JOSEF ŠKVORECKÝ

BORŮVKA

FELÜGYELŐ

SZOMORÚSÁGA

DETEKTÍVMESE

EURÓPA KÖNYVKIADÓ BUDAPEST 1968

FORDÍTOTTA SINKÓ FERENC

Josef Škvorecký: Smutek poručíka Borůvky, Mladá fronta, Praha, 1966

© Josef Škvorecký, 1966

A kiadásért az Európa Könyvkiadó igazgatója felel – Szerkesztette és a szöveget az eredetivel egybevetette: Hosszú Ferenc – A fedélrajz Szabó Árpád munkája – Tipográfia: Horváth Tibor – Műszaki vezető: Siklós Béla – Készült 29850 példányban 15,4 (A/5) ív terjedelemben, az MSZ 5601-59. sz. szabvány szerint – EU 81 – i – 6970 É8.1370.1 Alföldi Nyomda, Debrecen

Borúvka felügyelő arcán tizenkétszer jelenik meg a „végtelen nagy szomorúság” – a jel, mely annyit jelent: olvasó, most már minden adat, nyom a rendelkezésedre áll ahhoz, hogy megfejtsd a rejtély titkát. Ám Skovercky, „detektívmeséje” nem azért készült a műfaj legszigorúbb szabályai szerint, hogy az olvasó valóban meg is fejthesse a talányokat, nem , erre csak az öregedő „bűnügyér”, Borúvka felügyelő képes. Skoversky Egy detektívregény-olvasó ötletei című tanulmányban bebizonyítsa, hogy a műfaj elméletének professzora, most viszont a műfaj gyakorlatából vizsgázott jelesre. Tizenkét történetéből egy detektívgyáros regényt írt volna, ő beérte tizenkét mintafeladvány tizenkét hibátlan megoldásával. Izgalom, humor, játék, szigorú logika és hibátlan szerkezet jellemzi mindegyiket, s mire a „mese” végére érünk, gyanakodva sandítunk az öreg felügyelőre: nem az irodalom hősei közé lopakodik a szemünk láttára ez az öreg „bűnügyér”? Valójában már ott áll közöttük, mert Skvoreckynek sikerült személyében megteremteni a szocialista környezetben élő és dolgozó Nagy Detektívet.

BORŮVKA FELÜGYELŐ

TERMÉSZETFÖLÖTTI KÉPESSÉGEI

Šinták főtörzsőrmester – az egyetlen férfi az országban, aki ezzel a rangfokozattal dicsekedhetett – szentül hitte, hogy Borůvka felügyelő olyan erők birtokosa, amelyek messze meghaladják az átlagemberi képességeket. Persze a derék főtörzsőrmester közel járt már a hatvanhoz, feje tele volt vallásos hiedelmekkel, amit szolgálatban gondosan titkolt. Az Orlicei-hegyek közötti szülőfalujában azonban, Deštné-ben, ahol szabadságát szokta tölteni, s ahol rendszeresen részt vett egy nyugalomba vonult takács háziiparos, bizonyos Potěšil házikójában rendezett spiritiszta összejöveteleken, félredobta gátlásait, és mindent elárult fölötteséről. Kifejtette: véleménye szerint Borůvka felügyelő tulajdonképpen – varázsló.

Napnál világosabban és Šinták főtörzsőrmester szerint megcáfolhatatlanul bebizonyította ezt a híres Semerák-eset alkalmával, melyhez későn érkezett ki, mivelhogy az előző estét érettségi találkozón töltötte K.-ban. Harmincéves találkozó volt, nem csoda tehát, hogy először fennkölt hangulat, majd enyhe depresszió kerítette hatalmába Borůvka felügyelőt, ráadásul az ébresztőórája is cserbenhagyta. Mire ebéd után kijutott a helyszínre – ahhoz a néhány eldugott házacskához, amelyeket megrögzött individualista munkások építettek maguknak a háború előtt, miután egész életükön át kuporgatták a rávalót –, Málek nyomozó majdnem készen volt az esettel, csak a laboratóriumi vizsgálatok eredményét várta.

Már csak az utolsó bogról volt szó, ahogy a nyomozó a kifulladtan lihegő Borůvka felügyelő előtt kifejezte magát. A gyanúba fogott ipsében az ember lélektanilag ösztönösen érzi a gyilkost, mondotta. Legyünk azonban elővigyázatosak. Egykettőre kész a vád, hogy elhirtelenkedtük a dolgot a letartóztatással. Pszichológiai alapon megállapíthatjuk: gyilkos az ipse, ez biztos, mint a halál, csak rá kell nézni. – Igen ám! De aztán kiderül, hogy bakot lőttünk, a közvélemény felháborodik, fentről pedig akkora fejmosást kapok, hogy azt se tudom, melyik lábamra álljak – magyarázta a nyomozó. – Nem, nem, ami ziher, az ziher, és a tudomány arra való, hogy az ember biztosítsa magát.

Amíg a nyomozó kriminálfilozófiai elveit fejtegette, a felügyelő, a kerek képű öreg bűnügyér nefelejcsszínű, bánatos szeme végigsiklott a kis családi ház vigasztalan padlásán. Középen, a tetőgerendán, ott lógott kockás, mocskos ruhájában az öregasszony, ősz haja eltakarta arcát. Lábujja egy magasságban volt a nyomozó derékszíjával. Egyik lábán még rajta maradt a lyukas papucsa, a másik lába mezítelen volt. A felügyelő fürkésző pillantása mintha valami szomorú históriát olvasott volna le nagy, megfeketedett bütykeiről. Egy komor történet, amelyet úgy szoktak nevezni, hogy: az élet. A padozaton szomorú, elhagyott kis állatként hevert a hulla alatt a másik papucs. A padlás egyébként üres, szegényes volt: egy szétszáradt kis almárium, néhány szék, virágcserép, valami láda és egy megsárgult újsághalom a sarokban a fal mellett. A felügyelő agyán átvillant a gondolat, hogy ha belelapozna az újságokba, Vranský ítéletéről vagy az anarchista gyilkos, Klepetář letartóztatásáról szólnának legfrissebb tudósításaik. A nyitott padlásablakon beáradt a vénasszonyok nyarának hűvös lehelete, és egy pillanatra ellebbentette a szerencsétlen asszony arcáról ősz haját. Ez az öreg bűnügyérnek mindent elmondott erről a históriáról.

– Még hogy öngyilkosság! – mondta megvetőleg Málek. – Itt… Igen, minden nagyon klappol, állítólag asztmás rohamok gyötörték, szüntelen azzal fenyegetőzött, hogy felakasztja magát. A szomszédok is az ipse mellett tanúskodnak. Csakhogy: nézd meg a zsinegnyomokat, Josef. Várj csak. – Körülpillantott. – Ideállítjuk neked azt a széket. Főtörzsőrmester kartárs, adja ide azt a széket. Aztán jól nézd meg a zsinegnyomokat.

Míg Šinták főtörzsőrmester hozzálátott, hogy végrehajtsa az utasítást, Málek folytatta magyarázatait. Nem bírta bevárni, amíg a felügyelő véleményt mond. Első önálló esete volt, hálát is adott érte a felügyelő tegnap esti emelkedett hangulatának és rosszul felhúzott ébresztőórájának. Reszketett a vágytól, hogy bebizonyíthassa főnökének: legény ő a talpán, és tulajdonképpen de jure egy fokkal magasabban volna a helye a szolgálati ranglétrán. Folytatta tehát fejtegetését:

– Látszólag minden rendben van. Igen, az öregasszony maga beszélt róla. De ezek a zsinegnyomok, ezekhez mit szólsz, Josef? A tanfolyamon azt magyarázták nekünk, hogy ha önakasztásról van szó, a kötél nyoma rézsútosan halad fel a tokától a tarkó felé. Ezen az öregasszonyon viszont két zsinegnyomot látni. Én legalábbis fogadni mernék rá! Várj csak, amíg megnézted. Nemigen lehet látni, az egyik vágáson még rajta van a zsineg, de ha rendesen megnézed, meglátod, hogy valamivel lentebb, a zsineg alatt még egy nyom húzódik! Márpedig nem rángatózhatott a hurokban. Nem is akasztotta fel magát kétszer. Šinták ugyan azt állítja, hogy csak egy zsinegnyom van, vagy pedig csak azért kettős, mert a felakasztott nő ösztönösen megfeszítette a nyakizmait, ezek aztán elernyedtek, és emiatt csúszott kissé feljebb a hurok, szerintem azonban ez ostobaság. Ezért is hagytam, hadd lógjon. A doktor le akarta vágni, azt mondja, nem tudja megállapítani, miről van szó, amíg a nő nem lesz előtte az asztalon, én azonban magamra vállaltam a felelősséget. Nem, nem! – mondottam. – Ezt úgy kell látnia a felügyelő kartársnak, ahogyan van!

– Köszönöm a bizalmat, Pável – szólt zavartan Borůvka felügyelő, és bánatos tekintetét megpihentette fiatal kartársa sóvárgó barna arcán. – Persze…

– Igazam volt, ugye? – vágott szavába Málek. – Te vagy a főnök, látnod kell. Utána pedig vess egy pillantást erre is – tette hozzá büszkén, és kigöngyölt egy papírtekercset a felügyelő előtt. – Vázlatot készítettem, amolyan ábrát, gráfot, tudod? A nyomozásmódszertani órán egy alkalommal te tartottál előadást arról a morvaországi esetedről, amikor éppen ilyen diagram tette lehetővé, hogy kielemezd, mikor, hol történt a bűnügy, és így sikerült rábizonyítanod a bűntényt a gyanúsítottra.

– Igen – mondta mélabúsan a felügyelő. – Azonban…

– Nézd csak tehát – szakította félbe ismét Málek. – Ezen a kis térképen láthatod a tettes, azaz a gyanúsított mozgásának idő és topográfiai koordinátáit…

– Igen. Csakhogy…

– Persze először a nyomozás menetéről kell, hogy tájékoztassalak – vágott Málek harmadszor is az öreg bűnügyér szavába olyan lelkesen, hogy észre se vette a felügyelő csendes sóhajtását. Borůvka felügyelő megadta magát. Domború homlokát valami belső gyötrelem hasogatta, és bánatos szeme megtörten pihent a színes ceruzával gondosan megrajzolt és jelmagyarázattal is ellátott kis térképen.

– Semerák 0.4 5-kor hívott bennünket ebből a fülkéből, amely néhány lépésnyire van innen – magyarázta a nyomozó.

– Mi 0.57-kor a tetthelyen voltunk. Mindent úgy találtunk, ahogy most látod, semmit sem mozdítottunk el. Semerák éjfél után fél i-kor tért haza a kocsmából – ezt állítja ő –, a házat üresen találta, feleségét pedig felakasztva a padláson. Erre – mondja ő – rögtön szaladt telefonálni a rendőrségnek. Nos, ez az, Josef: 0.30-kor hazaér a kocsmából, és 0.45-kor már hív bennünket – hozzáteszem: addig a fülkéig jó öt perc az út. Csöppet sem hat ez úgy, mintha kereste volna a feleségét. Úgy tűnik: egyenesen a padlásra ment. Biztosra!

– Biztos. De… – próbálkozott újra Borůvka felügyelő.

– De mondjuk, hogy így volt… – fejezte be a mondatot helyette Málek. – Csakhogy nézzük meg részletesebben, mit mesél Semerák. Állítólag 18.oo-kor ment el hazulról. Azaz: nem állítólag. Az egyik szomszéd, bizonyos Pénkava vasutas, mellette tanúskodik. Éppen akkor jött haza, amikor Semerák kilépett a házból. Beszédbe elegyedtek, Semerák Pénkavával, s figyeld meg, Josef, miről: az időjárásról. Azután Semeráknak hirtelen eszébe jutott, hogy otthon hagyta a dohányzacskóját, és mit gondolsz, mit tett?

A felügyelő a vállát vonogatta.

– Azt nem tudom… Csakhogy…

– Odakiáltott a feleségének! – szólt diadalmasan Málek.

– A feleségének kiabált, ahelyett, hogy maga tért volna vissza a zacskóért. A kerítésen át vitatkozott vele, hogy hol keresse. Kapiskálod a dolgot? Pěnkava látta is az asszonyt! Tökéletes! Nem?

– Igen – válaszolta búsan Borůvka felügyelő.

– Ezt nevezem alibinek! – állapította meg elismerőn az ujjongó Málek. – A tettesnek, azaz a gyanúsítottnak tanúja van arra, hogy eltávozott hazulról, a tetejében arról is, hogy pontosan mikor ment el, Pěnkava ugyanis vonaton jár munkába, és mindig a 17.45-össel érkezik haza. Ráadásul elevenen látta az asszonyt is. Két további tanú vallja, hogy az országúton találkozott Semerákkal, az egyik a kis keresztnél, a másik negyedórával később az autóbuszmegállóban. Mindkettővel ő, Semerák, magától állt le beszélgetni, és ismét csak az időjárásról. Ez már sok! A vén fickó, aki – a tanúk szerint – általában olyan hallgatag, mintha kivágták volna a nyelvét, egyszerre csak szükségét érzi, hogy az időjárásról társalogjon. És rögtön három emberrel egymás után. És éppen azon a napon, amikor a felesége felakasztja magát. Ez A.

– Igen – mormolta Borůvka felügyelő –, A…

– Bé: pontosan megválasztja azt a pillanatot, vagyis akkor indul el hazulról, amikor Pěnkava hazaér a munkájából, tehát amikor tudja, hogy Pěnkavával találkozik. Mert neki fontos, hogy találkozzon vele. Sőt nemcsak az, hogy találkozzon vele, hanem az is, hogy Pěnkava – és ez a Cé – a feleségét még életben lássa, s ezért éppen azon a napon, amikor felesége elteszi magát láb alól, otthon felejti a dohányzacskóját. És olyan lusta, hogy nem hajlandó maga visszafáradni érte. Inkább az asztmás öregasszonyt ugráltatja.

A nyomozó diadalmasan pillantott fel a fejük fölött csüngő apró öregasszonyra, aztán a felügyelőre.

Az öreg bűnügyér a torkát köszörülte.

– Hm. Pontosan következtetsz. Valóban, le a kalappal. Semmi sem kerüli el a figyelmedet. Csak…

– Ez azonban még nem minden – folytatta Málek gyorsan. – Láthatod, Semerák vallomásában egész tucat ilyen bogot, buktatót találni. Menjünk azonban tovább. Azt állítja, hogy ugyancsak ma egy bizonyos Bártánál járt viaszért. Ez a Bárta ugyanis közismert méhész, és Semerák is méhészkedik. Nem valami szakszerűen, még kevésbé gondosan. Elég egy pillantást vetni méhesére hátul a kertben. Ilyen méhesben, barátom, csak a leghitványabb méhek bírják ki. Mondhatnám: afféle deklasszált méhtársadalom – tette hozzá a nyomozó elmosolyodva. – Egyszóval: elment viaszért. Bárta, a méhész, egy magányos tanyán lakik az erdőben, körülbelül három kilométernyire innen. Semerák 18.45-kor kopogott be hozzá, háromnegyed óráig maradt ott. Utána az erdei úton Hodkonínba ment a kocsmába. Vess egy pillantást a térképre. Körülbelül háromnegyed kilenckor érkezett a kocsmába, és kilenckor beült az egyik kártyapartiba. Pontosan 23.3o-ig kártyázott, akkor indult haza. Az út a kocsmától idáig négy kilométer, ezt egy óra alatt tette meg. Ez is klappol. Itt minden nagyon klappol.

Borůvka felügyelő levette a szemét a halott öregasszonyról, és a nyomozó kipirult arcára pillantott.

– Csakhogy…

– Igen… A dolgok jól illeszkednek egymáshoz, csakhogy kissé hamisan – vágta rá gyorsan Málek. – Nézd csak a térképet…

– Szép – dicsérte Borůvka felügyelő a vázlatot. – Szépen, áttekinthetően rajzoltad meg. Csak itt…

Málek gyorsan egy másik papírt nyomott a felügyelő kezébe.

– Az időbeosztást akarod látni, ugye? Itt van! Egyúttal a távolságok és a megfelelő időrendi adatok táblázata is. Nézd csak.

Borůvka felügyelő megnézte:

18.00 – indulás H-ból (a házból)

18.45 – érkezés B-hez (Bártához)

19.30 – indulás B-től

20.45 – érkezés K-ba (kocsmába)       ebből cca 30 perc

23.30 – indulás K-ból                   a végén

0.30 – érkezés H-ba

0.45 – telefonál a fülkéből a rendőrségre

0.57 – a csoport a helyszínre érkezett.

A távolságok és a megtételükhöz szükséges időmennyiségek:

H. és B. közti táv = 3 km, gyalog: 45 p.

B. és K. közti táv – 5 km, gyalog: 1 ó. 15 p.

K. és a H. közti táv = 4 km, gyalog: 1 ó.

B-H-K táv = 7 km, gyalog: 1 ó. 45 p.

K-H-K táv = 8 km, gyalog: 2 ó.

B-H-B-K táv =11 km, gyalog: 2 ó. 45 p.

– Miért tünteted fel a B-H-K és a B-H-B-K távot is? – kérdezte a felügyelő, mikor áttanulmányozta a táblázatot.

A nyomozó ravaszul rákacsintott.

– Rögtön megmagyarázom – mondta. – Abból a feltételezésből indulok ki, hogy Semerák gyilkos, Semerákné nem öngyilkos, Semerák tette el láb alól: előbb megfojtotta, azután felakasztotta.

– No de ezt…

– Igen. Ezt egyelőre nem tudom bizonyítani. Egyelőre!

– Azt gondolom…

– Gyanúm azonban nagyon is indokolt, hogy így volt.

A felügyelő ismét feladta a harcot, hogy megszólalhasson.

Hagyta beszélni fiatal kollégáját, az meg alaposan kihasználta az alkalmat.

– Az a gyanúm tehát, hogy Semerák a gyilkos. Alibije persze tökéletes. 18.oo-kor távozott el hazulról – tanú látta, hogy a felesége akkor még élt –, 18.20-kor egy másik tanú beszélt vele az autóbuszmegállóban, majdnem a félúton H és B között. 18.45-kor érkezett Bártához – az időpontot ismét precízen tudjuk, állítólag útközben megállt az órája, Bártától megkérdezte a pontos időt, és előtte húzta fel az óráját. Ezt mind Bárta tanúsítja. Azt is pontosan tudjuk, mikor távozott Bártától; a faliórára pillantott, ijedten állapította meg, hogy már fél nyolc, s noha a házaspár, Bárta és Bártáné tartóztatták, nem hallgatott rájuk, eltávozott.

Az üreg bűnügyér halkan köhintett.

– Állapodjunk meg egy kissé a Bárta házaspárnál – magyarázta Málek, mintha kezdő bűnügyi nyomozók kurzusán tartana előadást. A felügyelő méla pillantása újból végigsiklott a kopár padláson. – Újra három érdekes mozzanatra bukkanunk – folytatta Málek. – Mindenekelőtt itt ez az érdeklődés a pontos idő után. Ausgerechnet azon a napon, amikor a felesége felakasztja magát, megáll a gyanúsított órája, és ausgerechnet ezen a napon kell pontosan a kocsmába érkeznie, mintha a jó ég tudja, miféle fontos tárgyalása volna ott. Holott csak azért megy oda, hogy a blattot verje – mellesleg, nem is tartják kártyásnak. A kocsmáros azt vallja, hogy nagyon rendszertelenül jár kártyázni, és ritkán tart ki mellette egy óránál tovább. Erről azonban majd később még többet! Térjünk most vissza Bártáékhoz. Ez az élénk érdeklődés a pontos idő után csak az egyik gyanús mozzanat a többi között: feltűnés nélküli módja, hogy figyelmeztesse a kiszemelt leendő tanút, pontosan hánykor érkezett, és pontosan mikor távozott. A másik érdekesség: a Bárta házaspár vallomása. Régi fogást alkalmaztam náluk, tőled tanultam. – Málek elmosolyodott, és a felügyelő kerek képén is tétova mosoly suhant át. – Egyszer a kihallgatás taktikájáról tartottál nekünk előadást a kiképzésen, emlékszel, arról az alapvető szabályról beszéltél, hogy ugyanazon körülményről külön-külön kell kihallgatni a tanúkat…

A felügyelő újabb erőtlen kísérletet tett, hogy megállítsa a nyomozó szavainak áradatát.

– Igen, beszéltem előadás közben erről is. A jelen esetben viszont…

Kollégája lelkes szókészsége elől azonban újból kénytelen volt meghátrálni. Összeráncolta a homlokát, és felsóhajtott.

– Várj csak – mondta Málek türelmetlenül – Nem tudod, miről volt szó. Egész egyszerű dologról. A zakóról.

– Zakóról? – ámult el a felügyelő.

– Igen, a zakóról. És aztán – most figyelj – a kerékpárról.

Jelentőségteljes szünet következett, Málek a felügyelőre szögezte szemét, az öreg bűnügyér nyomban látta, hogy dicséret után sóvárog. Még jobban elszomorodott. De mivel szívesen szerzett az embereknek örömet, erőt vett hát magán, elmosolyodott, és megkérdezte:

– A kerékpárról?

– Igen – válaszolta a nyomozó, kezét dörzsölve. – Ehhez kapcsolódik az a munkahipotézis, amelyet felállítottam magamnak. Főként emiatt rajzoltam meg ezt a térképet is – koppantott rá a papírlapra, amelyet Borůvka felügyelő udvariasságból még egyre a kezében tartott. – Intézzük el először a zakót! Feltettem a Bárta házaspárnak – mindkettőjüknek külön – az egyszerű kérdést: milyen ruhában volt Semerák, amikor meglátogatta őket. Figyelj jól! Bárta azt állította, hogy tweedzakót viselt, Bártáné pedig meg akart esküdni, hogy barna manchestert. Kis híja, hogy hajba nem kaptak. Egyáltalán: fura egy pár! – mosolygott a nyomozó. – Mindenkinek ajánlanám, aki a házasodás gondolatával kacérkodik, álljon le velük beszélgetni. Fogadni mernék, megrögzött agglegénnyé válik, amilyen én vagyok! Hahaha!

A felügyelő arca savanyú mosolyra húzódott, a nyomozó azonban nem vette észre a mosoly minőségét.

– Úgy veszekedtek, hogy azt hittem, megreped a torkuk, nekünk meg a dobhártyánk – folytatta. – Amikor már jól benne voltak a dühöngésben, azt mondja, pontosabban szólva, azt ordítja Bártáné: ugyanaz a zakó volt Semerákon, amit a múlt héten viselt, amikor kerékpáron karikázott el mellettük! Ez az! Újabb gyanús mozzanat, ellentmondás az állítólagos szemtanú vallomásában. Igaz, egymagában még nem döntő bizonyíték. A férfinép nemigen látja meg, kin milyen ruha van. Mégis azt gondoltam: hátha megrendezett játék mindez, érted, hamis alibi. Semerák talán egyáltalán nem is járt Bártáéknál, visszafordult az autóbuszmegállóból, lopva hazatért, eltette láb alól a feleségét, aztán ment a kocsmába. A kocsmában pedig – később még majd beszélek róla – újabb gyanús körülményre bukkantam. Egyelőre azonban maradjunk Bártáéknál: összebeszéltek, csak egyet mulasztottak el: egyeztetni az apróbb részleteket. Az oktatásokon sokszor felhívtad figyelmünket, hogy a hamis alibi mindig csődöt mond, mihelyt a részleteket kezdjük firtatni. Hálás is vagyok neked érte, Josef.

Az öreg felügyelő ajkai körül újból megjelent a savanyú mosoly, és kezével, melyben a térképvázlatot tartotta, apró elutasító mozdulatot tett. A nyomozó azonban tüstént kész volt a válasszal.

– Tudom, nyakatekert okoskodás, hogy megállapodott volna velük: alibit szolgáltatnak neki a gyilkossághoz, méghozzá két olyan valakivel beszélt volna össze, akik közül az egyik hírhedt pletykafészek. Nem is mondom komolyan, csak a teljesség kedvéért. Sokkal érdekesebb Bártáné vallomásában a másik mozzanat: hogy a múlt héten kerékpáron látta Semerákot. Magában véve még ebben sem volna semmi különös, ugye? A magányos helyen élő emberek sokszor járnak kerékpáron. A furcsa az, hogy Semeráknak nincs semmiféle biciklije! És határozottan tagadja, hogy Bártánéval találkozott volna!

A nyomozó pillantásából sütött a könyörgés, hogy dicsérjék meg már végre-valahára. Borůvka felügyelő köhintett.

– Igen – mondta komoran. – Következtetésnek jó munka. Eszerint tehát ebből a kerékpárból kiindulva gondolod, hogy…

A megdicsért nyomozó újult erővel vágott szavába.

– Ez esetben hamisak a megadott időpontok. Amennyiben Semerák birtokában valahol eldugott kerékpár van, az időrendi táblázat egészen másképpen fest. Nézd csak! – Mellényzsebéből magabiztos mozdulattal újabb papírt húzott elő, és a következő szavakkal nyújtotta át: – Hiszek a rendszerben. Egész működésünk a tervezésen és a rendszerességen alapul, mert ugyebár mi, bűnügyi nyomozók, nem dolgozhatunk alkalmi ötletekkel, ahogy holmi detektívregényben szokás.

Az újabb táblázat valóban az alaposság iskolapéldája volt:

A távolságok és a hozzájuk szükséges időmennyiségek kerékpár használata esetén:

B-H-K távolság 7 km, cca 20 perc

K-H-K távolság 8 km, valamivel több 20 percnél

B-H-B-K távolság 11 km, cca 45 perc.

A tett lebonyolítására 20 percet számítva ez:

B-H-K távolság esetében összesen 40 perc

K-H-K távolság esetében összesen 40 percnél valamivel több

B-H-B-K távolság esetében 1 óránál valamivel több.

Borůvka felügyelő hosszan, mélabúsan nézegette a gondos nyomozó kéziratának sorait. Úgy viselkedett, mint aki nehéz harcot vív önmagával. Sóhajtott, köhintett, azután megkérdezte:

– Miért számítottad ki a K-H-K távolságot is?

A nyomozó kiragadta a felügyelő kezéből a térképvázlatot.

– Tüstént megvilágítom – mondta, és ujjával mutogatva magyarázni kezdett. – Abból a feltevésből kiindulva, hogy Semerák valahol Bárta háza körül dugta el a kerékpárt – amit könnyen megtehetett, mert a ház az erdő szélén áll, és környéke tele van bokorral –, három eshetőség jöhet számításba. A: amikor Semerák 19.30-kor Bártáéktól elszelelt, kerékpárra pattant, a B-H vonalon hazarobogott, elkövette a tettet – jó 20 percet számítok rá neki –, aztán a H-K vonalon a kocsmába hajtott. Az út a B-H-K vonalon plusz a cselekmény végrehajtásához szükséges húsz perc összesen negyven percet tesz ki. Ez annyit jelent: bőven volt ideje, hogy valahol a kocsma körül megszabaduljon biciklijétől, és 20.45-kor megjelenjen a kocsmában.

Borůvka felügyelő bólintott.

– A H-K vonal azonban a kora esti órákban viszonylag forgalmas útszakasz. Igaz, sötét volt, de sohase lehet tudni… Semerák talán nem mert elindulni rajta, a tett elkövetése után inkább a viszonylag kis forgalmú H-B útszakaszon, majd innen a B-K erdei úton ment a kocsmába. A B-H-B-K útvonal plusz húsz perc a gyilkosságra, együttesen mintegy ötven-hetven percet ad. Még mindig marad tehát elég idő, hogy 20.45-re eljusson a kocsmába máriást játszani.

– Igen. – Valami Borůvka felügyelő torkára szaladt, és köhögni kezdett. Amikor a kellemetlenségen erőt vett, megkérdezte: – De mit akarsz a K-H-K távolsággal, mikor magad mondtad, hogy 20.45-től 23.30-ig a kártyaasztal mellett ült? Egyébként pedig csak azt akarom mondani…

A felügyelő nem jutott hozzá, hogy megmondja, amit akart. A nyomozó bizalmasan megmarkolta kabátja ujját, és olyan közel hajolt hozzá, hogy az öreg bűnügyért megcsapta izgatott, bagóillatú lehelete is.

– Épp arról van szó, hogy nem ült – vágott közbe diadalittasan. – Körülbelül harminc-negyven percet a budiban ült!

A felügyelő arca megvonaglott, mintha fájdalom cikázott volna át rajta.

– A tanúk nem tudnak megegyezni, milyen soká tartott a dolog. Nyolcat hallgattunk ki, beleszámítva a kibiceket, a kocsmárost és a lányát is, aki felszolgált. Semerák maga azt állítja, a dolog nem tartott tovább negyedóránál, az egyik játékos viszont azt mondja, majd egy óráig volt távol. Ez a szubjektív időérzéklés relativitása – állapította meg Málek, és komolyan pislogott hozzá. – Vegyük a középarányost: harminc-negyven percet kapunk. Ebbe belefér a K-H-K út plusz húsz perc. Új aszfaltút, gyorsan lehet hajtani rajta. Egyébként ez a hosszas időzés a vécén mindenképp szimptomatikus.

– Hogy érted ezt? – kérdezte bizonytalanul a felügyelő.

– Szimptomatikus – ismételte a nyomozó, gondosan hangsúlyozva minden mássalhangzót. – Vagy lehetővé teszi a tett elkövetését a K-H-K útvonal igénybevételével, vagy azt bizonyítja: Semerák, közvetlenül azelőtt, hogy a kocsmába érkezett, nagy idegmegrázkódtatáson ment át. Az oktatáson a kriminálpszichológia-órán Seifert doktor azt mondta, hogy az emberi szervezet heves izgalomra néha lebírhatatlan székelési ingerrel reagál.

– Igen. Tudom – válaszolta Borůvka felügyelő, és úgy látszott, emlékei között kutat. Hidegvérű fickó volt, s arról nevezetes, hogy egyszer szemrebbenés nélkül csavarta ki a töltött pisztolyt az őt megtámadó gyilkos kezéből, és amikor a jómadár váratlanul kést rántott, gondosan megcélozta az állát, és egyetlen ütéssel a földre küldte. Persze néhanapján Borůvka felügyelő is átment egy-egy erős idegmegrázkódtatáson, szervezetének megfelelő, nem éppen kellemes reakciója kíséretében. Minderről azonban senki se tudott; nem állott kapcsolatban szolgálati ügyeivel.

– Népiesen szólva tehát – folytatta eközben Málek – a mi kedves gyilkosunkat, miután elkövette tettét, hasmenés fogta el. No de itt lép közbe a bűnügyi laboratórium, a vegyi-élettani analízis, hahaha!

A felügyelő arcán újabb fintor cikázott át. Egy pillanatra hatalmába kerítette a fantasztikus kép, a különös laboratórium látványa, ahol különféle, nem nagyon csábító anyagokat analizálnak, a nyomozó azonban eloszlatta tévképzetét.

– Alaposan átvizsgáltuk a tetthelyet – mondta –, pontosabban szólva: azt a bizonyos illemhelyet, s megállapítottuk, hogy valaki az ablakon át kibújt belőle, vagy belebújt, illetve ezt is, azt is megtette. Az ablaküvegen egész gyűjteményre való daktiloszkópiai leletet találtunk – tette hozzá olyan szakszerűen, hogy az öreg kriminalista beleremegett. Maga ugyanis közönségesen ujjlenyomatnak nevezte az ilyesmit, a nyomozó azonban már a fiatalabb, tudományosabb nemzedékhez tartozott. – Semerák jobb keze tenyerén gyanúsan friss horzsolást találtunk. Kiadtam az utasítást, hogy: A) vegyenek mintát a horzsolásról, amely az árnyékszék falán az ablak alatt látható, továbbá a gyanúsított ruhájáról, és vegyelemezzék mindkettőt. Délután négyig kezünkben lesz az eredmény. B) vegyenek mintát a budiablakon található nyomokról, és hasonlítsák össze a gyanúsított ujjlenyomataival. Végül C) vizsgálják meg a falat a budiablak alatt kívülről, nem találnak-e rajta biológiai szövetnyomot, amit azonosítani lehet a gyanúsított felhámjával. E célból elrendeltem, hogy vegyenek Semerák tenyeréről bőrmintát. Kénytelenek voltunk felhajtani egy bőrgyógyászt dermatért.

– Miért? – szisszent fel a felügyelő.

– Speciális dermatológiai késért. Amivel vékony, de kompakt felületi bőrréteget lehet levenni mintának összehasonlítás céljából.

A felügyelő komoran bólintott.

– Igen. Persze…

– Persze nem volt könnyű feladat – sóhajtott Málek.

– A vakolat az ablak alatt laza volt, az a veszély fenyegetett bennünket, hogy nem sikerül érintetlenül eljuttatni a laboratóriumba. Ezért kőműveseket hívattunk, azok az ablak alatt az egész falazatot körös-körül kivágták, cementtel speciális fémkeretbe rögzítették – amellyel el kellett robognunk a ČKD-ba, és ott megvárnunk, amíg összeforrasztották ilyen módon aztán az egészet cakumpakk elvittük a biológiai laboratóriumba.

– Eszerint azt az illemhelyet…

– Eszerint azt az illemhelyet – kacagott fel a nyomozó – egy időre üzemen kívül helyeztük. A kocsmáros akadékoskodott ugyan, de megmagyaráztam neki, főbenjáró bűncselekmény kinyomozásáról van szó, ezért minden állampolgár kötelessége…

– Ez minden bizonnyal helyes. Persze…

–… minden erejét latba vetni, és segíteni bennünket, hogy kézre keríthessük a gyilkost. Meg kell azonban vallanom, Hodkonín lakosai egyébként öntudatosabban viselkedtek… Ahhoz, hogy igazolhassam munkahipotézisemet, meg kellett találnom a kerékpárt…

A felügyelő homlokán gyöngyözni kezdett a verejték.

– És megtaláltad?

– Ez idáig még nem – válaszolta a nyomozó magabiztosan. – Bekapcsolódott azonban az ügybe a ČSM egész helyi szervezete, és megértést tanúsított az igazgató elvtárs is a nyolcosztályos iskolából. A halastavat az Ifjúsági Szövetség és az Önkéntes Honvédelmi Szövetség tagjai kutatják át.

– Málek rákoppantott ujjával a térképre. – Két oldalról sűrű nádas veszi körül. Hodkonínban a Szövetségnek búvár-szakosztálya is van, tagjai segítenek kutatni a tavat. A víz néhol négy méter mély, oda az egyik elvtárs épp most ereszkedik le búváröltönyben.

Borůvka felügyelő levegő után kapkodott.

– Tudom, Pável, hogy nagy szervezőtehetség vagy! Azonban…

– Én is tudom – mosolygott Málek. – Valóban megszerveztem ezt a dolgot. Az úttörők meg a többi tanuló az igazgató elvtárs és tanáraik vezetése alatt most fésülik át az erdőt. Ha a fene fenét eszik, akkor is megtaláljuk estig azt a kerékpárt.

– Persze ha…

– Ne aggódj – nyugtatta meg Málek a felügyelőt, akin újra kiütköztek az erős idegesség jelei. – Hipotézisünk beválik! Meglátod! Mellette szól több más dolog is. Így A) Semerák cipőjén agyagot és mohafoszlányokat találtunk. Az agyagról és a moháról már felületes pillantásra megállapítható: pontosan olyan, mint az az agyag és moha, amilyent az illemhely ablaka alatt látni. Semerák ugyan azt állítja, hogy ilyen moha nő az erdei úton is a B-K szakaszon, amerre állítólag Bártától a kocsmába ment. No jó! Mohamintát vettünk a kocsma környékéről, azonkívül vagy tizenöt helyről az erdőből, és elküldtük a Tudományos Akadémia Botanikai Intézetébe. Az ottani elvtársak is nekünk dolgoznak. Magam beszéltem telefonon Kavina professzorral.

Borůvka felügyelő kétségbeesve pillantott végig a padláson. Szeme megakadt a halott öregasszony nyomorúságos lábán. A háta mögül halkan ráköhintett Šinták főtörzsőrmester. Mindketten feléje fordultak, s látták, hogy a széket még most is a kezében tartja.

– Egy pillanat, kartársam – intette le Málek. – Hadd mondjak el még egyet-mást a felügyelő kartársnak, azután hadd nézze meg ő maga is. – Újra Borůvka felügyelőhöz fordult: – Ha a moha miatt már úgyis az erdőben jártunk, gondoltam, utánanézünk a többi nyomnak is. Az út néhány helyen nedves, agyagos talajon halad át, eszményi anyag lenyomatnak. Találtunk is benne legalább ötfajta kerékpárnyomot. Mindegyikről gipszmásolatot öntettem. Majd ha megtaláljuk a corpus delicti-t, összehasonlítjuk ezekkel, és olyan bizonyíték lesz a kezünkben, hogy jobbat ki se lehet találni. Mindegyik kerékpár gumija kopott, lenyomataikon tehát jellegzetes egyéni jegyek láthatók.

– De…

A nyomozó újra belefojtotta a megjegyzést az öreg bűnügyérbe.

– Természetes, betartjuk a játékszabályokat Semerákkal szemben is. Mintát vettem a cipőjéről, azaz lábnyomáról, aztán gipszlenyomatot készíttettem az erdei úton fellelhető frissebb nyomokról. Egész kazalravalót gyűjtöttünk össze belőlük, hiába, súlyos társadalomellenes bűncselekményről van szó, bármennyire is szívünkön viseljük a népgazdaság érdekeit, nem takarékoskodhatunk.

– Talán lehetett volna – próbált ismét közbeszólni Borůvka felügyelő –, ha…

– Persze ha ez a csirkefogó nem fundálja ki a dolgot olyan ravaszul, hogy alig tudjuk rábizonyítani – háborgott Málek.

– Ám elszámította magát! Hatalmas fegyver van a kezünkben: a modern tudomány! Ahhoz képest ő kismiska! Elhozattam a kutyákat is.

– A kutyákat? – szörnyűködött a felügyelő.

– Igen. Az Ajaxot. Ismered, Josef. Pompás állat. Farkas-es kutyakeresztezés. Micsoda szimat! Ilyen mesés szaglással még nem találkoztam életemben.

– Igen – bólintott a felügyelő komoran. A mesés Ajax nem volt ismeretlen előtte. A remek állat a minap a felügyelő hátsó fertályán akarta bemutatni művészetét, amikor az autóból a tetthely felé igyekezett az udvaron át. A két tapasztalt kutyaidomár minden erejét kénytelen volt latba vetni, míg meg tudták fékezni a dúvadat, amelyet a felügyelő testének szaga, nem tudni, mi okból, a legmagasabb fokú munkakészségre bőszített.

– Ráállítottuk a nyomra – folytatta Málek –, az eredmény a B-H-B-K variáns mellett szól, bár néhány kérdés még tisztázatlan maradt. Ezekre azonban a laboratóriumi vizsgálatok megadják majd a választ. Nézd csak – Málek újból kigöngyölte a térképet. – A kutya a B-K szakaszon, Bárta házától egy rövid iramodásnyira elvesztette a nyomot, és az erdőben nem is találta meg többé. A B-H szakaszon ismét rábukkant, de nehezen. A K-H szakaszon viszont egész határozottan kimutatta. Mit bizonyít ez? – fordult szónoki kérdéssel a felügyelőhöz. A felügyelő azonban nem válaszolt. – Nos, valósággal magam előtt látom az egészet – válaszolt lelkesen saját kérdésére Málek. – Semerák Bárta házától néhány lépésnyire kerékpárra pattant, és a B-H szakaszon hazakarikázott, húsz perc múlva ugyanezen az úton visszatért. A B-K vonalon egészen a kocsmáig hajtott, s ott a járművét a halastóba dobta. Ez annyit jelent, hogy a H-B szakaszt egyszer gyalog tette meg – amikor 18.oo-kor hazulról Bártához ment –, kétszer pedig keréken. Azóta már – folytatta, és az órájára pillantott –, majdnem húsz óra telt el, ezért bukkant rá a kutya a nyomra olyan nehezen. A B-K szakaszt Semerák csak kerékpáron tette meg – nem is érzékelte a kutya a nyomát egyáltalán. A K-H szakaszon viszonylag nemrégen, nem egészen tizenöt órával ezelőtt haladt át a gyilkos. Persze hogy ezen a szakaszon megmaradt a nyoma, a kutya könnyen rá is bukkant, és követte.

– Valami ellentmondásokat emlegettél – kockáztatta meg a közbeszólást Borůvka felügyelő bátortalanul, és zavartan pillantott Šinták főtörzsőrmesterre, aki még mindig ott állt mellette, majdhogynem vigyázzban, lába mellett a székkel, és valósággal itta a nyomozó minden szavát. A szolgálatban eltöltött számos esztendő belenevelte ebbe a derék rendőrbe a tiszteletet följebbvalói iránt, s ezt még akkor se tudta levetni magáról, amikor a rendőri testületben bevezették a bajtársias érintkezésmódot. Borůvka felügyelő köhintett, valamit még mondani akart. Málek azonban most se hagyta szóhoz jutni.

– A dolog így áll: a kocsma körül a kutya tétovázott. Nyomra bukkant – igen, csakhogy kettőre. Az egyik az ajtóhoz vezetett, a másik az illemhely ablaka alá. Nos, sebaj! Ez is csak a K-H-K variáns mellett szól. A gyilkos kimászott az ablakon, a kerékpárhoz sietett, amelyet valahol a K-H szakaszon az út mellett dugott el, fél tizenkettőkor pedig szabályszerűen az ajtón távozott, és gyalog ment haza. Mindez azonban valahogy nem vág össze azzal, hogy a kutya a B-K szakaszon semmiféle nyomra sem bukkant. Hacsak nem úgy történt a dolog, hogy a gyilkos valahol Bárta háza körül az erdőben rejtegette a kerékpárt, a B-K útvonalon jött Hodkonínba, a járművet valahol a K-H útvonal mellett dugta el, hogy kéznél legyen, egy pillanatig várt, hogy időben úgy jöjjön ki a lépés, mintha gyalog tette volna meg az utat, és a K-H-K változatot alkalmazta.

– Valóban – szólalt meg Borůvka felügyelő –, mindez a variáns lehetséges, Pável. Igaz, ami igaz, alapos munkát végeztél. Csakhogy…

– Köszönöm, Josef – válaszolta meghatottan Málek, aztán felkiáltott: – Nos, ezek után megnézheted a zsinegnyomokat. Bajtársam! – intett a főtörzsőrmesternek. De nem volt szükség a felszólításra, mert Šinták főtörzsőrmester szolgálatkészen ugrott a székkel az öregasszonyhoz. – Mássz fel rá, és nézd meg tüzetesen – biztatta Málek az öreg bűnügyért.

Borůvka felügyelő körülpillantott. A nyitott padlásablakon beszökött egy fuvallat, és felfedte az áldozat megkékült, öreg arcát. Elég volt egyetlen rávetett pillantás, és a felügyelő újra leolvasta róla a szomorú históriát. Összerázkódott.

– Én…

– Csak lépj fel – biztatta őt vidáman nyomozó kollégája.

– Úgyis itt az ideje már, hogy levegyük. Elég régóta lóg itt!

– Én… – ismételte újból a felügyelő.

Ebben a pillanatban fülsiketítő dübörgés csattant a fülükbe, az öreg ház hitvány födele is belerezgett. Mind a három bűnügyi nyomozó akaratlanul is a magasba tekintett. Šinták tiszteletteljes ábrázattal, Borůvka felügyelő inkább ijedten. Málek békésen mosolygott.

– A helikopter! – állapította meg elégedetten. – Az őrnagy bajtárs mégis megadta az engedélyt! Tudod – fordult a felügyelőhöz –, a levegőből úgy láthatod a halastavat, mint a tenyeredet. Jó néhány munkaórát takarítunk meg vele az úttörőknek és a búvároknak. Nos – tette hozzá magabiztosan –, minden pillanatban várhatjuk a rádiós jelentést, hogy megtalálták a kerékpárt.

Borůvka felügyelő gondolkodott, aztán határozottan kijelentette:

– Én nem mászom fel erre a székre.

– Tudom, Josef, hogy hiszel nekem – jegyezte meg nyájasan a nyomozó –, mégis…

– Nem, nem erről van szó – felelte gyorsan a felügyelő.

– Hiszek neked, magától értetődik. Nekem azonban nincs rá szükségem, hogy felmásszak erre a székre. Letartóztathatjátok Semerákot – tette hozzá szomorúan – gyilkosság miatt.

– Nos, örülök – mosolygott Málek –, hogy bizonyítási eljárásom ennyire meggyőzött téged. Aránylag elegendő anyagot gyűjtöttem össze – ezzel a letartóztatással azonban várnék még, amíg a kezemben lesz a kerékpár, megkapom mindegyik laboratóriumi vizsgálat eredményét, a Botanikai Intézetét és a dermatológia nyilatkozatát. No meg amíg megtörténik a nyomok gipszlevonatainak összehasonlítása, s a daktiloszkópia megadja szakvéleményét. Nehogy valamiben melléfogjunk. Tudod, a közönség szeret akadékoskodni. Egyszóval, inkább várjunk – tette hozzá köhintve –, amíg tudományunk kezünkbe nem adja a megcáfolhatatlan bizonyítékokat.

Az újabb szélfuvalom mintha elfordította volna a halottat. Vagy csak a felügyelő látta úgy? Összerázkódott.

– Nincs szükségem több bizonyítékra – válaszolta elgondolkozva. – Én tudom, hogy ez az ember meggyilkolta a feleségét. Bajtárs – fordult Sinták főtörzsőrmesterhez –, légy szíves, menj le, mondd meg a fiúknak, vezessék fel ide Semerákot. Így történt, hogy Sinták főtörzsőrmester nem hallotta, mit mondott a felügyelő ezek után a nyomozónak. S emiatt sem tudta többé senki kiverni a fejéből, hogy a felügyelő azért volt olyan biztos benne, ki a tettes, mert különleges, mondhatni, természetfölötti képességek birtokosa.

Egyáltalán, senki sem tudta meg, mit mondott a felügyelő a nyomozónak akkor, ott a rozzant padláson, a meggyilkolt öregasszony szomorú teteme alatt. Borůvka felügyelő lágyszívű teremtés volt. Amikor csak lehetett, inkább elhallgatta az olyan körülményeket, amelyek kedvezőtlen fényt vethettek volna kollégái nyomozói képességeire.

A Semerák-ügy irataiban is úgy rögzítették a dolgot, hogy a távol levő Borůvka felügyelő helyetteseként Pávai Málek nyomozó folytatta le a nyomozást a modern tudomány és a technika segítségével, s a gyilkos ennek hatása alatt tört meg, és tett vallomást.

Tény viszont, hogy amikor Sinták főtörzsőrmester a parancs szerint a gyilkos Semerákkal visszaérkezett a padlásra, észrevette: Borůvka felügyelő kerek arcán kimondhatatlan szomorúság borong, Málek nyomozó pedig vörös, mint a főtt rák. Sinták főtörzsőrmester nem értette, miért. Nem értette, mert nem hallotta a három kérdést, amelyet az ő távollétében tett fel az öreg bűnügyi nyomozó a fiatalabb kollégájának.

Az első kettő így hangzott:

– Semmit sem mozdítottatok itt el, Pável? Minden pontosan úgy van, ahogyan itt találtátok?

A nyomozó körültekintett az üres, kietlen padláson, melynek közepén, pontosan az egyik szomorú, elhagyott papucs fölött, a padlótól számítva körülbelül egy méter magasan ott csüngött az apró öregasszony. Miután Málek igenlően válaszolt: minden úgy van, ahogyan találták, semmit sem mozdítottak el helyéről – az öreg bűnügyi nyomozó feltette a harmadik kérdést:

– Mondd meg akkor nekem, Pável, kérlek, hogyan került volna ilyen magasra – egyedül, a maga erejéből?

Kövérkés ujjaival szó nélkül a magasba mutatott a korhadt tetőgerendára, aztán a méteres távolságra, amely az öregasszony lábujja és az üres, puszta padlás padlózata között tátongott, amelyen a szellő néhány újságpapírfoszlányt hurcolt magával a por aprócska dűnéi fölött.

TEN. SAX. SOLO

A pléh hangszerek tartották a koronát, forte, aztán egyszerre abbahagyták. A trombitások térdükre támasztották szerszámukat, és az énekesnőre néztek. Hátulról is nagyon szép látványt nyújtott. A mikrofonhoz lépett, és hegyes orrú cipellőjével kopogta ki az ütemet. Az esti koncert próbája a vége felé közeledett.

Aztán elnémultak a szaxofonok is, csak az első tenor szólt tovább. A gorillaképű bőgős csodálkozva pillantott fel, a tenor azonban végigfutott a gyors, csatlakozó szólófutamon a magas fekvésből valahova le rettentő mélyre, és egyszerre abbahagyta. Mindenki tudta, hogy a futam befejezetlen maradt. Az énekesnő meglepődve nézett a tenoristára. A szaxofonos kivette a fúvókát a szájából, elvörösödött, és a beállott csöndben dühösen és hangosan kirobbant:

– Melyik disznó hangszerelte ezt?

Most minden arc a nagybőgős felé fordult. Izmos férfi volt, a bőgő majdhogynem csellónak látszott az ölében. Bedřich Poláček névre hallgatott, a zenekarban azonban csak „Benny”-nek szólították.

– Mi baj? – kérdezte bűntudatos hangon.

– Mi baj?! – kérdezte vissza gúnyosan a szaxofonos. – Mióta lehet lejátszani ilyesmit szaxofonon? – Megvetően odadobta a kottát a nagybőgős lába elé. Az felkapta, és belepillantott. A kis termetű, kopasz karmester hozzálépett, és a válla felett ő is belenézett.

A következőt látták benne:

A karmester az utolsó hangjegyre tette az ujját, és félhangosan megjegyezte: – Á!

A nagybőgős a homlokára csapott.

– Bocsáss meg! – szólt. – Bocsáss meg! Elfelejtettem bejelölni a váltást klarinétra. Ne haragudj! Mindenkivel megtörténhet.

– Mindenkivel nem – jegyezte meg valaki halkan, de jól hallhatóan a pléhfúvós részlegből, ahol a zenekar legnagyobb tréfamesterei ültek. – Csak azzal, aki bezsongott…

A harsonások felnevettek. A nagybőgős elvörösödött, és az énekesnő bájos válla megmerevedett. Gustav Randál, a tenorszaxofonos olyan morcosan vette át a nagybőgős kezéből a kijavított kottát, mintha a tréfa egyáltalán nem tetszene neki.

A szállodai hall nagy órája negyed nyolcat mutatott, amikor a főpincér a magyaros gulyással megrakott tányért odatette Maria Laurinová énekesnő elé, akit általában csak „Mici” néven szólítottak.

– Bekapom ezt, és megyek átöltözni – mondotta a lány Bedřich „Benny” Poláčeknek, és dúsan megborsozta az elébe tett ételt. – Ugorj be hozzám, drágám, jó? Le kell vinnem a kofferemet, és rettentő nehéz. Segítesz nekem, ugye?

Bedřich „Benny” Poláček szerelmesen brummogott valamit, és nehéz szénmunkás kezét rátette Mici Laurinová fehér kacsójára. A szomszéd asztaltól ekkor hirtelen felpattant Gustav Randál, és szó nélkül kirobogott a hallból. A lány úgy tett, mintha nem látná, két nyelet magyaros gulyás között még arra is talált időt, hogy tüntetően megsimogassa Bedřich „Benny” Poláček súlyos kezét, és a gorillaképű bőgőst feltűnően ragyogó mosollyal ajándékozta meg.

– Bocsánatot kérek – mondta Gustav Randál a sovány vénkisasszonynak, amikor az ajtót nyitott. – Nem zavarja önt, ha itt a szomszédos szobában lejátszom a szaxofonon néhány futamot?

A sovány vénkisasszony, Slávka Matyášová, kedvesen mosolygott.

– Dehogyis! Csak játsszék nyugodtan. Szívesen hallgatom – válaszolta. – Nem vagyok ugyan zeneértő, de.,. különben is még csak negyed nyolc, és tíz előtt úgyse fekszem le.

– Köszönöm – felelte Gustav Randál, s abbahagyva a mentegetőzést, eltűnt a szomszéd szobában.

A kisasszony egy pillanatig még félig nyitva hagyta az ajtót, aztán felsóhajtott. Randál csinos, cigányos szemű barna fiatalember volt. Az a bizonyos vad férfi. Matyášová kisasszony pedig szívesen ábrándozott vad fiatalemberekről.

Visszatért szobájába, majd a fürdőszobából kihozta harisnyáit, amelyek ott száradtak, és leült a nyitott franciaablak elé a székbe. A langyos alkonyatban az égen már világított a hold. A következő pillanatban a szomszéd szobában megszólalt a zeneszerszám.

– Ez az a szaxofon – állapította meg magában a kisasszony.

Nem tetszett a hangja. A barna fiatalembernek azonban többet is megbocsátott volna ennél a furcsa harsogásnál, amely hol magasra szállt, hol leereszkedett, és amelyben – a kisasszony legalábbis úgy érezte – nem volt semmi dallam.

A szaxofonos körülbelül tíz percig ismételgette a vad futamokat. Ekkor hirtelen kétségbeesett kiáltás harsant fel a folyosón mély basszus férfihangon.

– Segítség! Orvost!

A szaxofonszóló abban a pillanatban megszakadt, mintha elvágták volna. Matyášová kisasszony felugrott a székből, és dobogó szívvel futott az ajtóhoz.

Bedřich „Benny” Poláček egészen a lány szobájának ajtajáig kísérte Mici Laurinovát, aztán felsietett a második emeletre, hogy átöltözzék az esti hangversenyre. Szobájában, amely a külföldieknek fenntartott nagy hotel ellenkező szárnyán volt, ledobta kordbársony nadrágját és teknőcszínű szvetterét, fehér inget vett fel, pillangó nyakkendővel, majd felöltötte fekete nadrágját és haragoszöld zakóját. Ez volt a munkaruhája. Utána még jól megkente haját, s az eredményt megvizsgálta a tükörben, amely a ruhásszekrény ajtaján belül függött. Szeneslegény ábrázatán elégedett mosoly ömlött végig. Fogta vászontokba burkolt bőgőjét, és kilépett vele a szobából.

Lesietett a következő emeletre, s átkanyarodott a másik szárnyra. A folyosón távoli tenorszaxofon-rikoltások ütötték meg a fülét. Bedřich „Benny” Poláček szeneslegény ábrázatára gúnyos fintor ült ki.

A 8-as számú szoba előtt megállt, és bekopogott. A fintort szerelmes mosoly váltotta fel, amely azonban nemigen változtatta szellemdússá Bedřich „Benny” Poláček arckifejezését. A szobában csend volt. Poláček újból bekopogott. Ismét semmi válasz. Megfogta a kilincset, és könnyedén lenyomta. Az ajtó kinyílt, s a résen kivágódott az égő csillár fénye. Bedřich „Benny” Poláček megigazította pillangó nyakkendőjét, sarkig kitárta az ajtót, és bőgőstül bebotladozott.

A következő pillanatban tátva maradt a szája, és tagolatlan hörgés tört fel a torkán. Szeneslegény arcát eltorzította a rémület. Bedřich „Benny” Poláček elejtette a bőgőt, megfordult az ajtóban, és ahogy hatalmas tüdeje és férfiúi hangszálai csak bírták, felordított:

– Segítség! Orvost!

Borůvka felügyelő, csoportjával együtt, háromnegyed nyolc előtt öt perccel érkezett a tóparti hotelhez a szolgálati Volgán. A szálloda előtt az egyik padon két öregebb vendég vitatkozott. Úgy látszott, még nem értesültek róla, mi történt odabent.

– Vannak! Én mondom neked, hogy vannak – állította az egyik.

– Én meg azt mondom neked, hogy itt sohasem voltak halak.

– Én pedig azt állítom, hogy egy pillanattal ezelőtt a vízből feldobta magát egy ponty, jó ötkilós!

,Ne mondj ilyet, hogy láttad! A tíz dioptriáddal!

– Nem láttam, de hallottam! Az ilyen loccsanást a horgász száz mérföldről is felismeri!

Borůvka felügyelő, aki a beszélgetést még a kocsiból hallgatta végig, sóhajtott, kilépett az autóból, és az előcsarnokon át a vörös szőnyegen felsietett az emeletre.

Mici Laurinová arcra borulva feküdt a kék szőnyegen a 118-as szoba közepén. Mindössze egyetlen fehér fűző volt rajta, hátából, bal lapockája alatt, egy szarvasagancs-nyelű tőr meredt ki. A balkonra szolgáló franciaablak tárva-nyitva volt. Az ágyon az előkészített haragoszöld színű ujjatlan és merészen kivágott kurta estélyi ruha hevert, a széken pedig a virágos selyemblúz és a fehér terilén szoknya, amelyben Mici egy félórával azelőtt a magyaros gulyást fogyasztotta.

A szobában egyébként tökéletes rend uralkodott, semmi jel sem mutatta, hogy rablók jártak volna benne. Még a pénztárca is az asztalon hevert, benne öt darab százkoronás bankjegy. Borůvka felügyelő kérdő pillantással fordult az orvoshoz, egy öregebb, testes úr felé, aki idegeit gyógyította a szállóban, s most egész testében remegett.

– A ha-halál abban a pillanatban bekövetkezett – mondta az orvos reszkető hangon – a t-tőr minden bizonnyal a szívet érte.

A felügyelő körülnézett a jelenlévőkön. Tekintete egy töredéknyi másodpercre megakadt Bedřich „Benny” Poláček összeomlott alakján. Egy székben ült, tenyerébe támasztva fejét. A felügyelő tekintete továbbvándorolt, és az apró termetű, zöld kabátos férfin állapodott meg, aki lila zsebkendőjével felindultan törölgette verejtékező homlokát. Ismerte őt. David Goliáš volt, ismerte őt – talán a süketeket leszámítva – a köztársaság minden mindkét nembeli állampolgára. Borůvka felügyelő ugyan már a negyvennyolcadik életévében járt, de volt egy tizenhat esztendős lánya, aki szívesen táncolt twistet.

– Megengedné, hogy néhány pillanatig egy-két szót váltsunk – a felügyelő egy pillanatig habozott, minek szólítsa, aztán döntött –, mester?

– Kérem, állok szolgálatára – válaszolta a mester, és kezet nyújtott a felügyelőnek. – Goliáš – tette hozzá. – Karmester.

– A többieket arra kérem, hagyják el a helyiséget, és várjanak a folyosón. Senki ne távozzék el – figyelmeztette a jelenlévőket még egyszer a felügyelő, és mikor az utolsó is kivonult a szobából, bezárta mögöttük az ajtót.

– Nagyon derék lány volt, nagyon derék lány, kissé bolondos – dünnyögte a karmester, és szorgalmasan törölgette verejtékező homlokát –, tudja, swingje volt. Érezte a dzseszt. Mindnyájan szerettük…

– És ki szerette őt leginkább? – szólt közbe a felügyelő.

A karmester homloka, amely fejének majdnem fele részét elfoglalta, egészen piros lett.

– Úgy értem – tette hozzá gyorsan a felügyelő – volt-e kapcsolata valakivel? Volt-e, akivel együtt járt?

– Igen, tudja, ilyen szempontból ő… nos… – a karmester kínlódva kereste a kifejezést –… egyszóval, azt hallottam, pillanatnyilag szakított Gustav Randállal, és…

– Milyen kapcsolatban állt vele az az úr, aki rábukkant a holttestére?

– Nos, épp erről van szó – a karmester izgatottan dugta ujját gallérja mögé. – Úgy látszik, pillanatnyilag éppen vele járt. Tudja, az ilyesmiben nehezen lehetett kiigazodni benne. Nagyon derék lány volt, de…

– Hogyan érti: „épp most, pillanatnyilag”?

– Úgy gondoltam: ezen a turnén.

– Mikor kezdték meg?

A karmester kihúzta ujját gallérja mögül, megtörölte homlokát, és köhintett.

– Nos… tegnap este.

– Tegnap rettentően összevesztek – magyarázta nehézkesen Bedřich „Benny” Poláček –, én elkísértem Micit a házhoz, ahol a férfi lakik, és kint vártam a kapu előtt… Izgultam, mert már legfőbb ideje lett volna, hogy induljunk az autóbuszhoz. Azután… Mici egészen kipirulva rohant ki a házból… A férfi pedig kihajolt az ablakon, és azt ordította, akarom mondani, kiáltotta utána: „Ezért még számolok veled, te…” S egy olyan közönséges szót használt…

– Miért ment fel hozzá Mici Laurinová? – kérdezte tapintatosan Borůvka felügyelő.

– Visszaadni az ajándékait – válaszolta Bedřich „Benny” Poláček.

– Az ajándékait?

– Mindig visszaadta az ajándékokat – magyarázta Bedřich „Benny” Poláček. – Már amennyiben nem romlandó anyagokról volt szó. Nagyon rendes lány volt.

Szeneslegény képén két óriási könnycsepp gördült alá.

– És azután, ahogy ön mondja, szaladtak az autóbuszhoz?

– Igen.

– És Randál?

– Ő is. Az utolsó pillanatban rohant utánunk, annyi ideje se maradt, hogy megkösse a cipőjét. Táskájából még a pizsamanadrág is kilógott, ahogyan nagy sietve beledobálta holmiját – magyarázta komolyan Poláček.

– És ma, amikor Laurinová kisasszony szobája felé ment, amint mondja, szaxofonjátékot hallott Randál szobájából?

– Igen.

– Mikor ütötte meg fülét az első hang?

A bőgős a homlokát ráncolta.

– Tulajdonképpen abban a pillanatban, amikor a lépcsőkön lefelé indultam. A hang gyengén, messziről jött, ezen a folyosón azonban minden nesz messzire elhallatszik. Mindenütt olyan nagy a csend.

– Felismerné, mit játszott?

Bedřich „Benny” Poláček elgondolkodott.

– Nem tudom. Valami futamok voltak. Én, tudja, kedves… – Poláček tétován sandított a felügyelőre, azután, mint annyian mások előtte és utána, olvasmányai alapján döntötte el, minek szólítsa: –… inspektor úr, nekem máson járt az eszem. Utána pedig jött ez a nagy ijedelem – s új könnyek gördültek le széles arcán. – Nem is tudom már…

A felügyelő kint állt az erkélyen a 116-os számú szoba nyitott franciaablaka előtt. A balkon végighúzódott a szálló egész homlokzatán az első emeleti szobák ablakai előtt. Az egyes szobákra eső szakaszait alacsony üveges mellvéd választotta el egymástól. Slávka Matyášová kisasszony a székben ült. Fehér volt, mint a fal. Borůvka felügyelő a balkon mellvédjéhez lépett, és lenézett a szálloda előtt elterülő tóra. A hotel közvetlenül a parton állt, főbejáratától lépcső vezetett le a bérelhető csónakok kikötőhelyéhez. A tó színén békésen ringatózott a hold hatalmas tükörképe. Langyos nyárvégi éjszaka volt. A könnyű fuvallat felborzolta a víz színét, és szelíden lengette a haloványkék függönyöket a franciaablak előtt.

Borůvka felügyelő sóhajtott, és Matyášová kisasszonyhoz fordult:

– Emlékszik rá, hány órakor járt önnél Randál?

A kisasszony riadtan pillantott rá.

– Igen. Néhány perccel múlt negyed nyolc. Éppen felhúztam a karórámat, amikor bekopogott.

– És mikor kezdett játszani a szaxofonján?

A kisasszony törte a fejét.

– Nem tudom pontosan megmondani önnek. Bementem a fürdőszobába a harisnyámért, aztán leültem ide a székbe, egy pillanatig üldögéltem… és akkor kiáltott…

– Lehetett, mondjuk, öt perc, amíg ott ült? Vagy több volt? Avagy kevesebb?

– Körülbelül öt percig ülhettem – válaszolta bizonytalanul a kisasszony. – Talán valamivel hosszabb ideig is.

– És megszakítás nélkül játszott, igen? Egészen addig a pillanatig, amikor a segélykiáltás megütötte az ön fülét?

– Igen.

– Szakadatlanul játszott? Szünetek nélkül?

– Igen, állandóan fújta. Mindig csak aprócska szünetet tartott, és újból kezdte. Olyan furcsa trombitaszó volt… fel-le…

– Tehát szünetet tartott? Milyen hosszú lehetett az?

– Olyan… öt-tíz másodpercnyi. Lehet, hogy valamivel hosszabb. De nem sokkal.

Borůvka felügyelő elkomorodott.

– Felismerné, ha még egyszer meghallaná?

A kisasszony a fejét rázta.

– Sajnos, azt hiszem, nem. Nekem, tudja, egyáltalán nincs zenei hallásom, és a játékban nem volt semmi dallam.

– Hm – mondotta a felügyelő elégedetlenül, és maga elé meredt. Azután elköszönt a kisasszonytól, és kisietett a szobából.

A 118-as számú szoba előtt a folyosón még ott szorongott az izgatott embercsoport, amelyet Málek gyakornok és Sinták főtörzsőrmester igyekezett megnyugtatni. A felügyelő pillantása nyomban megakadt a fekete hajú és cigányos szemű férfin. Izgatottan vitatkozott egyik hórihorgas kollégájával, aki kezével szorongatta trombitáját tokjával együtt.

– Randál úr, egy pillanatra! – szólt a felügyelő.

A fekete hajú férfi összerezzent, és a felügyelőhöz fordult.

– Ha megengedi, egy pillanatra bemegyünk a szobájába. Szíveskedjék velünk jönni, karmester úr.

A felügyelő udvariasan félreállt, a fekete hajú férfi is utat engedett a karmesternek. Az apró termetű dirigens meghajolt a felügyelő felé, és idegesen lépett be a 117-es számú szobába.

Odabent égett a csillár, a megvetett ágyon egy aranyozott tenorszaxofon hevert.

A felügyelő rávillantotta szemét Randálra. A szaxofonos nyakában ott lógott a tartózsinór. Fehér ingben volt, fekete pillangó nyakkendővel. Haragoszöld zakója az ágyon hevert, a szaxofon mellett.

– Nézze, Randál úr – kezdte a bűnügyér. – A szomszéd szobában ön mellett valaki meggyilkolta Laurinová kisasszonyt. Tudnom kellene, nem hallott-e valami gyanúsat. Valamilyen veszekedést, csattanásokat, lépteket vagy más effélét.

A fekete hajú szaxofonos a fejét rázta.

– Nem hallottam. Nem is hallhattam, mert gyakoroltam. Amikor az ember szaxofonon játszik, a feje is zúg tőle.

– Tudom – mondta a felügyelő. – Én is játszottam. Igaz, már régen, katonakoromban. Persze, tisztára műkedvelő módon.

– Igen? – kérdezte Randál.

– Altot – folytatta a felügyelő –, attól is jócskán zúgott a fejem. A tenor nyilván még erősebben cseng az ember fülében. És mit játszott, ha szabad tudnom?

– Klarinét- és szaxofon-etűdöket írok az Állami Zenei Kiadónak – válaszolt Randál. – Dolgozom rajtuk, és mindig újra meg újra lejátszom őket. Azért, hogy kipróbáljam a szerszám minden technikai nehézségét.

– Dzsessz-etűdöket?

– Természetesen.

– Nem mutathatná meg nekem? – kérdezte a felügyelő. – Pusztán azért, mert érdekel a dolog. Hisz végső soron én is szaxofonos vagyok.

Randál bizonytalanul pillantott rá.

– Kérem – válaszolta hűvösen. Az asztalról fölemelt egy fekete irattartót, amelyen egy ógörög líra szimbolikus ábrája volt látható, és a felügyelő kezébe nyomta. Az öreg bűnügyér kibontotta. Belenézett a ritmikus és melodikus bevágásokkal teli szólamba. Látszott rajta, hogy hangjegyírásban járatos, gyakorlott kéz vetette papírra. A műnek még nem volt címe. Desz-dúrban volt tartva, számos entharmonikus váltással. A felügyelő beleolvasott, és elképzelte magában, hogy szaxofonon kellene lejátszania. Majdnem húsz esztendeje nem volt kezében hangszer, de a tizenhatodokkal és triolákkal zsúfolt futamok láttán nyomban világos lett előtte, hogy ezt a kottát akkor, sok esztendővel ezelőtt se játszotta volna le, amikor még az első altot fújta a katonazenekarban. Randálra tekintett.

– Ez bizony ocsmányul nehéz – mondta. – És ön ezt le tudja játszani?

A szaxofonos szép ajka kissé megvető mosolyra görbült.

– Természetesen. Ha nem játszanám le, nem is vetném papírra.

– És azok a klarinét-etűdök is ilyen nehezek? Értse meg, érdekel a dolog. Mindig jobb klarinétos voltam, mint szaxofonos.

– Azok is ilyenek – válaszolta Randál. – Minden etűdömet magas színvonalú játékosoknak írtam.

Borůvka felügyelő belelapozott a kottákba.

– Abból nincs valami magánál?

– Nincs. A klarinét-etűdjeimet más mappában tartom. Nem is hoztam magammal erre a körútra.

A felügyelő visszatért az iménti kottához:

– És ezt itt, ezt úgy játszotta le, ahogy leírta? Foxtrott-tempóban?

– Magától értetődik – felelte öntudatosan Randál.

– És öt dé-vel? Nem transzponálta legalább valami könnyebb fekvésbe?

Randál a fejét rázta.

– Ez etűd. Nem volna értelme könnyű hangnembe transzponálni.

A felügyelő sokáig nézte a kottát, s közben mintha egyre mélyebb árnyék borult volna az arcára. Aztán sóhajtott, a kottával teli irattartót visszatette az asztalra.

– Egyelőre ez minden. Mehet a színpadra, karmester úr, ön is, Randál úr.

Borůvka felügyelő Málek nyomozóval együtt kiment a szálló elé a padhoz, amelyen az imént még a két horgász üldögélt. Már csak az egyik volt ott közülük.

– Bocsánat – szólította meg a felügyelő az öreget. – Igaz, hogy valaki pontyot fogott ma itt a tóban?

– Pontyot? – húzta félre a száját megvetően az öreg horgász. – Biztosan a vén Svobodát hallotta valahol fantaziálni, nem? Azt meséli, hogy ma este hallotta, amint egy hal nagyot loccsant a vízben. Azt hiszem, előzőleg alaposan felöntött a garatra.

– Miért nem hallhatta volna a halat csobbanni?

– Mert itt semmiféle hal nincs. Télen a tóban minden kipusztul, a pióca az egyetlen, ami úszkál benne.

– És nyáron nem telepítenek bele semmit?

– Nyárra? Maga megbolondult!

Borůvka felügyelő összehúzta a szemöldökét.

– Köszönöm – mondotta, és visszament a szállodába.

A portástól kikölcsönözte az egyik csónak kulcsát. Néhány pillanat múlva már a csónakban ült Málekkel együtt, és kint evezett a tavon.

A hold és a szálló kivilágított ablakainak sárga fénye szelíden ringatózott a víz tükrében. Néhány percig hajókáztak, aztán az egyik helyen a part közelében megálltak. A felügyelő a szálloda fényben úszó homlokzatát nézte. Gondolkodott. Úgy látszott, az ablakokat számolja balról jobbra, aztán jobbról balra haladva. Valahonnan a táncteremből kiszűrődtek a nagy bigband riffjei.

A felügyelő felsóhajtott. A zsebéből kihúzta nagy, gömbölyű zseblámpáját, és reflektorát ráirányította a víztükörre. A víz egy méter mély se volt – a tó fenekén a legkülönbözőbb tárgyak tűntek elő a fényben.

– Evezz óvatosan, Pável, először ebben, aztán abban az irányban – kommandírozta a felügyelő a munkatársát, maga pedig hasra feküdt a csónakban, és vizsga szemmel figyelte a tó fenekét, amely lassan vonult el alattuk. Beletelt egy jó félóra, amíg megtalálta, amit keresett. Ledobta kabátját, feltűrte inge ujját, és óvatosan beemelte a csónakba.

Tizenegy órakor már Randál szobájában várakozott a tenorszaxofonosra. Randál az apró termetű karmester és Sinták főtörzsőrmester kíséretében lépett be. Dacosan pillantott a felügyelőre. Mögöttük Bedřich „Benny” Poláček hatalmas alakja tűnt fel.

A felügyelő a szaxofonos kezébe nyomta a kottákkal megrakott irattartót, és komoly hangon felszólította:

– Legyen szíves, játssza le ezt nekem. Még most sem tudom elhinni, hogy akad valaki, aki el tudná fújni.

A szaxofonos az ágyra tette a klarinétot, amelyet a kezében hozott, és magabiztos mosollyal emelte szájához a másik hangszert, amely a nyakában csüngött. Belepillantott a kottába. S egyszerre úgy látszott, mintha elvesztette volna bátorságát. De erőt vett magán. Néhányszor végigfutott a billentyűkön, fel-le, aztán határozottan, fortisszimóban rázendített. És játszott. Ujjai ide-oda cikáztak a billentyűkön.

A felügyelő felvette az ágyról a klarinétot, és a szájához emelte. Nyomban el is vette onnan, és megszólalt:

– Egy pillanat, kérem. Kezdjük újból, igen? Majd én számolok.

Négyet dobbantott a cipőjével, azután a szaxofonossal egyszerre intonálta az első hangot.

Jól kivehető kettős hang harsant fel.

Mindketten abbahagyták.

– Egy kvarttal magasabban játszik – mondta komoran a felügyelő.

– Aha! Bocsásson meg. Ez a hangnem van a fejemben, épp délután írtam benne valami etűdöt. Belezavarodtam.

Borůvka felügyelő a szaxofonosra szegezte komor pillantását.

– Nos, tessék játszani!

A szaxofonos homlokán verejték gyöngyözött. Ismét az ajkához emelte a hangszert, rákezdett. A felügyelő is. Most unisono hangzott fel a két dallam. A felügyelő nyomban abba is hagyta, a kottában azonban figyelmesen követte a szaxofonos produkcióját. A dallam először magasra kapaszkodott, azután mélyre ereszkedett alá. Vad szinkópás futamokkal, egyre lefelé – aztán megszakadt, befejezés nélkül, a hangnemből kiesve…

A szaxofonos dermedten ült, homlokáról széles patakokban ömlött a verejték, keze a szaxofonnal együtt lehanyatlott. Rápillantott a felügyelőre, és lehorgasztotta a fejét.

A felügyelő bólintott.

– Igen – mondta végtelen szomorúan. – Maga kitűnő játékos, Randál úr, de ilyen futamot, amióta ez a hangszer létezik, még senki le nem játszott szaxofonon.

Elhallgatott. Bedřich „Benny” Poláček nyugtalanul megmozdult.

– Tegnap este borzasztóan sietett, Randál úr – folytatta a felügyelő –, hogy le ne késse az autóbuszt. Csak amúgy átabotában dobálta bele dolgait a táskájába. Ilyenkor az ember könnyen összezavarja a dolgokat. Különösen könnyen összetéveszti az ilyen irattartókat – mutatott a kottás dossziéra – ha azok teljesen egyformák, és nincs rajtuk cím. Egy dologról azonban abban a kapkodásban sem feledkezett meg. Erről!

A felügyelő előrehajolt, és kinyitotta az éjjeliszekrényt. Legalsó fiókjában egy apró, elemes magnetofon húzódott meg.

– Csak egy szalag van rajta – állapította meg komoran a felügyelő. – Valami kis dalocska, amelyet Laurinová kisasszony énekelt rá. A másik szalag itt van.

A felügyelő a zsebébe nyúlt, és egy tekercset húzott elő. A szalag lazán, nedvesen csüngött le róla.

– Ugye, tudja, mi van ezen a szalagon?

Randál még mélyebbre horgasztotta fejét.

– Ma este megint nagyon sietett – folytatta a felügyelő. – És újabb hibát követett el. Kihúzta a kofferéből a kottát, és bele se nézett. Tudja, miért volt ez a hiba?

– Igen – válaszolta Randál rekedt hangon, aztán önként odanyújtotta két kezét a felügyelőnek.

A bilincset Sinták főtörzsőrmester csattantotta rá, aki az egészből az égvilágon semmit se értett.

Nem értette a dolgot az apró termetű karmester sem, aki egyedül maradt a 117-es számú szobában. Egész idő alatt, amíg Randált kihallgatták, patakzott róla az izzadság. Most újból előhúzta lila zsebkendőjét, az asztalhoz lépett, és belenézett a nyitott kottába. Egy pillanatig olvasta, és egyszerre csak újból nagy cseppekben lepte el a verejték túlságosan magas homlokát. Lila zsebkendőjével újra törölgetni kezdte magát.

Mert a kottapapíron az ötödik sorban ezt a három taktust olvasta:

A TUDOMÁNYOS MÓDSZER

A lányok – nagyon is falatnyi jelmezükben – épp hogy berohantak a színpadról az öltözőbe, amikor megszólalt a telefon. Alena vette fel a kagylót, mert ő ült legközelebb a készülékhez. Egy férfihang kérte Nakoncová kisasszonyt, idegenszerű kiejtéssel. Alena jól tudta, ki beszél. A hallgatót a készülék mellé tette az asztalkára, és körülnézett a zsúfolt öltözőben a lányok között, akik éppen kibújtak hiányos öltözékükből. Pillantása a helyiség túlsó felében az egyik tükörnél állapodott meg.

– Ester! – kiáltotta. – Telefonon keresnek.

Az öltöző túlsó végében lévő kis asztaltól egy apró termetű, csinos szőke lány kelt fel, s átment a helyiségen a készülékhez. Az asztal előtt megtorpant.

– Ki az?

– Ő!

A szőke lány, aki már majdnem megfogta a kagylót, visszarántotta a kezét, és fojtott hangon odasúgta:

– Mondd meg, hogy nem akarok vele beszélni.

Alena elfintorodott, és vállat vont. Aztán átvette a kagylót, s könnyed hangon beleszólt:

– Meg kell mondanom, hogy nem akar önnel beszélni.

A telefonból hatalmas reccsenés hallatszott, mintha valahol rövidzárlat történt volna. Alena a szőke lányra kacsintott, és hallgatózott. Sokáig. Aztán lefordította a recsegés tartalmát:

– Azt mondja, meghasad a szíve. Ha nem jössz a telefonhoz, a seb egyre nagyobb lesz rajta, és a végén megszakad.

A szomszédos asztaloknál hallgatózó táncosnők felvihogtak.

– Mondd meg neki, menjen orvoshoz – válaszolta Ester fagyosan.

– Azt mondja, menjen orvoshoz – ismételte Alena a telefonba.

A készülékből ismét felhangzott az elektromos kisülések zaja.

– Azt mondja: az ő bajára nincs orvosság – tolmácsolta Alena.

A lányok ismét felkacagtak.

– Add ide akkor – szólt Ester, és bosszús arccal pillantott végig az öltözőn. Fölemelte a hallgatót. Alena visszaült a tükréhez, de a fülét hegyezte. Hallotta, hogy Ester hidegen beleszól a kagylóba: – Halló – aztán jó sokáig megint csak a membrán recsegett, amelyet az ismeretlen ismerős a drót túlsó végéről rábeszélő szavainak pergőtüzével ostromolt. Ester két türelmetlen hümmögés után végül nagyon erélyesen félbeszakította a szóáradatot:

– Nem! Ne várj! Nem akarom. Egyszerűen: nem akarom. Azok után, ahogyan tegnap este viselkedtél, nem akarom.

Ismét halk reccsenésekkel teli szünet következett, azután a lány ellentmondást nem tűrő hangon kijelentette:

– Idegeimre megy már a te ostoba féltékenységed. Ha nem hiszel nekem, ég veled. Agyő!

És úgy lecsapta a kagylót, hogy a készülék belecsendült.

Alena a tükörből nézte, hogyan tér vissza Ester a helyére, büszkén ringatva csábítóan szép csípőjét.

A zuhanyozót egészen betöltötte a lányok visongása és csivitelése. S mindezt aláfestette a víz csobogása és a zene, amelyet a portás a hangszórókon át frissítőnek továbbított a zuhanyozóba. A válaszfalakkal elkülönített és igelit függönyökkel eltakart zuhanyozófülkék egymás mellett sorakoztak. A függönyökön átderengett a mezítelen női testek körvonala. A lányok átkiabáltak egymásnak, jó hangosan, hogy túlharsogják a zenei hangok és a gépies zajok modern egyvelegét. Egyesek hajat mostak, szappant kértek kölcsön egymástól, karcsú, ruganyos testük tisztán ragyogott a fehér fényben, a vízsugár levitte róluk az imént befejeződött főpróba festékeit és izzadságát.

A lármás kapkodásban könnyen megtörtént, hogy baráti alapon önkényesen kölcsönvették egymás szappanát és egyéb toalettholmiját.

– Lányok, melyiketek lopta el a törülközőm?! – sivította egy barna lány, aki mindmostanáig fürdőköpenyben állt a szélső fülke előtt. – Nem te voltál, Alena? – kérdezte a természetes szőkétől, aki a szomszédos kabinban éppen nekikészülődött, hogy felfrissítse testét.

– Ugyan, kérlek, miért kellene nekem a te törülköződ? Megvan az enyém. És tiszta.

– Nekem pedig a samponomat fújta meg valaki, szemtelenek! – csattant fel egy szoprán hang az Alena melletti foglalt fülkéből.

– Az öltözőben felejtettem volna? – tűnődött a barna.

– Világos! Amilyen szerelmes vagy – vágta rá Alena.

A barna mérges pillantással mérte végig, azután kifordult a zuhanyozóból.

Alena még látta, hogy kilép a folyosóra, és behúzza maga mögött az ajtót. A másik fülkében újból fölcsattant a szoprán:

– Az ördögbe is, ki használta el ezt a sampont?

– Ne üvölts, Ester! – szólt rá Alena, és a válaszfal mellett átnyújtotta szomszédnőjének a maga samponos tubusát.

A szomszéd fülkében az Éva-kosztümös Ester Nakoncová úgy ragyogott, csillogott, mint egy karcsú hófehér fóka. Éppen abban a pillanatban dugta be fejét a zuhany alá. Kecses hosszú nyaka volt; mikor lehajtotta fejét, hogy besamponozza a haját, nyakszirtje bájos ívben görbült meg.

Alena behúzta maga mögött a függönyt, ledobta fürdőköpenyét, és a meleg vízsugár alá állt.

És akkor következett be a dolog. Tulajdonképpen semmit sem lehetett hallani. A halk csattanás úgyszólván beleveszett a víz zúgásába és a csivitelő hangok kavargásába. Alena nem is figyelt fel rá. A tompa zuhanásra se, amely úgy hangzott át a szomszéd fülkéből, mintha valami nehéz tárgy ütődött volna a válaszfalhoz.

Valami más keltette fel a figyelmét. A válaszfal az egyes fülkék között nem ért le a földig, a vékony fal alatt, amely szomszédnőjétől elválasztotta, kinyúlt Ester mezítelen karja, mintha keresne valamit a padlón, azután mozdulatlanul ott maradt. Alena megijedt. Lehajolt. Először az villant át a fején, hogy Ester elájult. Megfogta mozdulatlan kezét. Erőtlenül csüngött tenyerében.

Azután a fehér csempével kirakott csatornában, amelyben a zuhany alól elfolyt a víz, egy sötétpiros erecske jelent meg, mintha valaki málnabort öntött volna a szomszéd fülkében a csatornába.

Alena nyomban megértette, miről van szó. Elengedte Ester kezét, s akaratlanul is olyan élesen sikoltott, hogy túlharsogta a zuhanyozóban kavargó hangok vidám karneválját.

Valaki kopogott a kapitánysági könyvtár ajtaján. Egy fiatal lány, az új kartársnő lépett be csúnya klottköpenyben és szigorú kontyba szorított hajjal. Iratcsomót szorongatott a hóna alatt.

– Buborék kartárs? – kérdezte kedvesen Borůvka felügyelőt, aki éppen abban a pillanatban dugta napi keresztrejtvényét egy vaskos bűnügyi munka alá.

Borůvka felügyelő összeráncolta homlokát.

– Nem Buborék vagyok, hanem Borůvka – válaszolta rosszkedvűen.

– Bocsánatot kérek, felügyelő kartárs, ön a Vránová-eset előadója?

– Igen, én vagyok – dörmögte Borůvka felügyelő még komorabban.

– Nekem azt mondták, hogy Buborék felügyelő kartárs, a Vránová-ügy előadója, a könyvtárban dolgozik.

– Azt mondták: „felügyelő kartárs”?

A kartársnő, aki aznap lépett szolgálatba, és akit a felügyelő most látott először, elpirult. A felügyelőnek feltűnt, milyen kecsesen hajlik a lány hosszú nyaka. Ettől még borúsabb lett.

– És azt mondták, hogy „Buborék”, igen? – kérdezte sóhajtva.

– Igen – suttogta a kartársnő.

– Ilyen szellemdúsak a mi kartársaink – állapította meg szomorúan a felügyelő. – Lehet, hogy külsőmet tekintve Buboréknak látszom, a nevem azonban Borůvka.

A klottköpenyes lány rávillantotta a szemét.

– Ugyan! Nem is látszik annak – hadarta.

Borůvka felügyelő a lányra szögezte búbánatos tekintetét.

– Nem tudom – sóhajtotta. – Ön a bűnügyi osztályon akar dolgozni? Hát nem tudom, nem tudom… Ilyen rossz megfigyelőkészséggel…

Ebben a pillanatban megszólalt a telefon.

Borůvka felügyelő felvette a kagylót, egy pillanatig hallgatott, aztán erélyesen visszaszólt.

– Odeon színház? Jó!

Lecsapta a kagylót, és anélkül, hogy egy pillantást vetett volna a piruló lányra, testességéhez viszonyítva meglepő gyorsan kirobogott a helyiségből.

A bezárt ajtó előtt álló izgatott portás zavartan dadogta:

– Bezártam őket, elvtárs… felügyelő elvtárs, hogy senki se tudjon elmenekülni, ne vihessenek ki semmit, és hogy…

– Ki jött önhöz megmondani, hogy gyilkosság történt?

– szakította félbe Borůvka felügyelő.

– Sikorská kisasszony.

– És hol van Sikorská kisasszony?

– Őt is bezártam ide – toporgott zavartan a portás.

– Azért, hogy…

– Hogy időközben tönkretegyenek minden nyomot, ahogy összevissza futkosnak – mondotta Borůvka felügyelő, és a lányok hangját figyelte, akik izgatottan csivogtak az ajtó mögött. – Tessék azonnal kinyitni.

A portás bűntudatos ábrázattal engedelmeskedett, és Borůvka felügyelő csoportja benyomult a zuhanyozóba.

A helyiség tele volt fürdőköpenyes lányokkal, néhányan közülük azonban csak a törülközőjükkel takarták el magukat. Ezek hangosan tiltakozni kezdtek.

Borůvka felügyelő azonban nem törődött velük, határozott léptekkel a fülkéhez sietett, s megpillantotta a meggyilkolt lányt. A lány az arcán feküdt, nyakszirtjén különös, éles kontúrokkal határolt csúnya seb tátongott. Alig borította alvadt vér. Azt a vért, amely kezdetben kiömlött, nyilván lemosta a zuhanyból ömlő víz, a sebnyílást tisztán lehetett látni.

– Ki fedezte fel, kérem? – kérdezte Borůvka felügyelő udvariasan, s szeme sarkából végigpillantott a lányok során, akik közül néhánynak csupán egyetlen törülköző volt az öltözéke. Ádámcsutkája nagyot ugrott. A sorból egy nagy szemű, halálsápadt lány lépett elő.

– Én – válaszolta elhaló hangon.

– Neve?

– Alena Pešková.

Borůvka felügyelő sóhajtott, majd rászólt a lányra:

– Jöjjön velem, kérem.

– Eszerint ön tisztán hallotta, amit beszéltek?

A felügyelő vizsgálódva figyelte Alena Peškovát.

– Csak azt hallottam, amit Ester mondott – válaszolta Alena. – Azt mondta: „Idegeimre megy már a te ostoba féltékenységed.” Azután pedig: „Ha nem hiszel nekem, ég veled. Agyő!”

– Agyő – ismételte elgondolkozva Borůvka felügyelő.

– Franciául annyit jelent: ég veled – jegyezte meg a lány.

Borůvka felügyelő csak a szemöldökét vonta össze. Aztán megszólalt:

– És előzőleg azt mondta Ester Nakoncová, hogy az illető ne várjon rá? Igen?

– Igen.

– Tudja, ki volt az, aki felhívta?

Alena lesütötte a szemét.

– Nos… – kezdte bizonytalanul.

– Mondjon el mindent – sóhajtott a felügyelő. – Azt is, amire azt szoktuk mondani: pletyka.

Alena nyelt egyet.

– Igenis. Alberto Tossi volt. Az olasz dzsesszénekes, aki most a Vltavában van. Azzal járt együtt Ester.

– Hm – dörmögte Borůvka felügyelő. – És kire féltékenykedett ez a Tossi, nem tudja?

Alena újból lesütötte a szemét. A felügyelő egy pillanatig várt, aztán ismét megszólalt:

– Mondja el a pletykákat is, kisasszony. Nincs ebben semmi insz… indisz… nincsen abban semmi rágalom. A maga barátnőjét valaki meggyilkolta.

Alena felkapta fejét, és nagy fekete szemével a felügyelőre pillantott. Borůvka felügyelő zavartan nyúlt nyakkendőjéhez.

– Nos, tudja, én az afféle pletykákkal nem házalok – mondta a lány. – A dolog azonban nyílt titok. Ester sokat volt együtt az… – egy pillanatig habozott –… az igazgató kartárssal.

– Hm – mormolta újból Borůvka felügyelő. – Értem. És egyébként?

– Egyébként semmi – folytatta Alena sokkal határozottabban. – Ester nem olyan lány volt… nos… hogy csak úgy váltogatta volna a fiúkat. Tossit valóban szerette. Az igazgató kartárs azonban… nos…

– Értem – vágta rá gyorsan a felügyelő. – És… hogy úgy mondjam, szakmai oldalról tekintve… jó volt Nakoncová kisasszony?

Alena alig észrevehetően megmerevedett.

– Hogy gondolja ezt?

– Gondolom… hm… mint balett-táncosnő – köhécselt zavartan a felügyelő. – Úgy értem, mint szakképzett táncművésznő. Ebben a műsorban a legfontosabb szólót kellett táncolnia, nemde?

– Igen, azt kellett – válaszolta Alena, és elhallgatott.

– Eszerint nyilván jó volt, nem?

Alena sötét szeme végigvándorolt az öltözőn, melyben együtt ült a felügyelővel. Valahol az egyik sarokban állapodott meg. A tükörsor megsokszorozta kettőjük képét: a bátortalan férfiét, kissé ómódi zakójában, és a fürdőköpenyes, törékeny, szőke, szép lányét.

– Tény, hogy Ester jó táncosnő volt. Az volt – ismételte meg a lány habozva.

A felügyelő nem vette le róla a szemét, s egész halkan megkérdezte:

– De?

– Tény, hogy… – Alena majdnem kétségbeesetten pillantott rá. – No… hogy eredetileg Žďárskának kellett volna ezt a szólót táncolnia.

– Miért?

– Azért, mert… de ez aztán igazán csak pletyka.

Borůvka felügyelő szokatlanul elszomorodott. Kerek képe megnyúlt, és egy nehézkes felfogású bernáthegyi kutyára kezdett hasonlítani. Megkérdezte:

– Azért, mert Ester kisasszony előtt Žďárská kisasszony volt az igazgató kartárs barátnője?

A lány bólintott.

– Nos, igen – felelte, de gyorsan hozzátette: – Csakhogy azelőtt ugyanezt mondták Sikorskáról, még azelőtt pedig… már nem is tudom, kiről, úgyhogy mindez valószínűleg igazán csak locsogás.

– A mi feladatunk, hogy megállapítsuk, mennyi bennük az igazság – mondotta Borůvka felügyelő köhintve, és másra fordította a szót. – Most pedig mondja el, mit érzett, amikor rádöbbent, hogy mi történt?

– Borzasztóan megijedtem.

– Érthető – jegyezte meg a felügyelő.

– Érthető – ismételte a lány, mint a papagáj –, és kiabálni kezdtem. Azután mindenki hozzám szaladt. Jana épp akkor jött be az öltözőből. Még száraz volt, tehát őt küldtük Zahálka úrhoz… a portáshoz…

– Jana?

– Sikorská. Az öltözőben felejtette a törülközőjét. Kiment érte, és közben…

A szőke lány hangja elcsuklott.

–… megtörtént a dolog – fejezte be helyette a felügyelő a mondatot. – Egyébként senki nem távozott el a zuhanyozóból?

– Nem. Zahálka úr odaszaladt hozzánk, és mindnyájunkat bezárt.

Borůvka felügyelő sokáig nézte a lányt. A rémülettől még most is eléggé sápadt volt, és remegett. A bűnügyi nyomozó szemében valamiféle szorongás jelent meg. Sóhajtott.

– Köszönöm önnek, Pešková kisasszony – mondta, és felállt.

A lányok egymást váltották. A tükörsor az elfogódott férfit most a magas, tiziánvörös teremtéssel együtt sokszorozta meg. Láthatóan elkeseredett küzdelmet folytatott ráncaival, amelyek lassanként finom hálót terítettek zöld szeme köré.

– Hogy az igazgató? – kérdezte vissza dallamos, könnyed hangon. – Persze, párszor meghívott vacsorára. Egyszer a Hubertusba – tette hozzá ábrándosan. – Ennek azonban már jó néhány hete.

– És eredetileg azt a nagy szólót nem önnek kellett volna táncolnia?

A tiziánvörös lány félbeszakította ábrándozását.

– Hát igen, úgy volt, felügyelő úr – mosolygott a felügyelőre. Az önkéntelen mozdulattal ismét nyakkendője csomójához nyúlt. Mikor megállapította, hogy félárbocon lóg, bűntudatosan szorosabbra húzta. A tiziánvörös szépség mosolya alig érezhetően elmélyült.

– Hogyan? – kérdezte a felügyelő, és a hangja fátyolos lett.

– Nos, úgy, ahogyan az az életben történni szokott. Akkoriban Jana Sikorská megbolondult, és otthagyta őt…

– Kit? – kérdezte tovább a felügyelő, és a hangja ismét színt változtatott. Köhintett.

– Az igazgatót. A diri erre fel körülöttem kezdett forgolódni, hiszen, tudja már, hogy van az… nem kell önnek magyaráznom… – smaragdszínű pillantását a felügyelőre fordította. A felügyelő kerek arcán pír ömlött végig. – Egyszer lent van az ember, máskor fent – folytatta a lány, és közelebb ült. – És aztán jött Ester… És ő kapta a szólót.

– Nagyon köszönöm önnek, kisasszony – mondta Borůvka felügyelő, és akarata ellenére odébb ült.

Málek gyakornok fölemelte a fehér zsebkendőt, amelyben az apró réz töltényhüvely feküdt.

– Hét-hatvanötös – mondta. – A padlón hevert a kabinok előtt. A gyilkos nyilván pontosan a zuhannyal szemben állt, ahol a meggyilkolt mosdott.

– Igen – szólt közbe az öreg Seifert doktor. – A lövés irányából arra következtethetünk, hogy a meggyilkolt háttal állt a gyilkosnak, aki pontosan vízszintes vonalban tüzelt a nyakszirtjére. A lövedék áthatolt a koponyaalapon, és a szájon keresztül távozott.

– A fegyver nem került elő?

– Nem. Jebava kartársnő – mutatott Málek egy nagydarab, sötét kosztümös asszonyra, aki egy tetten ért angyalcsináló nőre hasonlított – személyi motozást végzett a hölgyeken, mielőtt a zuhanyozóból távoztak. Átkutattuk az öltözőt is. Van itt azonban – odahajolt a felügyelőhöz – egy pikantéria. Tudod-e, Josef, hogy egy csodálatos lövész található ebben a színházban?

Borůvka felügyelő felhúzta a szemöldökét.

– A portás mondta – tette hozzá Málek.

– Hm – dörmögte a bűnügyi nyomozó, és szomorú pillantását végighordozta az öltözőn, ahol a házkutatás nyomán még nagyobb volt a rendetlenség, mint egyébként. – Hívjátok ide a kapust, és mondjátok meg a kartár… hölgyeknek, hogy felöltözhetnek.

– Igen, van, kérem, Krameš úr. Énekel is, kérem – vallotta készségesen a portás, és hivatásosan szomorú képet vágott. – Célba lőtt, kérem, éppen Nakoncová kisasszonyra.

Borůvka felügyelő meglepetésében a száját is eltátotta.

– Miért?

– Benne van a szerződésében, kérem – tette hozzá sietve a portás. – De sohasem találta el őt, kérem!

– Kivéve most – kottyantott közbe gúnyosan Málek. A felügyelő megrovó pillantást vetett rá. Ismét a portáshoz fordult:

– Jöjjön hát akkor ide Krameš úr.

Az öltözőbe egy tőről metszett cowboy toppant be. A fején fekete sombrerót viselt. A küszöbön megemelte.

– Tudja, mi az a genickschuss? – szólította meg őt Borůvka felügyelő.

A cowboy zavartan elmosolyodott.

– Nem értek angolul, felügyelő úr. Igaz, hogy cowboy-szerepeket alakítok, vadnyugati dalokat énekelek, azonban idevaló vagyok Zižkovba.

– Genickschuss német szó – oktatta ki a felügyelő. – Azt jelenti: keresztüllőni a koponyát a nyakszirten át.

– Köszönöm a tájékoztatást – válaszolta a cowboy zavartan.

Borůvka felügyelő egy pillanatig várt, a lövész azonban nem mutatta jelét, hogy valamit mondani óhajtana.

– Ön jól tud célba lőni, ugyebár? – kérdezte tehát a felügyelő.

– Azt igen, ahhoz értek. Három évvel ezelőtt még Cseh-Szlovákia országos bajnoka voltam. Úgy volt, hogy kimegyek az olimpiára. Csak… – félbeszakította a mondatot.

– Csak? Mi történt?

– Ugyan. Semmi. Előtte kint voltam Svájcban. Az Európa-bajnokságon. Nos, tudja.

– Semmit se tudok – rázta a fejét a felügyelő.

– Nos… Svájc az órák országa – mondta a cowboy. – Nem tudtam ellenállni, behoztam néhányat. Soknak találták. Így hát nem mentem ki az olimpiára.

Borůvka felügyelő összehúzta a szemöldökét. A cowboy elkerülte a tekintetét.

– És aztán mivel foglalkozott? – kérdezősködött tovább a felügyelő.

– Kénytelen voltam átállni profinak.

– Ezt a mostani foglalkozását érti alatta?

– Nos… ezt is. Edző is vagyok a Tesla Vysočany lövész szakosztályában.

– Hm – mondta az öreg bűnügyi nyomozó, és elővette a zsebkendőt. Kibontotta, s a hüvelyt odatartotta a cowboy elé. – Ehhez mit szól?

– Ez… ez olyan, mintha az én flintámból volna.

– Nekem is az a benyomásom – szólt elgondolkozva a felügyelő. Hirtelen élesen rákiáltott a cowboyra: – Mit csinált attól kezdve, hogy befejezték a főpróbát, addig a pillanatig, mikor felfedezték a gyilkosságot?

– Felügyelő úr! Nem én öltem meg őt! – A lövész kimeresztette a szemét, és megragadta zakója hajtókáját. – Hiszen én borzasztóan szerettem Estért! Ő is Žižkovból való volt! Magam tanítottam meg célba lőni!

– Hol? A Tesla Vysočany lövész szakosztályában?

A cowboy zavarba jött.

– Nem! Itt a színházban – felelte letörten. – A lányokkal itt egy afféle…

– Nos?

– Egy afféle magánlövészkört szerveztünk. A kelléktárban gyakoroltunk – hirtelen gyors pillantást vetett a felügyelőre. – De mindig csak gyakorló puskával, felügyelő úr! A színpadon vaktöltéssel lövök. Hiszen a színpadon tilos is élessel lőni.

– Ezt én is tudom – szakította félbe a felügyelő. – Azt azonban ne mondja nekem, hogy ebből az ön pisztolyából nem lehet élessel is lőni.

– Nem is állítom. Persze hogy lehet. A színpadon azonban elvből mindig csak vak…

– Vak? És tulajdonképpen mit lehet látni abban a maga számában?

– Kis léggömbök zsinórját lövöm keresztül, amelyek közvetlen Ester feje fölött lebegnek…

– És hogyan lövi el a zsinórt? Vaktölténnyel?

A cowboy bizalmasan elmosolyodott.

– Csalás az egész, felügyelő úr. Elmondhatom önnek, azaz el kell mondanom. A háttérben ott ül egy színpadi munkás, és elnyírja a madzagot mindig abban a pillanatban, amikor lövök…

– Aha – mondta Borůvka felügyelő. – Egyelőre vonuljon félre.

Málek karon fogta a cowboyt, s az ajtó felé fordította.

– Hozzák ide Krameš úr pisztolyát! – kiáltott utánuk az öreg bűnügyér. – És küldjék ide még egyszer Pešková kisasszonyt.

– Eszerint Ester Nakoncová nagyon ideges volt?

– Igen, az volt – bólintott Alena. – A rendi – azaz a rendező úr – mindig azt követelte tőle, hogy céllövő műsorszám alatt mosolyogjon a pisztoly csövébe. Ő azonban képtelen volt erre. A rendi… a rendező meg dühöngött.

– Miért volt képtelen a mosolygásra?

– Mert félt, hogy nem töltötte-e Krameš úr tévedésből élesre a pisztolyt.

– Megtörtént ez valaha is?

– Soha. Ma reggel azonban Krameš arról beszélt, hogy délután valamilyen gyakorlatra megy, ezért éles lövedék is van nála.

– És megmondta, hogy hol tartja?

Alena bólintott.

– Igen. A tartaléktárban, amelyet a tokban hord.

A szerencsétlen cowboy ismét a felügyelő előtt ült. A felügyelő átvette Málektől a nagy fekete kazettatokot, és kinyitotta. Belenézett, s kerek képét megint beárnyékolta a szomorúság. Egy pillanatig hallgatott, aztán megkérdezte.

– Ebben a tartaléktárban is vaktöltényt tart?

A cowboy nagyot nyelt.

– Ugyanis… ugyanis… a főpróbáról gyakorlatra kellett mennem a szakosztályba, felügyelő úr, úgyhogy…

– Úgyhogy éles van benne.

– Igen. Tudja… tisztára csak, hogy…

– Ez azonban tilos. Az éles töltényeket zár alatt kell tartani.

– Ott is tartjuk, felügyelő úr! A töltény nálunk mindig zár alatt van!

– Hogyan lehet akkor itt a tárban is magánál?

– Nos, én, igen, ugyebár mint instruktor… Kulcsom van a zárhoz.

Megvakarta a fülét, s elfordította a szemét.

A felügyelő komoly pillantással vizsgálta át a tok tartalmát.

– Hm – dörmögte. – És csak ez az egy tartaléktár van önnél?

– Csak ez, felügyelő úr. Ez tény! Csak ez!

– És ez elegendő lett volna önnek az egész gyakorlatra?

– Nos, nos, nem… tulajdonképpen…

A felügyelő komoran ingatta a fejét.

– Felvágott, mi? A lányok előtt férfiasabban hat, ha éles töltényt hord magánál?

A cowboy arca lángba borult. Rekedten suttogta:

– Igen, ez az igazság, felügyelő úr. Mindenkinek van valami gyönge oldala, és én…

– Hány töltény volt ebben a tárban? – szakította félbe a felügyelő.

– Hat. Talán… talán hiányzik belőle?

A cowboy rémülten pillantott a tokra. A felügyelő azonban úgy tartotta, hogy a lövész a nyitott fedelétől nem láthatott bele.

– Nem tudom – vetette oda a felügyelő, és a tokot a cowboy felé fordította.

– De hol van az a tár? – szünetet tartott, és látva a lövész kikerekedett szemét, elkomorodott. – És hol van innen a pisztoly?

A tok bársonybélésén nem volt ott sem a fegyver, sem a tár. Csupán a két mélyedés éles kontúrja jelezte, hol szoktak feküdni benne.

A cowboy meglepődve füttyentett.

– Puff neki! – mondta. – Most aztán jól benne vagyok a csávában, igaz, felügyelő úr?

– A tok tehát a kosárban hevert a többi kellékkel együtt, amit levitt a színpadról?

Most a sovány kellékes állt az öreg bűnügyi nyomozó előtt. Rémülten hunyorgott.

– Igen, ez így szokás, uram… prefektus úr. – A felügyelő, aki a beavatatlan civilek szájából minden lehető címzést megszokott már, meglepődve összerezzent. A kellékes azonban nem vette észre, s folytatta: – Az új kellékeket az egyik kosárban kivisszük a színpadra, a másikban pedig visszahozzuk a színpadról. Az utolsó kép előtt azonban iszonyú gyors a színváltozás. A színpad ilyenkor kész bolondokháza. Nem értünk rá utánanyomozni a dolognak. Az az olasz is ott lábatlankodott…

– Olasz? Tossi úr?

– Igen, Tossi. Csoda, hogy le nem vert a lábamról. A rendező úr azután kidobta.

Borůvka felügyelő elgondolkozva nézte a végzetes kosarat.

– A főpróba után a tokot rögtön Krameš úr öltözőjébe vitte?

– Igen.

– Addig azonban a kosárban hevert a színfal mögött, ahol gyakorlatilag bárki hozzáférhetett.

– I-igen.

A felügyelő elhallgatott. A kellékes könyörögve pillantott rá. Végül is nekibátorodott:

– Le-letartóztatnak, prefektus úr?

– Miért?

– Hanyag voltam, tudom – mondta lesújtva a kellékes. – Enyhítő körülménynek azt szeretném felhozni, hogy feleségem és három gyermekem van, az első feleségemtől pedig még kettő, és hogy az a színváltozás rettenetes gyors.

Az első gyanúsított azonban csakhamar kiesett a játékból, mert az Öt Lascados, a légtornász csoport azt vallotta, hogy a céllövő mester a föllépése után egészen addig a pillanatig, amíg a gyilkosságról értesültek, velük máriásozott az öltözőben. Hálával fogadta a vallomást, és buzgón hullatta krokodilkönnyeit a halott táncosnő fölött, amíg Borůvka felügyelő nem közölte vele, hogy ellene is eljárás indul. Engedély nélkül éles töltényt hordott magánál, gondatlanságból tulajdonképpen bűnrészes lett. A cowboy ezek után minden érzését a saját legközelebbi jövőjére összpontosította. Alibije sem igen nyugtatta meg a felügyelőt. Az Öt Lascados bizonytalan nemzetiségű, hallgatag népség volt. Nemigen néztek a felügyelő szemébe, első pillantásra meglátszott rajtuk, hogy valamilyen ősrégi meggyőződésből mindig épp az ellenkezőjét teszik annak, amit a rendőrség akar tőlük. A felügyelő komor gondolatokba merülve lépett be a portással a kelléktárba.

A homlokfalán megtalálta a céltáblát a becsapódások nyomaival. Egy kis gyalogút vezetett hozzá a régi programokból megmaradt mindenféle limlom elképzelhetetlen zűrzavarán keresztül, s amely lomokat azért őrizték, hogy esetleg még felhasználhatják valamire. A céltábla körül rengeteg apró rézhüvely hevert.

A felügyelő fölemelt egyet, s gondterhelten szemlélte. A portáson, aki idáig hallgatott, erőt vett közlési vágya.

– Tele van itt minden ezzel a vacakkal, felügyelő úr. A lányok, mihelyt egy pillanatnyi szabad idejük akadt, azonnal iderohantak. Egészen belehabarodtak a lövöldözésbe.

– Eszerint mindnyájan tudták, hogyan kell a pisztollyal bánni.

– Magától értetődik. Krameš mindnyájukat megtanította rá. Néha valóságos lövészversenyeket rendeztek itt.

– És jól céloztak a kisasszonyok?

– Némelyik egészen jól. Legjobban állítólag Pešková kisasszony, aztán Dvořáková, Sikorská is, no meg a szegény Ester kisasszony. Tetszik tudni, a lányok igyekeztek egymást felülmúlni ennek a szeladonnak a kedvéért. Nekem azonban soha nem tetszett a fickó, felügyelő úr. Olyan furcsa nézése volt – nem merném lefogadni, hogy nem ő tette el láb alól Ester kisasszonyt.

– Köszönöm a véleményét – jegyezte meg nyersen Borůvka felügyelő, s a következő mondatot majdnem dühösen vágta oda: – De tartsa meg magának! Ostobaság.

Határozott léptekkel sietett ki a kelléktárból, nyomában a portással, aki csodálkozva motyogta:

– Tévedtem volna?

A felügyelő a szecessziós plüssdíványon ült a folyosó-beszögellésben. Ezen a folyosón jártak a zuhanyozóba. Vele szemben a barna lány feszengett külföldi kosztümjében.

– Sikorská kisasszony, amikor eltávozott a zuhanyozóból – kérdezte a bűnügyi nyomozó –, látott valakit a folyosón?

A barna lány szeme megrebbent.

– Igen.

– Kit?

– Tossi urat…

– Mit művelt ott?

– Semmit. Itt állt a sarkon, és rám köszönt.

– Ön ismeri őt?

– Igen.

– Honnan?

– Állandóan idejárt a színházba, Ester után – válaszolta a barna lány.

A folyosó mesterséges fényében a külföldi kosztüm színpadiasan csillogott. A felügyelő szeme a kosztüm kivágásáról a lány ezüstösen ragyogó ölére tévedt. Erőt vett magán.

– És amikor ön visszatért a zuhanyozóba a törülközővé), Tossi úr még ott állt?

– Már nem állt itt a sarkon… A folyosón ment…

– Melyik irányba? – faggatta a felügyelő. A lány a szemébe nézett.

– Mintha távolodott volna a zuhanyozótól.

A felügyelő arcára komor árnyék borult.

– Igen – mondta. – Köszönöm, kisasszony. Maradjon egyelőre még az öltözőben.

– Mindketten látták tehát Tossi urat, amikor ön Sikorská kisasszonnyal a zuhanyozó ajtaja felé szaladt?

– Igen, láttuk – bólintott a portás. – Itt ült, ahol most ön, ebben a sarokban a kanapén, és felállt, amikor elfutottunk mellette. Aztán amikor bezártam a lányokat, megkérdezte tőlem, hogy mi történt…

– És maga megmondta neki?

– Hogy odabent valaki lelőtte Ester kisasszonyt. – A portás hirtelen megszeppent. – A pokolba is, rosszul tettem, mi?

– Hogyan viselkedett Tossi úr?

– Hogyan viselkedett? – A portás azzal az ürüggyel, hogy gondolkodik, a felügyelőre sandított. Mikor megállapította: nem dorgálják meg, amiért közlékeny volt Tossival szemben, buzgón folytatta: – Ő… a mennykőbe, becsületszavamra, nem is figyeltem meg.

– Aztán telefonált értünk?

– Igen.

– És hol volt Tossi úr, amikor maga visszatért?

A portásnak elakadt a lélegzete, csodálkozva tátotta el a száját.

– Hergot! – mondta. – No látja! Már nem volt ott! Elpárolgott valahova!

– Csupán a rend kedvéért, igazgató elvtárs! – mondta Borůvka felügyelő. – Ön a főpróba után felment a klubba. Megállapítottuk azonban, hogy abban az időben, mikor a gyilkosságot elkövették, ön nem tartózkodott ott.

A férfi, aki a plüssdíványon a felügyelővel rézsút szemben ült, idegesen végighúzta ujját gallérjában.

– Kínos, de… a toaletten voltam. Ez ugyan nem egészen elsőrangú alibi.

– Amennyiben egyedül tartózkodott ott, egyáltalán nem alibi – állapította meg rosszkedvűen Borůvka felügyelő.

Mára igazgató tétova pillantást vetett a felügyelőre, és nyomban el is kapta róla a szemét.

– Sajnos, egyedül voltam ott.

Minthogy a bűnügyér hallgatott, Mára igazgató előhúzta a zsebkendőjét, s kifújta az orrát.

– Borzasztó – mondta. – Ilyen fiatal, tehetséges művésznő. Ki követhette el ezt? Ki tehette ezt vele? Hiszen mindenki szerette őt…

– Ön is?

– Én? No persze. Nagyon kedves kartársnő volt…

– És ön kartársnőnek szokta őt szólítani?

– No… azt nem! Persze hogy nem. Estetnek szólítottam.

– Ő az ön… hm – a felügyelő köhintett, és egy kissé megnyomta a hangját, s folytatta: – szeretője volt?

– Szeretőm! Már megbocsásson! Ki mondta ezt önnek?

– A színházban beszélik. Állítólag ezért kapta meg a nagy szólót.

– Ez pletyka! – jelentette ki hevesen Mára, de nyomban megakadt. – A nagy szólót egyáltalán nem azért kapta, mert az én… Nevetséges! Feleségem, gyermekeim vannak. Azért kapta meg a szólót, mert így állapodtunk meg a koreográfussal. Néhányszor, egyszer-kétszer meghívtam vacsorára. Innen a szóbeszéd. Barátkoztunk.

Borůvka felügyelő lehajtotta a fejét, s szemöldöke alól nézett az igazgatóra.

– Žďárská kisasszonnyal is barátkozott?

– Žďárská! Egy olyan… Ez mind csak pletyka.

– És Sikorská kisasszony?

– És ön elhiszi mindezt, felügyelő elvtárs? – Mára igazgató jól szabott mellényére helyezte elegáns gyűrűvel díszített kezét a szíve táján. – Minden színházigazgatóról azt mesélik, hogy egész társulatra való szeretője van. Sikorská érdekében például közbenjártam, hogy megkapjon egy filmszerepet. S elég, hogy az igazgató valakinek segít, az emberek máris a legrosszabbat tételezik fel róla.

– Egészen emberi dolog volna – állapította meg fojtott hangon az öreg bűnügyér. – Ennyi szépség között… – elhallgatott, s tanácstalanul pillantott körül. – Rettentően megkívántam egy feketét.

Mára készségesen felpattant.

– Megkínálhatom egy csészével odafent az irodában?

A felügyelő felállt.

– Köszönöm. Egy kis szembesítést végzünk majd a kávé mellett. Pável – fordult Málekhez –, szólj Pešková kisasszonynak, Žďárská kisasszonynak és Sikorská kisasszonynak meg annak az úrnak, annak a csodalövésznek, a kelléktárosnak és a kapusnak, hogy jöjjenek velünk. És még a rendező úrnak is. A többiek hazamehetnek.

– Hergot! – káromkodott a portás. – Valaki megint fent hagyta a felvonót a hetedik emeleten.

A csoport a felvonóakna előtt állt, amelyet egy cifra, szecessziós stílusú korlát választott el a folyosótól. A korlát fölött egy ellenszenves szobrocska, egy öntöttvas Ámor emelkedett a magasba. A felvonó a folyosó közepén volt, közvetlenül a lépcsőház mellett.

– Ha talán gyalog fáradnának fel az elvtársak – fordult hozzájuk Mára.

Borůvka felügyelő arca elborult.

~ Hol van az irodája?

– A hatodik emeleten.

– Hm. Lejjebb nem kaphatnánk meg azt a kávét?

– Igazgató elvtárs – szólalt meg a portás ne ugorjak el a teherfelvonó kulcsáért?

– Igaz – bólintott Mára. – Ugorjon fel érte.

A portás felvágtatott a lépcsőn, és eltűnt.

– Tossi urat nem tudták még felhajtani? – fordult most a felügyelő Šinták főtörzsőrmesterhez.

Sinták összecsapta a bokáját.

– Még nem – jelentette katonásan. – Az épületből azonban senki se látta távozni.

– Csakhogy odafent átjáró van – vágott közbe Málek. – Az épületből majd mindegyik emeleten át lehet jutni a szomszéd házakba. Nem nagy ügy eltűnni innen.

– Hm – mormolta Borůvka felügyelő. A folyosó hajlatát figyelte, éppen egy kis csoport kiöltözött táncosnő bukkant fel. Kicsípték magukat, s most távoztak, Borůvka felügyelő engedélye alapján. Nem nagyon akaródzott elmenniük a színházból. Amikor megpillantották a felügyelőt, összerezzentek.

A portás lerobogott a lépcsőn, kezében a kulcsot szorongatta.

– Nos, itt vagyok, mehetünk. A teherfelvonó hátul a sarok mögött van, a másik oldalon, felügyelő úr. A női öltözőn túl.

A felügyelő elindult, s vele együtt megmozdult az egész csoport. A portás szolgálatkészen ugrándozott mellette.

– Ez a felvonó ugyanis le van zárva – magyarázta –, mert…

Ebben a pillanatban kialudt a fény, és az alagsori folyosó teljes sötétségbe borult. A sötétből női hangok sikoltottak fel. A gyilkosság légköre még túl eleven volt, és a hirtelen bekövetkezett sötétség megrémítette a lányokat.

– Zahálka! – zendült fel Mára igazgató dühös baritonja. – Mi ez megint, micsoda disz… miféle rendetlenség?!

– Úgy látszik, rövidzárlat, igazgató úr. Megyek, rendbe hozom! – mentegetőzött a sötétből a portás.

A lányok sikongatása némiképp elhalkult; annál erősebben lehetett hallani, hogy Mára igazgató hirtelen fájdalmasan fölordít, utána pedig valamelyik lány rémülten felkiált.

Újból kitört a zűrzavar. A sötétbe fénynyaláb hasított bele.

Sinták főtörzsőrmester szolgálati tarsolyából előrántotta elemlámpáját, s gyorsan végigsöpört vele a folyosón. A sötétből egymás után villantak elő egy-egy pillanatra a rémült arcok, mint a szellemek processziója. A fény Mára igazgató alakján állt meg. Mára a földön ült, s a halántékán levő sebből bugyogott a vér. Mellette épp akkor tápászkodott fel Alena Pešková, egy kissé odébb, a felvonórács és a legalsó lépcső közelében, Jana Sikorská.

– Valami gazember lecsapta a főkapcsolót. Itt van a sarok mögött.

Borůvka felügyelő a két lányt figyelte, akik a port törölgették magukról, és ruhájukat igazgatták.

– Valaki ledöntött a lábamról – mondta Alena.

– Engem is – toldotta meg Jana Sikorská, a könyökét tapogatva. – Nekiestem a rácsnak.

– Nem hallották a lépéseket? – kérdezte Alena. – Mintha valaki szaladna a lépcsőn.

Málek és Sinták nekiiramodtak, s felrohantak a lépcsőn. Eltűntek, csak lépteik dobogása visszhangzott az elcsendesedő folyosón. Aztán az is elhalt. Újabb lárma támadt. Valaki tiltakozott. Újabb dobogás hallatszott, s valaki újból tiltakozni kezdett. A felvonó díszes rácsa fölött megjelent Málek feje.

– Josef, elkaptuk Tossit!

Utána egy másik fej bukkant elő, fekete, mintha olasz filmekből vágták volna ki.

Rávigyorgott a felügyelőre, s megszólalt:

– Buona sera!

Borůvka felügyelő komoran nézte a villogó szemű, elegáns, barna férfit. A szépfiú a plüssdívány szélén ült, s hevesen hadonászott.

– Nem én kapcsoltam ki a világítást! Amikor lefelé jöttem a lépcsőn, sötétség támadt. Magától. Egyáltalán nem tőlem.

A felügyelő bólintott.

– Tulajdonképpen miért szaladt el innen, amikor megtudta, mi történt a zuhanyozóban?

– Mert kaptam testembe azt a… borzalmat… félelmet… hogy is mondják, eszembe jutott, hogy gyanúsított leszek.

– Akkor miért jött vissza?

– Mert eszembe jutott nekem, ha elmegyek, leszek még gyanúsítottabb. Ő az én szerelmem volt!

Tossi úr barna homlokán csillogó erecskékben csorgott alá a veríték.

– Mi is volt tulajdonképpen maguk között? – kérdezte a felügyelő.

– Szerettem Estert. – Tossi magára mutatott, majd bizonytalanul a levegőbe bökött ujjával. – Ester szeretett engem. Szerelmünk sírig tartó volt. Én most szerencsétlen leszek a sírig.

– Nos – szólt közbe a felügyelő –, megállapítottuk, hogy Nakoncová kisasszony szakított önnel.

– Velem? Szakított? Ez egyáltalán nem így van! Olyanok voltunk, mint két görlöcske. Nem! Gerlécske.

– Valóban?

Tossi esküre emelte a kezét.

– Felügyelő úr! Nem én öltem meg!

– Nem, persze hogy nem – mondta lassan a felügyelő, s az öltöző ajtajához lépett. – Pešková kisasszony, egy pillanatra.

A szőke lány belépett. Kissé gyűrött orkánkabát volt rajta, Tisztelettel pillantott Tossira.

– Legyen szíves megismételni, mit mondott Ester kisasszony Tossi úrnak a telefonba.

– „Idegeimre megy már a te ostoba féltékenységed – szavalta a lány, mintha betanulta volna. – Ha nem hiszel nekem, ég veled. Agyő!”

A mozgékony férfi felpattant, mintha katapult dobta volna fel a plüsskerevetről.

– Pešková kisasszony! Ez hazudás! Óriási hazudás, Pešková kisasszony!

– A többiek is hallották. Tanúsíthatják.

Tanúsították is.

– De ez nem így van, Žďárská kisasszony. Rosszul hallotta! – próbált kitartani álláspontja mellett Tossi, s mikor Sikorská is kijelentette, hogy az öltözőben úgyszólván mindenki hallotta, kirobbant: – Jana! Hogyan mondhat maga ilyen kiagyalmányt! Hiszen ez csak amolyan haragos szerelem volt. Ahogyan ön mondja: nem szerelem – nem, nem így! Ha nem haragos, nem is szerelem!

– Nos, figyeljen csak ide – Borůvka felügyelő Tossi karjára tette a kezét. Az olasz nyomban megdermedt. Csak egy pillanatra. – Ön azt állítja, hogy egész idő alatt, amíg Ester kisasszonyra várt, itt ült ezen a kanapén. És hogy Sikorská kisasszonyon kívül senki se jött ki a zuhanyozóból, és nem is ment be oda.

– Egy árva lélek se – jelentette ki határozottan az olasz.

A felügyelő a csillogó kosztümbe öltözött barna lányhoz fordult.

– Ismételje el, kérem, mit látott közben, amíg a zuhanyozóból eltávozott, s mielőtt belépett az öltözőbe, és utána, amikor onnan visszatért a zuhanyozóba.

– Ha beszélne inkább lassabban – kérte Tossi nem értem.

– Sikorská kisasszonyt kérdeztem – felelte hűvösen a felügyelő.

A barna lány gyűlölködő tekintettel mérte végig Tossit, és nyugodt hangon válaszolta:

– Amikor a zuhanyozóból a folyosóra léptem, Tossi úr a sarkon állt, és üdvözölt engem.

Tossi helyeslően bólintott.

– Ön előbb azonban azt mondta, hogy itt ült – jegyezte meg a bűnügyi nyomozó.

– Mint akit odaszögeztek! – jelentette ki Tossi határozottan, aztán eszébe jutott valami, s összerezzent. – Azaz nem! Nem ültem mindig itt! Ideges voltam, a folyosón járkáltam ide-oda, oda-ide!

– Tehát ült vagy járkált? – förmedt rá a felügyelő.

– Pillanatot ültem, pillanatot jártam! – kiáltotta Tossi kétségbeesve. – Mikor ültem, ültem, mint akit leszögeztek, mikor jártam, jártam, mint a tébolyodott!

– És miután üdvözölte Sikorská kisasszonyt, újból leült?

– Nem! Jártam az ajtótól a sarokig és vissza, a saroktól az ajtóig.

A felügyelő az importkosztümös barna lányra mutatott.

– Amikor ön visszatért a zuhanyozóba, hol volt Tossi úr?

– Tossi úr sietve távozott a folyosón a zuhanyozó felöl

– mondta a lány habozás nélkül.

– Nem sietve! – védekezett hevesen és hangosan Tossi.

– Nem sietve, Jana! Lassan. Lépésről lépésre, lépésről lépésre.

Sikorská vállat vont.

– Én úgy láttam, hogy sietett.

– De én mindig sietek! Amikor lassan megyek, olyan, mint amikor más siet.

– No – mondta Borůvka felügyelő síri hangon –, nem vitatkozunk itt a revali… reali… relavi… a mozgások viszonylagos gyorsaságáról. Tény, hogy a folyosón távolodóban volt a zuhanyozótól.

– Ez tény – erősítette meg Tossi. – Nem tény, hogy gyorsan! Az tény, hogy lassan! Mint az a – kört írt le a kezével az a kicsike állatka: csavar!

– Csiga – oktatta őt Borůvka felügyelő. – No, jöjjön velünk!

– Mára igazgató rendben van – mondta Seifert, és kezét beletörölte a némiképp véres törülközőbe. – Csak felületi sérülés. A koponya nem tört be. Pedig attól féltem.

– És a fegyver? – kérdezte Borůvka felügyelő összehúzott szemmel.

– Éles szögletes tárgy.

– Lehetett pisztolyagy?

– Lehetett. Bármilyen fémtárgy.

Az öreg bűnügyi nyomozó felsóhajtott.

– Hm. Csakhogy Tossinál nincs pisztoly, és másnál se találtunk semmiféle véres tárgyat.

A rejtélyt este hét órakor még mindig nem sikerült megoldani. Borůvka felügyelő Málek nyomozóval az irodájában ült. Hallgattak, várták a boncolás eredményét, ami semmi érdekeset sem hozhatott, és a fegyverszakértő éppen olyan semmitmondó jelentését. Csak időnként közölte hangosan egyikük vagy másikuk a gondolatát.

– Minden Tossi ellen vall – tűnődött Málek, és ceruzájával végigvándorolt a színház alagsori részének tervrajzán, amelyet néhány pillanattal ezelőtt vázoltak fel.

– Minden bizonnyal olyan valaki adta le a lövést, aki kívülről az ajtón besurrant a zuhanyozóba, és a tett után elmenekült. A zuhanyozóban senkinél sem volt fegyver. Kimenni se tudott senki, mivel nincs ablaka. És Tossi azt mondja, hogy Sikorskán kívül senki sem távozott a zuhanyozóból, és senki se lépett be oda. Ez persze egy kicsit furcsa, mivel így Tossi az egyetlen, aki oda észrevétlenül bejuthatott. Miért ismeri be tehát, hogy a kritikus pillanatban a folyosón ténfergett? Persze, másfelől le sem tagadhatja, hiszen Sikorská látta őt.

– Letagadhatja. Legfeljebb szemben áll egymással az ő vallomása és a lányé – jegyezte meg a felügyelő. – Csakhogy ő elmenekült, és utána megint visszatért. Gondolod, talán azért, hogy – mondjuk féltékenységből – egy tucat tanú előtt eltegye láb alól Márát?

Málek nem válaszolt, fantáziája azonban annál inkább dolgozott, mivel egy pillanat múlva megszólalt:

– Talán nem féltékenységről van szó. Vagy nem csak féltékenységről. Talán Mára többet tud, mint amit mond, Tossinak pedig tudomása volt róla, hogy tud valamit.

– Kérlek, Pável – vágott közbe Borůvka felügyelő rosszkedvűen –, nehogy a végén valami kémügyet csinálj nekem a dologból. Tudod, hogy azt nem szeretem.

– Ugyan dehogy – mondta gyorsan Málek. – Csakhogy a féltékeny ember nemigen gondolkodik logikusan, és mindenre hajlandó. Nem kémkedésre gondolok – tette hozzá nyomban –, hanem előre meg nem fontolt cselekedetre.

Megszólalt a telefon. Borůvka felügyelő fölemelte a kagylót, s utána rögtön gyötrődve összegörnyedt.

– Igen, Lucinkám – turbékolta szokatlanul mézes hangon, és egyébként is szomorú ábrázatán olyan kifejezés jelent meg, amely közel állt a teljes kétségbeeséshez. A kagylóból átható csicsergés hangzott fel. Málek elvigyorodott. A felügyelő csoportjában mindenki, ő is jól ismerte Borůvková asszony hangját.

– Esetem van, Lucinkám, érted? – turbékolt tovább Borůvka felügyelő, és utána jó öt percen át efféle édeskés, bágyadt és enyhén összefüggéstelen megnyilatkozások hagyták el ajkát: – Micsoda? Azt mondod, ötöst? – csodálkozott az egyik pillanatban. – Akkor légy szíves, hívd őt ide a készülékhez! – És a felügyelő arcán a kétségbeesett kifejezést a kérlelhetetlen atya komor tekintete váltotta fel, amely azonban eléggé műkedvelőnek látszott. – Mit hallok, Zuzanka? – mondta, és elhallgatott, mert egy másik, élesebb és talán még gyorsabb csicsergés hallgattatta el. – Jó, jó! Az helyes, hogy Laveczký professzor úr szigorú! – Tovább nem folytathatta, s megint hallgatott. Csak néhány pillanat múlva indította meg valami annyira, hogy újból megszólalt: – Micsoda? Špaček Tondóhoz? Ahhoz az ejtőernyőshöz? Hiszen az matematikából intőt kapott! Hogy már pótolta? No, csak aztán nehogy!… – És újból elhallgatott, s végül mégiscsak megadta lányának a beleegyezést, hogy a nehéz számtanfeladattal ahhoz a fiatalemberhez forduljon segítségért, akit az imént a megvető „ejtőernyős” szóval illetett. A telefon fölött ismét Borůvková asszony hangja vette át az uralmat. A felügyelő, miután számtalanszor biztosította nejét, hogy mihelyt lehet, hazamegy, pontosan huszonkét perc után – a kaján Málek ellenőrizte karóráján – letette a kagylót. Borůvka felügyelő beleroskadt a székbe, és a homlokát törölgette.

– Ugye, Pável, a zuhanyozó most nem működik nálunk?

– Nem. A jövő negyedévre ütemezték be a javítását.

– Akkor elugrom ide a szomszéd fürdőbe – jelentette ki a kimerült bűnügyi nyomozó. – Már gondolkodni se bírok.

A kapitányság közelében levő nyilvános fürdőben nagy volt a zsúfoltság. Borůvka felügyelőt, amikor megpillantotta a várakozó sokaságot, még inkább hatalmába kerítette a melankólia. Hangulatát végképp elrontotta egy elegánsan öltözött, csinos kis kalappal ékesített karcsú szépség kísérletezése, aki kihívó szemjáték segítségével próbált ismeretséget kötni vele.

A felügyelő legalábbis annak látta: kísérletnek, hogy kikezdjen vele. A lány, mihelyt megpillantotta őt, feléje bólintott, és kedvesen rámosolygott. A felügyelő zord ábrázata azonban jegesen komoly maradt. A lány mosolya elbizonytalanodott; végül buzgón belemerült valamilyen női folyóirat olvasásába, amelyet megfordítva tartott a kezében.

Erre a felügyelő is elbizonytalanodott. Már hosszú évek óta nem volt egy ismeretlen szép lány figyelmének tárgya, azonkívül úgy érezte, hogy valahol látta már a kacér teremtést. Megpróbálta őt feltűnés nélkül megfigyelni. Tekintete azonban néhányszor újra összeakadt a lány lopva feléje küldött pillantásával, s ilyenkor mindig újabb mosoly következett. Inkább abbahagyta tehát a dolgot.

A nyugtalanság azonban nem hagyta el. Igyekezett magában rendet teremteni a meggyilkolt táncosnő esetének tényei között. Helyettük azonban minduntalan a megfordított folyóiratot olvasó kacér lány apró és bájos arca tért vissza gondolatai körébe. Talán ezzel a nyugtalansággal megmagyarázható későbbi nagyon furcsa viselkedése a kabinban.

Letette kalapját, kioldozta nyakkendőjét, és gondolkodva meredt a fehér falra, amely mögött a szomszéd kabinban zuhogott a víz. Nyilván az ismeretlen, mégis ismerős lány vetkőzött ott, mert a felügyelő éles szemét nem kerülte el, hogy az utolsó ismerkedési kísérletét éppen abban a pillanatban tette, amikor vele egy időben a szomszédos rekeszbe lépett.

A közfal műanyagból készült. A felügyelő előtt, míg elgondolkodva szemlélte, valami megvilágosodott. Közelebb lépett, és megállapította, hogy egy ismeretlen tettes, láthatóan nemrégen, lyukat fúrt rajta, amelynek célja egy pillanatig se lehetett kétséges.

Az ilyesmi minden közfürdőben előfordul. Az azonban nem szokott megtörténni, hogy a Közbiztonsági Testület felügyelője, a legjobb hírnek örvendő bűnügyi nyomozó, egy serdülő korú leány atyja, pontosan olyan célra használja az ilyen nyílást, mint amilyen célból az készült.

Márpedig a felügyelő pontosan ezt tette.

A gőzfelhőben megjelentek előtte a leánytest kellemes körvonalai, amelyeken alácsorgott a víz. Borůvka felügyelő szeme a térdtől kezdve, melyet a kád széle fölött még látni lehetett, a combok és a popó lágy vonalain át a nyakszirtig végigvándorolt ezeken a vonalakon. A lány a haját mosta a zuhany alatt. Fejét mellére hajtotta, s hosszú női nyakának hattyúvonala végtelenül esztétikus volt.

A felügyelő homlokán verejtékcsöppek jelentek meg, és gusztustalanul, egy kissé szemérmetlenül eltátotta a száját.

De nem azért, mert éppen rájött, hogy a szomszéd kabin meztelen szirénje tulajdonképp civil, természetes mása klottköpenyes új kolléganőjének, akinek felfogókészségét délelőtt kétségbe vonta. Nem azért.

Hanem azért, mert olyasvalamit tett, amit az ember egy idősebb bűnügyi nyomozótól végképp nem várt volna.

Nadrágja zsebéből kihúzott egy FIX-irónt, és sebtében két ábrát firkantott a kabin fehér falára. A legjobb akarattal sem lehetett volna egészen erkölcsösnek minősíteni őket.

Az egyik – eléggé kezdetlegesen – egy meztelen lányt ábrázolt, aki olyan egyenesen tartotta magát, mint a vigyázz-ban álló katona. A fején keresztül, nyakszirtje magasságában egy nyíl hatolt keresztül vízszintesen, s a száján jött ki.

A másik ugyancsak kezdetleges figura is meztelen lányt ábrázolt, s az is egyenesen állt, fejét azonban, amely a hosszú hattyúnyakat megkoronázta, a keblére hajtotta. A nyakszirtjén és a száján ugyancsak nyíl hatolt át. Ez azonban most rézsútosan, felülről lefelé mutatott.

A bűnügyi nyomozó egy pillanatig rámeredt a két nem egészen azonos ábrára. Aztán, mintegy önkívületben, fejébe csapta a kalapot, és vágtatva kirohant.

Amikor a folyosón robogott, messziről még megütötte a fülét a takarítónő fölháborodott hangja, aki éppen akkor lépett be a felszabadult kabinba.

Borůvka felügyelő azonban rá sem hederített.

Csak az Odeon színház portásfülkéjében állt meg. A színházban már a vége felé közeledett az esti előadás. A fülkében az éjszakai portás üldögélt, a felügyelő őt még nem ismerte.

– A felvonó kulcsát – vetette oda kurtán.

– A felvonó nincs lezárva, őrnagy elvtárs.

– A teherfelvonóra gondolok. Arra, amelyet le szoktak zárni.

A portás gyanakvó pillantást vetett rá, az ablak melletti kampóról levette a kulcsot, és átadta a felügyelőnek.

– Önnel kell mennem? – kérdezte.

– Nem szükséges – vakkantotta a felügyelő, és már robogott is az előcsarnok másik oldalán lévő felvonóhoz.

Szélesebb horizontális méretei miatt a felügyelő nem szívesen járt gyalog, különösen lépcsőn nem. Ezért megérte neki, hogy megtakarítsa a rövid egyemeletnyi távot is, és liften ereszkedjen le a földszinti előcsarnokból az alagsori folyosóba.

Valóban megérte.

Amikor a felvonó nem egészen öt másodperc múlva odalent megállt, a legelső, amit a felügyelő észrevett, az öntöttvas amorett volt, amely a lift külső ajtajának díszes rácsozata fölött állt. Az amorett minden szokásnak fittyet hányva, arccal a felvonó felé fordult. A felügyelő kinyitotta az üvegezett ajtót, s megérintette az öntöttvas szobrocskát. Mozgott. Amikor megemelte, könnyen lejött kopott tartócsapjáról. Utána, alighogy egy pillantást vetett a kopott bálvány-szobrocskára, szomorúan felsóhajtott.

Az amorett fején, hátul, sötét folt terjengett. Borůvka felügyelő egy kissé megkarcolta körmével, gyakorlott szeme nyomban felismerte a megalvadt vért.

A kis figurát gondosan visszahelyezte a meglazult csapra, és a folyosón elindult a női öltöző ajtaja felé. Nyitva volt. Belépett, és körülnézett. A helyiség túlsó végében egy másik ajtót pillantott meg. Átment az öltözőn, s megnyomta a kilincset. Ez az ajtó azonban zárva volt.

Tanácstalanul körülnézett. Pillantása egy fényes munkaköpenybe öltözött idősebb asszony gyanakvó tekintetével találkozott, aki épp abban a pillanatban lépett be egy nyaláb selyemkosztümmel.

– Borůvka felügyelő – mutatkozott be. – Nincs kulcsa ehhez az ajtóhoz?

Az asszony nem a legbarátságosabb pillantással mérte végig, a kosztümbatyut letette a legközelebbi öltözőasztalra, és szó nélkül leakasztott egy nagy kulcsot az egyik falba vert szögről.

– Itt van – dörmögte. – Az ajtót zárják, mert szemben van a férfiöltöző, és a férfiak leskelődtek.

Fentről taps, majd moraj hallatszott le. A lépcsőkön női lábak kopogása hangzott fel. Az előadás véget ért. Mire a felügyelő kinyitotta és behúzta maga mögött az ajtót, máris megpillantotta az első táncosnőt – nagyon is hiányos öltözetben –, amint berontott az öltözőbe, és a sarkában ott tolongott a többi is. Bezárta az ajtót, a kulcsot zsebre vágta, és körülnézett. Szemben egy másik ajtót vett észre. „Férfiöltöző” táblácskával. Jobbra, a homályos folyosó homlokfalán volt a teherfelvonó ajtaja.

A folyosón, a kanyarban, három fehér trikós férfi jelent meg. A felügyelő a felvonó ajtaja felé fordult és a zsebébe nyúlt. Megtapogatta a kulcsokat, aztán mindkettőt előhúzta. Meghökkent. A tenyerén két teljesen egyforma nagyságú kulcs hevert. Alaposan megvizsgálta mindkettőt, majd az egyikkel megpróbálta kinyitni a felvonót. Sikerült. Nem lépett be. Újból bezárta a felvonót, aztán kipróbálta a másik kulcsot.

Azzal is sikerült.

A felügyelő halkan felnyögött. Másodszor azonban nem csapta be az ajtót. Beugrott a felvonóba, és magára zárta.

Odabent egy pillanatig gondterhelten tűnődött, aztán a kabin belsejének szentelte figyelmét. Kezdetleges, idejétmúlt berendezés volt, tulajdonképpen csak egy alig derékig érő fa mellvéddel ellátott deszkapadló. Az egész kabin négy vasdorongon függött, felül is deszkamennyezet védte. Kezelőgombok se voltak benne. Karral indították és állították meg. Műemlék. Egyetlen előnye volt: akárhol meg lehetett állítani az emeletek között.

Borůvka felügyelő komoran figyelte az akna ütött-kopott falát, amelyet az alacsony mellvéd felett mind a három oldalon látni lehetett. Az ajtó mögött lépések koppantak, és fentről valamilyen fuvalom idehozta a taps utolsó visszhangját. A felügyelő nekifohászkodott, és megfogta a kart. A felvonó lassan elindult.

Az akna málladozó falai lassan lemaradtak mellette, és a nyitott kabin az öreg bűnügyi nyomozóval a felsőbb emeletek felé emelkedett. Az akna vakolatát itt is, ott is illetlen feliratokkal és rajzokkal karcolták teli, olyanokkal, amilyeneket néhány pillanattal ezelőtt a felügyelő firkantott a fürdő falára. Borůvka felügyelő a rajzokat is gondosan tanulmányozta.

Egyszerre, mintha valamitől megijedt volna, hirtelen megragadta a fogantyút. A felvonó megállt. A felügyelő óvatosan ellenkező irányba húzta a kart. A kabin lassan elindult lefelé.

Nyomban utána hirtelen újból megállt. Jobb keze mellett az akna falában mintegy fél méter átmérőjű kerek nyílás tűnt elő. A nyílást a fal túlsó síkján vízszintes pléhlemezek fedték. Kissé egy vért lemezeire emlékeztettek. Valaha nyilván szellőzőberendezés működött itt, de csak a törött tartótengely maradt meg belőle. A nyílás egyébként üres volt.

Üres. Csak egy apró rézhüvely lapult a körív legmélyebb pontján.

Borůvka felügyelő óvatosan a zsebkendőjébe fogta. Ugyanolyan hüvely volt, mint az, amelyet délután Málek tartott a zsebkendőjében.

Azután belehajolt a nyílásba, és az egyik fémlemezt fölemelte. Érdekes látvány tárult szeme elé: kissé madártávlatból a zuhanyozófülkék sora, amelyekben éppen mosdottak a lányok. Testük körvonala kirajzolódott az igelit függönyökön. A függönyök felett jól látszottak a szőke és fekete fejecskék.

A felügyelő pillantásában, noha feszülten figyelte őket, nyoma sem volt a szemérmetlenségnek. Mérhetetlen szomorúság ült a szemében.

Leengedte a lemezt, komoran sóhajtott, leült az apró ülőkére a felvonó sarkában, és elgondolkodott.

Egyszerre csak újból felegyenesedett, kihajolt a kabinból, s kezével fölülről tapogatni kezdte a felvonó deszkamennyezetét.

Arcán a legteljesebb kétségbeesés szántott végig.

Visszahúzta kezét, és bepiszkolódott tenyerében egy 7,65-ös fekete pisztolyt szorongatott.

– Nem tudom, miért szokták lezárni a felvonót – mondta az éjszakai portás. – Rendelkezés. Valószínűleg azért, nehogy valakinek baja történjék ott. Ócska kaszni. Pontosan azonban nem tudom. Új ember vagyok itt.

– Zahálka úrnak van telefonja otthon? – kérdezte türelmetlenül Borůvka felügyelő.

– Van. A fia orvos, és…

A felügyelő a kapusfülkébe nyúlt a készülék után.

– Adja ide. A száma?

A portás megmondta.

Sokáig senki sem vette fel a kagylót. A fülke előtt szállingózni kezdtek a lányok a tánckarból. Némelyiket kinyalt fiatalember várta. Borůvka felügyelő tekintetével követte őket, és várt.

Végre egy álmos hang szólalt meg a kagylóban.

– Zahálka elvtárs? – kérdezte a felügyelő, és amikor az álmos hang igennel válaszolt, folytatta:

– Emlékszik rá, Zahálka elvtárs, hogy amikor ma elindultunk a teherfelvonó felé, valamit mondani akart nekem, mielőtt kialudt a villany. Gondolom, arról a felvonóról. Miért kell lezárni, vagy ilyesmit.

– Az ám, igaza van – recsegte a távoli hang. – Nem jutottunk már hozzá, hogy elmondjam, ugye? Így szokott az lenni. Amikor valaki leütötte az igazgató elvtársat, egészen kiment a fejemből a kavarodásban.

– Mondja el most – szólt a bűnügyi nyomozó, s a hangja egy kissé, alig érezhetően megremegett.

– Nos, tetszik tudni, a dolog úgy áll… – mondta a portás, és nekifogott, hogy elmesélje a históriát. A felügyelő figyelmesen, némán hallgatta. Szemével követte a karcsú, szép lányokat, akik az alagsori lépcső felől elsurrantak mellette. Udvariasan üdvözölték az éjszakai portást, és kíváncsian pillantottak a felügyelő arcába. Aztán mindegyik édesen mosolyogva odatipegett a maga fiatalemberéhez. A felügyelő csak állt magányosan, mint akiről mindenki megfeledkezett, s mialatt nézte a szépségek felvonulását, egyre szomorúbb lett.

A kapus pedig mesélt:

– Tudja, volt nálunk egyszer egy segédrendezőféle, valami Nováček. Egy pattanásos siheder. Észrevettem, hogy estéről estére eltűnik valahova a teherfelvonóval. Nem értettem, miért nem megy a kényelmes személyfelvonóval. Egyszer az is szöget ütött a fejembe, mivel nyitja ki a teherfelvonót, amikor a kulcsa nálam lóg a szögön. A körmére néztem. Mit gondol, felügyelő elvtárs, mit művelt? A férfiöltöző kulcsával kinyitotta a felvonót. Utána én is kipróbáltam. A két kulcs teljesen egyforma volt.

– A férfiöltözőével? – csodálkozott a felügyelő.

– Persze – felelte titokzatosan a portás. – Nem ment a fejembe az se, mit keres ott. Egyszer, amikor ez a Nováček náthás volt, magam is elindultam a teherfelvonóval. S mit gondol, felügyelő elvtárs, mit lehet ott látni egy lyukon keresztül, amely a szellőző helyén maradt? – A kapus ebben a pillanatban döbbenten elhallgatott, aztán akkorát kiáltott, hogy belerecsegett a hallgató membránja: – Jézus Mária!

– Tudom – válaszolta komoran Borůvka felügyelő. – A női zuhanyozót. Ki mindenki tudott a dologról? Próbálja pontosan visszaidézni emlékezetébe.

– Jézus Mária! – ismételte a portás. Aztán kissé összeszedte magát. – Nos, senki. Vagyis később tulajdonképpen mindenki. Én senkinek sem szóltam róla, csak az igazgató elvtársnak, az meg elrendelte, hogy cseréljem ki a zárat. Tudja, ezt aztán mindenki észrevette. Még egy újítást is eszközöltem, megtakarítottam vele egy zárat. A férfiöltöző zárát rátettem a női öltözőre, annak a zárát pedig a férfiakéra. Hadd járjanak a lányok egymást lesni, nem? – nevetett kedélyesen a kapus. – Persze az igazgató elvtárs jóváhagyta – tette hozzá gyorsan. – Aztán azt a sihedert, azt a Nováčeket, azt kihajították. Nem csupán emiatt. A lányok panaszkodtak, hogy zaklatja őket. Meg aztán minduntalan el is veszett valami.

A felügyelő azonban már nem hallgatott rá. Arcát elborította a szomorúság komor felhője, és most ismét nagyon szomorú bernáthegyivé alakult át. A kapusfülke előtt egyre suhantak a szebbnél szebb lányok, a nagyvárosi éjszakai élet felé sietve.

A sorban egy különösen szép, egészen barna lány tűnt fel, fehér kiskosztümben, nagy türkiz brossal hajtókájában. Öt azonban senki sem várta. Borůvka felügyelő letette a telefonkagylót, és kihajolt a portásfülkéből.

– Sikorská kisasszony! – szólt rá csendesen. – Velem jönne egy pillanatra?

A lány megtorpant, rámeresztette nagy fekete szemét, megtántorodott; és amikor a készséges bűnügyi nyomozó felfogta karjával, már nem volt öntudatánál.

Vagy náthája volt a felügyelőnek, vagy pedig az, ami ráhullott a türkiz brossra, könny volt.

– Kiemelni a revolvert a kellékes kosárból, nem volt számára nehéz feladat – diktálta az idős bűnügyi nyomozó a fiatal kartársnőnek, aki – már megint klottköpenyben, és haját a szolgálati szabályzatnak megfelelő szigorú kontyba kötve – az írógép mellett ült, s a befejezett nyomozásról szóló jelentést írta. – A következtetésem az alábbi volt: a lövést az üres szellőzőnyíláson át adták le a teherfelvonóból. Ezt a női öltöző kulcsával lehetett kinyitni, ott pedig a gyilkosság időpontjában Sikorská tartózkodott. Ami a motívumot illeti: megfigyeltem, hogy Tossi minden lányt vezetéknevén szólítja, s „kisasszonynak” titulálja, csak Sikorskának mondta, hogy „Jana”. Sikorská, ahogyan Pešková és a többi lány vallja, saját elhatározásából szakított az igazgatóval. Miért borított fel egy viszonyt, amely annyi előnyt biztosíthatott számára? Csakis azért, mert beleszeretett egy másik férfiba. S ez, maga is bevallja, Tossi volt. Amikor a tánckarba belépett az új táncosnő, Ester Nakoncová, két dolog következett be: beleszeretett az igazgató, ugyancsak beleszeretett Tossi is, és szakított Sikorskával. Az indítóok tehát féltékenység volt. Ami pedig a töltényhüvelyt illeti: az egyikre a zuhanyozóban bukkantunk rá, a másikat a szellőzőnyílásban találtam. Golyó azonban csak egy került elő. Magyarázata a következő: Sikorská azt a látszatot akarta kelteni, hogy a lövést a zuhanyozóból adták le, ezért a kelléktárból, ahol a Krameš vezette céllövő gyakorlatok nyomán nagyszámú töltényhüvely hevert szanaszét, egyet magához vett és mielőtt az öltözőből a tetthelyre távozott volna, eldobta. Amikor leadta a lövést, izgalmában nem vette észre, hogy a felhasznált töltény hüvelye a szellőzőnyílásban fennakadt, és ahol az általam meg is lett találva…

– De – szólt közbe a kartársnő, aki már hosszabb ideje nyugtalanul feszengett a helyén – bocsánatot kérek, felügyelő elvtárs, csehül úgy mondjuk helyesen: „ahol azt meg is találtam”.

– Gondolja? – kérdezte búsan az öreg bűnügyi nyomozó.

– Biztos – válaszolta a lány.

– Tehát: ahol azt meg is találtam – folytatta a felügyelő. – A gyilkosság körülményei magyarázatot adnak a Mára elleni későbbi támadásra is, amely az alagsori folyosón zajlott le. Sikorská, amikor meghallotta, hogy a kapus el akarja mesélni nekem Nováček segédrendező történetét, félt, nehogy a felvonóakna lehetőségei általam felfedeztessenek.

– Nehogy felfedezzem – kottyantott közbe a kartársnő.

– Nehogy felfedezzem, milyen lehetőségeket nyújt a felvonóakna. Ezért, míg a portás elment a kulcsért, villámgyorsan kigondolta a tervet. Észrevétlenül lecsapta a kart a kapcsolótáblán, amely a lépcsőház aljában a sarok mögött található, a sötétben tapintás után megtalálta az amorett szobrocskát – megállapítottuk, hogy a figuráról a legtöbb táncosnő tudott, és azt néhányszor már különböző csínytevésekre felhasználták –, és az első személyt, aki keze ügyébe került, leütötte, miközben véletlenül meglökte Alena Peškovát is. Ezután a sötétben, ugyancsak tapintás útján, megkereste a figura helyét, és visszatette a rácsra, azonban – részben izgalmában, amely Tossi megjelenése miatt támadt – megfordítva. – A kartársnő ismét nyugtalanul feszengett, de erőt vett magán. – Mindennek egyetlen értelme volt – folytatta a felügyelő. – Sikorskának nem volt szándékában meggyilkolni volt szeretőjét, Márát is; csupán azt akarta, hogy a sötétben zavar támadjon, és ezáltal eltereltessék…

– Hogy ily módon elterelje – csicseregte a kartársnő, aki nem bírta tovább.

– Hogy ily módon elterelje a rendőrség tagjának figyelmét Zahálka kapusról – javította ki magát bánatosan Borůvka felügyelő –, és hogy ez megfeledkezzék eredeti szándékáról, nevezetesen arról, hogy elmesélje a berendezés átalakítását, egyszerűbben mondva, miért cserélték ki a felvonón a zárakat… Fogalmazza meg ezt már maga, ahogyan akarja.

A felügyelő elhallgatott, és a kartársnő válla fölött belenézett az írógépbe. Jó jelentés volt az elintézett esetről. Meg lehetett vele elégedve. Aztán észrevette a lány kecsesen hosszú nyakát, és erről eszébe jutott, hogy a jelentésben elhallgatott egy körülményt, ami pedig a gyilkos leleplezése szempontjából rendkívül fontos volt. Ismét hosszasan szemlélte a lány hattyúnyakát, és úgy döntött, hogy erről a körülményről inkább hallgat.

A lány lekopogta az utolsó mondatot, és felcsillanó szemmel fordult az öreg bűnügyi nyomozóhoz.

– Pompás volt, felügyelő elvtárs! – kiáltotta lelkesen. – Micsoda ítélőképessége van! Hogy tud következtetni! Sherlock Holmes meg a többi regénybeli detektív elbújhat maga mellett. Maga tisztára tudományos alapon dolgozik…

A bűnügyi nyomozó köhintett.

– Hm! Ne sértegesse Sherlock Holmest. Korának megfelelően kiaknázta a tudomány eredményeit.

– Kétségtelen – mondta a lány. – Csakhogy mindig valami véletlen is segítette. Magának azonban megvan a szisztémája. Alapos, szigorúan tudományos módszere!

Borůvka felügyelő ismét köhintett.

Málek ebben a pillanatban lépett be az irodába. A felügyelő kipirult arcáról ítélve azt hitte, hogy a feddhetetlen bűnügyi nyomozót olyan tevékenységben zavarta meg, amelynek semmi köze a közbiztonsági szolgálathoz, és semmiképpen sem illik egy serdülő leány atyjához.

Ezért valami kurta mentegetőzés félét mormolt, és gyorsan kihátrált a helyiségből.

Lelke mélyén valami keserűség támadt a felügyelő és a lány ellen. Keserűség, amely idővel dühvé változott. Soha senki sem tudta többé meggyőzni róla, hogy akkor, ott, a felügyelő irodájában – a szolgálati kapcsolat szempontjából – minden a legteljesebb rendben volt.

HALÁL A TŰ-FOKON

Patera a finom ködben eltűnt a szikla hajlata mögött. Bartoš látta, hogyan csúszik át a kötél a homokórába erősített biztosítóhurkon, és hogyan feszül meg a mellén. Az őszi szellő lehűtötte izzadt homlokát. A sziklaormok között ritkás köd kerengett, mint egy gigantikus cigaretta füstje.

Aztán meghallotta Patera hangját:

– Lehet. Veszlek!

Óvatosan fölemelkedett ültéből a traverzről, megfordult, és kitapogatta az első fogódzót.

– Megyek! – kiáltotta fel a ködbe, és kissé gémberedett ujjakkal tapogatózott a további fogódzó után.

– Erősebben balra – szólalt meg mellette Jiřina, és Bartoš szó nélkül alkalmazkodott tanácsához.

A traverz felett, a homokórán át lehetett eljutni a sziklahajlathoz, ahol az imént Patera eltűnt, és ahol a következő pillanatban ő is elveszti szem elől Jiřinát. Mikor befűzte kötelét a traverz fölötti homokórán rögzített biztosítóhurok karabinerébe, látta, hogy a lány körülbelül négyméternyire van alatta. Még egy pillantást vetett a lányra. Alatta húszméteres szakadék ásított, amelyet már legyőztek. Általában az ilyen szabálysértést nem engedte meg magának, ma azonban nem tudott ellenállni. Jiřina nem viszonozta pillantását. Kötélen voltak, és ott az ember semmi másra nem figyel, csak a pillanatnyi feladatra, amelyet végre kell hajtania. A kötélen az emberek élete van egymáshoz kötve.

Átdolgozta magát a szikla hajlata körül. A Tű-fok-túra legnehezebb szakasza várt rá: a nagy párkány a csúcs alatt. Két hegymászó társával most már csak a kötél kapcsolta össze; sem az egyiket, sem a másikat nem látta. Óvatosan kúszott tovább a durva homokkő kiszögellés alatt, majdnem harminc méter magasan függött a szikla lába fölött. Egy pillanatra kellemetlen érzés kerítette hatalmába. Jiřina valahogy túl gyorsan engedi a kötelet, amely a lány mellén levő csomótól az ő derekáig húzódik; nem feszült eléggé. Nyomban elhessegette a gondolatot. Szorongás, amely az ilyen kockázatos szakaszon még a tapasztalt hegymászót is megkísérti, mondta magában, és óvatosan továbbkúszott.

Éppen a kritikus helyhez érkezett, és három egyensúlyi ponton függött: a két nagyujján és bal keze ujjain, amelyeket a párkány élén levő apró mélyedésbe akasztott. Jobb kezével kereste a biztonságos fogást, amelyre rátámaszkodhatik, és súlypontját egy húzással átteheti a szikla peremére.

Ebben a pillanatban megérezte – most már egészen tisztán, semmi köze sem volt ennek a szorongáshoz –, hogy a kötél, amellyel felülről Patera biztosítja őt, nem feszül.

– Tondo! – kiáltott. – Tondo! Húzz meg!

A kötél azonban továbbra se mozdult felfelé.

– Erősebben, Tondo, vagy mi van? – kiáltott fel a ködbe, és egész testével hozzátapadt a párkány sima görbületéhez. Érezte, hogy súlya kísérteties erővel nehezedik a keskeny fogódzóba kapaszkodó bal keze két ujjára.

Egyszerre csak valóban megijedt, mert a kötél, amelynek vége odafent beleveszett a ritkás ködbe, a párkány gömbölyű szélén lassan csúszni kezdett lefelé, és rendezetlen csomóban hullt a sziklafalhoz tapadó mellére.

– Tondo! – ordította kétségbeesetten. – Mit hülyéskedsz, ember?

Patera nem válaszolt. Csak a kötél csúszott alá némán, megállás nélkül, felhalmozódva Bartoš álla alatt.

– Jiřina 1 Biztosíts! – kiáltotta lefelé.

Választ onnan se hallott. Nem is kívánt választ, elég lett volna, ha érzi a sziklahajlaton áthaladó és a homokórában levő cövekhez erősített kötél gyenge húzását. Csakhogy nem érzett semmit. Nem tudott visszafordulni, hogy saját kezével győződjék meg, mennyire feszül a kötél. Lehetséges tehát, hogy ez is csak érzéki csalódás, amelyet a rémület váltott ki.

A kötél viszont, amely a mellén felhalmozódott, egyáltalán nem volt érzéki csalódás. Pánik fogta el, és hirtelen megértette a hihetetlent.

– Tondo! – kiáltott görcsös hangon. – Az ég szerelmére, ne hülyéskedj! Csak nem teszel velem ilyet!

Semmi válasz. A kötél nem csúszott tovább, de nem is feszült meg. Bartošt halálos verejték lepte el, lehunyta szemét, összeszedte minden akaratát és erejét. Úgy érezte, hogy jobb karja kiugrik ízületéből, ahogyan a lehetetlen messzeségben a bizonytalan fogódzót tapogatja. Kétségbeesetten lépett át jobb lábával a keskeny hasadékhoz. Aztán átnyúlt a bal kezével. Kísértetiesen kockázatos sólyomtechnikával milliméterről milliméterre csúszott át a traverz legnehezebb pontján.

Végre megtalálta a fogást a párkány fölött, megkapaszkodott, s minden erejét megfeszítve biztos helyre dobta át magát a szikla peremén. Odafent, a Tű-fok legmagasabb pontján, arcra borulva elterült. Egy ideig kimerülve hevert a homokkő süveg esőmarta csúcsán.

Amikor végre lélegzethez jutott, felemelte a fejét. Rándulás futott végig egész testén, mintha elektromos vezeték csupasz drótját érintette volna.

Most rémült meg igazán.

A szikla kopár csúcsán, amelyet minden oldalról csupa széles és mély szakadék vett körül, furcsán összegörnyedve, arcát térde közé rejtve, ott guggolt Antonín Patera. A hátából egy vadászkés faragott nyele meredt ki.

S Bartoš felismerte benne saját kését, amelyet reggel a túra előtt a sátorban hagyott táborhelyükön.

Borůvka felügyelő méla szemmel pillantott körül a Tű-fok parányi csupasz csúcsáról, ahol alig fért el a holttest, Bartoš és a lány társaságában, akit, mint megállapította, Jiřina Fikotovának neveztek. A köd már eloszlott, a Tű-fokról látni lehetett a szürke ég felé emelkedő sziklaváros fehér ormait.

– Eszerint tehát, amikor ön magához tért, hívta Fikotová kisasszonyt, hogy kapaszkodjék fel önhöz, és hívta Malát urat is?

– Igen – válaszolta szorongva Bartoš. – Itt akartam maradni a tetthelyen, hogy mindent rekonstruálni lehessen, minthogy én nem öltem meg őt.

– A kés azonban az öné?

Bartoš vállat vont, és megtörölte még mindig verejtékező homlokát.

– Reggel a sátorban hagytam. A gyilkos könnyen ellophatta.

Borůvka felügyelő óvatosan lenézett a mélységbe, ahol az apró fenyők között az árnyékban, a szikla tövében, a csoportja álldogált. A többiek már nem fértek volna fel a homokkő torony kopár csúcsára, öt néhány pillanattal ezelőtt a két hegymászó húzta fel ide. Azokban a régi időkben, amikor ő tornászni tanult, a hegymászás még nem volt kötelező tantárgy. A két sportoló közül az egyik gyilkos volt. Csak azt nem lehetett biztosan tudni, melyik.

A felügyelő törte a fejét, de nem tudott semmit kieszelni. Ezért megkérdezte:

– És aztán mi történt?

– Franta Malát éppen akkor szaladt ki az erdőből a Kilátóra. Egy kissé távolabb ott állnak a sátraink. Odakiáltottam neki, hogy menjen el önökért.

A felügyelő tekintetével követte Bartoš jobbját. A Tű-fok csúcsánál magasabban s attól vagy tízméternyi távolságban éles kiszögellés emelkedett ki a meredek sziklafalból. Most éppen Sinták főtörzsőrmester állt rajta, és fürkésző szemmel nézett lefelé. A kiszögellés hét-nyolc méterrel nyúlt magasabbra a Tű-fok csúcsánál. Egyik része volt a homokkő falnak. Észak felől erdei ösvényeken kényelmesen fel lehetett jutni rá, de innen egész hosszában szakadék zárta el. A szakadék mélyéből emelkedtek fel a sziklaváros tornyai. Mindeme rendkívül változatos alakzatok közül a Kilátó kiszögellése közelítette meg leginkább a Tű-fokot, azonban az is fantasztikusan messze és magasan volt. Onnan nem lehetett ide átugrani, állapította meg magában a felügyelő. Emberfeletti embernek való feladat volna.

Visszafordult Bartošhoz.

– Mégiscsak kínos magára nézve, hogy ez itt a maga kése.

– Talán – mondta Bartoš különös nyugalommal. – Én azonban nem öltem meg őt. Nem vagyok bolond.

Borůvka felügyelő bánatosan pillantott rá.

– Csakhogy az adott körülmények között ön volt az egyetlen, aki megölhette őt – mondta.

– Amikor tehát meghallotta, hogy Bartoš kiabál, abbahagyta a rőzsegyűjtést, és szaladt a Kilátóra.

A felügyelő elgondolkozva nézte a görbe orrú, nagyon csúnya férfit, aki elnyűtt és térdén bőrrel foltozott nadrágjában vele szemben ült a tábori ágyon.

A sátorban homály volt, a kifeszített ponyván dobolt az eső.

– Igen – válaszolta Malát. – Innen a Kilátó nincs ötven méterre sem.

– És mit látott? – A felügyelő komoran nézett végig a sátor spártai berendezésén; semmi fölösleges sem akadt benne.

A figyelmét egy nagy csomó összebogozódott vékony spárga ragadta meg, amely az ágy fejénél hevert. Nem tudta, miért.

– Mind a hárman a Tű-fok csúcsán voltak – beszélte Malát. – Legelőször azt gondoltam, hogy valaki rosszul lett, és nem tud leereszkedni. Aztán…

– Aztán? – kérdezte csendesen a felügyelő.

– Aztán Jiřina rám kiáltott, hogy menjek a rendőrségért, mert valaki Tondót… mert Tondo meghalt.

Malát lehajtotta a fejét, és a földet bámulta.

– Igen – szólt Borůvka felügyelő. – Ez a spárga itt mire való?

– Szárításhoz. Ilyenkor tavasszal gyakran megázik az ember.

Borůvka végigsimította a homlokát.

– Hm. És mondja csak, az nem lehetséges, hogy valaki reggel fölmászott előttük a Tű-fokra, odafent megvárta az első hegymászót, és a másik oldalon leereszkedett?

Malát megrázta a fejét:

– Lehetségesnek éppen lehetséges volna… De kicsoda? Magunk vagyunk itt. Tegnap este rajtunk kívül senki más nem szállt ki az állomáson. Az országúton sem ment el errefelé semmiféle autó. Meg aztán látták volna a Kilátóról, amikor a Tű-fok alá mentek.

– És a Kilátóról átugrani a Tű-fokra?….

– Képtelenség – mondta Malát határozottan. – De még ha menne is… Hogyan ugrott volna vissza? A szintkülönbség jó tíz méter.

– Igen. – A felügyelő ismét elgondolkodva pillantott a spárgacsomóra, és maga elé képzelte a Tű-fokot, a Kilátót és alattuk a szakadékot. Kissé szédült. – Igen – ismételte. – Ez nyilvánvaló képtelenség.

Valami eszébe jutott, de először nem volt bátorsága hangosan kimondani. Aztán mégis megemberelte magát:

– És ha úgy… dobták volna?

Malát szeméből nagyon könnyen kiolvasta a gúnyt.

– No – vágta rá a rút hegymászó – úgy dobni én is szeretnék tudni. Halálomig azzal járhatnám a világ cirkuszait.

A felügyelő elszégyellte magát, és úgy tett, mintha töprengene.

Képtelenség, állapította meg maga is pár perc múlva újra, amikor Bartošsal a Kilátón állt. A Tű-fok csúcs valóban veszettül messze és mélyen volt alattuk, és jó harminc méter mély szakadék választotta el tőlük. Mélyéből hatalmas fenyőfák emelték a magasba sötét lombkoronájukat.

A felügyelő kiszakította magát gondolataiból – most már nem színlelt semmit –, és egyenesen megkérdezte:

– Maga Paterával jó barátságban volt?

Bartoš nem válaszolt.

– Hiszen maga mondta!

Bartoš fölemelte a fejét, és a felügyelő szemébe nézett.

– Ide hallgasson, felügyelő elvtárs, a dolgot úgyis kinyomozzák, jobb, ha megmondom magam.

A felügyelő helyeslően bólintott.

– Barátok voltunk. Amíg nem kezdett velünk járni Jiřina. Érti?

Az öreg bűnügyi nyomozó újból bólintott. Csendesen megkérdezte:

– Tisztában van vele, hogy jó motívumot ád kezembe a gyilkosság megmagyarázásához?

– Igen – felelte Bartoš. – De én nem vagyok bolond. Ha el akartam volna tenni láb alól, akkor valahol lelököm a szikláról, hogy úgy lássék, mintha magától zuhant volna le. Ilyesmire itt ezer alkalom adódik.

– Csakhogy mindig feltűnő, ha egy ilyen tapasztalt hegymászó csak úgy leesik a szikláról.

Bartoš elhúzta a száját.

– Nem feltűnőbb, mint ha az ember úgy találja meg őt, hogy kés áll ki a hátából a Tű-fok csúcsán, ahová senki se juthat fel anélkül, hogy a többiek ne látnák?

– Ez az – ismerte el a felügyelő, és elhallgatott. Aztán hozzátette: – Még a nyomozó szerveket is nagyon megzavarja. Lehet, hogy a gyilkos éppen erre számított…

– Én pedig arra gondoltam… – kezdte Bartoš, de elhallgatott.

– Mire gondolt?

– Hogy mondjam… amikor Tondo már nem húzott, az jutott eszembe…

– Nos?

– Hogy ő akar eltenni engem láb alól. Hogy talán elvágta a kötelet, és utána úgy állítja be a dolgot, hogy elszakadt. Tökéletesen elvesztettem az idegeim felett az uralmat. A végén úgy éreztem, hogy már Jiřina biztosít engem. Rákiabáltam, hogy…

– És ő biztosította magát?

– Igen. Gondolom, hogy igen.

– De nem tudja biztosan?

– Ezt nem lehet biztosan tudni. Nem láttam őt.

– És tulajdonképpen hogyan kellett önt biztosítania? Alulról? Hiszen az nem megy.

– Megy. A homokórába rögzített hurkon. Függve maradtam volna a hurkon.

– Nem szakadhat el az ilyen hurok?

– Nehezen – válaszolta Bartoš. – És ha… – Elgondolkodott. Aztán folytatta: – Tudja, mi történhetett volna?

– Micsoda?

Bartoš elfintorodott.

– Gondolkozzék!

A felügyelő megtette. Szomorúan pillantott Bartoš szemébe.

– Fikotová kisasszony magával együtt zuhant volna le, igaz?

– Világos. Éppen azért vertem ki a fejemből a gondolatot, hogy Patera el akar tenni láb alól. Miért veszélyeztette volna a lányt is?

– Amennyiben persze… – mondotta az öreg bűnügyi nyomozó komoran –… amennyiben persze valóban biztosította önt a lány. Amennyiben nem tett valamit a biztosítókötéllel… esetleg elvágta… vagy valami effélét.

Bartoš mondani akart valamit, de csak egy rekedt hang hagyta el a torkát. Köhintett, és újból nekirugaszkodott:

– Miért tette volna?

– Nem tudom – válaszolta a felügyelő kesernyésen. – Maga talán jobban tudja.

Bartoš nyelt egyet, és lesütötte a szemét. A felügyelő egészen a Kilátó széléhez lépett, és lenézett. Nemigen szokott szédülni, de mikor az iszonyatos mélységben megpillantotta a hatalmas fa koronáját maga alatt, összeszorult a gyomra.

– Mi ez? – kérdezte, és egy fémkarikára mutatott, amely a sziklakiszögellés csúcsából állt ki, ahol álltak.

Bartoš odapillantott.

– Leereszkedéshez való karika. Belefűzzük a kötelet, és…

Meghökkent. A felügyelőre pillantott.

– És mi történik?

– Semmi – válaszolta gyorsan Bartoš. – Átcsúsztatjuk rajta a kötelet, ledobjuk és leereszkedünk rajta. Csak az jutott eszembe, minek itt ez a leereszkedéshez való karika?

– Minek?

– Ez itt peremszikla. Ha már valaki ide felkapaszkodik – tudtommal senki sem szokott ide felmászni –, nem kell leereszkednie. Lemehet az ösvényen az erdőn keresztül. Ott, látja?

A mélybe mutatott. Tizenöt méternyire alattuk ösvény kanyargott lefelé a lejtőn.

– Talán itt gyakorolta valaki a leereszkedést. Mielőtt föl mert volna kapaszkodni valahová.

– Lehet – mondta Bartoš. – Noha nem valami eszményi hely ilyenfajta gyakorlatra. Ha ebbe a kampóba fűzi bele valaki a kötelet, függőlegesen csüng rajta.

– És ez baj?

– Nem baj. De nem a szokásos leereszkedés. Leereszkedés közben meg kell tanulni, hogy az ember eltolja magát a lábával a sziklától. Ez itt nem megy.

A felügyelő gondolataiba mélyedt. A Tű-fok csúcsán Káňa, a kövér fotográfus, dolgozott nagy vesződséggel. A helyi hegymászó szakosztály két tagja húzta fel, akiket a felügyelő csoportja riasztott segítségnek. Ezek most a sziklatorony két oldalán függtek leereszkedő kötélen, hogy a fotográfusnak elég helye maradjon felvételeket készíteni a holttestről. Hurokban ültek, és lábukkal a Tű-fok csúcsán elterülő tenyérnyi plató szélének támaszkodtak. Fantasztikus, szinte hihetetlen látvány volt. A felügyelő úgy érezte, álmodja az egészet, s fel kell ébrednie, mert soha nem jön rá, hogyan hajtotta végre a dolgot Bartoš. Vagy Fikotová. A szeméhez emelte a messzelátót, és a Tű-fok szürke sima falát kezdte vizsgálni, míg közvetlenül a csúcs alatt meg nem állapodott.

– Erről az oldalról nem lehet megmászni? – kérdezte.

– A nyugatiról? – Bartoš a fejét rázta. – Úgy gondolja, hogy amíg mi a keleti falon kapaszkodtunk felfelé, a gyilkos talán… Nem. Az lehetetlen.

– Miért?

– Egyszerűen meghaladja az ember képességeit. Majdnem tíz méter teljesen sima fal, sőt enyhén előreugrik. Minden fél méteren kampót kellene beleverni. Ez már nem is alpinizmus, hanem akrobatika. Azonfelül semmiféle kampót nem látok ott.

– Én sem – mondta a felügyelő. – És ha a hegymászók a keleti falon kúsznak fel a Tű-fokra, innen láthatók?

– Nem.

– Ők sem látnak ide?

– Ők sem. Az egész utat a keleti falon teszik meg felfelé. Ez elveszi előlük a kilátást.

– Aha… – A felügyelő újból végigpásztázta a falat messzelátójával. – Az ott micsoda? – kérdezte. – Olyan, mint egy homokkő oszlop…

– Hol? A traverz felett gondolja? Az az óra – felelte Bartoš. – A homokórához hasonlít, ezért is nevezik így. A homokkőben mindenütt akad ilyen. Állítólag vízörvények idézték elő, amikor még tenger volt itt. Nekünk eszményi biztosítóhely.

A felügyelő figyelmesen szemlélte a homokórát a Tű-fokon. Amikor képzeletében felidézte a diluviális tengert, amelyből felmeredtek a vad süvegek és köztük a loch nessi szörnyhöz hasonló ősgyíkok úszkáltak, erőt kellett vennie gondolatain, hogy a képzelet világából visszatérjen a valóságba. De az sem igen látszott valóságosnak. A homokóra pontosan a sziklatorony csúcsa alatt volt, s alatta húzódott a vízszintes hasadék, amely létrehozta azt, amit Bartoš traverznek nevezett. Egyszerre csak ravaszul odavetette a kérdést:

– Ön tehát azt állítja, hogy erről az oldalról nem lehet addig az óráig felkapaszkodni?

– A leghatározottabban.

A felügyelő a szomszédjára sandított.

– Nem lehet valahogy megkerülni a sziklát a traverz magasságában, vagy végső fokon mögötte a keleti oldal felől nyugati irányba?

Bartoš a felügyelőre villantotta a szemét.

– Arra gondol, nem lehetne-e a keleti falról áttraverzálni ide?

– Nyilván… ha szakszerűen így mondják.

Bartoš elgondolkodott. A felügyelő ötlete láthatóan meglepte. Az arcán visszatükröződő meglepetés rémületbe csapott át.

– Soha életemben nem hallottam, hogy valaki megkísérelte volna. Nem tudom biztosan, de az a benyomásom, hogy a szikladomborulat mögött eltűnik a traverz.

– De nem biztos benne? És nem lehetetlen a dolog?

– Fantasztikusan kockázatos volna. És a lány egyedül…

Elharapta a szót.

– Mit akart mondani?

– Semmit – válaszolta sietve Bartoš. – Nézze, felügyelő elvtárs, ezek itt gyakorló sziklák. Minden valamennyire lehetséges utat tökéletesen kipróbáltak rajtuk.

– Igen?

A felügyelő látta, hogy Bartoš valamilyen hihetetlen gyanúval küzd. Tudta, mi az, de megkérdezte.

– Eszerint, mondjuk – szünetet tartott, Bartoš a lélegzetét is visszafojtotta –, mondjuk Malát úr mindegyiket ismeri?

Bartoš láthatóan megkönnyebbült. Majdnem mosolyogva válaszolta:

– Malát? Nem tudom, ismeri-e őket Malát. De ha fel is tételeznénk, hogy egy akrobata fel tudott kapaszkodni a nyugati oldalon a Tű-fokra – most már leplezetlenül mosolygott –, az minden bizonnyal nem Malát volt.

– Miért?

– Mert az a legügyefogyottabb anyámasszony katonája, aki valaha kötelet fogott a kezébe – vágta rá Bartoš gyorsan. – Legfeljebb csak a hármasra képes, és még oda is gyakorlatilag nekünk kell felhúznunk.

– Minek jár akkor a sziklák közé?

Bartoš elhúzta a száját, és vállat vont.

– Nem tudom. Úgy látszik, idehúzza valami. De nem a sziklák.

A felügyelő hosszan ránézett, s a hegymászót végül is újból hatalmába kerítette a nyugtalanság.

– De én nem a nyugati falra gondolok – mondta aztán. – Arra gondoltam, hogy Malát maguk után kapaszkodott fel a keleti falon, mialatt az utolsó, legnehezebb szakasszal birkóztak. Ön maga mondta, hogy ott az embernek nincs ideje lefelé tekingetni. A traverzen aztán átment a homokórához a nyugati falon, és…

Bartoš határozottan nemet intett.

– Elméletileg azonban elképzelhető?

– Nem. Elméletileg sem.

– Nem?

– Nem. Mert a traverzre arról a párkányról kellett volna elindulnia, ahonnan a csúcs alatti kiszögellésre kell felkapaszkodni. Ott viszont Jiřina ült, és engem biztosított. Malátnak előbb meg kellett volna várnia, amíg Jiřina feljut a szikla hajlatán túlra. Ekkor azonban én már fent voltam. És velem együtt már ott volt Patera is – holtan.

A felügyelő újból elgondolkodott. Nem volt annyira együgyű, hogy ne tudta volna elképzelni a hegymászó lehetőségeit, aki a hármas csoport után titokban nekivág a falnak. Más okból kérdezte azt. Ugyanazért, amiért most ezt a kérdést tette fel:

– Körülbelül milyen sokáig tartott önnek az utolsó szakasz? Értem alatta: a kiszögelléstől számítva, ahol elvesztette szeme elől Fikotová kisasszonyt, egészen addig a pillanatig, amikor megpillantotta a holttestet.

Bartoš ismét magába roskadt.

– Nem tudom megmondani. Elvesztettem az idegeimet.

– Legalább megközelítőleg.

– Igazán nem tudom. Örökkévalóságnak éreztem, de valószínűleg csak néhány perc volt.

A felügyelő hozzáhajolt. Jelentőségteljesen megkérdezte:

– De elég hosszú idő volt ahhoz, hogy ezalatt a keleti falról át lehessen traverzálni a nyugatira?

Bartoš lehorgasztotta a fejét, és elsápadt.

– Tehát azért mentek a Tű-fokra maguk hárman, mert Malát úrnak túlságosan megerőltető volt ez a túra?

– Úgy van – mondta Fikotová kisasszony. – Szörnyű botlábú ez a Franta.

– A táborban szokták hagyni, hogy ő főzze meg maguknak az ebédet?

– Majdnem mindig. – Fikotová kisasszony elmosolyodott. – Határozottan jobban főz, mint ahogy mászik. Egyikünknek se szórakozás olyan ketteseket és hármasokat csinálni, amilyenekbe ő bele mer vágni.

A felügyelő körülpillantott. Fikotová kisasszony sátrában rettentő rendetlenség uralkodott. Maga Fikotová kisasszony azonban nagyon gondosan öltözködött. Noha hegymászó térdnadrágját még most sem vetette le, arra már talált időt, hogy kifesse magát. Képmutató szeméből hűvösség áradt a derék felügyelőre. Meg is állapította magában, hogy bármennyire vonzották is az utóbbi időben az effajta kisasszonyok – különösen az egyik, a klottköpenyes –, ezzel a szőke hajú lánnyal nem lett volna bátorsága valamilyen szolgálaton kívüli kapcsolatot kezdeményezni. Egy pillanatig kesernyésen gondolt rá, hogy nem volt meg a bátorsága az alázatos kartársnő esetében sem, akit nemrég in natura pillantott meg a fürdőben, anélkül, hogy az tudott volna róla. Elszomorodott. Komor hangon tette fel a kérdést:

– Szerelmes volt önbe a meggyilkolt?

A kisasszony nyugodtan vonta fel a vállát.

– Igen.

Nem látszott, hogy a férfi halála közelebbről érintette volna.

– És Bartoš úr?

A lány újból vállat vont.

– Tehetek róla? Ez talán mégsem büntetendő.

– Nem az. Legalábbis nincsenek rá paragrafusok – állapította meg kesernyésen a felügyelő. – És Malát úr?

A hideg szépség fekete szeme értetlenül meredt rá.

– Malát úr?

– Az is szerelmes önbe?

A kisasszony felhúzta a szemöldökét.

– Franta? Nos – mondotta lassan –, ha azt érti alatta, hogy terhemre volt, akkor igen. Csakhogy én…

– Ön nem szerette őt?

– Természetes, hogy nem.

– És Bartošt szerette?

A kisasszony lesütötte a szemét. Egy pillanatig hallgatott. Aztán megszólalt:

– Nem tudtam biztosan. De ő nem volt kellemetlen nekem.

– És Patera?

A lány hallgatott.

– Ő sem volt kellemetlen önnek?

Fölvetette fejét, és platinaszőke hajfürtje a szemébe hullt.

– Nos, egyszerűen nem tudtam dönteni. Megtörténik az ilyesmi az emberrel. Önnel még nem történt meg?

A felügyelő bűntudatos arckifejezéssel bámult maga elé. Arra gondolt, hogy az ő határozatlanságai nem ilyen kételyekből fakadnak. Megkérdezte:

– Sor került emiatt Bartoš és Patera között valami…

Elhallgatott.

– Arra gondol, hajba kaptak-e miattam? – kérdezte Fikotová kisasszony nyugodtan. – Igen. Hajba kaptak. – Aztán erélyesen hozzátette: – Olyan szerencsétlen voltam miatta. Nem tudtam, mitévő legyek.

– De azért vállalkozott a veszedelmes sziklák együttes megmászására?

– A kötélen az ember elfelejti személyes sérelmeit – válaszolta a kisasszony, mintha hegymászó kézikönyvből idézett volna. – Ott csak a bajtársi áldozatkészség érvényesül.

A felügyelő hirtelen alattomosan lecsapott rá:

– Akkor miért nem válaszolt Bartoš úrnak, amikor odakiáltotta önnek, hogy biztosítsa őt?

A szőke lány összerezzent.

– Ezt honnan tudja?

– Ő mondta nekem.

A lány ismét megnyugodott, és kihívóan pillantott a felügyelőre.

– Mert biztosítottam őt. Minden kezdő megmondja önnek, hogy a sziklán nem szokás beszélni. Csak annyit, amennyi elkerülhetetlenül szükséges.

– Hm – mordult a felügyelő. – És mennyi ideig tartott Bartoš úrnak az az utolsó szakasz?

– Rém sokáig. Már nagyon ideges voltam miatta.

– Mégis, milyen sokáig? Öt percig?

– Legalább. Azt mondanám, inkább tíz percig. Az ember ilyen helyzetben elveszti az időérzékét.

A lány közlékenysége nem tetszett a felügyelőnek. Az se, hogy Bartoš ezt az adatot elhallgatta, a lány pedig ilyen készségesen kiszolgáltatta. Elkomorodott. Ismét az volt a benyomása, hogy álmodja az egészet, és soha nem jut a dolog nyitjára. Mégis megpróbálkozott a lélektani sokkal.

– Mennyi ideig tart, amíg kioldozza a biztosítókötél csomóját, amely a mellén van?

Vagy tökéletesen uralkodott magán a kisasszony, vagy nem talált célba a kérdés.

– Egy pillanatig – válaszolta. – Miért kérdi?

– Hogy tudjam – válaszolta a felügyelő, s minthogy a szép lány továbbra is értetlenül hallgatott, megkérdezte: – Mondja csak, maguk már előzőleg eldöntik, mielőtt idejönnek, hogy melyik sziklát másszák meg?

– Rendszerint igen – válaszolta a kisasszony. – De nem mindig.

– És azt tudták, hogy ma a Tű-fokra mennek fel?

– Igen, tudtuk. Már a múlt vasárnapra ezt terveztük, de Tondo – Patera úr – az utolsó pillanatban nem tudott eljönni, tehát…

– És a múlt vasárnap előtt mennyi idővel tudták?

– A Tű-fok itt az egyik legnehezebb szikla – válaszolta a kisasszony. – A legnagyobb fokú megerőltetést jelenti. Egész nyáron készültünk rá.

– Aha – mondta a felügyelő, és hirtelen témát változtatott. – Még valamit. Ők ketten tudták Malátról…?

A kérdés megint nem talált célba a kisasszonynál. A felügyelő azonban ezúttal sem hitt neki.

– Mit? – kérdezte a lány.

– Hogy önt… hogy is mondjam… hogy önnek terhére van?

– Hiszen ezt mindenki tudta – válaszolta a lány lekicsinylően. – Csakhogy Frantát senki se vette komolyan.

– És nem is kapott vele hajba egyikük se?

– De kérem! Frantával?

Olyan hangsúllyal mondta a nevét, ahogyan a felügyelő a saját nevét hallotta kiejteni egy másik szőkeség ajkáról, hajdanán, gyermekéveiben, amikor még bátortalan, halálosan komoly negyedikes volt. Azt a hangsúlyt azóta se tudta elfelejteni.

– Öt mindenki csak ugratta – tette hozzá.

– Patera és Bartoš is?

– Ők a legtöbbet. Volt mit tőlük hallgatnia, uram!

– Öntől is? – kérdezte az öreg bűnügyi nyomozó csöndesen.

A sátor félhomályában kissé elsötétedett a kisasszony arca.

Aztán újból vállat vont, és lefitymáló ívbe görbítette ajkát.

– Ez csak nem büntetendő cselekmény?

– Nem az – jegyezte meg a felügyelő szomorúan. – Sajnos, nem.

– De miért? – kérdezte türelmetlenül Málek. Borůvka felügyelő nehézkesen ült le a sziklatömbre az árnyékban, melyet a homokkő tornyok vetettek a szakadék mélyébe.

– Nem tudom – mondta. – Még nem tudom. Egyelőre csak azt tudjuk, hogy a lány elkövethette, és ami a legfőbb, hogy milyen módon követhette el. Amikor Bartoš átkúszott a sziklahajlaton, a kisasszony leoldotta magát a biztosítókötélről, átment a nyugati falra a homokórához, megölte Paterát, visszatért, s újból hozzákötötte magát.

– De miért? – Málek majdnem kiáltva tette fel a kérdést.

– Egyelőre meg kell elégednünk azzal, hogy két kérdésre kielégítő feleletet adhatunk: kicsoda? És: hogyan?

– Bartošsal viszont kielégítő választ adhatunk mind a háromra – mondta Málek. – A miértre is. És elfogadhatóbb választ kapunk minden kérdésünkre.

– De az egészből együttesen ostobaság kerekedik ki – szögezte le határozottan a felügyelő, és elfordította a fejét. A Tű-fok fölött nyugodtan körözött egy madár, őt nem érintette ez az emberi ügy. Nyilván tudja, mi történt, gondolta magában a felügyelő, és aszerint viselkedik. A madár nyugodtan megült a végzetes traverzen, és kiengedett valamit – a felügyelő ilyen messziről nem tudta megállapítani – a csőréből vagy máshonnan, ami csattanva hullott le Málek mellett. A gyakornok rápillantott, és köpött egyet.

– Miért ostobaság? – firtatta dühösen. Az utóbbi időben gyakran förmedt rá a felügyelőre. Egyelőre még nem tudatosította magában az okát. Az öreg bűnügyi nyomozó azonban nem volt sértődékeny.

– Mégsem számíthatott arra, hogy felmentjük a gyanú alól csak azért, mert mindnyájuk közül ő a leggyanúsabb – kérdezte. – Ez nem detektívregény.

– Nem tudom – válaszolta Málek mogorván, és ő is felpillantott az égre, amely lassan visszanyerte kék színét. A köd és a felhő eloszlott. – Majdnem az a benyomásom, hogy ez igenis detektívregény. – Elhallgatott, aztán újból megszólalt: – És ha mégis… Akkor is csak kellett, hogy valami indoka legyen Fikotovának. De épp ez nincs.

– Vagy csak mi nem tudunk róla. Van, aki eligazodik a nőkön?

Málek gyanakodva sandított rá, a felügyelő gyorsan hozzátette:

– Valami szépen összebogozott háromszög volt ez. Kellene valaki, aki segít nekünk kibontani. – Felsóhajtott. – Küldjék még egyszer ide Malátot.

Sokáig nézte a csúnya fekete férfit, aztán megszólalt:

– Nézze, Malát úr, ön tisztában van azzal, hogy ezek ketten, a meggyilkolt és Bartoš, vetélytársak voltak.

– Gondolja, Jiřina miatt? – kérdezte nyugodtan Malát.

– Igen. Meg tudná mondani nekem, melyiket részesítette Jiřina előnyben?

– Azt nem tudom. – A felügyelő úgy látta, hogy Malát elkomorodik. – Gondolom, mind a kettőhöz vonzódott.

– És nekik, Bartošnak és Paterának, nem volt még valami más, ahogy mondani szokták, elintéznivalójuk is?

– Nem tudom. Lehet, hogy volt.

– Gondolja? És miért?

– Paterának szerencséje volt a nőknél.

Szavaiból árnyalatnyi irigység áradt volna?

A felügyelő nem volt biztos benne.

– És Bartošnak? – kérdezte.

– Talán annak is. Nem tudom. Nem törődtem ezekkel az ügyeikkel.

– De nem tartaná kizártnak a dolgot? Gondolom, Bartoš esetében?

Malát elgondolkodott.

– Talán inkább Patera – felelte.

– Ő volt, ahogy mondani szokták, a nagyobb Don Juan?

– Az talán nem. Bartoš azonban jobban törte magát a lány után.

A fekete férfi hangjából most már észrevehetően kicsendült a mélabú.

A felügyelő hirtelen megkérdezte:

– És önnek nem az volt a benyomása, hogy ennek következtében a lány inkább Patera után futott?

– Talán – felelte habozva Malát. – Csak annyit mondhatok, véleményem szerint mind a kettőhöz vonzódott.

– Igen, ezt már mondta. Meg hogy Patera rajta kívül valószínűleg más nőkkel is járt.

Malát gyorsan felpillantott.

– Ezt nem mondtam!

– De a lehetőségét nem zárta ki.

– Nem. Azt nem.

– Köszönöm. Visszamehet a sátorba – mondta komoran Borůvka felügyelő, és Málekhez fordult.

Azután egy sor bonyolult utasítást adott ki, és körülbelül egy óra múlva ismét ott állt a Kilátón, a hideg, szőke hajú lány oldalán, aki foltozott térdnadrágjában is annyira hatott rá, hogy összeszorult a torka. Alattuk, a Tű-fok csúcsán, Málek állt, kezében stopperrel. Két fiatalember a hegymászó szakosztályból ült mellette, vállukon kötéllel. Valakit biztosítottak, aki a Kilátóról nem volt látható.

– Az ott balról – magyarázta komolyan Borůvka – azt a férfit biztosítja, aki a nagy párkányon kapaszkodik fel a csúcs alatt, azon az úton, amelyen Bartoš haladt. Amaz pedig jobb felől egy másik férfit biztosít, aki… – elhallgatott.

– Igen? – kérdezte a szőkehajú. – Aki engem személyesít meg?

A felügyelő a lányra pillantott.

– Pontosan így van – mondta, és aztán odakiáltott Máleknek: – Kezdhetjük.

Málek lekiabált valahova a mélységbe:

– Készen vannak?

A mélységből két hang válaszolt:

– Készen.

A lány idáig nyugodtan figyelte mindezt. Csak az izmok feszültek meg finom arcocskáján.

– Tehát: felkészülni, vigyázz, most! – rikkantott Málek, mintha atlétikai pályán volna, és megnyomta stopperét.

A felügyelő a szőke lányra tekintett.

– Ez az első tehát Bartoš útján halad végig… most már valószínűleg elérte a domborulatot, úgy, hogy önt… Illetve azt, aki önt alakítja… nem látja. Mi viszont rövidesen meglátjuk…

Szünetet tartott.

A szép lány először lett ideges.

– Mit látunk meg?

– Majd meglátja – engedte meg magának a szójátékot a felügyelő, és a szeméhez emelte a messzelátót, amelyre nem volt semmi szükség. Hiszen a dolog nem zajlott olyan messze. Ám mégsem volt fölösleges. Eltakarta a felügyelő szemét, és árnyékából rásandíthatott társnőjére.

A lány feszülten figyelte a sziklát, és még most sem értette a dolgot. Vagy tettette, hogy nem érti. Amikor azonban az arcán megjelent az ijedtség, egészen hamisítatlannak látszott.

– De – szörnyülködött –, de…

A felügyelő félretette a messzelátót. Anélkül is jól látta a hegymászó szakosztálybeli fiatalembert, aki ügyesen és láthatóan a legkisebb nehézség nélkül traverzált a déli falon a homokóra felé.

–… miért követtem volna el? – fejezte be a lány rémült suttogását.

– Nem tudom – válaszolta a felügyelő. – Nem merném azt állítani, hogy kiismerem magam a női indítékokban – tette hozzá őszintén.

A kisasszony félbeszakította:

– Nem volt semmi indítékom. Se női, se férfi indítékom!

A fiatalember, aki sikerrel győzte le a homokórához vezető traverzálás nehézségeit – ha egyáltalán voltak ilyenek –, már a nyugati oldalon járt.

– Uramisten! – sóhajtotta a lány. – És miért itt követtem volna el? Ekkora kockázattal! Amikor a táborban nyugodtan beledobhattam volna bármit a teájába.

– Lehet, hogy nem is volt olyan nagy a kockázat. Nézze csak.

A lány odatekintett.

A hegymászó fiatalember belekapaszkodott a homokórába, és ügyesen, könnyedén fellendült a Tű-fok csúcsára. Ott műkedvelő gesztussal jelezte a visszatetsző tettet.

Málek lenyomta a stopperóráját, és a Kilátó felé fordult.

– Két perc tizenhét másodperc! – jelentette diadalmasan.

– Hogy ment a dolog? – kiáltott a felügyelő a fiatalemberre.

– Kitűnően! Nyugodtan végre tudnám hajtani kötél nélkül is.

– És mi van a másikkal? – kiáltott a felügyelő most már Málek felé.

Málek óvatosan kihajolt a szikla peremén.

– Körülbelül félúton van – mondta. – Még nem jutott át a párkányon.

– És tudja, hogy biztosítjuk őt – jegyezte meg a felügyelő, és a lányhoz fordult. A lány sápadt volt, sápadtabb, mint gyönyörű platinaszőke haja.

– Két perc tizenhét másodperc oda, pár másodperc a gyilkosságra, két perc tizenhét másodperc vissza. És amaz még csak a feleúton jár. Még ott se.

– De miért tettem volna? – lihegte a lány rekedten és erőtlenül. – Mondja meg, miért?

A lányt elvezették. Kisebb idegroham kerítette hatalmába. Most már nem volt olyan szép. A felügyelő elgondolkodott. Szemét újból végighordozta a hallgatag, titokzatos és némiképp kísérteties sziklavároson. A Tű-fok csúcsáról az emberek megkezdték a leereszkedést. A nap már a nyugati látóhatár felé haladt, és az eléggé kísérteties színteret olyan fénnyel világította meg, amely a vér vörös árnyalatára emlékeztetett.

A felügyelő ismét úgy érezte, hogy mindez csak álom.

Nyugtalanság gyötörte. Noha a rekonstrukcióban minden a helyén volt, mégis elégedetlenség kínozta. Megfordult. A másik oldalon, a Kilátó mögött, egy másik, még magasabb szikla emelkedett, mint valami fekete ujj, amely fenyegetően mered a vörös nap felé.

Vagy mint egy feje tetejére állított felkiáltójel vörös ponttal, gondolta a felügyelő.

Összerezzent.

Valami valamivel összefüggésbe kezdett kerülni, és egybeilleszkedett előtte. Egyelőre csak bizonytalanul. Zavarosan.

Megfordult, és lekiáltott:

– Hozzák fel Bartošt!

– Ez micsoda, kérem? – mutatott a fordított felkiáltójelre.

– Ez? A Süveg. – Válaszolta kábultan Bartoš. – Egyes.

– Egyes?

– A nehézség legalsó foka. Felszerelés nélkül is megmászható. Csak úgy. Turista módon.

– De kérem! Egy ilyen magas sziklára?!

– A nehézség nem függ össze a magassággal – válaszolta szárazon és lenézőn Bartoš.

– És le is lehet jutni róla felszerelés nélkül?

– Nos, minden bizonnyal igen. Jobb azonban kötélen leereszkedni. Ott a kampó, látja? – kérdezte, és hirtelen kifakadt: – Ide hallgasson, főfelügyelő elvtárs, biztos, hogy nem Jiřina követte el a dolgot. Én…

– Felmegyünk tehát oda, megnézzük – szakította félbe az öreg bűnügyi nyomozó. – Gondolja, hogy fel tudok kapaszkodni? Valamikor tornászoktató voltam ugyan, de…

– Oda bárki felkapaszkodhat – vágott közbe türelmetlenül Bartoš. – De Jiřina…

A felügyelő azonban már erélyes léptekkel elindult a Kilátóról.

Kiderült, hogy Bartoš igazat mondott. A Süveg túlsó, a Kilátótól elfordított nyugati oldalán meredek, nyaktörő, de járható turistaút vezetett fel. Kissé kifulladva kapaszkodtak fel a csúcsára. Valószínűtlen kilátás tárult elébük a Tű-fok irányában, amely mintha leskelődve lapult volna meg a Kilátó fenyegető kiszögellése mögött. A Tű-fok csúcsa mintha vértől vöröslött volna. Ám csak a nap vörös fényében izzott.

A felügyelő végighordozta rajta szemét. Fölismerte a traverzet és azt az alakzatot, amelyet Bartoš homokórának nevezett. A keleti ég rózsaszínű és kék hátterében tisztán lehetett látni a leereszkedőkötél kampójának fekete karikáját is, amelyet logikátlanul a Kilátó kiszögellésének leghátsó részébe rögzítettek.

– Most megmutatja nekem, hogyan kell leereszkedni – mondta a felügyelő, és ledobta hátáról a kötélcsomót, amelyet magukkal cipeltek a turistaúton. Bartoš útmutatásai szerint belefűzte, a leereszkedőkampóba, azután átvetette jobb hóna alatt és a bal vállán. Óvatosan beleült, és testességét meghazudtolva, ügyesen aláereszkedett a szikla kidomborodó szélén. Nem is volt túlságosan megerőltető feladat. Lábával teljes erejéből eltolta magát a sziklafaltól, és valahányszor a kilengése elérte legtávolabbi pontját, egy darabot mindig lefelé csúszott a kötélen. Sikerült a sziklától jó messzire eltávolodnia. Eléggé logikátlanul a teljes biztonság és a tökéletes szabadság hangulata kerítette hatalmába. Tudta azonban, hogy ez régi hegymászó önámítás. Amikor már jó messzire ereszkedett le a Süveg csúcsa alá, vállán keresztül a Tű-fokra pillantott. És mivel megpillantotta azt, amiről ebben a pillanatban már tudta, hogy meglátja – vagy amit legalábbis egész határozottan várt –, úgy megijedt, hogy túl gyorsan csúszott le a kötélen, és fölhorzsolta a tenyerét.

Ezt követőleg egy félórára bezárkózott a szolgálati Volgába a hegymászó szakosztálybeli fiatalemberrel. Utána Šinták főtörzsőrmestert elküldte a sátorba, ahol Bartošt és Malátot őrizték: hozza el neki azt a spárgacsomót, amely ott hever a tábori ágyon. Amikor a főtörzsőrmester visszatért, még több más kötelet is összeszedtek, és a hegymászó fiatalemberrel együtt eltűnt a sziklalabirintusban.

Elég sokáig maradtak távol. S a felügyelő egyedül tért vissza. Bedugta fejét a sátorba, ahol a főtörzsőrmester és két beosztott felügyelete alatt komoran gubbasztottak a tragédia életben maradt szereplői. Röviden csak ennyit mondott:

– Jöjjenek velem.

Fikotová, Bartoš és Malát kibújt a sátorból. A közbiztonsági szolgálat két beosztottjának kíséretében a felügyelő nyomában nekivágtak az ösvénynek. A gyalogút sűrű fenyőerdőn haladt át, s mintegy ötven méter után a szikla fennsíkba torkollott, ahonnan az erdő sötétjéből az alkonyi színekben ragyogó táj fölé meredt a Kilátó. A sziklacsúcsok felett megállapodtak. A bokrok közül Málek felügyelő lépett hozzájuk.

– Oda nézzenek! – szólította fel őket a felügyelő, és a szakadék mélyébe mutatott. A sziklakiszögelés csúcsán a leereszkedőkampóban kötél lógott. Jó tizenöt méter mélyen csüngött le, egészen a gyalogúira, amely a Kilátó alatti meredek hegyoldalon kanyargott a Süveg lábához és onnan tovább a szakadék mélyébe. A kötél alsó végénél a hegymászó szakosztály fiatal tagja állt a gyalogúton, és türelmetlenül pillantgatott felfelé.

A felügyelő a társasághoz fordult, szomorú pillantása végigsuhant rajtuk.

– Jól figyeljenek – kezdte –, tudom már, ki ölte meg Patera Antonínt. És azt is tudom, hogyan ölte meg.

A három hegymászó megdermedt, és kimeresztette a szemét.

– És a legszomorúbbat is tudom – folytatta a felügyelő. – Azt, hogy miért ölte meg őt. Figyeljenek.

Kihajolt a szikla peremén, és lekiáltott a fiatalembernek:

– Kezdheti!

Mindnyájan feszült figyelemmel néztek a mélybe. A fiatalember lehajolt a leereszkedőkötélhez, zsebéből kihúzta a sátorból kölcsönvett spárgacsomót, és a kötél két végét összekötötte vele. Azután megfordult, a gyalogúton a Süveg tövébe trappolt, és eltűnt a homokkő torony mögött. A spárgát, amelynek egyik végét a leereszkedőkötélre erősítette, maga után húzta.

– Ezt a gyilkosságot – szólalt meg szomorúan Borůvka felügyelő – olyan ember követte el, aki több dolgot is akart bizonyítani egyszerre. Részben magának, részben másoknak.

Elhallgatott. Senki se merte megkérdezni, mire célzott kissé dodonai megjegyzésével.

– A hegymászó szakosztálybeli bajtárs most kapaszkodik fel a Süveg nyugati oldalán – folytatta. – Arrafelé nagyon könnyű feladat felkapaszkodni. Legkésőbb tíz perc múlva megjelenik ott, azon a ponton. – A torony csupasz csúcsára mutatott.

A fiatalember nyolc perc alatt hajtotta végre a feladatot. Megállt a homokkő gúla kiszögellésén: az esti napfényben valamilyen ősi sólyomvadászhoz, sárkányölőhöz hasonlított, és kezével különös forgató mozdulatokat végzett maga előtt, mintha feltekert volna valamit. Csakhamar megpillantották, mi az. A Kilátón levő kampóból alácsüngő kötél két vége lassan felkúszott a Süveg falán a hegymászóig. Azzal a spárgával húzta fel, amelyet az imént, amikor nekivágott a nyugati oldalnak, maga után ráncigált.

Amikor a kötelet felhúzta, a spárgát elvágta, sebtében rendetlen csomóvá gubancolta, és zsebre vágta. A társaság odafent a Kilátón csakhamar meghallotta hangját is, amelyet lehalkított a messzeség és a sziklás szakadék mélysége. A jellegzetes hegymászó kiáltás hagyta el ajkát:

– Lehet?

A felügyelő csupán a kezével adott jelet, és a dermedt csoport szeme előtt fantasztikus jelenet játszódott le.

A fiatalember nagy lélegzetet vett, teljes erejéből a magasba ugrott, s ellökte magát a Kilátótól. Amikor ugrásában elérte lendülete legmagasabb pontját, két lábát térdben behúzta, és hirtelen előrerúgta magát. Elsurrant a Süveg pereme mellett, majd hatalmas ívben repült el a Kilátó alatt. Mindnyájan gyorsan kelet felé fordultak. A fiatalember mélyen alattuk tűnt fel, és majdnem ugyanolyan hatalmas ívben lendült a magasba. Pontosan a Tű-fok csúcsa alatt, a traverzen állt meg, ahol valamiben keményen megkapaszkodott. Utána ehhez a valamihez rögzítette a kötelet.

Csupán Borůvka felügyelő tudta, hogy a homokórának nevezett sziklaalakzat az.

Csak Borůvka felügyelő és a gyilkos.

– Aki ezt végre tudta hajtani – mondta az öreg bűnügyi nyomozó –, bebizonyította magának, hogy ő egyáltalán nem anyámasszony katonája. Néha az ilyen bizonyság sokat ér az embernek. Van úgy, hogy értékesebb, mint az élet. Legalábbis – tette hozzá elgondolkodva – mint más ember élete.

A fiatalember kényelmesen felült a Tű-fokra. A lenyugvó nap utolsó sugaraiban rozsdabarna színben ragyogott a feje.

– Különösen olyan valakinek az élete, aki kisebbfajta pokollá tette az ő életét. Aki férfiúi önérzetén ejtett sebet, mégpedig egy asszony előtt, akit szeretett.

A három hegymászó a lélegzetét is visszafojtotta. A felügyelő valahova a messzeségbe nézett a fejük felett, kerek arca kipirult.

– Ketten voltak, akik így megalázták. Egyszer aztán eszébe jutott, hogy két legyet üt egy csapásra. Elég, ha az egyiket gyilkolja meg kettőjük közül, de olyan helyen, ahol csak a másik követheti el azt, és ahol gyakorlatilag kizártnak látszik egy harmadik személy beavatkozása. Ezzel tulajdonképpen mind a kettő halott lesz. Hiszen azt a másikat akasztófa várja.

Elhallgatott, és a Tű-fokra pillantott. A fiatalember már ismét a homokóránál állt, éppen megragadta két kezével a kötelet, s visszafelé lendült. Egy pillanatig úgy lengett, mint egy élő órainga. Amikor lengése lelassult, ügyesen lecsúszott az útra a Kilátó tövébe.

– Mindez nagyon kockázatos volt, de ő vállalta a kockázatot. Véghez kellett vinnie a dolgot, hogy visszanyerje önérzetét, amelyet elvesztett a nővel szemben, akit szeretett.

Újból elhallgatott. Összehúzott szemmel nézte a három hegymászót. Közülük ketten rémülten pillantottak a harmadikra. A kicsi, csúnya orrú, fekete férfira.

– Ugye, így történt ez, František Malát? – kérdezte csendesen az öregedő bűnügyi nyomozó.

František Malát azonban nem válaszolt. Elrohant a felügyelő mellett, ki egészen a kis sziklakiszögelés pereméig, és iszonyatos kiáltással beleugrott a szakadékba.

Amikor később odalent felemelték összezúzódott testét, a főtörzsőrmesternek szöget ütött a fejében valami. Különös, hogy Borůvka felügyelő, akinek máskor helyén volt a szíve, miért nem akadályozta meg a leugrásban.

És amikor szemügyre vette az öreg bűnügyi nyomozót, az volt a benyomása, hogy az nem is igen tesz magának miatta szemrehányást.

Málek viszont szívére vette a dolgot.

– Halálomig nem bocsátom meg magamnak, hogy nem vigyáztam rá! – szidta magát a szolgálati Volga hátsó ülésén, amikor visszafelé igyekeztek a kanyargós országúton a sziklák között, amelyek középkori mesevárak fekete árnyékait vetették az úttestre.

– Én nem – jegyezte meg a felügyelő rejtélyesen.

– Ilyen cinikus vagy, Josef? – pillantott rá csodálkozva Málek.

– Éppen hogy nem vagyok az – válaszolta a felügyelő. – Úgyis akasztófa várt volna rá. Így túl van rajta. Várakozás, rettegés nélkül…

– De hiszen gyilkos volt! – akadékoskodott Málek. – Egy kissé rászolgált a rettegésre!

– Gondolod? – kérdezte a felügyelő, most már végképp olyan rejtélyesen, hogy Málek egyáltalán nem tudott eligazodni rajta. – Nekem az a benyomásom, hogy a rettegésre inkább másvalaki szolgált itt rá.

Néhány pillanatig hallgatva robogtak. A fekete várak már kísérteties sötétséggel töltötték meg a sziklás völgyet. A főtörzsőrmester bekapcsolta a reflektorokat. A sziklás vidék bábszínházi díszletté alakult át.

– Pontosan úgy érzem magam, mintha álmodnék – tűnődött Málek. Megjegyzésével a felügyelőnek is eszébe juttatta délutáni lelkiállapotát. – Ilyen esetet még nem értem meg.

A bűnügyi nyomozó arcán mosoly suhant át.

– Nyilván nem olvasol elég detektívregényt, Pável. Tudhatnád, hogy a dologban nem volt semmi rendkívüli. Ez csak a bezárt szoba rejtélyének egyik változata volt.

– Minek?! A bezárt szobának? Hol volt itt neked szoba?

– Nem volt itt semmiféle szoba, de adva volt egy hely, ahova a gyilkos nem juthatott el, és ahonnan nem menekülhetett. És mégis odajutott, és meg is szökött onnan. Mintha egy belülről bezárt szoba lett volna, amelyben egy meggyilkolt ember holtteste fekszik.

Málek megcsóválta a fejét.

– Mi mindent ki nem agyalnak ezek a latrok!

– Az írókat érted alattuk? – kérdezte hamiskásan a felügyelő.

– A gyilkosokra gondolok – vágott vissza rosszkedvűen Málek nyomozó.

KINEK A KÖVETKEZTETÉSE?

Borůvka felügyelő íróasztala mögött ült hivatali szobájában, és komoran bámult ki az ablakon az öreg templom málladozó homlokzatára, amely ott állt a rendőrkapitányság hátsó traktusával átellenben a szűk utcában. Az ablakon túl borúsan alkonyodott a kora tavaszi nap. A templom homlokzati párkányán, ahol egy verébcsalád éppen fészkét építette, Szent Szidóniusz gipszszobra gubbasztott. A szobor és a felügyelő komoran nézték egymást. A szobor azért, mert a szecessziós gipszöntőmester nem tudta másképp megmintázni, a felügyelő pedig azért, mert a szent kellemetlen erkölcsi bizonytalanságot támasztott benne.

Nem mintha istenfélő lett volna a felügyelő. Még azt is, hogy a gipszcsuhás görbe szobor a clermont-ferrand-i püspök feltételezett képmása, csak azért tudta, mert messziről olvasható plasztikus betűkkel odaírták alája. Valaha azonban, nagyon zsenge gyermekkorában tisztelettudón hittanra járt, és ott a félelmetes Meloun főtisztelendő úr beleverte gömbölyű fejébe Isten tízparancsolatát. A főtisztelendő úr persze csak az alázatos iskolás fiúcska szemében volt félelmetes, valójában szeretetreméltó bácsi volt, aki Olesnicéből származott, és a K. – i gimnáziumban sem tudott megszabadulni hegyvidéki tájszólásától, továbbá attól a szokásától, hogy a legforróbb nyáron is madzagos hosszú alsónadrágot hordott, valamint rendkívül naiv katolikus hitétől. A feje éppen olyan kerek volt, mint a nevében szereplő dinnye és ama rettegő, bűnös nebuló kobakja az első padban, amelynek tulajdonosa később nyomozói pályára lépett. Amikor a bűnöket és az értük járó pokoli büntetéseket ecsetelte, bozontos szemöldöke alatt olyan rémítően forgatta szemét, hogy hallgatójának tudata mélyén még azután is sokáig megmaradt a tiltott dolgoktól való borzongás, amikor többé már nem hitt az ártatlan szűzről, a latrok, halászok és utcalányok tiszteletre méltó védőjéről és jótevő barátjáról szóló gyönyörű népmesében. Belerögződött a tudatába, hogy bizonyos dolgok egyszerűen nem helyénvalók. Néha kárára volt ez élete folyamán a felügyelőnek, de amennyit ártott neki, rendszerint annyit használt másoknak. Most viszont, ezen az álnok kora tavaszi alkonyaton, amikor a Moldva felől már áradt az orgonaillat, és indult az élet a nagyváros bárjaiban, vendéglőiben és színházaiban, sajnos, a felügyelő olyasmire készült, ami nem helyénvaló. Fel akarta hívni feleségét, hogy nem vacsorázik otthon, késő éjszaka tér csak haza, ugyanis elmegy a Szlovák Népi Együttes hangversenyére, mert az éppen Prágában vendégszerepel. Régi katonapajtása van ott, most cimbalmos, elmegy vele valahova előadás után – valószínűleg az U Flekuba egy korsó sörre.

Valójában egészen másképp szándékozta eltölteni ezt az időt. Fél nyolcra – most hét volt – el akart jutni az egyik kis borozóba a prágai Óvárosban, hogy ott egy fiatal kartársnőjével találkozzék, aki, anélkül, hogy tudott volna róla, segített neki sikeresen megoldani az Odeon színházban meggyilkolt táncosnő esetét, és aki ugyanakkor – s ezt, ha nem tudta, valószínűleg sejtette – egészen különös módon kibillentette lelki egyensúlyából. Persze csak a felügyelő hitte, hogy különös módon. A dolog teljesen szokványos tünetekkel jelentkezett. A felügyelő kerek ábrázatára nem éppen intelligens kifejezés formájában minden pillanatban ráülepedett a holdkóros ábrándozás, és a különböző beszámolókat és jelentéseket, amelyeket azelőtt maga kopogott le az írógépen, most elvből csak a kartársnőnek diktálta le.

Diktálás közben időnként odavetett egy-egy mondatot, ami nem tartozott a jelentéshez. Mindig össze kellett szednie hozzá az egész – más helyzetekben jelentős – bátorságkészletét. „Jól érzi magát nálunk?” – kérdezte például egyszer, miközben a férjről szóló jelentését diktálta, aki altatóval próbálta megmérgezni a feleségét, de szerencsére izgalmában összetévesztette a hashajtóval. Ez a mondat még ártatlanul hangzott. Az a megállapítása azonban, hogy: „Ez a hajviselet illik magának, így fésülködjék!” – egyenesen a hősi bátorság megnyilvánulása volt. A felügyelő elsápadt közben, később pedig elvörösödött a maga merészségétől.

Megjegyzése nagy jelentőségű, sőt – amint jóval később kiderült – sorsdöntő következményeket vont maga után. A hajviselet, a hatalmas, förtelmesen gyönyörű konty (amelyben habszivacs tömés rejtőzött, bár ezt a hiszékeny felügyelő nem tudta), ettől kezdve állandó dísze lett a leány fejének, noha eddig szigorú, lesimított szolgálati frizurát viselt, s noha ezt Málek nyomozó vadul ellenezte. Valóban, nem kis erőfeszítéseket tett, hogy a kartársnőt meggyőzze, sokkal jobban illik arcához a régi lesimított hajviselete. Hiába vetette azonban latba minden rábeszélőképességét – amely egyébként nők irányában jelentősen felülmúlta feljebbvalója képességeit –, egyáltalán semmit sem tudott elérni a felügyelő egyetlen bátortalan mondatával szemben: „Ez a hajviselet illik magának, így fésülködjék!”

A lány nem azért hordta kontyát, hogy a felügyelőnél szolgálatilag hízelegje be magát. Igaz, a hajdísznek hatáskeltés volt a célja, de nem szolgálati, hanem egyéb vonatkozásban kívánt befolyást gyakorolni az idős bűnügyérre. Ez, amint kiderült, eléggé sikerült is. Az egész ügy kissé abszurd volt. A hivatalban, Máleket kivéve, mindenki mulatott rajta. Ez már rendszerint így van az életben. A felügyelő gondolatai között, amint idegesen tűnődött a gipszszent színe előtt, a klasszikus költő egyik mondata bukkant fel rég elfelejtett latintudományának roncsai közül. Rászakadt a pillanat – nagyon rövid pillanat –, amikor a dolgokat a maguk valóságában látta. Az a mondat így szólt: Sic visum Veneri, cui piacet impares formas atque animos sub iuga aenea saevo mittere cum ioco. Fordításban pedig a következőképpen hangzott: „Úgy tetszett Venusnak, aki örömét leli abban, hogy kegyetlen tréfából egymáshoz nem illő testeket és lelkeket kapcsoljon össze közös bilinccsel.”

Harminc esztendő telt el azóta, és most a felügyelőt gyötörte a rossz lelkiismeret, amely még ante factum ébredt fel benne. A hatodik parancs elleni bűnt egy másik mondattal súrolta, amelyet diktálás közben vetett oda a kartársnőnek. A jelentés, amelyet diktált, egy asszonyról szólt, aki, sajnos, nem tévesztette össze az altatót a hashajtóval. A mondat így hangzott:

– Ehm. Mi a programja ma este? Nem jönne el velem… ehm… vacsorázni? Elbeszélgethetnénk… egy kicsit.

A hatás azonnali és egyértelmű volt.

Így tehát a felügyelő most itt ült, gyötörte őt a szorongás, az idő előtti lelkiismeret-furdalás, korának sokféle gátlása és az utca túlsó oldaláról Szent Szidóniusz, aki komoran nézte mindazt, amit együttvéve bűnös gyönyörnek neveznek. Az idős bűnügyi nyomozó keze feltartóztathatatlanul közeledett a telefonkészülékhez.

Megérintette, és habozott. Ekkor azonban a hűs fuvalom egy szaxofon bűnös hangjait sodorta be a nyitott ablakon a felügyelő szobájába. Nyilván valaki gramofont indított el valahol a közelben. Az öregedő bűnügyér szívébe markelt az a bizonyos banális ősi vágy, és felemelte a kagylót.

A számot azonban már nem tárcsázta ki. A kagylóban, mielőtt a tárcsához nyúlt volna, női hang csendült, és olyan dolgokról kezdett beszélni, amelyek, asszonyi szájból kimondva, mindig erotikus érzéseket váltottak ki a felügyelőben. Beleesett abba a manapság általánosan elterjedt illetlenkedésbe, amely a szaknyelven „áthallásnak” nevezett technikai hibához kapcsolódik. Ahelyett, hogy a kagylót visszatette volna, hallgatózott. Pillantása közben rátévedt a szent ábrázatára, és úgy látta, mintha a hajdani kiválóság ráfintorgott volna. Nem volt azonban babonás; visszakacsintott a püspökre, és a fülét hegyezte.

– Nem várhatom meg, Szidi, amíg hívnak! Mennem kell a színházba. Legfőbb ideje!

Sürgető férfihang válaszolt:

– Ne bolondozz, aranyom! Hogyan oldjam meg másként?

– De értsd meg! Nem tehetem meg, hogy ne menjek. Kérdezd meg minden órában, megtalálták-e már azt a kocsit. Én…

A kagyló reccsent egyet, valami csattanást lehetett hallani. A női hang rémülten felsikoltott.

– Szidi, Szidi! Itt van! Kulcsa volt! Szidi, segíts! Megöl engem. Szi…

Valaki szétkapcsolta a vonalat. A felügyelő ekkor már talpon volt. Verejték gyöngyözött a homlokán.

Aztán újból leült, és a kagylót gondosan visszatette a villába. Gondolatai és önvádjai seregéhez új gond csatlakozott.

„Butaság – mondta magában. – Mit tehetek? A postán nem lehet megállapítani, honnan származott az áthallás. A női hang bárhonnan hívhatott a prágai távbeszélő-hálózat területéről, és semmi olyat nem mondott, aminek alapján meg lehetne találni. Meg kell várnom – állapította meg cinikusan, és ez, anélkül, hogy tudatára ébredt volna, ellenkező irányú döntésre sarkallta –, meg kell várnom, amíg az illető, akinek kulcsa volt, valóban megöli. Akkor majd hívnak, megtalálom a nyomokat, elindulok rajtuk, rábukkanok…”

Valóban nem mondott a női hang semmit? A felügyelő már-már felemelte a kagylót, hogy végrehajtsa eredeti tervét, de újból visszahelyezte a villába. Két dolgot mégiscsak tud: a férfit Szidinek hívják, a lány pedig színházba készülődött, ahová „nem tehette meg, hogy el ne menjen”. És ki az, aki „nem teheti meg, hogy el ne menjen” a színházba? – tette fel magában a szónoki kérdést. – Nos, nos, nyilván és mindenekelőtt: egy színésznő.

Órájára pillantott. Hét óra öt. „A macskához” címzett vendéglőig tíz perc az út. Hirtelen egy harmadik dolog jutott az eszébe.

Az ismeretlen nő szlovákul beszélt.

Szlovák Népi Együttes!

Újból órájára pillantott, és eltűnődött. Lelki szemei előtt megjelent a tiltott alma, a gesztenyeszínű konty a hattyúnyak felett. Nos, ha taxiba vágja magát, mindent elintézhet.

Vagy inkább fütyüljön a dologra? – próbálta rábeszélni egy hang, amely nem volt az övé. Talán csak asszonyi túlzás. Valaki jött, hogy valamilyen, kétségtelenül helytálló indokból megpofozza, és…

Csakhogy a felügyelő jó néhány esztendeje dolgozott már gyilkossági ügyekben, ezért tudta, hogy ha életről van szó, inkább legyen az ember ezerszer túlbuzgó, mintsem hogy egyszer is fütyüljön a dologra. Az az előbbi hang nem az övé volt, nem ismert rá. Fogta a kalapját, kabátját, dühödt pillantást vetett a szentre, aki már ismét úgy nézett maga elé, akár egy szfinx, és kirobogott az irodájából.

A színházba hét-tizennégyre érkezett. Rendőrigazolványa nyomban megnyitotta előtte az öltöző ajtaját.

Odabent idegesség uralkodott, amely meggyőzte a felügyelőt, hogy következtetése helyes volt.

– Hiányzik önök közül valaki? – kérdezte az izgatott művészeti vezetőt. Előzőleg attól félt, megbántotta cimbalmos barátját, mert eléggé kurtán válaszolt neki, mikor az hangos örömkiáltásra fakadt, hogy ismét látják egymást. De most igazán nem sok ideje volt.

– Igen… Ön már tudja, felügyelő elvtárs? – csodálkozott az ideges vezető, és betessékelte a felügyelőt a kis irodába, amelyet majdnem teljesen elfoglalt a papírokkal teleszórt íróasztal.

– Tudom. A neve?

– Pavol Roháč.

– Hogyan?

– Roháč. Pavol.

– Nő nem hiányzik önök közül?

– Nem. Női együttesünk teljes. Roháč hiányzik. Nélküle pedig nem tudom bemutatni a Betyártáncot. Pedig ez a parádés számunk, elvtárs!

A felügyelőt ismét hatalmába kerítette a kísértés, hogy fütyüljön az egészre. Végül még szégyenkezett is önmaga előtt következtetése miatt. Miféle következtetés is ez tulajdonképpen? Hogy az ismeretlen szlovák nőnek a Prágában található harminc közül éppen ebben a színházban kell lennie? Csak azért, mert itt vendégszerepel a Szlovák Népi Együttes? Megint az órájára pillantott. Hét-tizenhét. Még mindig eléri.

– Telefonáltunk neki – folytatta letörten az igazgató. – Jóžkónál meghagyott egy számot meg valami lánynevet, hogy állítólag ott lesz délután és este.

– Igen? – kérdezte a felügyelő, akarata ellenére újra feltámadó érdeklődéssel.

– Valami Věra Selucká. Hívtuk nála, de úgy látszik, téves volt a szám. Egy férfi vette fel a kagylót, és amikor megmondtam neki, hogy Roháč úrral akarok beszélni, iszonyúan dühöngeni kezdett, aztán lecsapta a kagylót. Mikor újból feltárcsáztam, levágta a kagylót, mihelyt felvette.

Borůvka felügyelő homloka felhős lett. Gépiesen órájára nézett, és megkérdezte:

– Mi volt az a szám?

– Várjon, felírtam, oda, arra az itatósra – az igazgató megfordult, és áthajolt az asztalon, az üres szék előtt fekvő mappa fölé.

– Hét, nyolc, nyolc, három, kettő, hat – silabizálta, és a felügyelő feljegyezte a számot a noteszébe. Melléje odaírta Věra Selucká nevét is.

A színházi portással szemben levő nyilvános telefonfülkében feltárcsázta a tudakozó számát. Az igazgató előtt nem akart belefogni az esetbe, mert elhatározta, hogy legkésőbb öt perc múlva ott ül az intim kiskocsmában, és várja a bűnre vezető alkalom érkezését, az elsőt tizennyolc évi házasélet után. Szerette volna ugyanakkor lelkiismeretét is megnyugtatni.

– Halló? – szólalt meg a szolgálatos telefonoskisasszony unott hangja.

A felügyelő lenyomta az automata gombját, és megkérdezte:

– Kérem, egy előfizető címét szeretném megtudni, ha megmondhatja. Száma…

– Tessék, halló? – szólt a telefonoskisasszony még kelletlenebb hangon.

A felügyelő gyorsan újra megnyomta a gombot.

– Halló! – kiáltotta. – Hall engem?

– Halló! Mit akar? – A kisasszony, aki így adta tudtul, hogy mindennemű hívás terhére van, egy szemhunyásnyit várt, és abban a pillanatban, amikor a felügyelő vadul belevágott öklével a készülékbe, letette a kagylót.

A felügyelő csak most vette észre, hogy valami kollektív érzésű ismeretlen figyelmeztetést karcolt a fülke falára: „Vigyázat! Nem működik, de rabol!” Káromkodott egyet, kirohant a fülkéből, órájára pillantott, és újabb káromkodás után bevágtatott a legközelebbi fülkébe.

Ott az egész műveletet megismételte. A kisasszony amikor diktálni kezdett, olyan arrogáns hangon szólalt meg, hogy behúzta a nyakát. Gyorsan írta a noteszébe a nevet: dr. Radegast Tejliběnovský. Úgy érezte, nem érti jól a lányt, de nem volt elég bátorsága, hogy újból megkérdezze. Azonfelül ugyancsak igyekeznie kellett, hogy le tudja jegyezni a foghegyről odavetett és elhadart címet: Dejvice, Podbaba, Okrouhlá 6. Kiszaladt a fülkéből, megtorpant, gondolkodott. Aztán villámgyorsan megfordult, és visszaugrott a fülkébe. Feltárcsázta Tejliběnovský doktor számát. Senki sem vette fel. Fülére tapasztotta a kagylót, és idegesen figyelte mellőle, hogyan halad az óráján a másodpercmutató. Magában egymás után gyorsan és sokszor ismételte azt a bizonyos illetlen szót. A nyilvános távbeszélő telefirkált, mocskos falán megjelent előtte a kartársnő képe. Épp most lép be „A macskához” címzett vendéglőbe. Körülnéz, keresi őt. Valamelyik korhely pedig tolakodóan bámulja a közeli asztaltól. Már ott ül a sarokban, és azt mondja szegényke a túlságosan szolgálatkész pincérnek, hogy még vár, valakivel találkoznia kell itt.

Észbe kapott, hogy dr. Tejliběnovský készüléke nyilván az üres lakásban cseng kitartóan. Dühösen visszaakasztotta a kagylót.

Kirohant a fülkéből.

A következő pillanatban máris visszatért oda, vadul belelapozott a telefonkönyvbe, és feltárcsázott egy számot.

– Vendéglő „A macskához”? Kérem, önöknél van X. elvtársnő, X. kisasszony… – amikor kimondta a lány nevét, belesajdult a szíve. Alig várt egy másodpercet, dobhártyáját máris megsimogatta a jól ismert lágy hang.

– Kérem, kedves kartársnő – dadogta –, valami közbejött, de ne… ne menjen haza. Csak egy kicsit fogok késni… Ha várna rám… Nem, vacsorázzék meg addig, én majd… Önnél leszek egy fél… Legkésőbb egy óra múlva… Igen, gyilkosságról van szó, illetve inkább a gyanújáról… Egyszóval, utána kell néznem. Vár rám? – kérdezte könyörögve. A hangjába belelopakodott a félelem a mérhetetlen szerencsétlenség miatt, amely bekövetkeznék, ha a közbiztonság egy bizonyos alkalmazottnője nem várná meg egy bizonyos vendéglőben egy bizonyos felettesét.

A lány jól hallotta a dolgot.

– Várok magára, felügyelő kartárs – dorombolta lágyan, mint egy macska. – Egyáltalán ne aggódjék.

A felügyelő visszaakasztotta a kagylót, és bár valahol valaki – talán dr. Tejliběnovský a Podbaba-negyedben – éppen most gyilkolt meg egy bizonyos Věra Selucká nevű nőt, boldog mosoly ragyogta be kerek ábrázatát.

Hirtelen elkomorodott. Kiszaladt a színházból, s odaintett az első taxisnak.

Okrouhlába hét-negyvenkettőre ért ki. Szórakozottságában elengedte a taxit. Hét-negyvenháromkor megnyomta a csengőgombot az alacsony, egyemeletes, hipermodern villa kertkapuján, melynek réztábláján ott volt a felirat:

DR. RADEGAST TEJLIBÉNOVSKÝ

a Képzőművészeti Akadémia rendkívüli tanára

A villa magánosan állt egy kis dombocskán, és az alacsonyabban fekvő többi villa teteje felett ránézett a dejvicei völgyre.

Senki sem válaszolt. A széles földszinti ablakban a felügyelő mögött húzódó tájék képe tükröződött: Prága távoli látképe a Hotel International tornyán kivilágított vörös csillaggal és a mézsárga tavaszi teliholddal.

A felügyelő még egyszer türelmetlenül megnyomta a csengőgombot, karórájára tekintett, és megmarkolta a kilincset.

Nyitva volt.

A ház főbejáratához sietett. Lába alatt hangosan ropogott a fehér kavics. A villanegyed csendjében úgy hangzott, mint megannyi pisztolylövés.

A felügyelő megállapította, hogy a ház bejárati ajtaja is nyitva van.

Bekopogott. Senki sem válaszolt. Belépett.

Odabent sötétség fogadta. Zsebéből előhúzta elemlámpáját, és fénycsóvájával végigpásztázta az előcsarnok falait. Valami képek lóghattak ott, még nem is olyan régen. Most csupán egy-egy világosabb folt jelezte a helyüket a fal festésén.

A felügyelőt ösztönös sejtelem kerítette hatalmába. Körülnézett. Egy kitárt ajtót pillantott meg, amely egy szobába nyílt.

Belépett. Nagy földszinti szalonba jutott. Ez volt az a helyiség, amelynek széles ablakán Prága fénytengere tükröződött kívülről. A felügyelő csak most vette észre, hogy félig-meddig az ablak is nyitva van.

A falakon itt is újabb világos foltokra esett a pillantása.

Majd egy tálaló bukkant fel előtte. Tárva-nyitva volt az is, és kongott az ürességtől. Aztán egy nehéz, nyilvánvalóan perzsaszőnyeg, amely tekercsbe göngyölve hevert a fal tövében, végül egy tucat apró szobor, egy csomóba halmozva egy asztal közepén, amely mellől hiányoztak a székek. Tejliběnovský doktor úr vagy költözködik, vagy… De hol van Věra Selucká? Gyorsan kifordult a szobából, és a lépcsőn felsietett az emeletre. Ott is átkutatott néhány szobát. Mindegyik arról tanúskodott, hogy éppen költözködéshez készülődnek, de nyoma se volt semmiféle Věrának, se élőnek, se halottnak, se pedig annak, hogy itt valami küzdelem zajlott volna le.

Visszatért a hallba, és le akart menni a lépcsőn. Újabb ideges pillantást vetett órájára, és megállapította, hogy nyolc óra. Ebben a pillanatban eszébe jutott, hogy elfelejtette felhívni a feleségét. A lépcső felett a terasz sarkán egy kis asztalkán állt a telefon. Fölemelte a kagylót, és föltárcsázta a számot.

– Borůvkáné – hangzott türelmetlenül a kagylóban.

– Én vagyok, Lucinkám – turbékolta a felügyelő. – Légy szíves, ne várj vacsorára. Sürgős esetem van…

– Mondd, kérlek, hol vagy? Már félórája hívlak a hivatalban. Azonnal gyere haza! Zuzka zongora helyett a moziba ment ezzel a jampeccel, ezzel a Špačekkel. Véletlenül én is beültem, és személyesen csíptem rajta őket. Most gyere, és te intézd el vele. Én már tehetetlen vagyok.

Borůvkáné asszony energikus hangja nemigen állt összhangban ezzel a defetizmussal.

A felügyelő erőtlen próbát tett, hogy fenyegető hangsúlyt adjon a szavának:

– Mondd meg neki, hogy várjon csak… Majd adok neki…

Nem fejezte be, hogy mit ád. A főbejárathoz vivő kis úton óvatos léptek csikordultak, és a bejárati ajtó könnyedén kitárult. A felügyelő hirtelen letette a kagylót, és gyorsan lekuporodott a lépcső korlátja mögött.

A férfi, aki belépett, láthatóan nem doktor Tejliběnovský volt. Nem gyújtott villanyt. Macskaléptekkel osont át a hallon, és eltűnt a földszinti nagy szobában. A kezében hajókofferhez hasonló valamit cipelt. A következő pillanatban gyanús csengés hallatszott a szalonból. A felügyelő felegyenesedett. A hallablakon keresztül megpillantotta, hogy a villa előtt időközben egy fehér Volga állt meg. Csillogott-villogott az éjszaka homályában, amelyben a nyirkos csillagokig csapott fel a völgyből a város ragyogása.

A felügyelő a csípőjéhez nyúlt, és előhúzta revolverét. Azután óvatosan, lábujjhegyen lesurrant a lépcsőn, és a nyitott ajtón benézett a nagy szobába. A férfi az asztalnál állt, egymás után emelte fel a rajta levő halomból a szobrocskákat, és sietve rakta be a hajókofferbe. A kezén fehér szarvasbőr kesztyűt viselt. A széles ablak már tárva-nyitva volt. Egy másik férfi körvonalai rajzolódtak benne. Megjegyzésekkel kísérte a koffer körül foglalatoskodó munkatársa szorgoskodását:

– Össze ne törj valamit, Tondo, mert lekenek neked egyet!

A felügyelő nagyon halkan felsóhajtott, de nem csinált semmit. Komoran figyelte a férfit, aki befejezte a szobrocskák eltakarítását, és most körülpillantott. A felügyelő követte a tekintetét, ezért az ő szeme is megakadt a díszes intarziás fatalapzaton a helyiség sarkában, melyen egy aranyozott fafigura ágaskodott. Az ablakon átderengő fényben tompán csillogott.

A férfi egy pillanatig úgy állt, mintha megbabonázták volna. A szobrocskát nézte.

– Mit bámulsz, Tondo? – hangzott az ablak felől.

– Azt ott. Elvigyem?

– Mi az?

– Nem tudom. Valami szent.

– Bronz?

– Nem. Aranyozott fa.

– Akkor szarj rá.

– Marha, biztosan nagy a művészi értéke.

– Szarj a művészi értékre. Dobd ide a koffert, aztán upre!

A kofferes férfi azonban nem mutatott erre hajlandóságot. Megbabonázva nézte a szobrocskát.

– No, rajta! A koffert!

Csak most mozdult meg. Bezárta a koffert, fölemelte, és erőlködve feltette az ablakpárkányra. Az ablak alatt álló férfi kihúzta, és eltűnt. Az úton csikorogtak a léptei, aztán becsapódott az autó ajtaja.

A férfi, aki a helyiségben maradt, megfordult és lehajolt az összegöngyölt szőnyegért. De ismét felegyenesedett. Újra rábámult a ködösen villogó szobrocskára, és hozzálépett. A holdfényben úgy látszott, mintha ezek ott ketten, a szobrocska és a férfi, egymás szemébe bámultak volna. A felügyelő a lélegzetét is visszafojtotta. Úgy érezte, hogy az egész jelenet emlékezteti valamire; csak nem tudta, mire. Ebben a pillanatban azonban az ismeretlen férfi elhatározta magát, és a figura után nyúlt.

Erre Borůvka felügyelő is döntött. Kemény léptekkel betoppant a helyiségbe, felvillantotta zseblámpáját, és a férfira szögezte pisztolyát. Szigorúan rákiáltott:

– Kezeket fel!

A férfi gyorsan megfordult; az aranyozott szobrocskát a jobb kezében tartotta. Vaksin hunyorgott a fénybe. A kezét, amelyben a szobrocskát tartotta, meg a másikat is, a feje fölé emelte. A felügyelő feléje indult, közben azonban rálépett valamire, ami a szőnyegtől megfosztott parkettán megcsúszott alatta. Elvesztette az egyensúlyát, és hanyatt esett.

Az ismeretlen megragadta az alkalmat. De nem arra, hogy a jobb gengszterek módján megtámadja a felügyelőt. Villámgyorsan az ablakhoz ugrott, átvetette magát a párkányon, és eltűnt a csillagos éjszakában.

A szobrocskát magával vitte.

A felügyelő is abban a pillanatban felpattant a parkettáról, és az ablakhoz rohant. A holdfényben egészen tisztán látta a menekülőt. A kertkapu felé igyekezett. Az aranyozott szobrocska Ptolemaiosz epiciklusaihoz hasonló szikrázó köröket írt le a kezében.

– Lojzo! Start! – rikácsolta. A felügyelő lassan fölemelte a pisztolyát, és a bal szemét összehúzta.

A menekülő úgy libegett a nézőke vájatában, mintha odaszögezték volna a fekete célgömbre. A felügyelő szívébe különös fájdalom markolt. Tejliběnovský doktor villája körül gyönyörű, harmatos kora tavaszi éjszaka villogott. Álnok, káprázattal teli, bolondos éjszaka. A felügyelő megvárta, amíg az autó elindul. Csak aztán lőtt. A gumiabroncsra célzott.

Csak egyszer tüzelt, mert a kocsi gyorsan befordult az élősövény mögé, és eltűnt a szeme elől. A felügyelő pedig nem akart vaktában lőni. Az autóban emberek voltak.

Amikor a kocsi a betolakodókkal együtt eltűnt, az öreg bűnügyér fellélegzett, és órájára pillantott. Nyolc-tizenöt. Hátranézett a szobába. Nyilvánvaló, hogy valami tévedés az egész, gondolta megkönnyebbülten. Legjobb lesz, ha fütyülök Věra Seluckára. Jelentem a dolgot innen fentről telefonon, megvárom, amíg megérkeznek a kollégák, és legkésőbb kilencre a Macskában lehetek. Szorongás remegett át a gyomrán, és heterogén egyveleggé kavarodott a megkönnyebbülés érzésével. Lehet, hogy a lány még mindig várja – de az is lehet, hogy már nem.

Újra kinézett az ablakon, és sóhajtott. Kéjes remegés kerítette hatalmába.

Nyomban elkomorodott.

Odalent a villanegyedet szegélyező országúton megjelent a fehér Volga, és kergén táncolt az úton lefelé a völgybe. A felügyelő kelletlenül állapította meg, hogy Tejliběnovský doktor ablakából fölöslegesen jó kilátás nyílik, és hogy az út, amelyen az autó a tolvajokkal ide-oda cikázik, nagy ívet ír le az óriási természetes amfiteátrum oldalában, a hold teljesen megvilágítja, és valahol a gimnáziumnál tűnik el. Nem volt mit tennie, hallgatnia kellett kötelességtudata hangjára, kénytelen volt figyelni a reflektorok kévéit, amíg el nem veszítette őket szeme elől. Úgy érezte, hogy soha nem lesz vége. Órájára pillantott, s tudat alatt már azt is sajnálta, hogy egyáltalán lőtt, még ha csak a gumiabroncsra is. A fehér Volga ezalatt lassan, mókásan ugrándozott a villák sötét háttere előtt.

Aztán a felügyelő összeráncolta homlokát, és végül halkan elkáromkodta magát.

A kocsi ugyanis megállt, eloltotta a lámpáit, és a következő pillanatban ismét úgy világított a beállt félhomályban, mint egy hatalmas lidércfény.

A felügyelő új dilemmába pottyant. A tolvajok nyilván nem tudták, hogy tettük helyéről látni lehet őket. Ezzel alkalom nyílik számára, hogy gyorsan és határozottan közbelépjen. A lány ezalatt talán már megrendelte a vacsorát… Dühöngve állapította meg, hogy tulajdonképpen milyen szánalomra méltó áldozata ő a kötelességérzetnek. Tudta ezt már régen, csakhogy amíg a kötelessége a családi tűzhely körüli jelenlétével ütközött, egyáltalán nem bántotta. Most azonban nagyon zavarta, hogy nem ülhet „A macskához” címzett vendéglőben. De az is, hogy „A macskához” címzett vendéglőben akar ülni. Egyszerre valamilyen gyűlöletet érzett, egészen kis gyűlöletet a kartársnő iránt. Nem tudta, miért. Azért, mert úgy megzavarta nyugalmát, amelyet, miképpen mindenki, ő is fáradságosan épített ki magának, vagy azért, mert akarja a lányt, mert fél miatta, fél ama dolgok következményétől, amelyekre pedig vágyódik? Megrázta a fejét, csúnyán elkáromkodta magát, kétségbeesetten kukkantott órájára, és testességéhez képest csodálatra méltó fürgeséggel kiugrott az ablakon.

Kint, a friss levegőn, a kora tavaszi éjszakában, amely tele volt a tízparancsolat és a büntetőtörvény paragrafusai elleni kihágásokkal, hatalmába kerítette a könyörületes vadászszenvedély. Mellére szorította az öklét, és vágtatva robogott végig az úton, amely szelíd ívben vezetett le a völgybe.

Erősen kifulladva érkezett a fehér Volgához. A kocsi üres volt, ajtaja tárva-nyitva, az indítóban benne maradt a kulcs. A felügyelő lehajolt a hátsó gumiabroncshoz. Össze volt lapulva, a kerékabroncs úgyszólván rajta ült az úttesten. A felügyelő azonban nem nagyon örült neki, hogy ilyen pontosan talált.

Kihúzta a derekát, s rápillantott az előtte álló házra. Magas, kétemeletes bérvilla volt. Az első emelet néhány ablakából fény szűrődött ki a félhomályba, és távolról mintha veszekedő, dühös hangokat lehetett volna hallani. A felügyelő odalépett a kertkapuhoz, és végignézte a lakók névtábláit. Földbe gyökerezett a lába. A középső kis keretben névjegy volt beillesztve:

ANTONÍN SELUCKÝ

az Állami Biztosító ügynöke

tel.: 788-329

Az volt az érzése, hogy valahol a lelkében vagy a lelkiismeretében egy anyagtalan ujj megérinti, gyorsan megböki, és rámutat a számra. Gyorsan előrántotta zsebéből noteszét. Igen, ott van benne: Věra Selucká, 788-326. Az utolsó szám nem egyezik.

Egyszerre eszébe jutott, hogy a Szlovák Népi Együttes művészeti főnöke az asztalon keresztülhajolva diktálta le a számot. Az itatósról olvasta le. – És felülről fordítva olvasta. Mi sem könnyebb, mint ilyen esetben a hatost összetéveszteni a kilencessel.

Véletlenül.

– Véletlenül? – szólalt meg benne egy idegen, gúnyos hang.

A felügyelő bosszúsan pillantott fel a villa homlokzatára. Az az érzése támadt, hogy az első emeleten valaki kint áll az erkélyen. Valaki, aki a hátát a falnak támasztja a kivilágított ablak mellett.

Nem habozott tovább, beszaladt a házba, és feltrappolt az első emeletre. Az ajtó előtt, amelyen pontosan ugyanaz a névkártya volt, mint a kapufélfán, megállt. Nem volt kétséges. Selucký úr lakásában egy férfi és egy nő veszekedett.

Csakhogy amikor fülét az ajtóra tapasztotta, megállapította: csehül veszekszenek. Azért mégis becsöngetett.

Egy nadrágtartós bősz úr nyitott ajtót, kigombolt fehér celluloid gallérban, amilyet a felügyelő legalább húsz esztendeje nem látott élő emberen.

Ezért annál jobban szemébe ötlött az elegáns, világosbarna, kétségtelenül külföldi gyártmányú polyvinil férfifelöltő, amely az előszobában egy fekete bársonygalléros férfiraglán mellett függött a fogason.

– Mit akar? – mordult rá a férfi.

– Bocsásson meg – válaszolta a felügyelő, és kihúzta szolgálati igazolványát. Úgy látszott, hogy a férfinak kapóra jött a dolog.

– Á! Rendőrség! Kit keres?

– Két tolvaj után nyomozok. Itt állították meg az autójukat az önök háza előtt.

– Kettőt? – szakította félbe a férfi. – Itt, remélem, csak egy járt. Remélem! – Fenyegetően fordult a szoba felé, aztán vissza a felügyelőhöz: – Jöjjön beljebb.

A felügyelő követte őt a helyiségbe. A szoba franciaablaka nyilván az erkélyre nyílott. A sarokban a heverőn egy harmincöt év körüli szép asszony ült, kisírt szemmel. Rá se pillantott a felügyelőre.

– Itt is tolvaj járt! – dühöngött a nadrágtartós férfi. – Aki tisztességet lopott! Asszonyokat lop!

– Én műtárgytolvajokat keresek – jegyezte meg csendesen a bűnügyér.

– Azokat elvitte az ördög! – tört ki a férfi. – Věra! Nézz a felügyelő úrra!

Az asszony azonban továbbra is a mellére hajtotta a fejét.

– Szégyelled magad, ugye? Szégyelled magad! De azt az előbb, azt nem szégyellted!

Az öreg bűnügyi nyomozó udvariasan meghajolt a hallgató asszony felé.

– Borůvka felügyelő.

– Věra Selucká – válaszolta helyette gúnyosan a férfi. – Věra Selucká asszony. A feleségem. A feleségem, és – egy szajha!

Az asszony összerázkódott. A felügyelő pillantása megakadt a nagy hamutartón, amelyben három cigarettacsutka hevert.

– Igen! És ráadásul milyen rafinált! – dühöngött a nadrágtartós úr. – Nem tehetek róla, felügyelő úr, de olyan ez az egész, mint valami Samberk-bohózat. Elindulok szolgálati útra, a vonat elmegy az orrom előtt, a legközelebbi csak reggel megy. Hazajövök, itt minden rendben van. Csakhogy – mennydörgött –, csakhogy nem számoltak az én szimatommal! Mert a biztosítási ügynöknek, uram, szimata kell hogy legyen! A szemének mindenütt ott kell lennie, minden apróságot észre kell vennie. Ide nézzen! – csapott le a hamutartóra, hogy a csikkek majdnem kirepültek belőle. – Én nem cigarettázom. És ő azt állítja, hogy ő szívta őket. A doboz azonban nincs nála. Állítólag a vécébe dobta. Haha! Csakhogy a vécében nem működik a vízöblítés, felügyelő úr, meggyőződtem róla. Nem működik a vízöblítés! És kibli nincs ott. Nem, nem, az én eszemen nem jár túl egy ilyen lotyó! Az én szemem mindenütt ott van!

Az asszonyhoz fordult, és ráordított:

– Ki volt itt nálad, te kurva?

Az asszony először pillantott fel. A franciaablakra sandított. A fürge szemű úr azonban nem figyelt fel rá. Az asszony szeme kék volt, pupillája körül piros.

– Senki – suttogta.

– Ne hazudj! Az én sasszememet nem csapod be! Én minden apróságot észreveszek! Olyan kicsiséget is, mint ez a három csikk a hamutartóban! – harsogott az úr.

A hölgy újból a franciaablakra sandított. A felügyelő elcsodálkozott magában, hogy a férfi ilyen sasszemmel se vette észre a polyvinil köpenyt az előszobában. Azt egy pillanatig se hitte, hogy a nadrágtartó és a celluloid gallér viselője egyúttal a polyvinil felöltő viselője is lehetne. Nézte a dühöngő pocakost, és megszánta a kisírt szemű hölgyet… És ismét megbökte a mellkasát valami ujj. Eszébe jutott a lány, aki a vendéglőben vár rá, és hirtelen azt kívánta, bárcsak menne haza.

– Ha megengedné – szólalt meg –, arra kérném, fáradjon le, és azonosítsa azt az autót.

– Kérem – mondta a férfi energikusan –, én tisztelem a törvényeket! Én teljesítem kötelességeimet! Állampolgárilag és hitvesileg! Állj fel! – parancsolt rá az asszonyra durván. Mikor az fölemelkedett, gorombán kilökte az előszobába, úgy, hogy az asszony keresztülbotlott a küszöbön. A felügyelő újra megsajnálta magában a nőt. Szégyellte magát, hogy sajnálja. És gyorsan az úr és a polyvinil köpeny között helyezkedett el.

De nem volt rá szükség. A fürge szemű férfiút elvakította magasan lobogó féltékenysége.

– Nem ismerem! – mondta azután nyersen odakint a villa előtt. – Először látom. Ilyen autója senkinek nincs ezen a környéken. Ilyen nincs. Nekem tudnom kellene róla, mert itt mindegyiket én biztosítottam.

A nő az autó körül bámészkodott. A felügyelő a feje fölött óvatosan felpillantott az erkélyre.

Az ablak ugyanúgy világított, amint az előbb. Az alak azonban eltűnt mellőle. A felügyelő összehúzta a szemöldökét. Újra felkísérte a házaspárt, de amikor a nadrágtartós úr kinyitotta az ajtót, megtorpant.

– Tulajdonképpen – mondta – köszönöm a készségét. Nem is megyek beljebb. Tulajdonképpen készen is vagyunk. Jó éjszakát.

És mielőtt a fürge szemű férfiú bezárta volna az ajtót, hogy átadja magát a zsarnokság további gyönyöreinek, a felügyelő észrevette, hogy a polyvinil köpeny eltűnt a fogasról.

Kiment a villa elé, s a várost bámulta.

Mélyet lélegzett, és az órájára pillantott. Nyolc-negyvenöt. Nem kellene-e valóban fütyülnie az ügyre? Azt a nőt – egész biztos, hogy nem Věra Selucká volt – a jó ég tudja, hol, már rég meggyilkolták. Sóhajtott. Lehet, hogy már föl is aprították, igelit zsákokba rakták, és a gyilkos éppen most dobálja be őket a prágai szemétkosarakba… Szegény nő. De mit tehet érte? Semmit sem tud róla, csak azt, hogy szlovák nő. S a Szlovák Népi Együttesre támaszkodó következtetése és minden további következtetése tévesnek bizonyult. Már rég ott ülhetne a „Macská”-ban és… És amit az ördög nem akar, azt ilyen bolond éjszakai hajszának kell megakadályoznia.

Amit az ördög nem akar?

Az ördög?

Megrázta a fejét, és nem tudta, tulajdonképpen ki nem akar, és mit nem akar. És mit akar, és mit nem akar ő. Hirtelen az az érzése támadt, hogy az egyetlen, amit akar, az az, hogy bárcsak soha ki ne kezdett volna a kartársnővel. A villa lépcsőjén, várakozásához híven, lépések csikordultak. Gyorsan lehajolt, és bevetette magát a fehér Volga hátsó ülésébe. Kilesett a kis ablak pereme felett. Észrevette, hogy a villából egy szőke hajú fiatalember jön ki óvatosan. Abban a világosbarna felöltőben, amely nemrég még a fürge szemű Selucký úr lakásában lógott.

A fiatalember mindenfelé körültekintett, órájára pillantott, aztán a Volga nyitott ajtaja bilincselte le a figyelmét. Borůvka felügyelő összekuporodott a hátsó ülésen. Érezte, hogy a kocsi könnyedén megingott, valaki az első ülésre dobta magát, és becsapta az ajtót. Az indító felmordult, a motor megugrott. A vezető megnyomta a sebességváltót, és a Volga nekilendült.

A felügyelő nyomban fölegyenesedett, hogy a vezetőt figyelmeztesse a kipukkadt gumira. Kerek ábrázata megjelent a visszapillantó tükörben. Abban a pillanatban észrevette őt a vezető is. Megijedt, és rémülten fordította el a volánt. A kocsi megcsúszott, az ablak körül vadul forogtak az utcalámpák. Valami csikorgott, talán a fék. A felügyelő a hátsó ülésre zuhant. Az első kerekek valami szilárd tárgyhoz ütődtek. A kocsi felágaskodott, csattanás, recsegés hangzott fel, aztán egyszerre minden elcsendesedett. A felügyelő csak ült, és nézte, hogy a férfi a volán mögött dühödten, de eredménytelenül igyekszik kinyitni az ajtót. Felesleges volt az igyekezet, mert az autó egy villa kertkapujának két betonoszlopa közé ékelődött. Gyakorlatilag foglyul ejtette őket.

– Hagyja. Azt a Betyártáncot már úgysem éri el, Roháč elvtárs – mondta nyugodtan a felügyelő.

A szőke ifjú rámeresztette a szemét.

– Maga kicsoda? – nyögte. – Blatný úr? Nem. Matějka úr?

– Egyik sem – felelte az öreg bűnügyér rosszkedvűen. – Az én feleségemmel önnek semmi dolga nem volt. Olasz nő, ennélfogva buzgó katolikus. Szigorú erkölcsi elvei vannak, és nem tudja lépre csalni egy olyan szélhámos, amilyen ön… – elhallgatott, mert a láthatatlan ujj megint megbökte a lelkiismeretét. – Ehm – köhintett, és tétován hozzátette: – És egyáltalán…

– Akkor hát kihez van szerencsém?…

– Borůvka felügyelő vagyok – mutatkozott be az öregedő bűnügyér. – Ez az ön autója?

A szőke ifjú láthatóan zavarba jött.

– Nem – felelte. – De nem akartam ellopni, felügyelő úr. Mindenáron el kell jutnom szünetig a színházba. Hogy elérjem még a Betyártáncot.

A felügyelő az órájára tekintett. Nyolc-ötvenkettő.

– Mikor van a szünet?

– Kilenckor. Negyedóráig tart. Még elérhetem, felügyelő úr.

Esdeklőn szegezte szép szemét a bűnügyérre.

– No jó – mondta a felügyelő. – Ha ki tud mászni innen, szaladjon. Holnap jelentkezik nálunk.

– Megbízhat bennem, felügyelő úr! – lélegzett fel hálásan a szőke ifjú, és gyorsan forgatni kezdte az ablak kilincsét. A felügyelőnek valami eszébe jutott.

– Hallja, nincs maguknál az együttesben valami Szidi?

– Szidi úr?

– Nem, nem, valószínűleg a keresztneve Szidi.

– Nálunk nincs semmiféle arab, felügyelő úr.

– Nem tudom, arab-e – a felügyelőnek további dolgok jutottak eszébe. – Egyszerűen Szidi.

– Szidi, Szidi – mormolta izgatottan a szőke fiú, és kisandított a nyitott ablakon. – Szidi, Szidi, Szidi.

– Akkor szaladjon!

– Köszönöm, felügyelő úr! – kiáltotta a fiatalember, és nagy szakértelemmel hozzáfogott, hogy kimásszon az ablakon. A felügyelő elgondolkodott.

– Másszon, csak másszon! Már várják magát! – csattant fel odakint egy barátságtalan hang, amelyben a felügyelő kétséget kizáróan felismerte az egyenruhás hivatali személy hanghordozását. A táncos nyomban siránkozni kezdett:

– De kapitány úr! Semmit sem követtem el! Ez autókarambol!

– No – válaszolta a hang –, persze hogy karambol. Az autó pedig lopott!

– De nem én loptam el!

– Nem. Maga éppen most akarta visszavinni, ugye?

A felügyelő kinézett az ablakon. Két kartársára esett pillantása. Egyikük nyitott noteszt tartott a kezében, és a kocsi nyilvántartási számát vizsgálta. Aztán becsukta a noteszt, és határozottan odaszólt:

– No, gyerünk. Van ott még valaki?

– Én – szólt Borůvka felügyelő, és kidugta az ablakból kerek fejét.

– Igen, felügyelő elvtárs – mondta a sovány őrmester az utcasarkon levő kopott szolgálati helyiségben. – Ezt az autót este fél hatkor a Zižkovon lopták el…

– Én pedig be tudom bizonyítani, hogy nem loptam el – vágott a szavába a szőke ifjú, aki türelmetlenül nézegette már eddig is a tolóablak fölötti faliórát. A mutató feltartóztathatatlanul csúszott a kilences felé. Borůvka felügyelő a fiatalemberre pillantott.

– Valóban tudja? – kérdezte majdnem rendreutasító hangon.

A szőke behúzta a nyakát.

– Tulajdonképpen nem tudom – válaszolta kétségbeesetten. – Azaz… tudnám, de tekintettel kell lennem egy bizonyos hölgyre. A felügyelő úr tanúskodhatik…

A felügyelő legyintett.

– Engedjétek el. Ismerem. A megsérült kocsit természetesen megfizeti, de éppen ezért engedjétek el. Hogy legyen miből kifizetnie.

A fiatalember köszönetet rebegett, és villámgyorsan távozott.

– Ki a tulajdonosa? – kérdezte a felügyelő.

A sovány őrmester a körözőkönyvbe pillantott.

– Valami Zdeněk Farkas, V mlázi 3. Žižkov. Itt a telefon is. Oda is csöngetek neki mindjárt, hogy megvan a kocsi.

Az őrmester feltárcsázta a számot, várt. A felügyelő búbánatosan figyelte a csupasz szolgálati helyiség plakátdíszeit. Még a személyi kultusz idejére emlékeztetett, nem is igen takarították. De most nem erre figyelt. Magánjellegű gondolatokba merült. Bevallotta magának: azt kívánja, hogy kolléganője ne tartson ki. Megkönnyebbülten gondolta, hogy nagyon is valószínű: nem győzte a várakozást. Ugyanakkor, amilyen mértékben könnyebbedett rossz lelkiismerete, olyan mértékben nőtt benne a keserűség, a mardosó bánat, hogy ha a lány nem tartott ki, akkor most elvész a világból egy lehetőség. Talán az utolsó. És a felügyelő megint csak nem tudta, tulajdonképp mit is akar.

Az őrmester pedig, fülén a hallgatóval, még mindig várakozott. A szolgálati helyiség ajtaja kinyílt. Az ébredő fák kora tavaszi illata és egy nagyon kövér rendőr hömpölygött be rajta. Egy hatalmas koffert cipelt.

A felügyelő, mihelyt megpillantotta a koffert, nyomban abbahagyta magánjellegű elmélkedéseit.

Fölismerte benne a bőröndöt, amelybe az ismeretlen betörő beledobálta a rablott holmit Tejliběnovský doktor villájában.

– Ide nézz, Vašek – mondta a kövér rendőr lihegve. – Nézd csak, mit hozok! Ők azonban meglógtak!

– Nem jelentkezik – szólalt meg az őrmester bosszúsan. – Megmondták neki, hogy maradjon a készüléknél, de senki se jelentkezik.

– Pfuj! – nyögte a kövér rendőr. – Ennek aztán van súlya!

Borůvka felügyelő segítségével a pultra helyezte a koffert. A felügyelő úgy bámult a bőröndre, mintha nem hinne saját szemének.

– Megyek Jardával – mesélte lihegve a pocakos, és levette a sapkáját –, hát csak jön velem szembe két olyan fickó ezzel a kufferral. Gondolhatod, rögtön kiszúrtam őket. És nemhiába. Épp hogy csak megállok, és azt mondom: a személyi igazolványt kérem, felmondták a szolgálatot az idegeik, és iszkiri! Jarda utánuk eredt, de nem csíptük el őket. No, talán lesz valami ebben a kufferban.

A felügyelő még mindig ámuldozva hallgatott, és amikor a kövér rendőr kinyitotta a koffert, megrezzent, és megdörzsölte a szemét.

A koffer tele volt bronz, alabástrom, márvány, égetett agyag és gipsz szobrocskákkal. Legfelül ott feküdt az aranyozott kis figura, amely egy bajuszos, szakállas férfiút ábrázolt barokkosan lobogó öltözetben.

A felügyelő újból megdörzsölte a szemét, és újból hunyorgott.

A faragott szobrocska talapzatán ott volt a tisztán olvasható felírás:

S. SIDONIUS

Ezen az estén tehát már másodszor találkozott az öregedő bűnügyi nyomozó ezzel a kevéssé ismert szenttel.

– No, nem tudom – motyogta kővé dermedve a kövér rendőr –, ezek valahol egy múzeumot raboltak ki!

– Nem jelentkezik – mondta az őrmester, és letette a kagylót.

– Mi van? Valami csempészek? – kérdezte reménykedő hangon.

– Fenét. Két srác. Afféle strigók. Valahogy nagyon féltek. No, igen – a pocakos matatni kezdett a szobrok között –, de azért már profik voltak. Amikor lecsaptam rájuk, mind a kettő kesztyűt viselt. Eszerint semmiféle ujjlenyomat nem lesz ezeken a marhaságokon. Nicsak! – kiáltott fel hirtelen lelkendezve, és kiemelt a kofferből egy fehér alabástrom szobrocskát. – Nézd csak, Vašek! Szép kis disznóság, mi?

A felügyelő még nem felejtette el annyira klasszikus műveltségét, hogy fel ne ismerje Tindarosz spártai király feleségét. A hölgy Zeusz karjában pihent, aki azonban erre az alkalomra álnok módon hattyúvá változott.

Valami ismét eszébe jutott.

– Nem lehetett ez valami büntetendő dolog? Ilyen disznóságokat őrizgetni? – tűnődött a nagyhasú, de nyomban valami más kötötte le a figyelmét.

– Vagy ez itt! Jó, mi? – emelt fel egy másik szobrot. – Nézd, Vašek, ez biztosan Franta Jeřábek. Emlékszel rá? Emlékszel? Az úszóiskolában… – a kövér rendőr felröhögött, és a sovány őrmester is érdeklődve pillantott az új szobrocskára. Priaposzt, a termékenység ógörög istenét ábrázolta. A legendás Jeřabekre semmi mással nem emlékeztetett, csak nemi szervével. Más jellegzetes vonás nem volt rajta.

Valami motoszkált a felügyelő fejében, nem tudta, mi, de egyszerre csak kész volt a következtetés. A szent faszobrocskára pillantott, melyet a pocakos, mint teljesen értéktelen holmit, félretett.

Aztán a körözőkönyvre meredt, amely a pulton hevert. SANCTUS SIDONIUS

Ez latin név. ZD. FARKAS

Ez szlovák név.

Szlovákiában, ahogy azt a művelt felügyelő tudta, viszonylag nemrégen még latin volt a hivatalos nyelv.

Zd. – a „Zdeněk” keresztnév rövidített változata.

Zdeněk a latin „Sidonius” cseh mása.

És minthogy a név kényelmetlenül hosszú, ómódi, s olyan raggal végződik, amely inkább gyónásra és imádságra ösztönöz, mint szerelmeskedésre, miért ne rövidíthetné egy szerelmes nő becézve „Szidire”?

Szidi, akinek „minden órában meg kell kérdeznie, megtalálták-e már a kocsit”?

„Ezt nevezem következtetésnek” – gondolta magában a felügyelő.

– No igen, ahogy mondom, még taknyosok voltak, de már kesztyűben dolgoztak – fújt a pocakos rendőr, és a fejébe vágta a sapkáját. – Fiatalok, de már profik!

A felügyelő elgondolkodva nyúlt a kofferbe. A két rendőr közben kiszedett belőle minden szobrot, és sorba állították őket a pulton. A koffer belül barna csomagolópapírral volt kibélelve. A felügyelő kivette a papírt, és megfordította. A másik oldalon a következő, nehézkes kézzel és tintaceruzával felírt cím tűnt elő:

Mélyen tisztelt

Alois Bród'a úrnak,

Prága-Zižkov

Na Majzlovce 7.

III. em. udvar.

– Nem voltak ezek profik – állapította meg szomorúan a felügyelő.

Zižkovra szolgálati kocsival vitték ki bajtársai. Minthogy egész úton izgatottan locsogtak, nem volt ideje rá, hogy a saját ügyével gyötörje magát. Lelke mélyén azonban változatlanul ott dolgozott a probléma.

A Na Majzlovce utcán kiszállt. Amíg bajtársai a kihaltnak látszó piszkos bérház kapuját döngették, a sarkon befordult a V závětři utcába. A holdfényben szaporán lépdelt a csupasz, konzervdobozokkal, papírral és óvszerekkel teleszórt mezőcskén át a domb tetején álló néhány magányos ház felé, amelyek a V mlázi utcát alkották. Majdnem fél tíz volt. A felügyelő megkönnyebbülten és sajnálkozva állapította meg magában, hogy a kartársnő nyilván nem vár rá két óránál tovább.

A V mlázi utca 3. szám szegény munkásház volt, két ablakkal és középen ajtóval. Az ablakok mögött sötét volt, mikor azonban a felügyelő közelebb lépett, észrevette, hogy valami apró fény mozog bent.

Nem volt nehéz bekukucskálni a földszinti ablakon. És amikor belesett, nagyon elkomorodott, mert elszomorító látvány tárult eléje. Kicsi, de kényelmesen és várakozáson felül modern berendezésű helyiséget pillantott meg, amelynek hol az egyik, hol a másik részletét tárta fel egy zseblámpa fénycsóvája. Amikor a felügyelő szeme valamelyest megszokta a homályt, észrevette, hogy a fal mellett, a heverőn, egy összekötözött alak fekszik, pecekkel a szájában, egy másik alak pedig támlásszékben ül. A támlásszékben ülő alak férfi volt, a másik pedig, a heverőn fekvő, lábáról ítélve, amely nylonosan csillogott, mikor ráhullt a zseblámpa fénye, asszony. Egy másik férfi a szobát kutatta. Nem sok időt pazarolt rá, hogy rendet hagyjon maga után. Éppen a fehérneműs szekrény tartalmát vizsgálta. A női alsónemű finom darabjai, fehér, rózsaszín és halványkék felhőcskéi, amelyeket a férfi egyszerűen a földre dobált, hatalmas lepkékként röpködtek a holdfényben.

A világos színű komódon álló nagy, oszlopos óra háromnegyed tízet mutatott.

A felügyelő sóhajtott, odébb lépett az ablaktól, és körülpillantott. A házat kiskert és alacsony palánk vette körül. Nem jelentett komoly akadályt. A felügyeld könnyen átbújt rajta, és a hátsó bejárathoz jutott. Lenyomta a kilincset. Az ajtó engedett. A bűnügyi nyomozót megcsapta az ablaktalan folyosó nyirkos hidege.

Ő is előhúzta zseblámpáját, és óvatosan belépett. A jobb oldali ajtó előtt megállt, s szemét a kulcslyukra nyomta. Látómezejében a betolakodó háta jelent meg, amint a komód legalsó fiókja fölé hajolt. Ez kapóra jött a felügyelőnek. Oldalához nyúlt, kihúzta – ezen az estén már másodszor – lapos pisztolyát, finoman lenyomta a kilincset, és gyorsan felszakította az ajtót. A férfit, aki hirtelen megfordult, eközben fénynyalábbal vakította el.

– Fel a kezekkel! – mondta szomorúan.

Ez a férfi azonban már közelebb állt a jobb chicagói gengszterek típusához. Vadul a felügyelőre vetette magát, s ezért a bűnügyi nyomozó, akinek, ahogyan máskor sem, most sem volt szíve, hogy lőjön, ölre ment vele.

A küzdelem nem tartott sokáig. A férfi ugyan erősebb volt, de nem ismerte a dzsiu-dzsicu alapfogásait, s így nem volt komoly ellenfél a felügyelőnek, aki valamikor régen tornatanítással kereste a kenyerét.

Miután gondosan hátrakötözte a kezét a földön heverő selyem férfiköntös zsinórjával, meggyújtotta a lámpát, és a heverőhöz lépett, hogy szívderítőbb feladatnak adja át magát: kiszabadítsa a megtámadott nőt. Szíve még inkább felderült, amikor megállapította, hogy a heverőn fekvő nő egészen szemrevaló fiatal lány, s olyan testi domborulatokkal dicsekedhet, amelyeknek csupán a hetvenötödik életév után lehet ellenállni – néha. Eloldozta a kötelékeit, gyöngéden kivette szájából a pecket, és rámosolygott.

– Köszönöm önnek – mondta a lány ízes szlováksággal. Az idős bűnügyi nyomozó a karosszékben ülő férfihoz fordult.

Sovány, apró madárka volt. A felügyelő róla is gyorsan levette a kötelékeket. Amikor azonban éppen fölegyenesedett, sötétbe borult szeme előtt a világ, és a sötétből apró piros és zöld csillagocskák röppentek fel. Nehezen megfordult, és látta, hogy a lány egy diótörővel fölszerelve új ütésre készül.

A támadás nem jelentett problémát az öreg bűnügyi nyomozónak, noha meglepte őt. Elkapta a lány gyenge derekát, és kíméletesen kicsavarta a kezéből a fegyvert. Valaki hátulról torkon ragadta, s egy gyenge kis ököl az arcába vágott. Mindössze két aprócska zöld csillag szikrázott fel a nyomán. A felügyelő azt a fogást alkalmazta, amelyet úgy neveznek, hogy átdobás előreesésből. Olyan erővel vágta a földhöz a sovány emberkét, hogy az ott maradt fekve.

A felügyelő odébb lépett.

– Most aztán maradjanak már békében! – intette őket. – Mit művelnek itt maguk, polgártársak?

Végignézett a gyülekezeten. Mindhárom jelenlevő mély, ellenséges hallgatásba burkolódzott. Noha acsarkodtak egymás ellen, a felügyelővel szemben, ahogyan az rendes gengszterekhez illik, valami összekötötte őket.

– No – fújt a felügyelő. – Vegyük tehát a dolgot sorjában.

Tíz-harminckor, bonyolult és kellemetlen kihallgatás után, már mindent tudott. Szomorú zsarolási eset volt; égbekiáltóan ostoba kelepce, amelybe azonban intelligens emberek újra és újra beleesnek, és nyilván mindig bele is fognak esni, annak a gyötrelmes tévedésnek áldozataiként, amely a fegyelem hiányát és a mirigyek bizonyos tevékenységét olyan valaminek hiszi, amit a régi trubadúrok romantikusan szerelemnek neveztek.

A férfi, aki a kényelmes kis lakásban a lehető legnagyobb rendetlenséget próbálta előidézni, az egyik minisztérium magas rangú hivatalnoka volt. Pályafutásában két lehetőség állott előtte, s lázas kutatásának eredményétől függött, hogy melyik lesz osztályrésze.

Az egyik lehetőség ragyogó volt. A férfi ugyanis egy nagyon komoly és még nála is sokkal magasabb rangú állami funkcionárius családjába nősült be. Nem volt tehetségtelen, tűrhető volt a származása is, szorgalma pedig valósággal mértéktelen, nem lehetett azt mondani tehát, hogy gyors hivatali előmenetelét csak a protekciónak köszönhette. Pályafutása azonban meredeken lefelé is ívelhetett, és sokkal kevésbé ragyogón is alakulhatott, mert az illető funkcionárius leányát erős féltékenység gyötörte. Márpedig ama ellenállhatatlan formákkal ellátott nő birtokában, aki a felügyelőt diótörővel próbálta megfosztani öntudatától, bizonyos írások voltak. A minisztériumi hivatalnok írta azokat neki, amikor úgy érezte, hogy további életéhez feltétlenül szüksége van azokra a varázslatos és egészen közönséges formákra. A nő egy bizonyos Farkas Szidi nevű nyiszlett úr tanácsára úgy döntött, hogy felhasználja az írásokat. Farkas úr ugyanis ellenállhatatlan és megmagyarázhatatlan hatalmat gyakorolt a nő fölött, noha semmiféle formákkal nem jeleskedett. A hivatalnok – kétségbeesésében – erőszakhoz folyamodott. Szidi megkísérelte, hogy az asszony segítségére siessen. Jól tudta, kiről van szó a félbeszakított telefonbeszélgetésben, melynek az áthallás folytán Borůvka felügyelő is tanúja lett. De nem tudott segíteni. Minthogy ezek ketten a felügyelőt csupán egy további áldozatuknak vagy talán más zsarolónak, mindenesetre ellenségüknek hitték, megkísérelték eltenni láb alól, mihelyt kiszabadította őket megalázó helyzetükből.

Tíz-harminckor mindent tudott a felügyelő. Tíz-negyvenkor visszafelé ballagott a holdfényes, papírral, konzervdobozokkal és óvszerekkel teleszórt téren. A végzetes írások a zsebében lapultak. Az volt a szándéka, hogy az irodában majd megsemmisíti azokat. Komoran fontolgatta, mennyivel előnyösebb a házastársi hűség erkölcsileg is, gyakorlatilag is.

Tizenegy órára érkezett meg hivatalába. Kinyitotta az ablakot. A hold, amely valamilyen légköri hatás folytán időközben egy kissé megzöldült, a csendbe borult város cserépfedésű tetői felett lebegett, és bevilágította a kis templom málladozó homlokzatát, valamint a gipszszent kopott alakját.

A felügyelő felsóhajtott. A lányra gondolt, akinek varázslatos konty tornyosult hattyúnyaka felett, aztán veszekedős feleségére, akihez ő már tizennyolc esztendeje hű. Aztán Věra Selucká képe merült fel előtte, és a minisztériumi hivatalnok, akit az imént szabadított meg kompromittáló hűtlensége következményeitől.

Újból felsóhajtott. Ismét eszébe jutott a hattyúnyakú lány, az elégtétel és a szomorúság keveréke megint hatalmába kerítette. Tizenegy-tízet mutatott az óra. Bizonyára volt esze és hazament, gondolta szomorúan s egyúttal megkönnyebbülten.

Kiderült azonban, hogy a lánynak nem volt esze. Amikor a felügyelő feltárcsázta „A macskához” címzett kocsma számát, nem is kellett sokat magyarázkodnia.

– A kisasszony még mindig vár önre! – mondta egy ravasz pincérhang. – Egy pillanat!

Borůvka felügyelő e pillanat alatt újból végigélte egész életét. Hirtelen nagy szorongás, valamilyen félelem zuhant rá. Nem tudta pontosan, mitől félt.

– Felügyelő kartárs? – hangzott a kagylóból, mintha valaki a költői hasonlatok idealizált tilinkóján játszott volna.

– Igen – válaszolta Borůvka felügyelő rekedten.

– Már azt gondoltam, hogy nem jön el – mondta halkan a leány. Egy kis szünetet tartott. A felügyelő a saját szívverését hallgatta. Aztán a lány álnokul, alattomosan, sürgetőn, szerelmesen megszólalt, mint egy macska vagy egy kígyó. Az a bizonyos kígyó, nagy K-val.

– Jöjjön!

– Én – hörögte a felügyelő, s kétségbeesetten pillantott az ablakra. Olyan fájdalom, olyan félelem kábította el, olyan vágyakozás az elveszett nyugalom után – rossz lelkiismeret, bátortalanság, nem tudta megállapítani, mi minden –, hogy megnémult. És amikor a lány egy pillanat múlva végtelen gyengéden újabb hallót suttogott a kagylóba, gyáván letette.

Újból kitekintett az ablakon. Az ütött-kopott szentre esett a pillantása. Komoran szemlélte. „Szaladj, bökdösni – dörmögte félhangosan. – Úgyis nagyon értesz hozzá! Azokkal a te parancsolataiddal!” Azután felállt, és eltökélte, hogy vége minden flörtnek. Közte és a kartársnő között mától kezdve csak a hivatali udvariasság uralkodik.

És nem gondolt többé az ügyre.

Bizonyos büszkeséggel gondolta végig, milyen kevés állt rendelkezésére e bolond éjszaka kezdetén, milyen végtelenül jelentéktelen nyom, és hogyan vezette mégis sikerre – s eszébe jutott az is, hogyan vezette vissza a terhes házassági hűséghez is – egy fantasztikus következtetése.

Összerezzent.

Kinézett az ablakon, és elkomorodott.

Ismét a képzelődés kerítette hatalmába. Úgy látta, hogy a gipszszent szemérmetlenül elnevette magát.

A fenébe is, kérdezte magától, kinek a következtetése?

A HORIZONTÁLIS GYILKOSSÁG

– Jelentés a horizontális gyilkossági eset felderítéséről – diktálta a monumentális konttyal díszített kartársnőnek Borůvka felügyelő, aki szerette a hangzatos címeket. – Május 20-án…

– Felügyelő elvtárs…

– Mi az?

– Ne haragudjék, de i-vel vagy y-nal írjuk a horizontális szót?

– Tudnia kell – válaszolta a felügyelő barátságtalanul. A minapi bolondos éjszaka miatt érzett bonyolult lelkiismeret-furdalását ugyanis utálatos mogorvasággal leplezte. – Azért végezte a tanfolyamot, hogy tudja.

– No igen, csakhogy…

– Akkor meg írja a helyesírás szabályai szerint.

– Igen, de a horizontális…

A felügyelő jegyzetfüzetével keményen rákoppantott az asztalra, és utálatosan mogorva hangja megtelt kellemetlen gúnnyal:

– Tudja mit, kartársnő? Nézze meg a szótárban! És írjon!

A kartársnő a billentyűk fölé hajtotta varázslatos hattyúnyakát. A felügyelő szíve megsajdult, ezért némileg enyhébb hangon folytatta:

– A Neruda utca 32. szám alatt elkövetett gyilkosságot május huszadikán hét-huszonötkor jelentette telefonon Božena Potěšilová. Az áldozatot ágyban, háton fekve találtuk, s a jobb fülén fekvő és az ablak irányába forduló fejének jobb szeméből egy tőr meredt ki.

– Én ezt nem értem – kottyant közbe a kartársnő.

– Mondjam magának németül? – horkant rá csípősen a felügyelő. – Egyszerű a dolog: a vénasszony a hátán feküdt a feje jobb felé volt fordítva, és a szeméből egy tőr állt ki, no. Mit lehet ezen nem érteni?

Mikor azonban képzeletben maga elé idézte a jelenetet, kénytelen volt beismerni, hogy nem fejezi ki magát pontosan.

Nem is egészen tőr volt az, ami a töpörödött öregasszony jobb szeméből kimeredt. Ezért a felügyelő rámordult a kartársnőre, tegyen a lap alján egy megjegyzést, hogy a gyilkos fegyver ábráját mellékelten csatolja. Később saját kezűleg el is készítette.

Aztán lehunyt szemmel pontosan maga elé idézte a helyzetet.

Az öregasszony a széles ágy kellős közepén feküdt, zsinóregyenesen kinyújtózva. Feje egy kicsiny, lapos párnán nyugodott. Mögötte, sovány keze távolságában, nyomós csengőgomb csüngött zsinóron, az ágy fején átdobva. A különös tőr markolata, amely egy borzalmas mutatóujj hoz hasonlított, egyenesen a nyitott ablak felé és azon túl az átellenes ház ablakának irányába mutatott. Egy szakállas férfi állt ott, és kíváncsian figyelte a rendőrség ténykedését. A helyiség – tágas szoba a keskeny, tizennyolcadik századból való ház harmadik emeletén – tele volt antik bútorral, mindenféle cókmókkal, csecsebecsével, lámpával, gyertyatartóval és vázával, leginkább egy régiségkereskedésre emlékeztetett. A levegőt – bár nyitva volt az ablak – savanyú szag ülte meg.

– Így találta reggel őt, professzor úr? – kérdezte Borůvka felügyelő a hórihorgas férfit, aki rémült ábrázattal állt mögöttük.

– Igen. A sógornőm vitte neki a reggelit, de ő nem válaszolt a kopogtatásra. Az ajtó belülről volt bezárva, így hát arra gondoltunk, nem történt-e vele valami az éjszaka. Tudja, nyolcvanöt esztendős volt… és a sógornőm abban az ijedelemben nem tudta, mit tegyen, elküldtem őt tehát a szomszédért, és azután együtt törtük fel az ajtót, és…

A férfi az öreg, faragott ajtó felé bólintott, amely ferdén csüngött a sarokvason.

– És aztán rögtön küldte a sógornőjét, hogy telefonáljon értünk. Semmit sem mozdított el?

– Semmit. A szomszéd egész idő alatt itt volt, ugye, Kemr úr?

A csíkos inget viselő ősz hajú férfi, aki kissé odébb állt, bólintott.

– Nem akartam egyedül hagyni a professzor urat – mondta.

– Ezt az ablakot önök nyitották ki?

– Nem. A mama kora tavasztól késő őszig mindig nyitott ablaknál aludt. Szerette a friss levegőt – felelte a hórihorgas férfi.

– És így, egyenesen a hátán?

– Pontosan így. Azt szokta mondani, ha a bal oldalán fekszik, elnyomja a szívét, jobb oldalon meg a máját. És hogy az embernek minél kevesebb legyen a feje alatt.

– Eszerint, ahogy mondani szokták, pedáns volt?

A professzor, Peter Potěšil, szomorúan elmosolyodott.

– Némely dologban igen. Úgy mondanám, szigorú életrendet tartott.

– Ki is fizetődött neki – szólalt meg mögöttük, anélkül, hogy bárki is kérdezte volna, egy sovány, valaha talán eléggé csinos asszony. – Nyolcvanöt… ezt mi nem érjük meg.

Málek nyomozó hirtelen feléje fordult:

– Miért gondolja, elvtársnő? – kérdezte fenyegetően.

– Kérem, ezek a gondok, ez a hajsza. Ő meg nyugodtan élt. Ő nem hagyta magát kizökkenteni a saját kis nyugalmából!

– Božka! – kiáltott rá egy másik férfi, aki a professzorhoz hasonlított, de valamivel kisebb volt. – A halottakról vagy jót vagy semmit…

– Nem, nem! – vágott a szavába Málek nyomozó. – Hivatalos kihallgatásra nem érvényes a közmondás. Hogyan gondolta ezt ön, elvtársnő?

Az asszony elhúzta a száját.

– Nézze csak meg ezt a lakást! – mondta gyűlölettel. – Ezt a két kis odút, ezt az ebédlőt, meg ezt a hodályt! A két utóbbiban ő lakott egyedül, a két odúban pedig mi laktunk. Közben nekünk Pávellel három gyerekünk van, Peternek Máňával kettő. És nem volt szabad az ebédlőt átalakítani hálószobának. Mert ő megszokta, hogy ott ebédeljen, megszokta, hogy ott vacsorázzék, megszokta, hogy egész délutánokat ott üldögéljen végig. És ide a szobába nem léphettek be a gyerekeink. No, kár szóért. Egyszóval: az öregemberek néha kibírhatatlanok.

Málek jelentőségteljesen pillantott a felügyelőre. A felügyelő viszonozta a pillantását. Az eset kezdett tisztán kirajzolódni. Túlságosan tisztán.

Csak ez a belülről bezárt ajtó nem volt világos.

– Hogy megismételjük a dolgot – sóhajtott a felügyelő –, ön, professzor úr, feleségével és két gyermekével ebben a kisebbik udvari szobában lakott. Ön pedig, mérnök úr, ugyancsak a feleségével és három gyermekével ebben a nagyobbik utcai szobában. A nagymama pedig egyedül ebben a nagy szobában.

– Igen – bólintott Pável Potěšil mérnök, és nagyot nyelt.

– Hm – dörmögte a felügyelő. Körülpillantott a helyiségben. A régi házakban szokásos magas helyiség volt. Piszkos mennyezetéről pókháló lógott le, és elszórva néhány ódon csillár. Asztalokon, állványokon bronzlámpák, gyertyatartók, poros alabástrom szobrocskák, a szekreteren oszlopos óra, a falakon pedig rengeteg régi kép. Raktár. A férfi az átellenes házban kihajolt az ablakon, és szemérmetlenül átbámult az utcán.

– Hm – mondta még egyszer a felügyelő. – Tulajdonképpen ki látta a megboldogultat utoljára életben?

Kiderült, hogy Potěšil mérnök. Este kilenc óra tájban egy pohár tejet hozott be neki az ágyba. Ez a pohár hozzátartozott az öreg hölgy egészségügyi szertartásrendjéhez, és a két család kötelessége volt, hogy szabályosan váltakozva gondoskodjék róla. A mérnök a poharat az ágy melletti asztalkára állította és kiment. Hallotta, hogy az öregasszony bezárta mögötte az ajtót – ahogyan mindig szokta –, kétszer ráfordította a kulcsot. Ő, a mérnök, ezután elvonult a vendéglőbe. Az esték már régóta kibírhatatlanok voltak számára otthon. Borůvka felügyelő megértette.

– Eszerint ön járt utoljára nála. A többiek csak a vacsoránál látták?

– Nem – szólalt meg Potěšil professzor. – Amikor vacsora után bevonult szobájába, kimentem a konyhába vízért. Akkor behívott magához.

– Minek?

– Csak úgy. Valami zavaros históriát adott elő szegény, hogy a gyerekek elrakták valahova a szemüvegét, és hogy a főerdész úr bujtogatja erre őket, s ennek ürügyén rövid prédikációt tartott nekem a nevelésről.

– Aztán ön távozott, és csak azután ment be hozzá a mérnök úr a tejjel?

– Igen.

– Hm – dörmögött újból a felügyelő, és ismét a szakállasra pillantott az átellenes házban. A szakállas rávillantotta a fogát. Vagy csak úgy látta?

– Még valamit! – A felügyelő a csíkos ingű szomszédhoz fordult: – Amikor reggel betörték az ajtót, égett a lámpa a szobában, vagy el volt oltva?

– El volt oltva – válaszolta határozottan a tanú. – Semmihez se nyúltunk hozzá. Legkevésbé a kapcsolóhoz.

A felügyelő újabb pillantást vetett az átellenből kíváncsiskodó szakállasra.

– Ez kicsoda? – kérdezte a professzort.

A professzor elmosolyodott.

– A főerdész úr – válaszolta. – Ő az, aki állítólag uszítja a gyerekeinket. Nyugdíjban él itt a megözvegyült lányánál. Mindig rettentően veszekedtek a mamával.

Málek és a felügyelő megint egymásra pillantott.

– Veszekedtek? Miért? És mégis összejártak?

– Nem, nem jártak össze. Az utcán át veszekedtek – magyarázta a professzor, s halovány mosoly derengett az arcán. – És hogy miért, azt csak az ég tudja. Valószínűleg unalmukban. Különben kérdezzék meg tőle.

Málek újból sokatmondóan hunyorgott a felügyelőre.

– Azt tesszük – mondta a felügyelő. – Most menjenek be, kérem, a szomszéd szobába.

– A dolog világos – jelentette ki Málek, amikor bezárták az ajtót. – Az öregasszony elfoglalta előlük a négyzetmétereket, meg kellett tőle szabadulniuk. A dolgot erre az erdészre építették fel, itt szemben. Belülről bezárt szoba, kitűnően elkészített gyilkos dobófegyver – figyeld meg: a csúcsa éles acél, eleje áramvonalas nehéz ólom, vége könnyű dúralumínium –, öregem, mintha arról a játékról kopírozták volna, tudod, arról a nyílvesszőféle célbadobálósról. És a veszekedések az utcán keresztül…

– Ez a szoba azonban valóban be volt zárva belülről – szakította félbe a felügyelő.

– Mondják ők!

– A szomszéd is.

Málek bizalmatlanul mosolygott.

– Nézd, Josef, ha egy kicsit elővesszük őket, kisebbfajta keresztkérdéseknek vetjük alá egyiket a másik után, fogadni mernék, hogy kikapcsolhatjuk az ügyből ezt a bezárt ajtót. Összebeszéltek a szomszéddal.

– Nem tudom – felelte Borůvka felügyelő. – Hívd ide.

– Igen. Be volt zárva – bólogatott a deres hajú férfi. – Legelőször én magam néztem be a kulcslyukon. A kulcs benne volt a zárban, belülről. Aztán segítettem nekik kifeszíteni az ajtót.

– Ne hazudjon! – ripakodott rá hirtelen Málek. – Hogyan lehetett volna belülről bezárva, ha az öregasszonyt odabent tette el valaki láb alól!

– Ne kiabáljon velem, elvtárs – válaszolta méltóságteljesen a csíkos ingű férfiú. – Nézzen ki az ablakon. A párkányon be lehet mászni.

Málek elpirult, bizonytalanul pillantott a felügyelőre. A felügyelő intett, Málek odament az ablakhoz, és kihajolt.

– A mérnökné asszony kért meg – folytatta közben sértődötten a tanú –, hogy segítsek neki kinyitni az ajtót. Nem tehetek róla, de be volt zárva.

Málek visszatért az ablaktól, és fölényes arcot vágott.

– A homlokzat sima – mondotta. – A legközelebbi ablak három méterre van innen. Gondolja, hogy egy légy lelkiismeretét terheli a dolog?

– Ezt maguknak kell megállapítaniuk – vágott közbe a férfi. – Én eskü alatt is csak annyit mondhatok, hogy be volt zárva, és még a retesz is rá volt tolva belülről.

A két nyomozó önkéntelenül odapillantott. A faragott ajtón masszív pánt csillogott. Foglalata persze most ki volt törve, és egyetlen srófon lógott.

– Valóban az a szakállas követte volna el, onnan átellenből? – tűnődött Málek. – De dobni? Ekkora távolságra? És ilyen pontosan? Nem, itt valaki a bolondját járatja velünk.

– Azt éppen talán nem – dörmögte a felügyelő, és a halott öregasszonyra pillantott. – De átdobni ezt az utcán – a kezével a gyilkos fegyvert latolgatta, melyet Seifert doktor közben kihúzott a holttest szeméből, és gondosan kendőbe csomagolt –, ezt én se hiszem. Hacsak…

Elhallgatott. Málek egy pillanatig várt, azután érdeklődve megkérdezte:

– Hacsak?…

– Olvastad az Alumínium tőr-t Austin Freemantől?

– Ajaj! – húzta el a száját Málek. – Már megint a detektívregények!

– Igen, megint – mondta a felügyelő. – Ott pontosan ugyanez volt a helyzet. A gyilkos egy öreg muskétából az utcán át lőtte a tőrt.

– Püff neki!

Borůvka felügyelő felsóhajtott, és megjegyezte:

– Nem tudom, mit akarsz ezzel mondani. A főerdészt azonban megnézzük.

A szakállas örvendezve fogadta a rendőröket.

– Parancsoljanak, uraim. Mindenben szolgálatukra állok. Azt mondják, hogy valaki meggyilkolta azt a vénasszonyt? Jól tette! Rég meg kellett volna már tenni!

– Nem való így beszélni – ráncolta homlokát a felügyelő.

– Szép, nem szép – jelentette ki az apó – átkozott vénasszony volt. Úgy kellett neki.

– Gyűlölte? – kérdezte ravaszul Málek.

Az öregember csalafintán hunyorgott, és az arcán, már azon a részén, melyet szakálla látni engedett, örömteli mosoly ömlött végig.

– Engem gyanúsítanak? – kérdezte leplezetlen gyönyörűséggel. – Alaposan benne vagyok a gyanúban? Gyilkossággal gyanúsítanak?

– Semmi ilyet nem mondtam – válaszolta Borůvka.

– Pedig megvolt rá az indokom! – mondta rábeszélőn a bácsi. – Már jó néhányszor agyon akartam ütni. Látja ott azt a flintát? – mutatott egy gyönyörű veretes sörétes puskára a falon. – Sokszor tartottam már ott, hogy megtöltöm, és megcélozom vele…

– Mikor látta őt utoljára élve? – vágott a szavába a felügyelő.

Az apó alattomosan összehúzta a szemét.

– No, hát amikor meggyilkoltam őt.

– És mikor volt az?

– Tegnap este – vágta rá készségesen az öregember. – Jövök a televíziótól, a lányom a konyhában tartja itt, mellettem, és odanézek. Odaát világosság! A vénasszony ott áll az ajtóban a fiával, azzal a professzorral, és ugat neki valamit. A férfi kimegy, a boszorkány egy kis ideig mászkál a lakásban, erre levettem a flintát a szögről – az öregember örvendezve dörzsölte a kezét, s a szeme csillogott. A felügyelő pedig elkomorodva figyelte őt. – Csakhogy ekkor belép a lövésbe nekem a másik fiú, a mérnök, vagy micsoda. Hozza a vénasszonynak a tejecskét. Kénytelen voltam egy cseppet várni, amíg a vénasszony benyakalta a tejet. A flinta azonban meg volt töltve, és ide volt téve az ablakra. No, aztán lefeküdt a vénasszony. – Az öregember arca izzott az izgalomtól. – Ráfogom a muskétát, és pont amikor ráirányítom a flintát arra az utálatos majompofájára, megfordítja a fejét, és egyenesen rám néz azokkal a zsugori szemeivel. Hát ez az, amit nem lett volna szabad megtennie! Lehet, hogy meggondoltam volna. De amikor megpillantottam azt a fösvény pofáját… egyszóval… – az apó mutatóujja mozdulatával jelezte, hogy mit tett. – Megnyomtam! Most itt van!

Málek nyomozó fenyegetőn lépett közelebb a szakállashoz, az pedig gyönyörűséggel pillantott rá, és készségesen nyújtotta oda a két kezét.

– No. Tegye csak rám azt a vasacskát. De gyorsan! Most néznek aztán nagyot a szomszédok! – tette hozzá. – És a Malá Stranán vezetnek végig gyalog? – kérdezte reménykedve. – Gondolják, hogy a Vecerni Praha…[1]

Málek, mintha megbabonázta volna, valóban a zsebébe nyúlt.

– Várj, Pável – állította meg a felügyelő, és komoran pillantott az örvendező öregre. – Csak egyet mondjon meg nekem, főerdész úr. Amikor elsütötte azt a sörétes puskát, utána hogyan oltotta el a lámpát az öreg hölgy hálószobájában?

Az apó összeomolva nézett az öreg bűnügyérre, és a mosoly lassan leolvadt szakállas képéről.

– No persze – mondta csalódottan. – Erre nem gondoltam. Tudja, detektív úr, minden gyilkos elkövet valami apró hibát.

Csakhogy a felügyelő fejében egyre ott motoszkált az a boszorkányos lövés, annyira, hogy végül is, mielőtt ebédelni indult volna, a szolgálati könyvtárból előhalászta a Külső és belső ballisztika című kiadványt, és reménykedve belelapozott. Rögtön az első oldalon a következő mondat ötlött a szemébe: „A koordináta-rendszerben az x, y a pálya egyes pontjainak koordinátáit jelenti légüres térben, amikor is

Erre csalódva becsukta a könyvet, és hazament ebédelni. Ott először is éles összeütközésbe keveredett Zuzanka lányával, aki a kezébe nyomta az ellenőrzőkönyvet, hogy írja alá. Aztán elgondolkodott. És azt szabta ki lányának büntetésül, hogy a délutáni matematikai tanulmányi órán számolja ki, hány atmoszféra kellene ahhoz, hogy egy 21,6 mm-es átmérőjű csőből olyan erővel lőjenek ki egy 500 gramm súlyú nyilat, hogy az 12 méter távolságba 6 m/sec. sebességgel csapódjon be.

Zuzanka, minthogy fogalma sem volt a matematikáról, nem tudta megállapítani, könnyű-e ez a feladat vagy nehéz, eltrappolt a körbe, amelyet dr. Pável Lavecký vezetett. Nem sejtette, hogy atyja ezúttal nem az ő matematikai tehetségére kíváncsi, hanem az imént említett úr tevékeny segítségére számít.

A lövedék súlyára, átmérőjére és gyorsaságára, valamint becsapódására vonatkozó adatokat előzőleg a laboratóriumban szerezte be.

– Butaság – mondta dr. Seifert. – Ezt ugyan semmiféle puskából nem lőtte ki senki. Viszonylag kis sebességgel csapódott be ez a koponyába, maximálisan mintegy 5,6 méteres másodpercenkénti sebességgel. Máskülönben nem így festene ez az öreg koponya, ha egy ekkora bombát belelőnek. Ripityára tört volna. Úgy bizony, Josef, ezt valaki egyszerűen csak belevágta.

– Ráadásul nyoma sincs a lőpornak – szólt közbe dr. Heida, a laboratórium vegyésze.

A felügyelő bátortalanul felpillantott.

– És ha valaki előbb vizet öntött a csőbe? Tudod, ahogy néha az öngyilkosok teszik. Akkor ezek a lőpornyomok…

– Butaság – szakította félbe őt Jandáček, a ballisztikus. – Ahhoz, hogy egy félkilós lövedéket kilőj, egy kisebb ágyúra volna szükséged, nem sörétes puskára. Igen, a kaliber majdnem hajszálra megfelelne, de mondom neked, ágyú kellene hozzá. Puska nem bírja ki.

A felügyelő azonban nem hagyta magát.

– Vagy pedig – mondta felvillanó szemmel – akkor se maradna semmi lőpornyom, ha valaki a légpuska módjára…

Nem fejezhette be. Jandáček kirobbant, és hanyatt vetette magát a felügyelő asztalán, amelynek a szélén ült eddig.

– De uraim! – rikácsolta, aztán Borůvka felügyelőhöz fordult: – Nehogy valaha is kiejtsd ezt a szádon, Josef! És főképp ne az öreg előtt. Mert elküld zsebtolvajokat figyelni a Labutba,[2] vagy még rosszabb helyre!

A felügyelő elpirult, abbahagyta a kérdezősködést, elhallgatott. Kétségtelen, hogy képtelenség az egész. Mindahhoz, amit kollégái elmondtak, még egy rejtély járult: hogyan tudta eloltani a gyilkos a villanyt az öregasszony hálószobájában, ahol mind Potěšil mérnök, mind a letartóztatás után áhítozó bácsi tanúsága szerint világos volt. Különben is, sötétben senki sem találhatta el. Valóban, képtelenség az egész. „Valaki a bolondját járatja velünk – gondolta magában Málek nyomozó szavaival. – A dolognak inkább az én fantasztikus kalandjaim között van a helye, amelyeknek senki sem ád hitelt, amikor mesélem, nem pedig szolgálati helyiségünk ad actái között.”

Másfelől viszont olyan dolgok is felmerültek, amelyek mintha megerősítették volna a felügyelő ballisztikai hipotézisét: a belülről bezárt ajtó és a házfelügyelőnő vallomása, aki este kilenc óra tájban dörrenést hallott, amely úgy visszhangzott a Neruda utcában, mintha valaki fegyvert sütött volna el, egy csattanást, amelyet néhány más, egészen szavahihető tanú is hallott. Mintha puskadörrenés lett volna. Csakhogy, állapította meg a felügyelő keserűen, lehetett az valami gépkocsi kipufogója is. A vezetők a Neruda utcában mindig több gázt adnak, hogy megbirkózzanak a meredek kapaszkodóval.

Amikor Zuzanka eltávozott a tanulókörbe, a felügyelő fájdalmas sóhajtással befészkelte magát az íróasztala előtti székbe. Egyelőre semmi mást nem tehetett, mint hogy törte a fejét, és várta a boncolás és a laboratóriumi vizsgálatok pontos eredményeit. A felügyelő legszívesebben otthon szeretett gondolkodni. Kényelmesen elengedte magát a székben, lehunyta a szemét, tarkója alatt összefonta a két kezét, és fejét hátraengedte. Lelki szeme előtt megjelent a kísérteties régiségraktár, közepén a spártai ágy, a bronzcsillárok és a pásztorlányokat ábrázoló alabástrom szobrocskák. Maga előtt látta az öregasszony ráncos arcát, a szeméből kiálló különleges fegyver markolatát, azt a halálos görcsbe dermedt öregasszonyarcot, és megremegett. Olyan volt ez a kép, mint egy amerikai detektívregény fedőlapja. A fegyver nyele pedig, amely pontosan a nyitott ablak felé mutatott vízszintesen…

Hirtelen kinyitotta a szemét, és rámeredt a mennyezeten terjengő absztrakt festményre, amely úgy keletkezett valaha, hogy valaki elfelejtette elzárni a vízcsapot felettük a fürdőszobában. Ismét behunyta a szemét, majd megint felpillantott. Aztán felugrott, mintha megcsípték volna, és rohant a szoba sarkába, Zuzanka könyvespolcához, amely fölé egyszer dicséretreméltó nevelői igyekezettel odaakasztotta Komenský arcképét; Zuzanka később egy más, lényegesen fiatalabb szakállas és bendzsós férfiú arcképét akasztotta melléje. A felügyelő dühödten túrt lánya tankönyvei közé, végül kihúzott egyet, és elgondolkodva vitte az íróasztalhoz. Csomagolópapírból készült fedelét szörnyű rajzocskák és különféle, a felügyelő számára érthetetlen megjegyzések borították, például: „Camránál, igen?” vagy: „Tudod?” (ismeretlen kézírással), „Tudom!” (Zuzanka kézírásával), „Ez klafás!” (ismét az ismeretlen kézírással) és: „Ez az!” (újra Zuzanka kézírásával). Jóformán elveszett közöttük a cím: „Fizika a második évfolyam számára.” A felügyelő egy pillanatig lapozott a könyvben, valami megragadta a figyelmét, előhúzta jegyzetfüzetét, fogta a ceruzáját, és a következő óra folyamán rejtélyes számításokkal firkálta tele a füzetet.

Éppen amikor megkapta a távolság kiszámításának eredményét és undorodva áthúzta, tért vissza Zuzanka a tanulókörből.

– Hozod azt a példát? – kérdezte a felügyelő szigorúan.

Zuzanka lebiggyesztette az ajkát.

– Nem hozom, papa.

– És miért nem?

– Mert ma az igazgató elvtárs volt velünk. Lavecký tanár úrnak el kellett mennie társadalmi munkára. Az igazgató elvtárs pedig azt mondta – húzta ki magát Zuzanka –, hogy ő tudja, hogy hozzád mint bűnügyi nyomozóhoz közel áll a ballisztika, neki azonban mint nevelőnek az a kötelessége, hogy a népek közötti békés együttélés gondolatára neveljen bennünket, és ezért úgy gondolja, nem volna illendő, hogy a ballisztikából vett példákon tanítsa nekünk a matematikát.

– Ezt mondta? – sziszegte dühösen a felügyelő, és magában arra gondolt, vajon nem akkor tört-e ki ezen az elviselhetetlen úron a béke munkarohama, amikor valamelyik tankönyvben megpillantotta az egyenletet, hogy: Hangosan azonban ezt a kérdését nem tette föl, ehelyett folytatta a kihallgatást:

– Mi volt a számtanfeladat?

– Egyenlet egy ismeretlennel.

– És ment?

– Ment – válaszolta Zuzanka arcátlanul, és kihívóan pillantott atyja szemébe.

– No, majd mindjárt meglátjuk – szólt baljóslatúan az atya. – Ülj le. Írd. Milyen magasságból…

– De papa, én televíziót akartam nézni. Most adják a…

– Hallgass, ülj le, és írd!

– De papa…

– Amíg ki nem számítod, nincs semmiféle televízió! – jelentette ki az apa. – Rögtön meglátjuk, hogy megtanultad-e az egyismeretlenű egyenletet. Írd!

– De.

– ÍRD!!! – harsogta Borůvka felügyelő hatalmas hangon. Valóban szokatlan nagy hangja meglepte Zuzankát. Ezért engedelmesen a maga kis asztalához ült, a szoba sarkába, boldogtalan pillantást vetett a bendzsót tartó szakállas ifjúra, és írni kezdett:

– Milyen magasságból kellett a fél kilogramm súlyú testnek leesnie – diktálta a felügyelő –, hogy másodpercenkénti hatméteres sebességgel érjen a földre. Megvan?

– Igen – nyöszörgött Zuzanka.

– Akkor számítsd ki! Én átmegyek a szomszéd szobába televíziót nézni, nehogy azt mondhasd: zavar a jelenlétem.

Ez az utolsó mondat merő képmutatás volt Borůvka felügyelő részéről. A televíziós szobába való távozása hátterében egy terv lappangott, amely Zuzanka pszichológiájának, különösen a számtanpéldákhoz való viszonyának ismeretén épült.

A szoba üres volt. Borůvkáné asszony úttörőgyűlésen volt a kis Pepíčekkel. Amikor a felügyelő behúzta maga mögött az ajtót, megállt, és fülét a lakkozott fából készült deszkához nyomta. Az arcán halvány mosoly suhant át. Számítása helyes volt. Nem az, amit a papíron végzett, és aminek eredményeképpen az jött ki, hogy 18 kilométerről lőtték az öregasszony szemébe a gyilkos fegyvert – hanem az a másik, hogy mit tesz Zuzanka a legközelebbi percben.

Az ajtó mögül ugyanis halk duruzsolás hallatszott, mint amikor valaki öreg faliórát húz fel. A hang hatszor ismétlődött egymás után, és mindig csak egy-egy töredéknyi másodpercig tartott.

– Olda? Szevasz! Ide hallgass. Ő feladott nekem egy példát matekből. Nem szabad addig televíziót néznem, amíg ki nem számítom… De Oli, Olikám! Barátom vagy, nem?… Neked semmi az egész… No, vedd csak a papírt meg a ceruzát, de gyorsan, ő itt, a szomszéd szobában kameli az imádott Simonováját.

A felügyelő, akit következetesen csak per „ő”-ként emlegettek, amikor meghallotta Simonová nevét, elkomorodott az ajtó mögött. Abban reménykedett, hogy lányának nem tűnik fel érdeklődése a televízió népdalműsorai iránt, amelyekben ez az énekesnő szokott fellépni. Nos, feltűnt.

– No, írd: milyen magasságból kell egy fél kiló súlyú testnek leesnie… – diktálta Zuzanka, a felügyelő pedig hallgatózott. Más körülmények között fellépett volna a tudás megszerzésének ilyen büntetésre méltó módja ellen, most azonban…

– Micsoda? – hallotta ismét Zuzanka hangját. – Mi? Hogy ez az adat a súlyra vonatkozóan fölösleges? Hogyan? Hogy a szabadesés törvényének képlete minden anyagnál ugyanaz? No, ugye! Ő elfelejtette már a kis egyszeregyet is. Nincs rá szüksége a gyilkosaihoz.

A felügyelő enyhén elpirult az ajtó mögött, és dühösen osont székéhez a televízió előtt. Vagy negyedórát ült már előtte, és még mindig nem kapcsolta be. Az előbbi nesz ismét felhangzott. Mintha valaki öreg kakukkos órát húzott volna fel. Zuzanka nagy halkan újból megszólalt. Aztán sokáig csend volt, csak a papíron nyikorgott a rosszul faragott ceruza.

– Köszi, Olinka. Jövök neked! – suttogta végül, aztán ismét csend lett. Csak a telefon csendült meg halkan, amikor a kagylót visszatette a helyére.

A felügyelő gondolataiba mélyedt. Egy cseppet se vidáman fontolgatta, milyennek is látja őt a lánya. Nyilván öregúrnak. Nyilván ilyennek látja más, Zuzankánál legfeljebb két-három évvel idősebb fiatal lány is. Komor elmélkedéséből végül az ajtó zörrenése és Zuzanka nyafogó hangja ragadta ki, melyet szívlágyítóul szokott használni:

– Már kiszámítottam, papa.

– Igen? No jó. Mutasd!

A felügyelő valósággal kiragadta lánya kezéből a számokkal telerótt papírt, és belemélyedt.

– Most már nézhetem? Jól jött ki! – turbékolta Zuzanka.

Atyja csak bólintott. És amikor Zuzanka bekapcsolta a gépet, és boldogan telepedett apja karosszéke mellé a háromlábú székre, a felügyelő felkelt, és mint egy holdkóros vonult dolgozószobájába. Az íróasztalon a lámpa alatt kiterítette a teleírt lapot.

Legfelül Zuzanka takaros kézírásával ott állt a képlet, amelyből ő is kiindult számításaiban:

A felügyelő hosszan, nagyon hosszan szemlélte az eredményt, amely oly messzemenően eltért az ő eredményétől. Aztán felmordult: – Ez egybevágna!

Elszomorodott, felállt, az előszobában belebújt ballonkabátjába, fejébe vágta kalapját, és sietve kilépett a lakásból.

A szobából még hallotta a szakállas bendzsós hangját, aki ezt énekelte:

Így én nyugodtan felkínáltam,

hogy szívesen megyek vele,

s hogy akár meg is öletem magam,

ha így kívánja a szíve…

De még ez a bátorító elhatározás se vidította fel. Inkább megfordítva.

A Neruda utcai lakásban Sinták főtörzsőrmester nyitott neki ajtót, és tiszteletteljesen szalutált.

– Azért jön, felügyelő elvtárs, hogy letartóztatást foganatosítson? – kérdezte komolyan.

– Talán – válaszolta a felügyelő, és eltűnt a szobában, ahol reggel halva találták az öregasszonyt.

Az ajtó mellett felkattintotta a kapcsolót, és körültekintett. Csak az egyik, a szoba közepén, a fényezett kerek asztal felett függő csillár gyulladt ki. Úgy látszik, az öregasszonynak a csillár volt a gyengéje, öt csüngött belőlük a helyiségben.

Az egyik közvetlenül az ágy felett.

A felügyelő nagyot fújt, és az ágyhoz lépett. Sokáig állt előtte, bámulta, és valamin töprengett. Aztán felpillantott a mennyezetre, a nehéz bronzcsillárra az ágy felett. Két karja volt, közöttük felül egy lapos talpazat helyezkedett el csillogó bronz barokk oszlopocskán, a talpazaton egy antik istenszobrocska, talán Merkur. A felügyelő nem tudta pontosan megállapítani kilétét, de nem is az érdekelte őt.

Lassan a kapcsolóhoz nyúlt, amely az ágy fején átdobott zsinóron lógott, hogy az ágyban fekvő ember keze ügyében legyen. Megnyomta a gombot, a kétkarú csillár kigyulladt, és az antik istenke fénybe borult.

A felügyelő hosszan, nagyon hosszan bámulta a késői barokk eme maradványát, amelyet a huszadik század kedvéért villamosítottak. A csillogó oszlop körül, amely a talapzatot és az istenszobrocskát tartotta, villamos vezeték drótja kanyargott. Nem tudta róla levenni a szemét. Néhányszor megmozdult, mintha föl akart volna lépni az ágyra, de mindannyiszor meggondolta magát. Kerek arcára kiült a belső gyötrődés. Látszott, hogy a felügyelő fél valamitől. Talán a csalódástól, hogy az a fantasztikus dolog, amit álnokul lánya osztálytársával számoltatott ki, tévesnek bizonyul. Vagy inkább attól, hogy helyesnek bizonyul?

Végül is összeszedte bátorságát. Leoltotta a csillárt, lerúgta cipőjét, és fellépett az ágyra. Amikor kihúzta magát, a feje búbján ágaskodó bóbita éppen elérte a csillár alsó részét, ahol egy bronzrózsa díszelgett. Újból elgondolkodott, és csak nézte a rózsát, de nem csodálattal, noha gyönyörű aszimmetrikus munka volt, s a közepéből egy apró angyalfej mosolygott rá.

Kinyújtotta a kezét, és ujjával fürkészve, óvatosan megérintette az angyalkát. Aztán hüvelyk- és mutatóujjával finoman megfogta az orrocskáját.

Meghúzta.

Az angyalka elmozdult a helyéből. Csupán az egyik oldalán rögzítette a csillár alsó részéhez egy rugó, amely nem a barokk időkből származott. Mögötte, azon a helyen, ahol a talapzatot tartó fényes oszlopocska végződött, kerek lyuk tátongott. Egy 12-es kaliberű sörétes puska nyílására emlékeztetett

A felügyelő elkomorodott.

Felnyúlt, és megfordította az istenszobrocskát. Csavarra járt. Óvatosan leszedte, és belenézett. Belülről üres volt. Alatta két vaskos, hosszú tekercs bukkant elő. A leszálló este világosságában fényesen ragyogtak.

A felügyelő, lánya őt lebecsülő meggyőződése ellenére, annyit még megjegyzett a fizikából, hogy felismerje: elektromágnes volt.

– Elektromágnest helyezett a csillárba – diktálta utálatos gőggel az alázatos kartársnőnek –, zárójelbe írja oda: vázlat csatolva, itt van – és a lány elé dobta a saját kezűleg készített rajzot.

Szünetet tartott, hogy a lány eléggé megcsodálhassa rajztudását, azután folytatta:

– Tehát: az elektromágnest az üres szobrocskába Potěšil professzor helyezte, aki, amint az részünkről megállapítást nyert, a fizika tanára, és ugyanő általa lett a kisangyal a csillár aljához rugó segítségével odaerősítve…

Szünetet tartott, mert rádöbbent, hogy helytelenül használta a szenvedő szerkezetet; a kartársnő azonban ezúttal nem javította ki. Folytatta tehát:

– Alkalma volt hozzá elegendő, mert Potěšilné vallomása szerint: „A vénasszony egész délutánokat üldögélt végig az ebédlőben”, hálószobája tehát üres volt. Potěšil továbbá beismeri: a végzetes napon vacsora előtt beosont a meggyilkolt hálószobájába – a „meggyilkolt” elé szúrja be: „később”, hadd legyen benne javítási –, és az ágy felett levő csillárban meglazította a két égőt. Kísérletei révén, amelyeket azalatt eszközölt, amíg az öregasszony az ebédlőben időzött, már előbb megállapította, hogy az üres cső nyílása pontosan a kispárna felett van, amelyre később a meggyilkolt, aki rendkívül pedáns volt, a saját fejét elhelyezte.

– A „saját” kitétele testrészek esetében fölösleges – jegyezte meg a kartársnő.

– Akkor törölje! – vetette oda gőgösen Borůvka felügyelő. – És folytassa: a végzetes napon vacsora után Potěšil professzor követte az öregasszonyt az ebédlőből, és mikor az megállapította…

– Az öregasszony?

– Magától értetődik! Amikor az öregasszony megállapította, hogy az ágy felett nem ég a csillár, behívta őt magához. Potěšil becsavarta a két égőt, úgy, hogy azok felgyulladtak. Egyúttal azonban titokban a gyilkos dobófegyvert is becsempészte a nyílásba. Az elektromágnes, amíg a kapcsoló révén be volt kötve a hálózatba, és természetesen amíg el volt szigetelve a két égőtől, megtartotta a csőben elhelyezett fegyvert, a nyílásba helyezett fémlapocskát. Amikor azonban utóbb a meggyilkolt… Nem! Írja: amikor a később meggyilkolt lefeküdt… Nem! Várjon!… így írja: később, amikor a később meggyilkolt lefeküdt, és a feje mögé nyúlva eloltotta a villanyt, a halált hozó fegyver elszabadult, súlyával kimozdította helyéből a rugóval leszorított angyalt, és szabadeséssel rázuhant a később… nem, ezt törölje… a meggyilkolt fejére, mégpedig másodpercenkénti hatméteres sebességgel… Tekintettel a hegy élességére, a fegyver súlyára és a meg… nem… a meggyilkolt öregkorára – zárójelbe tegye oda: nyolcvanöt esztendő és hét hónap –, a becsapódás halálos volt. A fegyver fogantyújának súlya miatt azután a fej jobb oldalra billent, aminek következtében a fegyver azt a látszatot keltette, mintha valaki a nyitott ablakon át dobta volna be. Potěšil továbbá tudta, hogy a meggyilkolt… nem… írja: hogy az öregasszony csak testvére és felesége távozása után kel fel – a „felesége” elé szúrja be: „saját” –, ezért arra számított, hogy a bűncselekményt sógornője fedezi fel, aki a reggelit beviszi a meggyilkoltnak. Hogy még további elfogulatlan tanúról gondoskodhassék, az ajtó felfeszítése céljából behívta a mit sem sejtő szomszédot. Ezáltal azt remélte, hogy a belülről bezárt szoba révén még jobban megerősítheti a maga alibijét.

A felügyelő elégedetten hallgatott el, és félvállról egy pillantást vetett a kartársnőre. Hattyúnyakáról és a kontyról tüntetően nem vett tudomást.

– Így – mondta. – És most írja: A bűntett indoka: lakásínség Potěšil professzor és testvére, Potěšil mérnök családjában.

Elhallgatott. Az ügyben összekülönbözött Málekkel. Málek, aki a gyilkossal szemben általában kérlelhetetlen és a halálbüntetés közismert híve volt, amikor az esetet kielemezték, ellágyult és megjegyezte:

– Tudod, Josef, disznóság volt a dolog, részükről, disznóság, no. Én azonban valahogy megértem őket. Ez az öregasszony végeredményben olyan öreg volt, mint Matuzsálem. Kinek volt már belőle haszna? Lakásínség van. Minek ilyen öregasszonynak ekkora nagy szoba? ő elterpeszkedett, ezek az emberek pedig, komolyan mondom, úgy éltek ott, mint egy szardíniásdobozban.

Csodálatosképp a felügyelő, a halálbüntetés esküdt ellensége, aki minden lehetséges enyhítő körülményt össze szokott gyűjteni, elkomorodott.

– De emberek voltak! – mondta. – Nem szardíniák!

– Hát éppen ez az! – hagyta helyben jelentőségteljesen Málek.

– Hát igen, éppen ez az! – válaszolta ugyanolyan sokatmondóan Borůvka felügyelő.

Málek azt hitte, egyetért vele. A felügyelő azonban elgondolkodott. Eszébe jutott, hogyan bánnak majd vele, egy háromszobás lakás tulajdonosával, aki ebben a lakásban már tizennyolc esztendőt töltött, kisebb megszakításokkal, az életéből, mely jó is volt meg rossz is volt, de mégiscsak élet volt… Hány évet is élt az a szekáns öregasszony abban az ő raktárában? Hogyan bánnak majd ővele, ha egyszer valóban öreg lesz, és senkinek sem lesz már haszna belőle?…

A kartársnő bársonyos, kissé kimért hangja zökkentette ki a gondolataiból:

– Lesz még valami, felügyelő kartárs?

A felügyelő nyomban utálatosan elkomorodott.

– Nem. Adja ide. Mutassa!

Elvette a lánytól a jelentést, amelyet az mintha keményebb koppanásokkal gépelt volna ma, mint máskor. Egy pillantást vetett a címre:

Jelentés a függőleges gyilkosság esetének kinyomozásáról.

Abban a pillanatban ingerülten kirobbant.

– Miért írta, hogy „függőleges”? Nem azt diktáltam, hogy „horizontális”?

A kartársnő sértődötten vetette fel fejét gyönyörű hattyúnyakán, és visszavágott:

– Tudja, mit, felügyelő elvtárs? Menjen, és nézze meg a szótárban, mit jelent a „horizontális” szó!

A JÓ ÖREG DAKTILOSZKÓPIA

Október közepe volt, szezon után. A San Candidából Cortinába vezető aszfaltúton egy magános, fehér tetejű, piros autó vánszorgott. A Dolomitok völgyét egészen megtöltötte a sűrű őszi köd, melynek kísérteties, füstölgő tengerhez hasonló felszíne épp az aszfaltút pereméig ért. Az autó megállt. Egy fehér ballonköpenyes férfi lépett ki belőle, és felnyitotta a motorház fedelét. A másik oldalon egy szűk nadrágos, mohairszvetteres lány ugrott ki. A férfi dühödt tevékenységbe fogott a motorházban. A lány átment az út szélére, kecsesen szétvetette lábát, és elmélázott. Pontosan szemközt vele egy vad, szaggatott szikla, sziklás hegycsúcs emelkedett a magasba a tejfehér tenger felszínéből. Gótikus templom tornyára emlékeztetett, amelyet Salvador Dali vésett kőbe. A szürke őszi felhő szétszakadt, s közvetlenül ráhullott egy nyaláb napsugár. A kísérteties gót villa, a Sárkány-hegy aranyfényben izzott fel, s úgy vált ki a köd szürkeségéből és feketeségéből, mint az Artus-legenda mitikus vára, félelmetes lovagok és ördöggel fraternizáló varázslók lakóhelye. A lány felsóhajtott, megrendülten bámulta a látomást. Valami félelmetesebb és gyönyörűbb érintette meg, mint amilyenek annak a világnak a dolgai voltak, amelyekhez eddig hozzászokott. A lány karcsú volt, de nem sovány, haja szőke, szeme, amelyben kicsinyítve benne ragyogott az aranyszínű Sárkány-hegy, világoszöld. A hideg szellő ellebbentette homlokából sárga fürtjeit. Újból felsóhajtott. A férfi a motorház fedele alatt csúnyán káromkodott.

A nyári és téli évadban végeláthatatlan karavánokban haladnak az autók ezen az aszfaltúton. Most azonban üres volt.

Nem messze attól a helytől, ahol a vörös autó megállt, egy szűk, de járható kocsiút ágazik belőle. Szélén tábla jelzi: HOTEL NESTE Dl FALCONE 4 km. Az út végigvonul a Sárkány-hegy oldalán, aztán keresztülhatol egy magas hegynyergen, itt felkapaszkodik egy körülbelül ötvenméteres meredek magaslatra, aztán számos cikcakkban meredeken leereszkedik a völgybe.

A piros autó, amely az imént az aszfaltúton megállt, most épp a havasok csendjébe burkolózó Sárkány-hegy oldalában vánszorgott, lassan, kimerült motorral. Csak néha, a meredekebb szakaszokon, csikordultak meg fékei. Az autó óvatosan megkerült egy ijesztő magasságba emelkedő sziklafalat, és elérkezett a hegynyereg legmélyebb pontjához. Ott ismét megállt. A néző, aki valahonnan az ólomszínű felhők mögül, az űrből tekintett volna le rá, piros eperszemnek nézhette volna a szürrealista dóm arany- és narancsszínben ragyogó csúcsa tövében. Vagy pedig rubinszínű vércseppnek egy bronz fáklya alatt a borult ég ájult sötétjében.

A mennyei megfigyelő azonban, ha lejjebb ereszkedik, barátságtalan szóváltás fültanúja lehetett volna.

Lányhang:

– Igen. És benne vagyunk a csávában!

Férfihang:

– Én nem akartam ezen az úton jönni. Kimerült motorral mindig kockázatos.

– De a te hibád, papa. Jellemző rád!

– Hogyhogy jellemző rám? Mindenre mégse gondolhatok, Zuzanka!

A férfi levette a kalapját, és kerek feje búbján felágaskodott az engedetlen kacsafarok.

Josef Borůvka felügyelő volt, és tizenhét éves lánya, Zuzanka.

Ebbe a kellemetlen szituációba Zuzanka hibájából, a külföld utáni szertelen sóvárgása miatt került. Hogy vágyakozását nevelői célok szolgálatába állítsa, megígérte neki: ha jól sikerül a bizonyítványa, elmennek együtt Itáliába, ahonnan Zuzanka anyjának családja származott. Ám végzetes hibát követett el: nem tisztázta a „jól sikerül” fogalmát, ennélfogva kénytelen volt a lányával és feleségével vívott súlyos harc után teljesíteni ígéretét, noha a bizonyítvány hemzsegett a hármasoktól, még két négyes is tarkította – matematikából és fizikából –, egyes pedig mindössze énekből és tornából volt benne. Zuzanka „a jól sikerült” fogalmát úgy értelmezte, hogy „nem bukik meg”. A matematika és a fizika négyest azzal magyarázta, hogy nem volt hajlandó kokettálni levezetés közben dr. Pável Lavecký tanár úrral. Borůvka felügyelő tehát borongó hangulatban elment az utazási irodába. Voltak idők, amikor ő is – hiába, azok már olyan idők voltak – vágyott idegen tájak után. Most azonban már elérkezett abba a korba, amikor kedvesebb volt neki a kényelmes szék a televízió előtt, amelyet altató helyett szokott használni. Míg a nyárba boruló prágai utcákon lépkedett, és feje tele volt az olcsó hotelek kemény ágyairól alkotott rémképzetekkel s az utazás egyéb nehézségeivel, azt számítgatta magában, mennyi marad a családi betétkönyvben, ha az utazási irodában kifizeti Zuzanka tanulmányi „sikerének” költségeit. Lelke egyik zugában ott élt a remény, hogy a deviza ez évi kerete már kimerült. Az ember azonban rendszerint a legszebb reményeiben is csalódik. A felügyelőnek voltak ugyan még más kilátásai is, például hogy nem kapja meg az útlevelet, vagy hogy mint kommunista rendőrnek, valamilyen politikai, bürokratikus szeszélyből nem adják meg az olasz vízumot, de minden egészen hibátlanul és a nemzetközi megértés szellemében működött. Négy hónap se telt el a kérvény benyújtásától, s megjött a két útlevél.

A felügyelő még egy utolsó kísérletet tett: már alaposan benne voltak októberben, és Zuzanka megint iskolába járt. Megpróbálta megmagyarázni feleségének, hogy a lány érettségi előtt van. Ha tizennégy napot hiányozni fog, nem teszi majd le záróvizsgáit. Teljes meg nem értéssel találta szemben magát. Még az iskola igazgatónőjének részéről is, akit titokban végső mentsvárának tartott. No, mondta a hölgy, ez az utolsó év, az igaz, Itália azonban történelmi föld, Zuzankának rengeteg új élményben lesz ott része, s ennek hasznát veszi történelemben és földrajzban egyaránt, márpedig egyik se nagyon megy neki.

Ennyi – egy csehszlovák állampolgárra egyáltalán nem jellemző – igyekezet után tehát itt ült most Borůvka felügyelő Zuzanka lányával a Sárkány-hegy fényben izzó sziklacsúcsa alatt piros Feliciájában, és mit sem törődve kiskorú leánya jelenlétével, dühösen és egészen szégyentelenül szitkozódott és átkozódott.

Tulajdonképpen már nem is ült, és nem is szitkozódott. A Felicia nem bírta ezt a körülbelül ötvenméteres emelkedőt a hegynyeregben, mégpedig a felügyelő szórakozottsága miatt. Mert bár a bűnügyi nyomozó többet foglalkozott a kocsival, mint kellett volna, s az elutazás előtt az utolsó két napot gyakorlatilag a hátán csúszkálva töltötte, de az olasz határ előtt izgalmában elfelejtett tankolni. Így történt, hogy az autó felmondta a szolgálatot a Sárkány-hegy tövében. Zuzanka indítványára rámerészkedtek ugyan a Neste di Falcone szállóhoz vezető útra, ahol a jelzések szerint benzinkútnak kellett lennie, nem számoltak azonban a hegynyereg csapdájával.

Ennélfogva most gyalog ereszkedtek lefelé a zegzugos szerpentinen, és csakhamar elborította őket a sűrű szürkésfehér köd, amely betöltötte az egész völgyet.

Zuzanka haladt elöl, az öreg bűnügyi nyomozó, némiképp dideregve vékony ballonköpenyében (a napos Itáliához öltötte fel) a nyomában. A ködben eltűntek Zuzanka idomainak meghitten ismerős vonásai, és a fiatal női termet általános jelképévé alakultak át. A bűnügyér komor gondolatai közül különvált egy valamelyest kellemesebb kép: egy egészen más és mégis nagyon hasonló alak emléke, egy másik ugyancsak kedves lányé – még ha másképp volt is kedves akivel éppen olyan goromba volt – bár más módon, mint lányával. Az a lány azonban most messze volt. A felügyelőnek fájt a lába, a ködben kifogyott a lélegzete, s a köves út meggyötörte. Nehezen haladt előre, sóhajtozott, rázta a fejét, mintha el akarta volna űzni belőle a komor gondolatokat, és körülnézett. A sűrű szürkésfehér kásában valami természeti törvény csodálatos tölcsért alakított ki, amelybe, mint valami mézes limonádé, beleömlött a napsugarak áradata, és lecsorgott a szakadékba a szerpentin alatt. Zuzanka megállt az út peremén, belenézett ebbe az olvasztott aranyba, és felkiáltott:

– Jé, papi! Nézd csak!

A felügyelőt meghatotta a természet szépségei iránti érzék, amelyet nem várt lányától. Általában csak ama ellenszenves, a felügyelő számára felfoghatatlan lárma szépségei iránt tanúsított megértést, amelyet a The Backside Slappers nevű iskolai big beat idézett elő. Most azonban, úgy látszik, az ősi természet varázsa még az ő elektronizált szívecskéjét is megérintette. A felügyelő a szakadék szélére lépett, és lenézett a mélybe. A fény rézsútosan hullt rá a sárga homokhordalékra, amely egy teraszon terült el vagy húsz méterre alattuk.

– Micsoda szépség! – lelkesedett. – Kár, hogy anyu nincs itt velünk.

Zuzanka azonban türelmetlenül megrázta a fejét.

– De nem! Nézd! Ott! Azok a nyomok! – mutatott ujjával a homoktorlaszra.

A felügyelő odanézett. A homok sima felszíne középen fel volt túrva, mintha valami küzdelem zajlott volna ott. A feldúlt helytől világos, friss és pontosan körülhatárolt férficipőnyomok vezettek valahová a ködbe. A felügyelő azonban szabadságon volt, és szabadságon is akart maradni.

– No igen – dörmögte. – Valaki odapottyant, aztán továbbment.

Zuzankát felháborította a dolog.

– No de apu, te talán nem látod?

– Látom – mormolta az öreg bűnügyér. – Inkább ezt a szépséget néznéd. Talán soha életedbe nem kerülsz el ide újból.

– De honnan ment oda? – nyögte kétségbeesetten Zuzanka.

– Kicsoda?

– Hát az, aki ott valakivel birkózott, és továbbment.

Borůvka felügyelő összerezzent. Valóban. A nyomok elvezettek a küzdelem helyétől, és láthatóan csak egyetlen sor nyom volt. A küzdelem helyéhez semmi nem vezetett. A homok felszíne körös-körül mindenütt tökéletesen sima és érintetlen volt.

A felügyelő azonban fellázadt.

– Mi közöm nekem ehhez? – kiáltotta mérgesen. – Történt itt valami bűncselekmény? Nem történt. És különben is szabadságon vagyok.

Zuzanka lebiggyesztette a száját.

– Úgy beszélsz, mint az a felügyelő abban a Capek-novellában – szólt megvetően. – És honnan tudod, hogy semmiféle bűncselekmény nem történt?

– Miféle novellában?

– Hát abban a nyomokról szólóban.

A felügyelő homályosan visszaemlékezett, hogy valaha olvasta Capek szóban forgó elbeszélését. Az író gúnyt űzött benne az ő hivatásából, s ez ingerelte őt. Azonfelül az elbeszélésnek nem volt vége, nem magyarázta meg a titokzatos nyomok eredetét. Ő tehát annak idején rosszkedvűen eldobta a könyvet, és nem is tért vissza hozzá többé. Utána a közbiztonsági alkalmazottak közművelődésügyi tanfolyamán valaki éppen azt a történetkét hozta fel bizonyítékul arra, hogy Capek idealista volt, és a miszticizmus felé hajlott. Igaza volt. A felügyelő szerette ugyan a rejtélyeket, de csak a megoldott rejtélyeket. Éles pillantást vetett a nyomokra, s összeráncolta a homlokát.

– Nincs ebben semmi különös – jelentette ki. – Köröskörül mindenfelé sziklák emelkednek, csak most köd borít mindent. Nyilván egy hegymászó ereszkedett le ide valahonnan. Vagy leugrott…

Ebben a pillanatban megszűnt az atmoszferikus jelenség. A szellő köddel borította be a nyugtalanító dolgot.

– Vagy fata morgana volt – fűzte hozzá a felügyelő. Úgy érezte, hogy a problémát megnyugtatóan, racionálisan és logikusan magyarázta meg, ahogyan egy tudományosan dolgozó testület tagjához illik. Valahogyan így kellett volna megmagyarázni – állapította meg magában – azokat a nyomokat is Capek idealista sztorijában. „Ha én detektívregényeket írnék – gondolta magában –, sohasem engedném meg magamnak, hogy bizonytalanságban hagyjam az olvasót.”

Szabadsága azonban hamarosan mégis véget ért. Körülbelül egy kilométert tettek meg. A köd kissé felszállt, de továbbra is úgy lebegett az út felett, mintha alacsony barlang mennyezete lett volna. Zuzanka hirtelen rémülten felkiáltott. Vékony, kissé maszatos ujjával maga elé mutatott.

Ott feküdt az áttetsző cafatokban hömpölygő nedves párák alatt, néhány lépésnyire a köves úttól. Borůvka felügyelő nyugtalanul húzta össze szemöldökét. Egy női holttest volt. Elnyúlva feküdt a hátán, száját kitátva, szeme rámeredt a Sárkány-hegy fényben ragyogó csúcsára, amely úgy világított a ködben, mint egy mesebeli lampion.

Zuzanka összerázkódott a borzalomtól: az első valóságos holttest volt életében. A felügyelő dermedten lépett az ismeretlen nőhöz. Észrevette, hogy feje egy sima sziklán hever. Nagy, még nem egészen megszáradt vértócsa terjengett alatta. A halántékán is látszott egy kisebb vérömleny. A felügyelő gyakorlottan megállapította, hogy tompa tárgytól eredő ütés nyoma. Az asszony öltözete egy szűk fekete sínadrág és egy vastag szvetter volt, meg egy finom és láthatóan drága szőrméből készült bunda. Körülbelül negyvenesztendős lehetett. Szép volt, láthatóan jól ápolt, s nyilvánvalóan jómódú. Körmein rózsaszín lakk csillogott, ujjain néhány nagy briliáns világított. A felügyelő megfogta a pulzusát, keze azonban már jéghideg volt, a szívverésnek nyomát sem érezte. Az öreg bűnügyi nyomozó automatikusan megállapította, hogy szó sem lehet rablótámadásról.

– A-a-apu, gyerünk innen! – dadogta Zuzanka sápadtan, vacogó foggal. – Gyere. Ez… ez borzasztó!

– Bizony az – bólintott az öreg bűnügyi nyomozó. – Még csak ez hiányzott nekem. No, jelentjük a dolgot a szállóban, és megyünk tovább. Gyere.

Csakhogy már tudta – és dühös volt emiatt magára –, hogy ebből semmi sem lesz. Addig nem mozdul a szállóból, amíg meg nem tudja, ki gyilkolta meg a briliánsokkal díszített asszonyt. Mert Borůvka felügyelő – nem úgy, mint az idealista humanista, aki előtt nem voltak világosak az élet és a társadalom perspektívái – sohasem engedte meg magának, hogy bizonytalanságban hagyja az olvasót.

Egy kissé odébb kettévált az út. Az útkereszteződésnél útmutató meredt a magasba két nyíllal. A bal oldali alatt: CASTEL GIORNO 3 km, a jobb oldali alatt: HOTEL NESTE Dl FALCONE 1 km. Kiléptek. Zuzankát a borzalom hajtotta, a felügyelőt pedig a kényszerítő kötelességtudat. Nem egészen negyedóra alatt a szállodához értek.

Fényűző hegyi szálloda volt, most üresen és elhagyatottan szomorkodó táncterasszal, fedett parkolóhellyel, újonnan mázolt, nagyobbrészt zárt, zöld zsalus ablakokkal. A ködből úgy világított feléjük, mint egy színes kép valamelyik svájci csokoládéról. Az üveges verandán át egy plüssel és krómozással teli hallba jutottak. Senkit se láttak benne; a recepció kongott az ürességtől, a pulton ott állt a telefon. A kagyló mellette. Csend honolt itt és finom kávéillat. Az előcsarnok dohánybarna félhomályában üresen fénylettek a bőrfotelek, és a recepciós pult mögött a tábla kampósorában egyetlen kulcs függött.

Zuzanka összerázkódott, és a felügyelőhöz húzódott.

– Olyan furcsa ez itt, apu. Mintha, mintha valaki mindenkit legyilkolt volna itt!

Válasz helyett valahol messze a szálloda mélyében porszívó mordult fel. A felügyelő bátortalanul köhintett. Hangja végigszállt a helyiségen, csendes visszhangja elveszett a fenyőburkolatú folyosókon.

A felügyelő újból köhintett, és halkan felkiáltott.

– Halló!

Semmi.

– Kiálts te, Zuzanka – szólt a felügyelő.

– Félek!

– Ugyan! Hiszen veled vagyok – nyugtatta őt a felügyelő higgadtan, és a kandallóhoz lépett. Egyetlen láng sem lobogott benne, de a piszkavas ott állt a rácshoz támasztva, és a felügyelő minden eshetőségre készen megragadta.

Ez bátorságot adott Zuzankának, a szájához tette a kezét, és magas, remegő hangon elkiáltotta magát:

– Halló!

Valahol odafent valaki energikus tevékenységre buzdult. Léptek döngtek, s egy férfihang szólalt meg:

– Ja, ich geh schon, gnäd’ge Frau!

A lépcsőkorlát felett csakhamar egy barna arc bukkant elő, amelyet fekete banditabajusz és széles kopasz homlok díszített. Zuzanka összerezzent.

– ]a? – kérdezte az arc tulajdonosa majdnem barátságtalanul. – Sie wünschen?

Borůvka felügyelő mozgósította valaha kitűnő németségét, és megszólalt:

– Eine Frau liegt auf dem Wege, unweit von dem Hotel.

– Eine Frau? – A férfi ijedten összerezzent. – Die gnädige Frau Winterbourne?

– Ich weiss nicht – válaszolta Borůvka felügyelő. – Sie ist tot.

A férfi elsápadt, megtántorodott.

– Tot? – kiáltotta. – Alice tot?

– Ja – bólintott rá Borůvka felügyelő. – Er-ermordet.

A férfi a melléhez kapott a szíve táján, aztán kétségbeesett kiáltással lehemperedett a lépcsőn, mint egy fatörzs.

Odafent újból léptek hangzottak fel, ezúttal női lépések, és a kókuszszőnyegen a szobaasszony futott végig.

– Gyakran megtörténik ez vele? – kérdezte a felügyelő, amikor a nő melléje térdelt az ájult férfi fölé.

– Nem – válaszolta ugyancsak németül. A határviták és az évszázados kétnyelvűség országában voltak. A felügyelő egy pillantást vetett a nőre, mert úgy érezte, hogy a válasza valahogy hidegen hangzott. Fekete, szép lány volt, és túlságosan nyugodtan viselkedett. Gyöngéden pofozni kezdte a banditabajszos férfit.

– Akkor miért ájult el? – kérdezte a felügyelő.

A lány, anélkül, hogy rápillantott volna, hidegen válaszolta:

– Szerelmes volt Winterbourne asszonyba.

– Várjon – szólt a felügyelő. – Honnan tudja, hogy Winterbourne asszony az, akit…

– Hallottam önt fentről – válaszolta a szobalány. – És különben is, várható volt.

– Mi?

A lány csak a vállát vonogatta.

– Hogy az úr, hogy ez az úr elájul? – ostromolta a felügyelő. – Vagy hogy valaki meggyilkolja Winterbourne úrnőt?

A lány elfintorodott.

– Inkább hogy meggyilkolja Winterbourne urat.

– Kicsoda?

– Hát ő – intett a lány fejével a férfi felé, aki lassan ocsúdni kezdett ájulásából. – Signor Faggioti. A padrone.

Amikor a padrone teljesen magához tért, és a felügyelő parancsára a telefonhoz lépett, hogy felhívja a rendőrséget, a felügyelő oldalát egyre fúrta valami. A padrone izgatottan hadart a telefonba, a felügyelő a férfi barna ábrázatáról a szobalány viaszsápadt, mozdulatlan arcára fordította komor tekintetét. Úgy érezte, hogy a lány nagy, érzéki ajkán megvető – vagy gúnyos? – mosoly lebeg. De nem tudta pontosan megállapítani.

– Miért volt ez a telefonkagyló letéve? – kérdezte a szállodást, mihelyt az befejezte a telefonálást.

A férfi zavartan pillantott a telefonra.

– Miért? Te jó ég, miért is? – Végigsimított a homlokán. – Tudom már! Reggel Savinit akartam hívni. Barátom Castel Giornóban. Foglalt volt. Letettem a pultra… és ottfelejtettem…

– És mit csinált?

– Mikor?

– Amikor megfeledkezett erről a kagylóról?

A padrone a semmibe bámult, és fáradtan, lassan lehunyta a szemét, mintha valami kimerítené. „De mi? – kérdezte magában a felügyelő. – Mi meríti ki? Talán az, hogy nem tud hamarjában semmit kitalálni.”

– Miért akarja ezt ön tudni? És egyáltalán kicsoda ön?

A felügyelő enyhén elpirult.

– Bűnügyi nyomozó vagyok – felelte. – Szabadságon. Jobban teszi azonban, ha mindent elmond nekem. Már amennyiben fontos önnek, hogy Winterbourne asszony gyilkosát gyorsan megtalálják.

Beletelt egy pillanat, amíg a padrone megszólalt:

– Behoztam Winterbourne-éknak a reggelit az ebédlőbe, aztán kimentem. Egyet jártam, öt perccel ezelőtt tértem vissza.

És mesélni kezdte:

– Igen, ők az egyetlen vendégeink a hotelben. Tulajdonképp csak azért tartom őket itt, mert Winterbourne úr Skeet professzor barátja. Skeet úr fenn a csillagdában dolgozik. Igen, odafent a Sárkány-hegyen csillagvizsgáló van. Hogyan? Nem. Nem Winterbourne asszony kedvéért tartom itt őket. Illetve – az ő kedvéért is. Alice asszonynak minden kívánságát teljesítenie kell, teljesítenie kellett mindenkinek, aki csak ismerte őt. – A felügyelő észrevette, hogy a szállodás fekete szeme megcsillant. Megmagyarázhatatlan szomorúság fogta el. A padrone folytatta: – Most nincs szezon. A szállodát javítják, a személyzet szabadságon van. Winterbourne-ék tulajdonképpen személyes vendégeim. Magam főzök nekik, meg magamnak és Carlának is… Ilyesmi! – sóhajtotta felcsukló hangon. – Még mindig nem tudom elhinni!

– És hol van most Winterbourne úr?

– Nem tudom. Azt mondták, hogy reggeli után átmennek Castel Giornóba.

– És hány órakor reggeliztek?

A szállodás a recepcióban függő órára pillantott. Tízet mutatott.

– Kilenc előtt.

A felügyelő elgondolkodott, és megkérdezte.

– Abba a Castel Giornóba innen azon a dombon keresztül lehet eljutni, ott a keresztúton a hotel felett?

– Nem. Arra is lehet menni, de az egy meredek, kényelmetlen hegyi ösvény. ők mindig erre lefelé indultak. Az országúton. Egészségügyi sétaképpen.

– Csakhogy ő… – kezdte a felügyelő, de elharapta szavát. Eszébe jutott a halott nő, aki az útkereszteződés és a hegynyereg között fekszik a lapos sziklán. A szállodatulajdonos vallomása szerint nem ott kellene lennie.

Ezt azonban nem mondta meg neki. Ehelyett megkérdezte:

– Milyen messze van ide Castel Giorno?

– Országúton körülbelül hét kilométer. De kényelmes a járás. Visszafelé mindig taxit béreltek.

A szállodatulajdonos arcán könnycsepp gördült alá.

– Hm – dörmögte Borůvka felügyelő. – De hol van most Winterbourne úr?

A szállodatulajdonos letörölte a könnyét, és a felügyelőre förmedt.

– Már mondtam önnek, hogy nem tudom! Én nem keresem őt – hisztérikusan felrikácsolt. – Winterbourne urat tőlem ugyan ellophatják!

Winterbourne asszony öltözőjébe, melyet hideg, fehér fény világított meg, a szobalány vezette be a felügyelőt. A fény végigömlött az öltözőasztal nagy ovális tükrén, a flakonok, tégelyek és a hölgy szépségének karbantartását szolgáló egyéb tárgyak ütegén. A felügyelőt azonban ezek nem érdekelték. Figyelmét más flakonok, tégelyek és tubusok kötötték le, amelyek tarka sokaságban hevertek az éjjeliszekrényen, s amikor kinyitotta, látta, hogy a fiókjaiban is. Ezek – egyetlen pillantással meggyőződött róla – más, a szépségnél sokkal fontosabb dolog ápolására és fenntartására szolgáltak.

– Igen – szólt közömbösen a szobalány. – Mindig tele volt az éjjeliszekrénye. Winterbourne úr szállította neki a városból. A hölgy állítólag beteg volt.

– És nem tudja, mi baja volt? – A felügyelő kezébe vette az egyik dobozt. Felírása semmit se mondott neki, de kémiai összetételében előfordult a „barbituratum” szó.

– Azt nem tudom – válaszolta a szobalány.

– Winterbourne úr nem beszélt róla?

– Beszélt. A padronéval.

– És a padrone?

A szobalány elkomorodott. Lehet, hogy csak a felügyelő látta úgy, aki most egy másik dobozt tartott ujjai között. A doboz nyitva volt. És majdnem üres. Csak két kis üvegampulla maradt benne, tele sűrű folyadékkal. A vegyi összetételt jelző idegen szavak között a felügyelő megpillantotta a „morfiné” szócskát.

– Nos? – faggatta a szobalányt. – A padrone nem mondott semmit?

A szobalány először lehorgasztotta a fejét, aztán indulatosan vállat vont, és kinézett az ablakon a fehér ködbe.

– De mondott – válaszolta fagyosan és majdnem örvendezve. – Azt mondta, hogy az asszony súlyos beteg. Legföljebb két-három évig él.

– Benito doktortól tudtam meg – csuklott fel a hoteltulajdonos. – Madonna mia, nem bírtam elviselni! Néha éjszaka jajgatott. Rettentő volt. Rettentő! Szegény hölgy! Olyan fiatal! Olyan szép! És ennyi szenvedés!

Nagy zsebkendőjével megtörölte a szemét, és újból felzokogott.

– Szedje össze magát! – szólt rá komoran a felügyelő. – Azon a sétán egyedül volt?

– Egyedül – zokogta a padrone.

– És a hotelből merre ment? A fenti úton, vagy lent az országúton?

– Fent – válaszolta a hoteltulajdonos. Idegesen körülnézett. Pillantása megakadt a szobalányon, aki az előcsarnokban levő négy bőrfotel egyikében ült. A másikban a rémült Zuzanka kuporgott remegve, a harmadikban Borůvka felügyelő dörzsölte a kezét. Nem örömében. A hideg miatt. A szállodás a negyedikben ült.

– Senkivel se találkozott?

– Senkivel.

– És önt se látta senki?

– Senki.

– Eszerint – állapította meg lassan a felügyelő – nincs rá tanú.

– Tanú? Miért? Minek a tanú? Talán… nagy ég… talán csak nem gondolja, hogy…

– Semmit se gondolok – szólt a felügyelő. – Csak itt van egy kis ellentmondás, amely talán tisztázódik, ön azt mondta, hogy Winterbourne-ék lent az országúton távoztak. Winterbourne asszony azonban a felső út mellett fekszik, amelyen ön indult el.

– Madonna mia! – jajdult fel a padrone. – De én… én csak egy kis darabot mentem rajta! Egész kis darabot! Ahhoz a kis padocskához mentem a hotel mögött, olyan kis padocskához, ahonnan kilátás nyílik a völgybe. Ott leültem.

– Ebben a hidegben?

– Igen. Nekem nem árt a hideg. Edzett vagyok. És ott ültem. Carla! – fordult hevesen a szobalányhoz. – Hiszen neked látnod kellett engem! Ott ültem azon a kis padon, és néztelek, hogyan rakod ki a takarókat Alice szobájában… Winterbourne-né asszony szobájában. Láttalak téged! Intettem neked! Hiszen látnod kellett!

A felügyelő gyorsan a szobalányra pillantott. A lány hallgatott, sötét pillantással, gúnyosan nézett a szállodásra. S vontatottan válaszolta:

– Nem láttam önt, padrone. Köd volt.

– Igen – szólt a felügyelő. – És ön hogyan láthatta a ködön át a kisasszonyt az ablakban?

A hoteltulajdonos álla reszketni kezdett.

– De – dadogta –, de én nem öltem meg őt! Ő volt! Ő!

– Kicsoda?

– Winterbourne – zokogott fel a padrone.

– Miből gondolja?

– Abból, hogy az utóbbi időben borzasztóan veszekedtek.

– Mi miatt?

– A miatt… a miatt… az asszony miatt a csillagdából!

Mielőtt azonban a felügyelő valami többet is megtudhatott volna az obszervatórium női lakójáról, nehéz léptek hangzottak fel az üvegezett verandán, és egy tagbaszakadt fiatalember lépett a hallba, hegyicsendőr-egyenruhában.

– Gyilkosság? – kérdezte mohón a fiatal carabiniere. – Miért nem mondta be ezt a telefonba? Rögtön jelentenie kellett volna? Gyilkossághoz a kapitány úrnak kell kijönnie a városból! Hol a telefon? Azonnal jelentem neki! Kötelességem. Miért nem mondta rögtön, hogy gyilkosságról van szó?

A carabiniere is, noha barna, olasz típus volt, németül beszélt.

– Nem mertem – suttogta a padrone. – Valahogy nem bírtam kinyögni magamból ezt a szót.

– Azt hittem, hogy a személyzetből valaki ellopott valamit – mondta fagyosan a carabiniere. – Ez nem tartozik az én hatáskörömbe. Hol a telefon?

Körülnézett, és határozott léptekkel a recepciós pult felé indult. Borůvka felügyelő felállt, és utánasietett.

– Mennyi időbe telik, amíg a kapitány úr ideérkezik?

– Körülbelül félóra. Inkább háromnegyed. Miért?

– Semmi. Csak szeretném, ha már megkezdődnék itt a nyomozás – válaszolta a felügyelő, hirtelen gondolataiba merülve, mert az jutott eszébe, vajon valóban olyan mimóza-lélek-e a hoteltulajdonos, hogy nem tudja valódi nevén nevezni a dolgot, vagy pedig nincsen-e más oka és értelme, hogy így késlelteti a szakemberek érkezését.

– Tulajdonképpen kicsoda ön? – ütötte meg a fülét a carabiniere bizalmatlan kérdése.

– Turista.

– Rendőr! – kiáltotta a szállodás. – Szabadságon.

A carabiniere összerezzent.

– Rendőr?

– Igen. De külföldi – tette hozzá sietve Borůvka felügyelő. A carabiniere leejtette a kezét, amely már majdnem megérintette a telefont.

– És szabadságon? – kérdezte sötét, gyanakvó hangon. – Most? És itt?

– Igen. Nem intézték el idejében az útlevélkérvényemet. Nyáron akartam jönni, de…

– Mit nem intéztek el önnek idejében?

– A kérvényemet. A kiutazási engedélyt. Az útlevélbe.

– És mikor adta be?

– Júniusban.

A felügyelő érezte, hogy elönti a verejték. A carabiniere nem vette le róla a szemét.

– Októberben járunk! – jegyezte meg sokatmondóan, és feltárcsázta a számot.

Úgy látszott, hogy a carabiniere többet forgatja fejében a felügyelő kiutazási engedélyének ügyét, mint a gyilkosság körülményeit. Csakhamar kiderült, miért.

– Mikor kérte azt az útlevelet? – kérdezte, amikor már vagy húsz perce szomorú félkörben ott álltak a holttest felett.

– Júniusban.

– És azt mondja, hogy a holttestet ön találta meg?

– Igen.

– És hogy odafent az országúton elfogyott a benzinjük, mert elfelejtett tankolni?

– Igen.

– És hogy motor nélkül jöttek le a hegyről, és odafent a nyeregben akadtak el?

– Bebizonyíthatom önnek – válaszolta tétován Borůvka felügyelő. – Az autó ott áll.

– Ezt elhiszem önnek – jelentette ki nyomatékosan a carabiniere, és kimeresztette a szemét. – És azt mondja, hogy turistaként jöttek ide?

– Igen.

– Most. Októberben.

– Hiszen mondtam már, hogy nem intézték el idejében…

– Was erzählen Sie mir da für Märchen! – harsogta hirtelen zengő tenorján a carabiniere. – Júniusról beszél, és októberben járunk! Az effajta dolgot más embereknek szokták ilyen sokáig intézni, és nem rendőröknek! Olyan embereknek, akiknek van valami ügyük a rendőrséggel, de ellenkező értelemben!

– De ön nem érti…

– Mir scheint, Sie sind höchstenst verdächtig! – A carabiniere haragos pillantást vetett a holttestre, aztán Zuzanka felé fordította bizalmatlan tekintetét. Az szerencsére semmit sem értett, mert a nem kötelező német nyelven többnyire csak eléggé kiterjedt szerelmi levelezését bonyolítja le, amiről Borůvka felügyelőnek természetesen sejtelme se volt.

– Tulajdonképpen hova való? – mordult rájuk a carabiniere.

Az öreg bűnügyér csendesen válaszolta:

– Csehszlovákiából.

A barna ifjú erre gyönyörű, úgyszólván operettbe illő mozdulatot tett. Hüvelykujját beleakasztotta övébe, ide-oda ringott sarkán, kimeresztette a szemét, és füttyentett.

– Ach so! – jegyezte meg, és a szállodatulajdonoshoz fordult. – Ez a hölgy, ha jól tudom, az Észak-amerikai Egyesült Államok polgára volt.

– Jawohl, Fritz.

– Most már kezd a dolog világos lenni előttem – jelentette ki a carabiniere, és leplezetlen gyanúval, komoran a felügyelőre szegezte szemét. – Maga rendőr, mi? Kommunista rendőr?!

– Pártonkívüli vagyok – suttogta a felügyelő.

– Tehát titkosrendőr! – állapította meg a carabiniere.

– A bűnügyiektől, kérem – védekezett a felügyelő, az egyenruhás férfinak azonban szemmel láthatóan megvolt az ügyről a maga véleménye.

– Ügynök! – harsogta. – Kommunista ügynök! Madame Winterbourne pedig gazdag amerikai hölgy volt. Nyilván valamelyik politikus lánya. Még az is lehet, hogy az Észak-amerikai Egyesült Államok valamelyik szenátorának a lánya.

Bármennyire fagyos volt az időjárás, Borůvka felügyelő erősen izzadt.

Püff neki, mondta magában. Életében először jár külföldön, és máris politikai bonyodalom támad belőle.

Hirtelen nagyon sajnálta, hogy Zuzanka mégsem bukott el matematikából.

– Még az is lehet, hogy az Egyesült Államok elnökének volt a rokona! – szőtte tovább a biztató lehetőségeket a carabiniere. – No, meglátjuk, mi sül ki a dologból! Amíg meg nem érkezik a kapitány úr, letartóztatom – jelentette ki elégedetten a carabiniere, és csípősen hozzátette: – elvtárs!

Borůvka felügyelő csak addig maradt letartóztatásban, amíg meg nem jelent a kapitány, aki Rheingold Bramante néven mutatkozott be.

– Tehát kolléga! – A kapitány barna arcán mosoly villant át. – A vörös rendőrségtől, igaz? Örvendek! – folytatta, és kezet nyújtott a felügyelőnek. – Fritz! Megbolondultál, vagy mi van veled? Egy kolléga csak nem gyilkol? Legalábbis nem amikor külföldön vendégeskedik. Bocsásson meg neki, kolléga úr. Fiatal, zöldfülű, tapasztalatlan még. – A jó ég tudja, miért, tört németséggel folytatta: – És engedje meg, hogy bemutassam Winterbourne urat.

A magas, délceg, szürkülő hajú férfi, aki az első pillantásra a legjobb korban levő eszményi angol sport-gentleman jól sikerült mintapéldányának látszott, hallgatagon lehúzta bőrkesztyűjét, s megszorította a felügyelő kezét. Azután a holttest fölé hajolt. Arcán megfeszültek az izmok. A felügyelő titokban egy gyors pillantást vetett a szállodatulajdonosra. A padronét még mindig rázta a sírás. Winterbourne szemében egyetlen könnycsepp se jelent meg. Uralkodott magán, ahogy az az angol önuralom tökéletes példaképéhez illik.

– Borzasztó ez – állapította meg szárazon. – És az én bűnöm. Nem lett volna szabad egyedül elengednem. Sejthettem volna, hogy valami ilyesmi történik. Az utóbbi időben nagyon sokat szenvedett.

A felügyelő megdöbbent.

– Talán vessünk egy pillantást a halottra is, kolléga úr – szólt vidáman a kapitány. – Tehát ön azt mondja, gyilkosság?

– Mi más? – kérdezte a felügyelő, és elöntötte a forróság. Hirtelen elszégyellte magát. De rögtön elutasította a dolgot. – Baleset nem lehet. Túlságosan távol fekszik a hegyek lábától ahhoz, hogy levethette volna magát.

– Nézze csak – oktatta ki kárörvendően a kapitány –, tarkójával a kövön fekszik. Látja? A koponyája bezúzódott a heves ütődéstől. Szorosan hozzásimul a kőhöz. Itt, látja a kibuggyant agyvelőt? A seb körül pedig egy kúp a koponyacsont töredékeiből, csak a bőr tartja össze.

A felügyelőt újabb forró hullám öntötte el.

– Ön így gondolta: ütés a halántékára valami tompa tárggyal – folytatta a kapitány –, zuhanás hátra, a koponya pedig bezúzódott a kövön. Csakhogy annak óriási esésnek kellett volna lennie – hunyorgott a kapitány. – Mintha valami nagy magasságból történt volna! Akkora zuhanásnak! – Elmosolyodott, és a felügyelő hirtelen erős ellenszenvet érzett irányában, annál is inkább, mert úgy látszott, hogy a kapitánynak igaza van. De nemcsak azért. Az olasz elmosolyodott, és megkopogtatta a homlokát. – A rendőrnek – folytatta – legyen valami a fejében. Önöknél azonban a rendőrség… inkább a fejre… mi? A kommunista rendőrség gumibottal a fejre… hahaha! – nevetett tele szájjal, és Winterbourne úrra pillantott. Winterbourne azonban megőrizte komoly hallgatását. A szállodatulajdonos szepegett. A felügyelő érezte, hogy az izzadságtól a hátához ragad az ing. Noha galambtermészetű volt, gyűlölni kezdte a kapitányt.

– Tehát ön szerint gyilkosság – folytatta a vidám férfi. – Szerintem öngyilkosság!

– Ez akkor is ostobaság! – robbant ki a felügyelő. Elvesztette az uralmat az idegei felett. A kapitány újból a homlokát kopogtatta.

– A rendőrnek legyen valami a fejében. És legyen esze is. Szeme, füle, feje, együttvéve: tudjon következtetni. Maguknál azonban csak ököl, fog, vallomás, hahaha!

Az öreg bűnügyi nyomozó már alig bírt uralkodni magán. Világéletében féltékenyen vigyázott a bűnügyi testület jó hírnevére. Azt suttogták róla, hogy egy alkalommal merő kíméletből nem bírta magát rászánni, hogy szemébe vágja a döntő bizonyítékokat egy kétszeres gyilkosnak. Csupán azért, mert a jómadár szegény árva volt, árvaházban nőtt fel, és súlyos tüdőbajban szenvedett. Pályafutása során csak két alkalommal használta az öklét, de mindkét esetben pisztollyal támadt rá a másik. Ezért mondták fel a szolgálatot most az idegei.

– Ostobaság! – kiáltotta. – Ugyan, kérem! Öngyilkosság! Én már láttam gyilkosságnak álcázott öngyilkosságot, de…

– Szem, fej, következtetés – hajtogatta gúnyosan a kapitány, és felmutatott a mennyboltra. – Nézze!

A felügyelő annyira hátrahajolt, hogy a dereka beléfájdult. De most nem vette észre. A derékfájása újabb verejtékhullámba fulladt.

Közben ugyanis a köd eloszlott, és a nap már nemcsak a Sárkány-hegy szikladombján ragyogott, hanem az egész hegyoldalon és egy másik sziklatornyon is a völgy túlsó oldalán. Ez közvetlenül felettük nyúlt az égre, s körülbelül háromszáz méter magasságban hegyi kötélpálya két vaskos kötele ereszkedett alá róla.

Borůvka felügyelő elpirult, aztán elsápadt.

– Köd volt – suttogta. – Ezt… ezt egyáltalán nem lehetett látni!

Winterbourne nyugodtan beszélt, arcán most sem rezdült egyetlen izom sem.

– Reggel eredetileg Castel Giornóba akartunk átsétálni. Alice azonban később meggondolta magát. Az ilyen ködös napokon, mint ez a mai, szívesen ment fel kötélpályán a csillagdához. Ott majdnem mindig süt a nap, és Alice-nek jót tett a napfény. Szerette nézni a ködtengert is. Minthogy nekem ma föltétlenül le kellett mennem Giornóba – fontos gyógyszerküldeményt vártunk, és a postáért magunk szoktunk elmenni egészségügyi sétaképpen –, az állomásról felcsengettem a csillagdát, hogy kapcsolják be a motort, aztán besegítettem Alice-t a kabinba, és megvártam, amíg elindul. Utána az országúton lementem Giornóba. Közvetlenül a község előtt találkoztam a kapitánnyal, ő mondotta el nekem a rettenetes újságot. Istenem! Ha elgondolom, hogy még két órával ezelőtt – karórájára pillantott –, nem egészen két órával ezelőtt… még élve láttam… utoljára láttam drága arcát, amikor bezártam mögötte az ajtócskát… De ez az én bűnöm. – Felemelte a fejét, hangját azonban nem. – Egyszerűen nem lett volna szabad egyedül elengednem. Tudtam, hogy ilyesmit forgat a fejében.

– Van valami kérdése, kolléga úr? – fordult Bramante kapitány a felügyelőhöz. – Az öklét azonban, kérem, ne használja.

A felügyelő uralkodott magán, őszintén gyűlölte a kapitányt. Bramante az ítélőképességét bántotta meg, sőt mi több: rendőri becsületét, érzelmeit, határozatlan, de jóindulatú világnézetét. Legyőzte azonban ellenszenvét, és megszólalt:

– Ha megengedi, van. Szeretném tudni, hogyan került a bal halántékára ez a véraláfutás, ha öngyilkosság volt?

Bramante meglepődött, és kissé elborult. Winterbourne-ra pillantott, ő azonban nyugodtan válaszolta:

– Alice reggel megcsúszott, s beverte a korlátba. Carla kisasszony látta, nem igaz?

A fekete szemű szobalány bólintott.

Közben rámosolygott Winterbourne-ra. Vagy csak a felügyelő látta úgy?

– Igen – mondta a lány. – Beleütötte a korlátba. Magam segítettem fel őt.

– Szegény hölgy! – szipogott a padrone. – Annyi fájdalom, és még ez is.

Bramante megnyugodott, s ismét gúnyosan nézett a felügyelőre.

– Honnan irányítják ezt a kötélpályát? – kérdezte Borůvka, és figyelemre se méltatta a kapitány pillantását.

– Az irányító állomásról, odafentről, a Sárkány-hegyről – magyarázta Winterbourne nyugodtan. – Az állomás a szikla keleti oldalán fekszik, az obszervatóriumból nem látni, de jelzőcsengő köti össze a csillagdával. Ilyenformán nem kell szolgálatot tartani odafent az állomáson. Az obszervatórium gondnoka vagy valaki Skeeték közül kijön a csillagdából, és bekapcsolja a motort.

– És lentről bárki, csak úgy, felcsengethet?

– Nem mindenki. Csak akinek kulcsa van a kabinhoz.

– S önnek van?

– Igen. Skeet régi barátom, Alice-é is.

– Ön tehát reggel felcsengetett?

– Igen. Felcsengettem. Besegítettem Alice-t a kabinba. Megvártam, amíg a felső állomásról megszólal a jelzés, hogy bekapcsolják a motort. Bezártam Alice után az ajtót, és Alice újból csengetett. A kabin elindult, én egy pillanatig még utánanéztem, azután mentem Castel Giornóba.

Borůvka felügyelő felnézett a kötélpálya kábeleire. Háromszáz méter lehetett, vagy még több is. A völgy pedig szűk, nem szélesebb egy kilométernél. Nézte a vaskos drótköteleket, amelyek méltóságteljes ívben lendültek fejük felett a magasba.

– Hm! Találkozott önnel valaki a Castel Giornóba vezető úton? – kérdezte. – Úgy értem, Bramante kapitány előtt?

– Igen. A falu előtt két kilométerrel elrobogott mellettem motorbiciklijén a signor carabiniere.

A barna fiatalember komolyan bólintott.

– Helyes – jegyezte meg a felügyelő, és elgondolkodott. Mindnyájan hallgattak. – Akkor feleljen, kérem, a következőre – folytatta –, ha a hölgy menet közben kiugrott a kabinból, a kabin nyilván üresen érkezett fel. Azóta már eltelt két óra. Hogyan lehetséges tehát, hogy azoknak odafent nem tűnt fel a dolog? Miért nem hívták a hotelt? Vagy miért nem jöttek le?

Winterbourne vállat vont. A felügyelő a szállodatulajdonoshoz fordult:

– Nem tudja?

A padrone gyűlölködve sandított Winterbourne felé.

– Honnan tudnám? – válaszolta dühösen.

– Azt viszont én sem tudom – mondta a felügyelő, s ebben a pillanatban egy alakon akadt meg a szeme. A szállóba vezető úton tűnt fel. Apró, zömök férfi volt, hegymászó térdnadrágban és szöges cipőben. Sietve lépdelt a társaság felé.

– Ez kicsoda? – kérdezte a felügyelő.

A kapitány a közeledő férfira pillantott.

– Azt hiszem, most megtudjuk, miért nem csodálkoztak odafent a csillagdában a nyitott kabin miatt – felelte. – Ez a gondnok.

– Nem. Én a raktárban dolgoztam. Konzerveket szedtem ki a ládákból. A csengőt nem hallottam – vallotta a gondnok. – Az állomásra Skeetné asszony ment ki.

– És neki egyáltalán nem tűnt fel, hogy a kabin üresen érkezett?

– Ő abban a hiszemben van, hogy tréfa volt – válaszolta a gondnok.

– Hiszen a felvonó ajtajának nyitva kellett lennie?!

– Nyitva is volt. Éppen azért gondolta Skeetné asszony, hogy Winterbourne úr beugratta őt. Egyszer már megtette.

A felügyelő szó nélkül fordult az angol felé.

– Nem volt az tréfa – felelte Winterbourne. – Alice-szel valóban fel akartunk menni. Az utolsó pillanatban azonban meggondoltuk magunkat. Elfelejtettünk csengetni. Kiugrottunk a kabinból. Utána pedig már nem tehettünk semmit. A kabin elindult, és üresen húzatták fel.

– Ah, úgy – jegyezte meg a felügyelő, és a gondnokhoz fordult: – És most miért jött le ön, ha tréfának vélték?

– Mert a professzor úr nem tartotta annak, és leküldött. Előbb telefonálni akart. A szálloda azonban állandóan foglalt volt.

A felügyelő átható pillantást vetett a padronéra. Eszébe jutott a telefon a recepció pultján. A telefon, amelynek a kagylója mellé volt téve.

A szállodatulajdonos szomorúan nézte a halott hölgyet, arcán újabb és újabb könnycseppek gördültek alá.

A kabinban a felügyelő figyelmét az ülés kötötte le. A kabin kicsiny volt, láthatóan csak az obszervatórium szükségleteire szolgált. Valaki nemrégen gondosan kitatarozta. Ablaka csillogott, mint a kristály, rézkilincsei aranyfényben ragyogtak. Még az ülést is frissen mázolták; a hátsó fal mentén húzódott, és fel lehetett csapni. Amikor a felügyelő ezt meg is tette, üres rakodótér tűnt fel alatta. A rakodótér eléggé nagy volt, az öreg bűnügyi nyomozó meg is állapította magában, hogy egy felnőtt ember is elbújhatott benne.

Most azonban, míg a Sárkány-hegy felé igyekeztek, nem használták ki. Mind a négyen – Borůvka felügyelő, Bramante kapitány, az obszervatórium gondnoka és Zuzanka, aki félt odalent maradni az idegenekkel, mert nem tudta megértetni magát velük – a kabinban szorongtak a lehajtott ülőkén. A felügyelő, hogy elkerülje az olasz bűnügyér gúnyos pillantását, inkább állhatatosan kibámult az ablakon, és Zuzanka kezét szorongatta.

Odalent alattuk lassan maradt el a vad hegyi vidék. Kezdetben egészen alacsonyan a kabin alatt, aztán mikor a végzetes völgy fölé jutottak, hirtelen meredeken mély szakadékba zuhant alá. Megpillantották az utat, a köves térséget, a homokdombot. Utána a szerpentint, majd egészen alacsonyan a hegynyereg felett haladtak el, ahol megjelent előttük a vörös Felicia, mint egy vércsepp a szürke szőnyegen. Lassan közeledtek a Sárkány-hegy terasza felé.

A szaggatott sziklavilla, a torz görcsbe merevedett két gótikus torony fenyegetően emelkedett előttük a magasba. Zuzanka belekapaszkodott a felügyelő kezébe, még a lélegzetét is visszafojtotta.

A felügyelőt azonban nem érdekelték a természet hátborzongató szépségei.

– Minek itt ez a gomb?

Rámutatott a vörös gombra a kabin falán.

– Jelzőkapcsoló. Ezzel szoktak jelt adni, ha valaki fel akar menni.

– Másképp nem lehet jelt adni?

– Nem. Csak innen, a kabinból. És csak akkor, ha valakinek van hozzá kulcsa.

A kabin átúszott egy ritkás felhőcskén, és belemerült a nap ragyogó sugaraiba. Keleten, a mérhetetlen és világoskék égbolt peremén a Cortina d'Ampezzo felett emelkedő távoli hegység narancsszínű, fehér és sárga kőcsipkéi húzódtak. A kabinra ráesett a Sárkány-hegy árnyéka, amely most eltakarta előlük a napot.

– Nagy rend van itt – állapította meg a felügyelő. – Gyakran tisztogatják?

– Nemigen – válaszolt a gondnok. – Most azonban szezon után vagyunk. A szezonban mégiscsak meglátogatják időnként a professzor urat a barátai. Évad után mindig rendbe hozom a kabint.

– Nemrégen hozta csak rendbe, ugye?

– Tegnapelőtt – felelte a gondnok. – A festés épp hogy megszáradt az ülésen.

Borůvka felügyelő akaratlanul is fölemelkedett.

– Ne féljen, kolléga – jegyezte meg Bramante kapitány – nálunk – tette hozzá nyomatékosan – gyorsan száradnak a festékek.

– Igen. A festékek igen – jegyezte meg a felügyelő, és szomorúan nézett a kapitány szemébe. Aztán a gondnokhoz fordult:

– Mikor volt Winterbourne asszony utoljára az obszervatóriumban?

– Mikor? – kérdezte vissza a gondnok tűnődve. – Várjon csak. Tegnap senki sem használta a kötélpályát, tegnapelőtt festettem át. Persze. Három napja járt nálunk utoljára.

Már egész közel voltak a csúcshoz. Megpillantották az irányító állomást, amelyben eltűnt a drótkötél. Gyorsan közeledett feléjük. Az állomás mellett ősz hajú, bajuszos, szakállas öregember várakozott födetlen fővel. A heves szél, amely itt, majd háromezer méter magasban, nyilván soha nem csitult el, vadul cibálta ezüstös üstökét.

Amikor a kabin megállt, és a kapitány kinyitotta az ajtót, az öregember ijedten összerezzent, és izgatottan megkérdezte:

– Bramante kapitány? Mi történt?

A kapitány komoran lehajtotta a fejét:

– Nem volt tréfa, professzor úr.

– Istenem! – kiáltott az ősz hajú férfi – Alice…

– Igen. Végzett magával.

Az öregember nem válaszolt. A szikla felé tekintett. Borůvka felügyelő követte tekintetét, és amit megpillantott, egy másodpercre minden mást feledtetett vele. A szikla mögül egy fiatal lány lépett elő nadrágban, rövid rozsdabarna bekecsben. Haja vörös volt, szeme zöld, körülbelül huszonöt esztendős lehetett, és a lányok ama fajtájából való volt, akik a felügyelőt mindig arra kényszerítették, hogy az időjárásról kezdjen el társalogni.

– Audrey – szólalt meg az öregember, és a hangja elcsuklott –, Alice végzett magával.

– Oh! – szólalt meg a lány érzéketlenül konvencionális részvéttel. – That's too bad.

Az obszervatórium lakószobájában kiderült, hogy az öregember tulajdonképpen nem is öreg. Legföljebb ötvenesztendős volt; ezüstös szakálla és einsteini üstöke miatt látszott tiszteletre méltó bácsinak. A vörös hajú nő a felesége volt.

– Nagyon szerettem Alice-t. Értékes, kedves asszony volt, és nagy szenvedő. Gyomorrák – mondta szomorúan. – És ő tudta. Túlságosan intelligens volt ahhoz, hogy el lehetett volna titkolni előtte.

– Ön Winterbourne feleségeként ismerte meg őt, vagy ismerte már előbb is? – kérdezte a felügyelő.

– Hát… – kezdte a professzor lassan, és feleségére pillantott.

– Never mind, Johnny – szólt közbe a vörös hajú nő. – Mondd csak meg.

A professzor sóhajtott.

– Együtt ismertük meg őt Winterbourne-nal a háború alatt. A commandos-nál szolgáltunk mindketten, és Alice, well… – sóhajtotta angolul – azt hiszem, hogy azok voltunk, akiket riválisoknak szokás nevezni. Alice az amerikai női kisegítő alakulatokkal jött Angliába. No… és Jameset részesítette előnyben. Mindhárman a legjobb barátok maradtunk.

Az obszervatóriumot hatalmába vette a csend. Borůvka felügyelő a brit jellem rejtelmeit fontolgatta. Eddig azt hitte, hogy csak a humoros regények szerzőinek a koholmánya. A professzor és a felesége azonban mozdulatlanul, kifejezéstelen arccal ültek. A halott árnyéka nem zökkentette ki őket a nyugalmukból.

Legalábbis kifelé.

– Gyakran jártak fel ide? – kérdezte a felügyelő.

– Csak a legutóbbi két esztendőben. Én ajánlottam nekik. Alice-nek tetszett a hely.

– Elhiszem – jegyezte meg az öreg bűnügyi nyomozó, és kipillantott az ablakon. Odakint már ismét szétáradt a fehér tenger. De szaggatott volt, csupa apró felhő, amelyek közül itt is, ott is szürke és narancsszínű sziklacsúcsok emelkedtek ki. – Gyönyörű hely ez itt. Az ember nem is hinné.

A felügyelő nem fejezte be a mondatot. Mélyen elgondolkodott.

– És ön – kérdezte Audrey Skeetet, amikor egyedül maradt vele a szobában –, ön is szerette őt?

A vörös hajú nő a szemébe nézett. Ugyanolyan kék volt a szeme, mint a felügyelőé, és az öreg bűnügyér nem bírta a pillantást, amely ennyire azonos volt az övével. Hunyorgott.

– Nem – válaszolta a vörös hajú nő. – Nem szerettem őt. Persze, nem volt rá okom. Vagy volt?

– Nem, azt hiszem, nem volt – mondta a felügyelő. – Amikor a kabin megérkezett az állomásra, ön egyedül volt az állomáson?

– Igen.

– És a kabin nyitott ajtóval érkezett?

– Igen. Azt hittem, hogy Jackie megint bolonddá tett engem.

– Jackie?

– Winterbourne.

– Aha. És sem a gondnok, sem a férje nem volt ott akkor?

– Nem. A férjem az obszervatóriumban volt, a gondnok pedig a raktárban foglalatoskodott. Gondolom, valami ládákat vagy mit rakott ki.

– És mit tett ön, amikor a kabin üresen érkezett?

– Már mondtam, hogy tréfának véltem a dolgot. Bosszantott. Visszamentem a konyhába mosogatni. Ide alkalmazott nem jön. Itt mindent a feleségnek kell ellátnia.

A gúny, amely most szavaiból áradt, ezúttal nem Borůvka felügyelőnek szólt. De vajon kire gondol most? – kérdezte magában a felügyelő.

– És aztán?

– Körülbelül egy félóra múlva bejött a konyhába a férjem. Elmondtam neki a dolgot.

– Mit?

– Az üres kabint. Hogy Jackie megint a bolondját járatta velem. Neki azonban a dolog szöget ütött a fejébe, megpróbálta felhívni a hotelt…

–… és ott foglalt volt a vonal. Ezt tudom.

– Nos, akkor mit szeretne még tudni, ha ezt tudja?

A felügyelő kinézett az ablakon. A fehér felhőcskék között nagy, csillogó madár úszott a levegőben.

– Tehát ön nem szerette Winterbourne asszonyt – állapította meg. – És hányadán állt Wínterbourne-nal?

Éles pillantást vetett a vörös hajú nőre. Az asszony szemében gonosz, zöld lángocska lobbant fel.

– Hogy érti ezt?

– Úgy értem – felelte a felügyelő, és tekintetével a madarat követte, amely a nap felé fordította szürkés hasát, és ősi biztonsággal siklott tova a sziklák csúcsai fölött –, úgy gondolom: azért nem szerette Winterbourne asszonyt, mert annak idején az ön férje akarta feleségül venni őt, vagy… valami más okból?

– Túl sokat gondol – sziszegte mérgesen a szépség. – De minden rendőr ezt teszi. Nem szerettem őt, inert egyszerűen nem volt rokonszenves nekem.

– Bocsásson meg. – És a felügyelő még néhány pillanatig követte tekintetével a madarat, amíg a sziklák között el nem tűnt a szeme elől. Aztán másra fordította a szót:

– A kötélpályát csak innen fentről, az állomásról lehet irányítani?

– Igen – válaszolta az asszony elgondolkodva, aztán el-fintorodott. – Belülről a kabinból nem lehet kormányozni, erre gondolt.

– Igen. Erre gondoltam – szólt halkan a felügyelő, és nyomban folytatta: – Mennyi idő alatt lehetne innen gyalog lejutni a szállóba?

– Gyalog? Mit gondol, kérem, miért van itt kötélpálya?

– Igen. Gyalog tehát nem lehet lejutni. A kötélpálya az egyetlen lehetőség.

– Nos, ha ön alpinista – jegyezte meg gúnyosan a fiatal nő –, leereszkedhet kötélen is, a keleti falon, az útra.

– Aha.

– Ehhez azonban kötélre van szüksége – tette hozzá a vörös hajú nő leplezetlen gúnnyal. – Vagy kölcsön kellene kérnie a gondnoktól.

– Kötél? Természetesen. Itt tartom a fészerben – válaszolta csodálkozva a gondnok.

– Valóban ott van?

– Igen, valóban. Jöjjön, nézze meg.

A kötél ott volt. Az obszervatórium oldalának támaszkodó fészerben függött egy kampón. A felügyelő körülnézett. Észrevette, hogy a fészerre sem a raktárból, sem a kötélpálya állomásáról nem lehet rálátni.

– Figyeljen csak ide – mondta. – Egyedül volt a raktárban? Skeet professzor nem volt magával?

– Mit csinált volna itt? Az obszervatóriumban tartózkodott.

– És miért szedte ki azokat a konzerveket éppen ma? Kifogyott a konyhában? Vagy más okból?

– Valószínű, hogy kifogyott, nem tudom. Skeet asszony adta ki az utasítást, ő főz.

A felügyelő megint elgondolkodott, aztán megjegyezte:

– Jól van. És milyen sokáig dolgozott a raktárban?

– Egészen addig, amíg nem jött értem a professzor, hogy le kell mennem.

– Tehát amikor a csengő megszólalt, amelyet maga a raktárban nem hallott, Skeetné asszony ment ki az állomásra. És önök hárman attól számítva legalább egy félóráig nem látták egymást?

– Nem, nem láttuk.

– Ez érdekes – jegyezte meg a felügyelő. – Köszönöm.

Amíg a felügyelő a nyomozást folytatta, a kapitány Skeet professzorral arra használta fel Winterbourne asszony tragikus halálát, hogy támadást indítson egy pocakos skót whiskys üveg ellen. Amikor a felügyelő belépett az obszervatórium szobájába, a folyadék szintje már jó mélyen lesüllyedt az üvegben, az olasz rendőr fekete szeme pedig úgy úszott a könnyben, mint olajbogyó az olajban.

A felügyelő megjelenése ismét felvidította őt.

– Miben állhatok a csehszlovák kolléga rendelkezésére? – kérdezte. – Valakit letartóztatni? Vagy valakit orrba vágni?

– Ezt az ön megítélésére bízom – válaszolta hűvösen a felügyelő. – Én megelégszem azzal, ha lesz szíves ujjlenyomatokat venni a kabinban. És összehasonlítani Skeet professzor, a felesége, az obszervatórium gondnoka, Winterbourne úr és a lenti hoteltulajdonos ujjlenyomatával.

A kapitány a homlokát kopogtatta.

– Aha! A nagy dolgot nem látta meg a szeme… Most hát a kis dolgokra veti magát. Minek a lenyomatok?

– Kérem, tegyék meg.

– Értem. Önöknél mindenki gyanús. Az egész világ gyanús. Csak azt szabad, amit előírnak. Nálunk: amit megengednek. Itt senki se gyanús. Indok nélkül nem vehetünk ujjlenyomatot. És nekem – kitárta karját, és színpadiasan vállat vont – nincs okom gyanúsítani sem a professzor urat, sem Skeet asszonyt, sem a gondnokot, sem a hoteltulajdonost, sem Winterbourne urat. Csupán a megboldogultat gyanúsítom – harsányan felnevetett. – Tudja, mivel?

A felügyelő undorodva pillantott kollégájára. Tizenöt esztendeje foglalkozott holttestekkel, de ennyi idő alatt se tudott ilyen vízilóbőrre szert tenni.

– Tudom – válaszolta komoran. – Öngyilkossággal.

– Úgy van – jelentette ki a kolléga. – Ön viszont gyilkossággal. Az élőket azonban nincs okom gyanúsítani. Ezzel csak a halottat gyanúsíthatom.

A felügyelőnek valami átvillant a fején. Mintha valaki megütötte volna.

– Nos, tudja, mit? – kérdezte. – Vétessen ujjlenyomatot csak a holttestről.

A kapitánynak tetszett az ötlet.

– A kolléga bűntettet akar rábizonyítani a halottra? A kolléga vádat akar emelni a halott ellen öngyilkosság miatt?

– Nem! – válaszolta Borůvka felügyelő jegesen. – Gyilkosság miatt.

A kapitányt még inkább felvidította az ügy.

– Nálunk azonban a daktiloszkópia idejétmúlt dolog! Önöknél talán még nem. Az elmaradt országokban még ostobák a gyilkosok, nem hordanak kesztyűt. Winterbourne asszony az Észak-amerikai Egyesült Államokból származik. Winterbourne asszonyon nem volt kesztyű. Tehát Winterbourne asszony nem lehet gyilkos! A civilizált országokban, kolléga úr, a gyilkosok kesztyűt viselnek!

A szállóban a felügyelő később valami térképet próbált szerezni. A sóhajtozó padrone sokáig kotorászott íróasztalában, amíg sikerült előhalásznia egy régi részletes térképet, mert a felügyelő a szállodák, erdei állatok és sísáncok ábráival teletűzdelt színes reklámtérképeket visszautasította. A térképpel visszavonult a szobájába. Egész délután ott üldögélt, és a fejét törte felette.

Zuzanka szokatlanul csendesen kuporgott egy kerek karosszékben az ablaknál, és kinézett. Nem merte apját zavarni. A felügyelő, életében először, tapasztalt nála ilyen bátortalanságot a maga személyével szemben.

Sötétedett, és a felügyelő még mindig ott tűnődött a részletes térkép felett. Tanulmányozni ugyan már nem tudta, mert elfelejtett lámpát gyújtani. A felkunkorodó kacsafarokra a fején kezdetben még ráhullt az ablakon át a korai őszi alkony sápadt fénye, később már csak a lenyugvó napban izzó sziklás csúcsok narancs- és rózsaszínű visszfénye. Végül egészen besötétedett, és az ablak négyszögében csak Zuzanka tupírozott feje rajzolódott ki. Felette, mint egy különösen tündöklő vacsoracsillag, magános fénypont remegett, valahol a Sárkány-hegy csúcsán. Az obszervatórium.

A felügyelő felállt, az ablakhoz lépett. Párnás kezét lánya vállára tette. Zuzanka feléje fordította világoszöld szemét.

– Megvan már, apu?

– Nincs – felelte szomorúan a felügyelő. – Azt hiszem, tudom, hogyan történt. Egy dolgot azonban még mindig nem tudok a helyére tenni.

– Mit?

– Ugyan! – legyintett a felügyelő. Valami eszébe jutott. – Nézd, Zuzanka, tudod, hogy soha nem beszélek veled a munkámról. Kérdezz egyébként mindent, amit csak akarsz, ezekhez a dolgokhoz azonban túlságosan fiatal vagy.

– De apu – Zuzanka apja mellére simult –, hiszen azt a holttestet együtt találtuk meg, az eset tehát rám is tartozik, nem? És én…

Elharapta a szót.

– És te? – kérdezte a felügyelő nyugtalanul. Túlságosan jól ismerte Zuzanka hangsúlyának árnyalatait, hogy ne látta volna, a lánya olyasmit akart közölni vele, amiről neki alapjában véve nem kellene tudnia.

– Ugyan, semmi.

– Hogyhogy semmi? Valami mégiscsak van.

– Haragudni fogsz, apu.

– Nos, ha valami helytelenről van szó, akkor igen – jelentette ki keményen, csakhogy szavai hatását nyomban csökkentette következő mondata: – Tudod, hogy mindig haragszom, amikor valami olyat teszel, ami nem illik.

Zuzanka, minthogy valóban tudta, hogyan szokott apja haragudni, könnyelműen kikottyantotta:

– Csak azt szeretném mondani neked, hogy úgyis mindig elolvasom a jelentéseidet az eseteidről, amikor hazahozod őket, és éjszaka dolgozol rajtuk. Mielőtt elindultunk volna, éppen arról a négyszeres kéjgyilkosról…

– Zuzanka! – jajdult fel a bűnügyér. – Hiszen, hiszen ez hivatalos titok! És egyáltalán, az ilyesmi nem való gyerekek kezébe!

– Nem is beszélek én ilyesmiről a Pepinek! – vágta rá sértődötten Zuzanka, mert magát természetesen nem számította abba a kategóriába, amelybe a felügyelő ez idő szerint tízesztendős fia tartozott. – És csak azért mondom ezt, hogy tudd, egyáltalán nem vagyok holmi liba. Azt is tudom, hogyan darabolta fel az a Vencel téri takarékpénztári igazgató a feleségét, és hogyan égette el a konyhában a tűzhelyen. És ti azt hittétek, hogy a nő külföldre szökött, ezért nem is nyomo…

– No, várj csak! – nyögött fel a felügyelő. – Most ezt ne keverd ide! Különben végül is lelepleztük!

– Igen. Csakhogy ha nem kapja meg a vakbélgyulladást, és nem kezd beszélni róla, amikor elaltatják, akkor…

– Akkor is elcsíptük volna! Ehhez nincs szükségünk semmiféle vakbélgyulladásra. Mi…

– Hiszen tudom én azt, apu! – Zuzanka még jobban hozzásimult apjához, ezért az nem vette észre a gúnyos szikrákat lánya zöld macskaszemében. – Tudom, milyen ragyogóan leplezted le azt a vinohradyi gyilkost, aki nekrofil volt, és meggyilkolta a feleségét, és aztán vele…

– Jézus Mária, te gyerek! – ordított fel kétségbeesetten a felügyelő, és lélekben elátkozta magát, hogy ilyen elővigyázatlan otthon. – Várj! Várj! Inkább elmondom neked, hogyan rajzolódik ki előttem most ez az eset.

Megfordult, az asztalhoz lépett, meggyújtotta a lámpát.

– No, nézd.

Kiterítette az asztalon a régi részletes térképet, blokkot szedett elő nyitott táskájából, és gyorsan egy másik kis térképet vázolt fel.

– Winterbourne asszony – kezdte magyarázni – az olasz kolléga úr szerint öngyilkosságot követett el. Ha tudok valamit az öngyilkosságokról, azt tudom, hogy egy gazdag és minden jel szerint elkényeztetett dáma, akinek tele van az éjjeliszekrénye ópiumkészítményekkel, nem ugrál le a kötélpályáról. Az ilyen dáma, aki tudja, mi a fájdalom, nem kockáztatja, hogy megfagyjon. Az ilyen dáma…

– Letális adag altatót vesz be – fejezte be helyette Zuzanka.

A felügyelőt meglepte a szakszerű kifejezés. Ezért abbahagyta a szónoki hanghordozást.

– No igen. Helyes – mondta. – S éppen ezért szerintem valaki kidobta a kötélpálya kabinjából.

– De hogyan?

– Helyes: hogyan? Nos, figyelj. Akárhogyan is nézem, csak oda jutok, hogy az illető nem követhette el a gyilkosságot egyedül. Cinkostársra volt szüksége.

– De apu!

– Igen, igen. Ez az, ami nekem se passzol. Cinkostársat gyilkossághoz csak hivatásos bűnözők vesznek igénybe…

– Vagy fiatal házasok, akik meg akarnak szabadulni az anyóstól, ahogyan…

– Igen – szakította félbe Zuzankát a felügyelő. – De most erre a mi esetünkre összpontosítsuk a figyelmünket. Valakinek ki kellett őt dobnia a kabinból. Csakhogy utána neki magának is ki kellett onnan jutnia, hogy odafent az állomáson ne lássák meg. Máskülönben cinkostársra volt szüksége. Eredetileg arra gondoltam, hogy a kabint belülről is lehet irányítani. Talán Winterbourne felszállt a feleségével, megállította a kabint, kidobta őt, visszatért az alsó állomásra, és újból felküldte a kabint.

– Odafent azonban ezt is észrevették volna.

– Helyes. Ezért ezt a lehetőséget kizárom. De megtörténhetett a dolog másképp is. A kötélpályát Skeetné asszony kezelte. Ő pedig reggel kiadta az utasítást a gondnoknak, hogy menjen a raktárba konzerveket kicsomagolni. Ezzel megakadályozta, hogy a gondnok meghallja a jelzőcsengőt, érted?

– Világos – bólintott Zuzanka. – És ez a Skeetné nagyon csinos, és Winterbourne is… Csakhogy Skeetnének férje van.

– No – csóválta fejét a felügyelő –, igazán nem tudom, 184 szabad volna-e ilyen dolgokról beszélnem veled, Zuzanka. Az életben azonban, tudod…

– Igen! Már tudom! A dologra rájött Winterbourne-né, és Winterbourne-né megfenyegette Winterbourne-t, hogy megváltoztatja a végrendeletét. Biztosan végrendelkezett, mert tudta, hogy nemsokára meghal. És ez kellemetlen volt Winterbourne-nak.

– Valahogy így – helyeselt a felügyelő szomorúan. – Látom, elég sokat tudsz az efféle dolgokról, noha én…

Zuzankát azonban nem érdekelte, mit képzel az apja arról, hogy ő milyennek képzeli az életet. Lobogott benne a detektívszenvedély.

– Vili! És így Winterbourne kidobta Winterbourne-nét a kabinból, leadta a jelzést Skeetnének, az megállította a kötélpályát, és ellenkező irányba visszaküldte. Winterbourne pedig odalent kiszállt, aztán, uzsgyi, Giornóba!

– Igen. Ez a lehetőség is fennáll. Csakhogy ezt be kellene bizonyítanunk. Ha Bramante megengedné nekem, hogy mindenkiről ujjlenyomatot vegyek…

A felügyelő összeráncolt homlokkal nézett maga elé. Ebben a pillanatban megszólalt a telefon.

A felügyelő rosszkedvűen emelte fel a kagylót. A szó távolról jött, eltorzította a készülék is, az öreg bűnügyér azonban nyomban felismerte Bramante kapitány hangját. A kapitány már nem beszélt tört németséggel, a hangsúlyából is eltűnt minden irónia és szeszmámor. Ellenkezőleg, nagyon komolyan kezdte mondanivalóját.

– Engedje meg, hogy bocsánatát kérjem, kolléga úr – mondta. – Ne haragudjék rám ízetlen tréfáim miatt.

– Örvendtem a szerencsének – válaszolta Borůvka felügyelő, mert más német kifejezés nem jutott eszébe. – Mit állapított meg?

Aztán sokáig komoran hallgatta a távolról jött elektromos hang ciripelését, és egyre mélyebb szomorúság ült ki az arcára.

Végül visszatette a kagylót, és Zuzankához fordult, aki várakozó szemmel figyelte őt.

– Elvégezték a daktiloszkópiai vizsgálatot – szólt csendesen.. – A kabin kilincsén van néhány ujjlenyomat. Pontosan kivehetők, mert a kilincset nemrég tisztították. – Elhallgatott. – Winterbourne asszony ujjlenyomata nincs közöttük.

– Ez pedig azt jelenti – suttogta Zuzanka –, hogy Winterbourne-né egyáltalán nem is volt a kötélpálya kabinjában. Hiszen nem volt rajta kesztyű, és ezért…

– Igen – bólintott a felügyelő. – Vagy pedig bent volt, és a kesztyűt a gyilkos viselte.

A szobában síri csend támadt.

– Vagy az is lehet, hogy nem is volt kesztyűje. Talán arra számított, hogy a kilincseken bőven marad mindenféle ujjlenyomat. Előbb elkábította a feleségét, a halántékára sújtott, oda, ahol reggel megütötte magát, aztán kinyitotta az ajtót, és kidobta. Biztosan számított ezekre a lenyomatokra. Izgalmában az ember nem veszi észre, hogy frissen van takarítva.

– Winterbourne! – kiáltott Zuzanka.

– Talán. Bramante kapitány idejön, és ujjlenyomatot vesz Winterbourne-tól meg a szállodástól. És odafent az obszervatórium személyzetétől is.

– Azoktól miért?

– Mert még több lehetőség is fennáll. Sajnos, minden jel arra mutat, hogy legalább két tettes dolgozott össze. Nézd csak: ketten azok közül, odafent az obszervatóriumban, például benne lehettek az ügyben. Abban az időben, amikor a kötélpálya kabinja felérkezett, és utána majd egy félórán át, az obszervatórium lakói egymástól kölcsönösen elszigetelten jártak-keltek. Ezt megerősíti a gondnok is, Skeetné is. Az egyik tettesnek Skeetnének kell lennie. A másik vagy a férje, vagy a gondnok volt. Persze nem tudom, miért követték volna el. A gyilkosság indítékai azonban, tudod, Zuzanka – ha beszélhetnék neked róla –, néha hihetetlenek.

– Mint például azé az üzemőrségi tagé, aki csak egy méter negyvenhét centiméter magas volt, és ezért lelőtte azt az esztergályost, akit egyáltalán nem ismert, csak mert ölelkezni látta egy lánnyal, akit szintén nem ismert…

– Igen, és hasonló dolgok – vágott közbe a felügyelő. – Egyszóval az emberek bármilyen indokból hajlandók gyilkolni, amikor csak alkalmuk nyílik rá. Tegyük fel, hogy Winterbourne-né felment, az egyik tettes elkábította, egy kissé leereszkedett vele, aztán kidobta, és visszavitette magát az állomásra, Skeetné pedig nekünk azt magyarázza, hogy tréfának hitte a dolgot. Ez is megtörténhetett. Mindenesetre a gyilkos abban reménykedett, hogy a rendőrség beveszi az öngyilkosságról szóló hipotézist. Itt mindenki tudta, hogy Winterbourne-né gyógyíthatatlan beteg.

Egy pillanatra elhallgatott. Zuzanka visszafojtotta a lélegzetét. A felügyelő folytatta:

– Aztán van még egy harmadik lehetőség is. Ez azonban hihetetlenül fantasztikus.

– Mondd el, apu. Hiszen tudod, hogyan adta le a lövést az a balett-táncosnő a…

–… szellőzőnyíláson át. Igen, tudom. Különös szerencsém van a hihetetlen esetekhez. A többi közbiztonsági kollégának nem jut ennyi… Tehát ezek úgy ütötték fejbe őt kalapáccsal, és úgy…

– Igen… ahogyan…

– Igen – a felügyelő gyorsan kivette lánya szájából a szót, mert ő is, ahogyan sokan mások, inkább szerette volna megőrizni illúzióit lánya ismeretei felől, mintsem szembenézni a komoly valósággal. – De ha így van, akkor ez a lehetőség a legfantasztikusabb mindazok közül, amelyekkel valaha is dolgom volt.

– Mondd el, apu.

– Emlékszel arra az esetre a prachovi sziklák között? – megtorpant. – Tulajdonképp nem is mondtam el neked…

– Amikor az a gyilkos kötélen lendült át az egyik szikláról a másikra… Jesszusom! – Zuzanka a szájára tapasztotta a tenyerét. – Azokra a nyomokra gondolsz! Azokra a lábnyomokra Čapek novellájában!

A felügyelő bólintott, és a térkép fölé hajolt. Vele együtt Zuzanka tupírozott feje is.

– Ez a homokmező a Sárkány-hegy keleti lábánál terül el. Kötélen lehet rá leereszkedni. És most gondolj a padra a kabinban. Épp elég nagy a hely alatta, hogy egy felnőtt férfi bebújhasson oda…

– Jé! – Zuzanka újból a szája elé kapta a kezét.

– Nos, a szállodatulajdonos azt állítja, hogy Winterbourne-éknak felszolgálta a reggelit, azután rögtön sétálni indult. Hamarább, mint ahogyan azok útnak eredtek. Érted! És letette a telefonkagylót, és kitalálta a mesét: azzal szórakozott ebben a hidegben, hogy az ablakokat meg a szobalányt bámulja. Ostobaság. A szobalány meg is cáfolta.

– De a lány nem szereti őt.

– Jó a szimatod – dicsérte őt a felügyelő. – És miért nem szereti? Azért, mert a szállodás előzőleg nyilván szerelmi viszonyt tartott fenn vele. Mindaddig, amíg meg nem jelent Winterbourne-né. A szállodás beleszeretett, s a szobalányt ez féltékeny gyűlöletre késztette.

– Gondolod, hogy a szobalány követte el?

– Nem – válaszolta a felügyelő. Egy pillanatig meglepődve hallgatott, utána azonban nyomban megrázta a fejét. – Az nem követhette el. De a szállodás igen.

– Az meg ugyan miért? Aha!… Winterbourne-né nem akart neki le…

– Hogy beszélsz! – ripakodott rá megrökönyödve a felügyelő. – Mi az, hogy le…?

– Hát, hogy le…

– Nagyon jól tudom, mit jelent! De egy fiatal lány szájából az ilyen kifejezések…

Hosszabb előadás következett arról, milyen szókincs való egy fiatal lány szájába. Ez a szókészlet lingvisztikai szempontból a XIX. század második felében élt hölgyek nyelvi állapotát tükrözte.

Zuzanka alázatosan végighallgatta, aztán átvette a szót:

– Eszerint te úgy gondolod, hogy ő bebújt a pad alá, előzőleg a telefont lerakta, hogy később a csillagdából ne tudják felhívni, és neki legyen alibije; menet közben kidobta, aztán újra bebújt a pad alá, s amikor Skeetné visszament a konyhába, kibújt… és ott a pad alatt kötelet vitt magával… vagy a gondnoktól kért kölcsön egyet… milyen hosszú egy ilyen kötél?

– Fantasztikus, mi? – sóhajtotta a felügyelő. – Majdnem hihetetlennek látszik. Különben könnyen leereszkedhetett kötélen, ha ismerte a terepet.

– De azok a nyomok nem voltak ehhez túlságosan messze a sziklától?

– Nem tudom. Majd holnap megnézzük, ha nem lesz köd.

– Az is lehet, hogy csak egy darabig ereszkedett le kötélen, a távolság többi részét ugrással tette meg. Az emberek ma már óriási magasságokból tudnak leugrani, mint például Olda…

Elharapta a szót.

A felügyelő azonban lecsapott rá.

– Melyik Olda? Az a jampec a Svazarmból? Špaček, vagy hogy hívják?

– Hát… az – válaszolta habozva Zuzanka.

– Akivel minden érintkezést megtiltottam neked…!

– No, igen, az. Hiszen mondom neked, hogy Olda Špaček. Hiszen én nem is érintkezem vele sehogy! Csak… Jesszusmária, apu…

Zuzanka hirtelen olyan élesen sikoltott fel, hogy a felügyelő villámgyorsan megfordult, és fölemelte az öklét.

Senki sem állt mögötte. Visszafordult a lányhoz, és látta, hogy Zuzankának a lélegzete is elakadt. Azután magához tért a lány, és remegő hangon nyögte:

– Apu, hallgasd csak…

Borůvka felügyelő sokáig és figyelmesen hallgatott. Odakint, az ablakon túl, feltámadt a szél, és fekete felhőfüggönyt húzott az obszervatórium ragyogó csillaga elé, fütyült, zúgott, dühöngött. Mégis, amikor Zuzanka elmondta, amit akart, Borůvka felügyelő a lányával együtt nekivágott az útnak a sötét éjszakában.

Két óra múlva tért vissza, de megint csak nem tudtak nyugton maradni, a felügyelő lentről a hallból felhívta az obszervatóriumot, és mihelyt Skeet jelentkezett, megkérdezte, hogy meglátogathatja-e. Azután Zuzankával együtt kiment a kötélpályaállomásra, és a szeles, kísértetekkel teli éjszakán, amely fekete volt, mint egy tintatenger, felvitette magát a Sárkány-hegy csúcsára. Ahogy magasan a felhők felett egyre közelebb jutottak hozzá, fehéren világított a holdfényben, mint valami látomás egy lidérces álomban. A felügyelő rányomta orrát a kis ablak hideg üvegére, s úgy érezte, hogy ez valóban csak egy rettenetes és fantazmagóriákkal teli álom, de egészen logikus álom, amelynek logikájához Zuzanka lánya tilos s talán valóban csak baráti kapcsolatai vezették el őt.

Bramante kapitány röviddel azután érkezett meg a szállóba, hogy a felügyelő Zuzankával együtt az első titokzatos éjszakai sétájára távozott. Ilyen kedves olasz rendőrnél szokatlan tapintatlansággal felébresztette Winterbourne-t és a szállodást, s mindkettőjüktől ujjlenyomatot vett. Buzgalmában még a szobalányról is készített, kocsijába vetette magát, és a dühöngő szélben az országúton Castel Giornón át a városba robogott.

A felügyelő és Zuzanka, egy órával azután, hogy nekivágtak a Sárkány-hegynek, a kötélpályán ismét visszatértek a hotelbe. Velük jött a fehér hajú asztronómus is, és mind a hárman újból eltűntek az éjszakai árnyak között. A szállótól a felfelé vezető úton kapaszkodtak fel, és az útkereszteződésnél rátértek a Castel Giornóba vezető meredek turistaösvényre.

Amikor Bramante kapitány álmosan, fáradtan és kábultan reggel nyolckor visszatért a szállodába, már mind a hárman a hallban vártak rá. Velük együtt ott ült a szállodás, Winterbourne és a jéghideg arcú szobalány is. A kapitány félrehúzta a felügyelőt, és fojtott hangon tájékoztatta:

– Elvégeztük a daktiloszkópiai összehasonlítást. A külső kilincsen a gondnok és Skeetné ujjlenyomatait találtuk, és az enyémet. Belül a gondnokét és az enyémet.

– És Winterbourne-ét?

– Winterbourne-ét nem. Még egy lenyomat látható rajta, amelyet nem azonosítottunk. Ez valószínűleg az öné lesz; később, ha megengedi… a teljesség kedvéért…

– Nem lesz rá szükség – válaszolta sötéten a felügyelő. – A gyilkos civilizált országból való, és kesztyűs kézzel dolgozott.

Ezután mindnyájan felkerekedtek, és elmentek a helyhez, ahol tegnap megtalálták a halott Winterbourne asszonyt. Mindnyájan, kivéve Skeetet, akit a felügyelő a szállodában hagyott, olyan okból, amelyet csak ők ketten ismertek – és természetesen Zuzanka.

Gyönyörű őszi nap volt a Dolomitokban. A nap úgy izzott, mint egy nagy, távoli magnéziumláng, és a Sárkányhegy narancsszínű tornya tövében Borůvka felügyelő nekifogott, hogy az összegyülekezett kis csoport előtt elmondja, eredetileg mi is volt a hipotézise a gyilkosságról.

– Mindennek azonban – fejezte be az előadását – az lett volna az előfeltétele, hogy a tettesnek cinkostársa legyen. Kivéve az utolsó változatot – hogy a gyilkos az ülés alatt elbújt, és kötélen ereszkedett le –, amit csak Faggioti úr hajthatott végre.

A szállodás, a felügyelő magyarázata alatt, immár nem először, siránkozva tiltakozott.

– Nyugodjék meg – csillapította őt a felügyelő. – A lányom azonban egy más gondolatot adott nekem. S én felidéztem magamban néhány olyan körülményt, amely azt bizonyította, hogy igaza volt. Az első… – folytatta, és Winterbourne-ra nézett. Az angol megőrizte angol hidegvérét.

– Az utóbbi időben egyszer már megtörtént, hogy a kabin üresen érkezett a felső állomásra. Skeetné asszony ízetlen tréfának vélte. Ön ezt akkor úgy magyarázta meg, hogy kiugrottak a kabinból, és már nem volt idejük jelt adni, hogy fentről állítsák le.

– Így is történt – bólintott Winterbourne.

– Lehet. A második körülményt ma éjszaka az egyik sziklatömb mögött fedeztük fel; az a meredek turistaút az, amely autóval nem járható, de amellyel az ember nagyon megrövidítheti az utat Castel Giornóba. Úgy, hogy a falu előtt egy kilométerrel annyi idő múlva találkozhat a carabinierével, mintha az országúton lassan, sétálva tette volna meg az utat a szállodától.

Bramante kapitány összerezzent, és Winterbourne-ra meresztette a szemét.

Winterbourne némán bólintott.

– A harmadik körülményt – folytatta Borůvka felügyelő – az ön barátja, Skeet professzor mutatja be, akivel ön együtt szolgált a háborúban. A commandos-nál, ha nem tévedek.

– Nem téved – jegyezte meg változatlan nyugalommal Winterbourne.

– Az ön Skeet barátja – magyarázta tovább a felügyelő – éppen most lép be a kötélpálya kabinjába, és jelt ád a feleségének. Skeet asszony odafent megindítja a gépet. Egy pillanat múlva meglátjuk a kabint.

Elhallgatott. Az egész társaság a magaslat felé fordult, amely a Sárkány-heggyel szemben tornyosult. A kötélpálya hatalmas tartóoszlopa emelkedett rajta a magasba. Könnyű, hideg szellő fújdogált, az éjszakai vihar tisztára söpörte az eget, olyan volt a színe, mint a kékítőé. A magasból – vagy a messzeségből – mintha egy motor zúgott volna feléjük. Ez azonban talán csak érzéki csalódás volt.

Az a piros folt azonban, amely az oszlop alatt megjelent és feléjük közeledett, nem volt érzéki csalódás. Két kötélre felfüggesztve lassan vonult el iszonyatos magasságban a sziklás völgy felett.

– Jól nézzék meg – figyelmeztette őket nagyon szomorúan Borůvka felügyelő.

És ők nézték. A kabin egyre közelebb jött, már közvetlenül felettük járt. S ekkor hirtelen egy sötét alak vált ki belőle. Néhányan a jelenlevők közül rémülten felkiáltottak. Emberi test volt, és egyenesen feléjük zuhant.

Borůvka felügyelő gyorsan végigpillantott az arcokon. Csak kettő volt nyugodt: Zuzankáé és Winterbourne-é. A felügyelő előtt azonban világos volt, hogy a két nyugalom között alapvető a különbség. Zuzanka valóban nyugodt volt, Winterbourne csupán uralkodott magán. Az öreg bűnügyi nyomozó a zuhanó testre pillantott. Már nem zuhant. A levegőben lebegett. Felette, az égbolt kék hátterében, egy nagy fehér virág nyílt ki. Olyan volt, mint egy gigantikus havasi gyopár, amely a föld felé fordítja kelyhét. Lassan leereszkedett a homokmezőre a Sárkány-hegy tövében.

A felügyelő, amíg nézte, rettentően elszomorodott. Winterbourne-hoz fordult. Bramante kapitány figyelte őt. Winterbourne arcán megfeszültek az izmok, szürke szeme mozdulatlanul fúródott a felügyelő szemébe, azután a kapitányra vándorolt, majd ismét a felügyelőre.

– Yes – mondta nyugodtan Winterbourne. – That's how I did it.

Amit jóval később – már otthon, Prágában – Zuzanka a Svazarm-beli jampecnek, az ejtőernyős részlegből, Oldřich Spačeknek így fordított le: – Igen, ez az, így követtem el.

A HULLÓ FÉNY

Borůvka felügyelő, noha kipárnázott idomait lágyan cirógatták az októberi itáliai nap meleg sugarai, rosszkedvű volt. Ült a tengerparton, a csíkos strandszékben – a feje búbján kunkorodó kacsafarok alatt meglepően hasonlított egy nagy buborékra –, és komoran figyelte, hogy lánya, Zuzanka, hogyan rakoncátlankodik két úriemberrel. Zuzankán megbotránkoztatóan parányi bikini feszült, melynek létezését egészen Velencéig sikerült atyja előtt eltitkolnia. A két úriember közül az idősebbik térdig érő bermudai rövidnadrágot és a híresebb esti világlapok neveivel telenyomtatott inget viselt, a fiatalabbik türkizkék fürdőgatyát. Köztük és Zuzanka között ide-oda röpködött a piros-fehér csíkos labda, s röptét Zuzanka dallamos, csilingelő kacagása kísérte. Borůvka felügyelő azon a véleményen volt, hogy a két úriember viselkedése eléggé illetlen, különösen az öregebbé, aki már rég túlhaladta legszebb éveit, annyira, hogy egész nyugodtan lehetett volna Zuzanka nagyapja. A felügyelő meg volt győződve róla, hogy ugyanezt gondolja a fiatal és rendkívül bájos dáma is, aki ott ült mellette a másik székben, s akivel időnként megpróbált tört angol nyelven az időjárásról társalogni. Ez a dáma volt a bermudai rövidnadrágban ugrándozó bácsi hitvese.

Borůvka felügyelő és leánya a hölgynek és férjének, Greffi úrnak vendégeként töltötték olaszországi üdülésük napjait. Greffi ugyanis nagybácsija volt a meggyilkolt Winterbourne asszonynak. Hálából hívta meg az apát és lányát velencei otthonába. Hálából, hogy a felügyelő leleplezte unokahúga gyilkosát (valóban Winterbourne gyilkolta meg az asszonyt – anélkül, hogy Skeetéknek tudomása lett volna róla –, mert félt, hogy felesége megváltoztatja végrendeletét). Mint annyi más velencei, egy ideig az Egyesült Államok polgára volt, amelyet azonban húszesztendei sikerdús üzleti tevékenység után közelebbről meg nem állapított okokból kénytelen volt elhagyni. Itáliában nem állapították meg közelebbről amerikai üzleti vállalkozásának jellegét sem. Egyes rosszindulatú (és szegényebb) honfitársai olyfajta célzásokat tettek, hogy Greffi kapcsolatban állt egy bizonyos chicagói és illinoisi organizációval, amely inkább fegyveres, mint tisztán üzleti jellegű volt. Nyilvánosan ilyesmit azonban senki se mert állítani. Bizonyos, hogy a vidám és fürge öregúrnak volt pénze, és ezt tüntetően fitogtatta is csehszlovák vendégei előtt. Volt ezenkívül egy fia is. Egy nagydarab szépfiú az első házasságából. Játékos hajlamai (főképpen pedig igen csekély játékos talentuma) miatt épp nemrégen állapította meg az apanázsát. Egyúttal figyelmeztetést küldött minden ismertebb európai uzsorásnak, hogy fia pénzügyi kötelezettségeit nem ismeri el. Végül volt még egy gyönyörű palotája a Canale Grandén és egy felesége, sorrendben második, aki nemcsak neki lehetett volna a lánya, hanem a sokkal fiatalabb Borůvka felügyelőnek is. Épp ezért nézi a hölgy bizonyára rossz szemmel hitvese pillanatnyi viselkedését – állapította meg magában újólag a felügyelő –, mert rakoncátlanságában még a türkizkék úszógatyás ifjút, Greffiék barátjának, bizonyos Alfierinek a fiát is túlszárnyalja.

A nap lassan hanyatlott a Szent Márk-templom tornya felé, és a felügyelő feladta a küzdelmet, hogy megpróbálja közölni Greffi úrral, miszerint a tenger felől fújdogáló szél már eléggé hűvös. Figyelmét egy másik jelenet kötötte le a strandon. Egy nagyon kövér úr fehér nadrágban, egy nagyon kövér kisasszony kétrészes fürdőruhában, egy nagyon szép, jó alakú, mintegy harmincéves nő és egy izmos fiatal szépfiú – fizikai szépségével és a belőle áradó sajátos bágyatag lelki fluidummal ellentéte volt a fiatal Alfierinek – egy szilaj kölyköt hajkurászott, aki az egyik kezében egy förtelmesen csúnya vörös hajú bábut, a másik kezében egy palack francia konyakot markolászott, és úgy visított, mint egy hangerő szempontjából jól diszponált pávián. A kölyök egyelőre sikeresen siklott ki üldözői keze közül, és valahányszor megelőzte őket, vagy megfelelő helyzetbe került, gonosz vigyorgással húzott egyet az üvegből.

Borůvka felügyelő felsóhajtott, és megkísérelte közölni szomszédnőjével, hogy neki is éppen ilyen korú fia van. Szomszédnője bólintott, elmosolyodott, és kijelentette, az a benyomása, hogy éjszaka esni fog. A felügyelő tehát komoran tovább figyelte a kibontakozó drámát. A fiú üldözésébe bekapcsolódott Zuzanka és a két vidám úriember a színes labdával. Végül leteperték, és átadták büntetésre szüleinek, a kövér úrnak és a jó alakú harmincesztendős szépasszonynak.

A kölyköt, mielőtt a Lídóról gondolájukon elindulva elérték volna Greffi úr palotáját, még sokszor büntették meg eredménytelenül. A gyerek szüleivel, valamint a kövér kisasszonnyal – aki Isabella di Campiano névre hallgatott, és jegyese volt a fiatal Greffi Marcellónak – a Greffi-palotában lakott mint a gazdag amerikás olasz vendége. Cesare Farina volt a neve, és bűneinek lajstroma ezen a napon egyebek között a következőket foglalta magában: reggel beleöntötte a kakaót a Greffi-palota díszcsarnokában a szökőkút kis medencéjébe, rajzszöget csempészett di Campiano kisasszony székére, a csengőt, amellyel ebédelni szokták hívni a palota vendégeit, rákötötte a Farina asszony tulajdonát képező bostoni terrier, Einstein farkára, ellopta a francia konyakot, melyet atyja, Farina nagykereskedő, a strandszék alá rejtett, és abból meg nem engedett módon fogyasztott, a cseh kisasszonynak, amikor az leteperte őt, úgy beleharapott az ujjába, hogy kicsordult a vére, kiszúrta (bosszúból) a piros-fehér csíkos labdát (ez a cselekedete Borůvka felügyelő titkos jóváhagyásával találkozott, minthogy ezzel véget ért Zuzanka kacér pajkoskodása a bermudai rövidnadrágot viselő öregúrral és a türkizkék fürdőgatyás ifjúval), és végezetül, közvetlenül a palota előtt beledobta a csatorna nem túlságosan tiszta vizébe a csúf babát, a souvenir-1, amely épp akkor lett divatos Velencében. A baba lassan merült alá a vízben egy hangos pofon kíséretében, amely azért csattant el a fiúcska képén, mert Farina úr már nem bírta magát pedagógiailag türtőztetni. A baba csúf ábrázata még kétszer megfordult a víz alatt, aztán elragadta valami alsó áram-lás. Elvitte a szemük elől, a kisfiú szokatlanul nagy szomorúságára, aki elkésve bánta meg tettét. A gondola azonban máris hozzáütődött a Greffi-palota lépcsőjéhez, és a szolgálatkész majordómusz a viszonylag biztos talajra segítette a bizonytalan felügyelőt.

Bizonyos, hogy a kövér Farina úr nyomban megbánta elsietett és kegyetlen közbelépését. Fiacskája képtelen üvöltése túlságosan is marcangolta atyai szívét. A két óra alatt, amely a Lídóról való hazaérkezésük és az ünnepélyes vacsora között eltelt, a fiú ugyan alkalmat talált még arra is, hogy beleforduljon a szökőkút medencéjébe – s ezért kénytelenek voltak újból felvinni a szobába és átöltöztetni – , Farina úr mégis jóságosan simogatta meg fejét az asztalnál. Cesare végül is új, divatos, s ha lehet, még rútabb bábut szorongatott ölében, kárpótlásul a másikért, amely elmerült a Canale Grande sötét hullámaiban. S mintha a megvesztegető ajándék nem lett volna elég a megbocsátáshoz, az aggódó kereskedő megtömte fiacskáját a gazdag asztalról a legválogatottabb csemegékkel, amelyekre csak rámutatott a fiúcska maszatos ujjával, minthogy kurta karjával nem érhette el őket. Borůvka felügyelő komor elmélkedésbe merült az itáliai gyermeknevelés különös módszerei felett.

Ezen az estén különösen pompás volt a dinner; részt vett rajta Greffi legjobb barátja, Alfieri úr a fiával, valamint vendégeivel, bizonyos De Cervi úr és a hitvese, akiket Greffi még valahonnan Amerikából ismert. A társaság fő attrakciója és dísze azonban Zuzanka Borůvková volt. Szőke macskabája, amelynek, mint ismeretes, egyetlen olasz sem tud ellenállni, ragyogott a drága viaszgyertyák fényében. Ezt a külhoni varázslatot még fokozta elegáns, testhez simuló pompás kisestélyije – Csehszlovákiában „ruhácskának” nevezik –, amelyet Borůvková asszony olyan mesterien varrt meg Zuzankának, hogy a nagyvilági madame Farina Schiaparelli-kreációňak vélte.

Borůvka felügyelő nemigen örült lánya társaságbeli sikerének. Inkább félelemmel töltötte el az ifjú ember miatt, aki türkizszínű fürdőnadrágját most valami tengerészuniformissal cserélte fel, főképpen pedig az idősebb úr személyével kapcsolatban, aki bermudai rövidnadrágja helyett ez alkalomra fehér szmokingot öltött, s nem kevésbé kitartóan legyeskedett Zuzanka körül. A felügyelő angol nyelvű társalgása emiatt még zagyvább volt, mint egyébként. Nem sikerült megfelelően kifejeznie, amit madame De Červinek óhajtott jelezni, hogy az ebédlőben kellemes hűvös van, sem azt, amiről Farina úrhölgyet szerette volna tájékoztatni, hogy Csehszlovákiában ebben az évszakban már eléggé hideg van, s azt sem, hogy Itáliában az ő hazájához viszonyítva általában enyhébb az időjárás – a megjegyzést di Campiano kisasszonynak szánta –, sőt végül nem tudott egyet sem lefordítani többnyire barometrikus jelenségekre vonatkozó öt gondolatából, amelyekkel a rendkívül bájos Greffi asszony figyelmét szerette volna lebilincselni. Mikor aztán észrevétlenül kihallgatta, hogy a szépséges dáma valakinek, nyilván szeleburdi férjének, az egyik spanyolfal mögött valamiért ugyancsak mossa a fejét – amely fejmosásból csak azt az ismerősen hangzó mondattöredéket tudta kivenni, hogy cocoterie con ragazza ceco abbahagyta további kalandozásait a társalgás terén, és az ünnepi terem közepén komoran ült le a nagy medence kávájára, melyből megnyugtatóan suttogó szökőkút lövellte magasba a vizet. Felnézett az üvegmennyezetre. A palota büszke tulajdonosa délután kioktatta, hogy ezt angolul falling light-nak – hulló fénynek mondják, és a velencei palotaépítészet klasszikus jellegzetességei közé tartozik. Komoran nézte tehát a klasszikus helyet, és az üvegen keresztül kacéran hunyorogtak rá az ezüstös apró csillagok.

Gondolataiból csak az a dühös veszekedés riasztotta fel, amely túlharsogta a szökőkút szelíd csobogását. Fölállt, és a hall másik végében levő székek felé pillantott. Két úr állt ott egymással szemben, sötétvörösen, erősen előrehajolva, mint két kakas; az idősebb Greffi és De Cervi. Nem azért leledzettek abban a valóban hihetetlenül mélyen előrehajló pózban, mintha rájuk nem hatott volna a föld vonzóerejének törvénye, hanem mert mindegyiküket további két úr húzta vissza kezénél fogva: Greffi urat fia és Farina úr, De Cervi urat pedig Alfieri úr és a mosolygó majordómusz, aki azonban most a helyzetnek megfelelő komoly arcot vágott. A sarokban egy heverőn ájultan feküdt di Campiano kisasszony, három hölgy ápolgatta, a rakoncátlan kisfiú pedig a két vörös ellenfél között ugrándozott, s mind a kettőt pártatlanul kinevette. Zuzanka és Alfredo Alfieri zavartan álldogáltak távolabb. A levegőben igen hangos és minden bizonnyal ízes szavak röpködtek, amelyekből Borůvka felügyelő semmit sem értett.

Nem is nagyon szorgalmazta, de alkalma se volt rá, hogy magyarázatot kérjen valakitől. A két hajdani chicagói kereskedő temperamentumos fellépése tönkretette az estélyt, s a felügyelő örült ennek. Fellélegzett, amikor a vendégek részére kijelölt egyik luxus appartement-ban biztonságba helyezte Zuzankát, mielőtt eltűnt volna a palota számos zugának valamelyikében egyik vagy másik tüzes férfiúval.

A felháborodott úr kiáltásait még kívülről is hallani lehetett. Amikor a felügyelő kihajolt első emeleti ablakából, megpillantotta őt a távolodó gondolában. A fiatal Alfieri csillapítgatta, de ő fenyegetően rázta öklét a palazzo Greffi második emeleti ablakai felé. Onnan fentről Greffi úr nem kevésbé haragos hangja hallatszott a langyos, csillagos éjszakában, visszaverődve a csatorna mentén álló paloták színes homlokzatáról, amelyeken ide-oda táncoltak a hullámzó víztükrön meg a csendesen, álomszerűen és kísértetiesen tovaúszó gondolák orrán ringatózó lámpák fényei.

Borůvka felügyelő behúzta a zsalugátert, befeküdt a selyembaldachin alá, és megpróbált elaludni. Nemigen sikerült. A szomszéd szobából a kőfalakon is áthallatszott di Campiano kisasszony erőteljes horkolása. Nem és nem akart megszűnni.

Ám nem ez volt az egyetlen hang, mely megzavarta az ódon ház éjszakai nyugalmát: a hall csendjében finoman susogott a szökőkút, és néhányszor kulcsnyikorgás hangzott – az öreg majordómusz gondosan bezárta Greffi úr házának minden kapuját és zsalugáterét.

A csendből kétségbeesett kiáltás riasztotta fel az ódon palota alvó és virrasztó lakóit. „Segítség!” – kiáltotta torkaszakadtából egy férfi, és a márványlépcsőkön siető léptek csattogó visszhangja közeledett.

A felügyelő, aki – korántsem egyedül – a virrasztók közé tartozott, felugrott. Zuzanka (tizenhét esztendejének egészséges álmával) tovább aludt. A felügyelő ezért óvatosan kinyitotta az ajtót, és kisurrant a folyosóra, amelyet csak homályosan világítottak meg a viaszgyertyák. A nagy kövér úr robogott feléje lobogó köntösben. A lehető legnagyobb hangerővel kiáltozott, és minden lépése úgy hangzott, mint egy pisztolylövés, mert az úriember nyitott házipapucsot viselt vastag lábain.

– Mi történt? – kérdezte a felügyelő, feltevése szerint angolul.

A kövér úr megtorpant, a felügyelőre meresztette rémült szemét, és heves védekező mozdulat kíséretében kiáltotta:

– Nem! Téved! Nem én öltem meg!

Hamarosan kiderült, hogy fel kell ébreszteni Zuzankát. A felügyelő kénytelen-kelletlen meg is tette, de lelkiismeretesen ráparancsolt, hogy kacér kis pizsamája és háromnegyedes nadrágja fölé húzza fel fehér fürdőköpenyét. Zuzanka segítette ki ezután nyelvi elszigeteltségéből ama angol tudásával, amelyet kisebb részben az iskolában, nagyobbrészt azonban a luxemburgi rádió dalszövegeinek szorgalmas tanulmányozása révén szerzett. Talán semmiért sem volt még ilyen hálás a felügyelő a lányának, ugyanis a kövér úriember kétségbeesett viselkedése hajnali három órakor élénk érdeklődést keltett benne.

Ahhoz, hogy megállapítsa, mi történt, nem is volt szüksége – legalábbis kezdetben – Zuzanka angol tudására. A ház urának szobájában, a második emeleten, ahová a reszkető Farina úr kézen fogva bevezette őt, első pillantásra minden egészen világos volt. Az öregúr, aki még délután oly ifjúi hévvel pajkoskodott, már befejezte pajkoskodását. A földön feküdt, a hálószoba közepén, amely a legválasztékosabb velencei stílusban volt berendezve – még abban is, hogy a háziúr nem osztotta meg hitvesével. Fehér szmokingját, nyilván röviddel ezelőtt, citromsárga pizsamával és haragoszöld köntössel cserélte fel. Kimeredt szeme az aranystukkóval borított mennyezetre szegeződött, és kék, dagadt nyelvét ráöltötte a velencei csillárra.

– A feleségemhez akartam bemenni – dadogta a rémült Farina úr, és Zuzanka, amennyire tudta, fordította. – S az volt az érzésem, hogy hörögni hallom Greffi urat. Bekopogtam, de senki se válaszolt. Jóságos isteni Talán be kellett volna lépnem. Velem született tapintatom azonban nem engedte. S amikor visszafelé jöttem, újra kopogtam, megint nem nyitott ajtót senki, összeszedtem bátorságom… beléptem… és…

A felügyelő a halott fölé hajolt. A nyakán tisztán lehetett látni az ujjak nyomát. Nagyon erős, nagyon energikus Új-jakét. Olyan erővel mélyedtek az öreg torkába, hogy nyomuk rögtön megfeketedett. Férfimunka, állapította meg magában a felügyelő, és körülnézett. A feltúrt szőnyeg és a nedves törülköző, amely nyilván a meggyilkolt kéziéből esett ki – a fürdőszoba ajtaja is nyitva volt, és a csapból még mindig folyt a víz –, azt bizonyította, hogy itt küzdelem zajlott. Igen, férfimunka, ismételte magában a felügyelő.

A szobában még egy ajtó volt nyitva: egy alacsony vasajtócska, retesszel, melyet csak belülről lehetett kezelni. A csillár fénye egy szűk csigalépcsőre hullt mögötte.

– Hova vezet ez a lépcső? – kérdezte a felügyelő a majordómuszt.

– A hallba – válaszolta a derék öreg.

Uralkodott magán, de látszott rajta, hogy örökké jókedvű gazdájának sorsa mélyen megrendíti.

– Oda, ahol a szökőkút van?

– Igen.

– Mindig így tárva-nyitva van?

– Nem. Az úr minden egyes alkalommal be szokta zárni. Belülről. Reteszre.

A felügyelő újból körülnézett. A hálószobában rendetlenség más jele nem akadt. Az öreg ágya meg volt vetve, de még nem használta. A sarokban egy nagy szék fölött lámpa égett, előtte egy kis asztalon írómappa hevert levélpapírral, toll és egy nyitott orvosságos doboz. A felügyelő fölemelte. Altató volt benne.

Megfordult, és kiment a fürdőszobába. A víz még mindig csorgott a csapból. Gondolatokba merülve zárta el. Valami megcsikordult a sarka alatt. Lehajolt, és egy üvegszilánkot emelt fel a földről. Figyelmesen körülnézett. A márványpadlón víztócsa csillogott, benne az összetörött pohár maradványai. Fölemelkedett, és elgondolkodva nézett Farina úrra.

– Tulajdonképpen nem voltam a feleségemnél – dadogta zavartan a kövér ember. – Általában nem szoktam már bejárni hozzá, de… nem tudtam elaludni. Nagyobb mennyiségű bort fogyasztottam, biztosan megérti, hogy ez felszítja az érzékeket… Bekopogtam hozzá az ajtón. Nem válaszolt… Zárva volt… Egy pillanatig még kopogtam… Aztán azt gondoltam, hogy fáradt és alszik, ezért visszatértem a hálószobámba.

– És útközben hallotta Greffi urat hörögni?

– Akkor még nem… A hálószobámban egy pillanatig még kinéztem az ablakon. Aztán – egyszerűen – rám jött a szükséglet. Újra kiléptem hát a folyosóra, és visszamentem. Amikor befordultam a sarkon…

A kövér úr elhallgatott.

–… akkor hallotta?

– Nem, még nem. Láttam. Persze nem nagyon jól látni ott, de ahogy befordultam a sarkon, láttam, amint egy alak surrant el a folyosó túlsó végén. A másik sarkon tűnt el szemem elől, a Greffi úr szobájába vezető folyosóban.

– Fölismerte, ki volt?

– Férfialak volt – válaszolta kitérően a kövér úriember.

– És ki volt az?

– Megesküdni nem mernék…

– Nem kell. Ki volt?

– Azt hiszem: Greffi úr.

– Greffi? Ez azt jelentené, hogy közvetlenül a gyilkosság előtt kiment valahová…

– Nem, nem, nem! – rázta Farina úr a mutatóujját. – Nem az öreg Greffi úr. A fiatal Greffi úr!

A felügyelő az öregember holttestére pillantott. Elszürkült nyakán csúnyán feketéllettek az ujjnyomok. Erős, fiatal ujjak nyoma.

– És aztán? – kérdezte.

– Aztán magam is befordultam a túlsó sarkon. Amikor elhaladtam Greffi úr ajtaja előtt, meghallottam a hörgést. Mint már említettem, bekopogtam. Bent azonban csend volt. Elvonultam tehát a toalettre… Ott mindenféle megfordult a fejemben… Végül átvillant az agyamon a gondolat: Greffi úr talán rosszul lett… talán, Isten ne adja, infarktus… – A kövér úriember félénken nyúlt a szívéhez. – Amikor az újabb kopogtatásra se kaptam választ… – elhallgatott, és a halott felé intett a fejével.

A felügyelő elbocsátotta Farina urat, s gondterhelten nézett Zuzankára. Úgy látszott azonban, hogy Zuzanka a Dolomitokban átélt tapasztalatai nyomán érzéketlenné vált. Kíváncsian hajolt a fekete ujjnyomok fölé, s az aggódó apának az jutott eszébe, hogy a jelek szerint a detektívmesterség kevésbé veszélyeztetné lánya tisztességét, mint a filmszínésznői pálya, amelyre Zuzanka készült, s végeredményben még jövedelmezőbb is. Éppen ezért Zuzanka közvetítésével kérdezte meg a majordómusztól:

– Bezárta éjszakára a házat?

– Igen, uram.

– Nem jöhetett be valaki kívülről, vagy nem juthatott ki innen?

– Elképzelhetetlen, uram. A háznak csupán két bejárata van. Mindkettőt bezártam, és csak nekem van hozzájuk kulcsom, uram. Bezártam, uram, még a dohányzót is, ahonnan ki lehet jutni a teraszra. A teraszra nyíló ajtót viszont nyitva hagytam, hogy kiszellőzzék. Mindig ezt teszem, valahányszor nagyobb társaság jár nálunk, uram. Ami a földszinti ablakokat illeti, mindegyiken rács van. A padlást állandóan zárva tartjuk, és csak akkor nyitjuk ki, ha valamit le kell onnan hoznunk.

– Semmi gyanúsat nem hallott?

– Nem, uram.

A felügyelő újból körülpillantott a szobában, majd az ablakhoz lépett. Az ablakszárnyak nyitva voltak. A felügyelő kihajolt. Odalent feketén csillogtak az elhagyott csatorna hullámai, a kikötőcölöpökön homályosan fénylettek a lámpák. A Greffi-palota főbejáratánál három kikötött gondola ringatózott. A felügyelő egy pillantást vetett jobbra, a szomszéd házra. Nem, itt senki sem kúszhatott át. Homlokzata egészen sima volt, szobrok, díszek nélkül, a legközelebbi ablak jó öt méter távolságra nyílt. A bal oldalon ugyanúgy. Reménykedve pillantott a csatorna túlsó partjára, de nyomban elszomorodott. A palotával átellenben széles templom állt. Az a reménye tehát, hogy esetleg akadhatott szemtanúja a Greffi hálószobájában lezajlott éjszakai tragédiának, hamar füstbe ment.

Visszatért tehát a majordómuszhoz.

– Meg tudná mondani, miért veszett össze máma Greffi úr De Cervi úrral?

– Régi vita ez, uram – válaszolta szárazon a majordómusz. – Még azokból az időkből ered, amikor az úrnak Chicagóban volt vállalata, uram.

– Vita? Miről?

– A koszorúról, uram.

– Koszorúról?

– A temetési koszorúról, uram. A gazdám rendkívül drága koszorút helyezett üzletbarátja, egy bizonyos Dillinger úr koporsójára. A legdrágábbat az összes közül, uram. Signor De Cervi viszont kétségbe vonja ezt. Azt állítja, hogy a legdrágább koszorú tőle származott. Ez persze nevetséges, uram.

– Az. Ilyen kicsiség miatt…

– Nem úgy értettem, uram. Az az állítás nevetséges, hogy De Cervi úr koszorúja értékesebb volt, mint az én gazdám koszorúja. De Cervi úr a miénknél kisebb vállalkozás tulajdonosa volt. Embervesztesége alig tett ki évi hat férfit, uram. Ugyanakkor mi évente, azt hiszem, huszonkét-harminckét halottat és húsz sebesültet jegyeztünk fel, uram.

– Aha! – mondta a felügyelő, és nem érdeklődött tovább a két kereskedő pőrének közelebbi részleteiről. Gondolataiba merült. A majordómusz egy pillanatig mozdulatlanul állt, aztán köhintett, és megszólalt:

– Ha megengedi, uram…

– Tessék.

– Van már valami gyanúja, uram?

Borůvka felügyelő éles pillantást vetett rá.

– Mit gondol ön? – kérdezte. – Asszony nem lehetett, hacsak nem egy hivatásos birkózónő. Greffi úr, kora ellenére, igen keménykötésű férfi volt. Nézze meg ezt a szorítást. Farina úr se lehetett… Részben hallgatott volna róla, részben túlságosan erős hozzá… nem az izmai minőségére értem, tudja? Azt gondolom…

Mikor Zuzanka lefordította szavait a majordómusznak, az így válaszolt:

– Értem, uram! Szépítőleg gondolja.

– Úgy valahogy – mondta a felügyelő. – S itt van még a fiatal Greffi. Rajta és Farina úron kívül nem volt számításba vehető férfi a házban. Minthogy én nem voltam…

A majordómusz köhintett. Úgy látszott, megsértődött.

– Engem, uram, nem tekint férfinak?

– De igen. Minden bizonnyal – sietett ä felügyelő a mentegetőző válasszal. – Csakhogy egyetlen valamirevaló gyilkosság tettese sem lehet a személyzet valamely tagja. Ez egyszerűen nem való.

– Köszönöm önnek, uram – mondta megkönnyebbülten a majordómusz. – Ez tehát azt jelenti…?

– Igen. Küldje ide Marcello Greffi urat. És hívja a rendőrséget. A házat azonban egyelőre tartsa zárva!

– Tehát beismeri, hogy ön volt az, akit Farina úr a folyosón látott? – kérdezte egy pillanattal később a felügyelő a kissé bágyadt arcú fekete fiatalembert. A fiatal Greffi, aki virágmintás köntöst viselt, idegesen hunyorgott.

– Igen. Én voltam. Nem bírtam aludni.

– Tehát a folyosón sétált?

– Nem. Éppen visszatértem…

A fiatalember gyanúsan elharapta a szót.

– Atyja szobájából? – nógatta a felügyelő.

– Nem, hanem… A dohányzóban voltam. Rágyújtottam, hogy megnyugodjak.

– Miért kellett megnyugodnia?

– Azaz nem is hogy megnyugodjak… hanem… egyszerűen kedvem támadt rágyújtani.

– Nem szokott a hálószobájában dohányozni?

– Nem. Tulajdonképpen… olykor igen… olykor nem…

– Olykor igen, olykor nem – szólt a felügyelő megvetően. – És épp ma, méghozzá hajnali háromkor támadt kedve lemenni a dohányzóba?

– Nem tudom. Egyszerűen… kedvem támadt. Olyan hideg, illetve fülledt volt az éjszaka. – A fiatalember egészen belebonyolódott a túlságosan feltűnő ellentmondásokba.

– Az éjszaka hideg volt – vetette oda a felügyelő angolul. A következő mondatot lefordíttatta: – Mondja meg nekem, honnan vette a kulcsot a dohányzóhoz?

– Kulcsot? Miért a kulcsot?

A felügyelő szó nélkül az ajtóhoz lépett, kinyitotta és kinézett. A majordómuszt pillantotta meg a megboldogult tarka éjszakai ruhákba öltözött vendégeinek feszülten hallgató gyűrűjében. A fejüket valósággal a szolga ajkához tapasztották, s amikor a felügyelő kinyitotta az ajtót, bűntudatos ábrázattal ugrottak el mellőle.

A felügyelő újból behívta a majordómuszt a hálószobába, és nekiszögezte a kérdést:

– Kinyitotta ma éjszaka Greffi úrnak a dohányzót?

– Nem, uram.

– Erre mit válaszol? – fordult a felügyelő Greffihez.

– Én… én csak annyit mondok, hogy a dohányzó nyitva volt.

– Meggyőződhetünk róla…

– Nem, azt nem! – jajdult fel Greffi. – Elhiszem önnek.

– Igen? – kérdezte a felügyelő, elnyújtva a szót. – Én azonban nem hiszek önnek. Hol volt? – kérdezte ismét. Intett a majordómusznak, hogy távozzék.

A fiatal Greffi megtörten hebegett: – A lépcsőn. A lépcsőn jártam-keltem… és dohányoztam.

Látszott rajta, maga is tudatában van, mennyire nem meggyőző, amit mond. Gépiesen torkára tette a kezét, és ádámcsutkáját dörzsölte. A felügyelő összehúzta a szemöldökét.

– Vannak adósságai? – szólt rá élesen a fiatalemberre.

Greffi összerázkódott, rámeredt a bűnügyi nyomozóra, és bólintott.

– A végrendelet szerint önre marad atyja vagyona?

– Csak a fele. Felét a felesége kapja.

A fiatal Greffi könyörögve nyújtotta kezét a felügyelő felé.

– Nem én öltem meg! Csak annyit mondhatok, nem én öltem meg! Lemértem, hogy túl nagy volna a kockázat. Én kerülnék elsősorban gyanúba… azaz – javította ki magát gyorsan –, soha nem is gondoltam ilyesmire! Nem én vagyok a gyilkos!

Borůvka felügyelő komoran pillantott rá.

– Valóban? – kérdezte lassan. – Akkor hol volt ma éjszaka?

Mielőtt a fiatal Greffi válaszolhatott volna, valaki kopogott az ajtón.

– Signore tenente – suttogta a kövér di Campiano kisasszony –, valamit mondanom kell önnek. Valami fontosat és… – szerelmes pillantást vetett Greffire –… és teljesen magánjellegű dolgot!

A felügyelő intett a fejével. Greffi készségesen eltűnt.

– Signore! – a kisasszony két kezét imádságos mozdulattal tette össze hatalmas keble fölött. A felügyelő a két kéz láttán döbbent rá, mennyire meghaladják a kisasszony testrészei az általános női méreteket.

– Signore! – siránkozott a kisasszony. – Ön patricidiummal gyanúsítja a vőlegényemet…

– Mivel? – kérdezte Zuzanka.

– Tudom! – folytatta a kisasszony, és könyörgő mozdulattal tárta szét kezét. Széles tenyere egy bizonyos štěchovicei férfi tenyerére emlékeztette a felügyelőt. Az illető oly sikeresen takarta le vele anyósa száját, hogy emiatt máig is Příbramban bányássza az ércet.

– Mit tud? – kérdezte.

– Hogy ön azt gondolja, Marcello gyilkolta meg az apját. Megmondta a majordómusz. De nem ő gyilkolta meg. Be tudom bizonyítani.

– Igen?

– Nálam volt! Egész éjszaka! Egészen addig a pillanatig, amíg fel nem ébresztett bennünket signor Farina kiáltása!

– A kisasszony szégyenlősen sütötte le a szemét. – Csak arra kérem, legyen diszkrét. Nagyon kínos nekem… De ne gondoljon semmi rosszat… Már öt éve járunk jegyben.

– Elpirult, és elhallgatott. A felügyelő sokáig nézett rá, tűnődve, szomorúan. Elgondolkodott a dolgon. Legelőször is a hangokon, amelyek megzavarták a palota éjszakai csendjét, a kulcscsörgésen, a szökőkút csobogásán és a kövér kisasszony zajos lélegzésén. Mit művelt nála a fiatal Greffi, ha a felügyelő e zaj miatt, amely oly kevéssé hasonlított emberi hanghoz, fél egytől, amikor lefeküdt, háromig, amikor kényszerűségből felkelt, nem tudott elaludni?

Mindezek után pedig azon, hogy mit is művelt hát a fiatal Greffi valójában?

Kint a hálószoba ablakán túl sápatag, homályos fény derengett. A szemben levő templom homlokzatán a krémszínű szentek feje körül dicsfények táncoltak. Virradt. A felügyelőnek eszébe jutott valami.

Megnyugtatta a kisasszonyt, hogy ne aggódjék, és udvariasan kituszkolta az ajtón. Utána senkit sem hívott be. Greffi úr asztalkájáról fölemelt egy levélpapírt, fogta a ceruzát, és – miközben egyre azon gondolkodott, ami az imént eszébe jutott – gyorsan felvázolta az ódon palota második emeletének alaprajzát.

Elgondolkozva ült a kis rajz fölött, és ujja ide-oda járt rajta. Zuzankának, aki szerette volna megtudni, mit művel csak annyit válaszolt, hogy még túl fiatal a dologhoz. Hirtelen fürgén felállt, és kisietett a folyosóra.

A folyosón sustorgó izgatott vendégek nyomban elhallgattak. Hat szempár tapadt a felügyelőre. Az egyikből bűntudatot olvasott ki.

Mozgósította angol tudását, és minden lelkierejét összeszedve megszólította a kínai köntösbe bújt deli hölgyet.

– Signora, megkérem, jöjjön velem a hálószobájába.

– Igen – válaszolta Farina asszony. – Louigi már telefonált a rendőrségre.

Így hát Zuzanka ismét kénytelen volt beleavatkozni a dologba, noha még túlságosan fiatal volt hozzá.

A kínai pongyolás dáma hálószobájában a felügyelő újra meggondolta magát. Meghagyta Zuzankának, hogy várjon ott, a deli szépasszonyt pedig egy tolóajtón keresztül becipelte a szomszédos szobába, ahol a rakoncátlan kisfiú, mellére szorítva a csúf bábut, édesen aludt. A fiú ágya alól előbújt Einstein, az álmos bostoni terrier, és meglepődve bámult a felügyelőre.

A felügyelő ismét mozgósította angoltudását, és nagyon lassan a következőket mondotta:

– The murderer: Marcello Greffi!

A szépséges dáma elsápadt.

– Miért mondja ezt nekem?

A felügyelő összeráncolta a homlokát, és nagy erőfeszítéssel még további néhány szót nyögött ki:

– Ön nem tudja ezt?

Ebben a pillanatban a bostoni terrierre, Einsteinre kezdett hasonlítani; arcán éppoly keserves szomorúság borongott, mint a kiskutya pofáján. A hölgy lehajtotta a fejét.

– Yes – szólt halkan. – Tudom. Nálam volt.

Cesare megfordult a kis ágyban. A csúf bábu csendesen legurult a vastag szőnyegre. A felügyelő fölemelte. Nedves volt, valószínűleg attól, hogy a kisfiú tegnap vacsora előtt beesett vele a szökőkút medencéjébe. A bábu egyetlen csipás üvegszeme opálosan csillant a felügyelőre.

– Igen, nála voltam – mormolta Marcello. – Számíthatok a titoktartására, kérem?

– Mikor ment el tőle? – kérdezte a felügyelő válasz helyett.

– Valaki kopogott az ajtón, és ő… ő félt, hogy a férje…

– Köszönöm, elmehet – szólt a felügyelő. Várta ezt a mondatot. Most már tudta, hogy a deli hölgy, ellentétben di Campiano kisasszonnyal, igazat mondott.

Ki gyilkolta meg tehát a pajzánkodó öregurat, ha Marcello volt az egyetlen férfi a palotában, akinek megvolt hozzá a szükséges fizikai ereje?

Hacsak az alatt a néhány rövid és izgatott pillanat alatt nem sikerült elkövetnie, amely a két időpont között telt el, amikor Farina úr megpillantotta őt a folyosó hajlatában, és amikor Farina úr visszatért a toalettről, s másodszor kopogott az öreg Greffi ajtaján.

Csakhogy a felügyelő ezt nem tartotta valószínűnek.

Mindenkinek meghagyta, hogy vonuljon vissza a szobájába. Maga is visszahúzódott a neki kijelölt lakosztályba. Odakint, az ablakon túl, lassan virradt. Az átellenes templom párkányán már nemcsak glória ragyogott a szenteken, hanem hajnali aranysárga szépségükben egészen kiemelkedtek a kanális fölött lebegő mézszínű homályból. A kanálison tejjel, kenyérrel és gyümölccsel megrakva megjelentek az első motorcsónakok. A templom szomszédjában, az egyik palota ablakában egy kövér, fényes szőrű fekete kandúr végezte gondosan reggeli toalettjét.

A felügyelőnek az volt az érzése, hogy valamit elfelejtett. Nem tudta megállapítani, mit. Jelentéktelen, kihűlt nyomát valaminek, amit észlelt és megjegyzett, de nem jutott el a tudatáig. Kellemetlenül nyomta őt gondolatai mélyén, annyira, hogy félhangosan értelmetlen szavakat kezdett mormolni. Nem egészen értelmetlenül. Egyszer, régen, a pszichológiai oktatáson megemlítették előttük Freudot, az elvetemült tudóst. Valami akadémikus nyáladzó kutyáinak ragyogó példáját állították vele szembe. A felügyelő akkor pontosan az ellentmondásokról szóló dialektikus törvények szerint viselkedett. A szolgálati könyvtárból kikereste Freud Bevezetés a pszichoanalízisbe című könyvét. Nem egy titkos borzongással teljes pillanatot szerzett számára. A könyv felett döbbent rá egy s másra oly sok zavaros irányzat közt hányódó lelke legtitkosabb rezdüléseiből. Ott olvasott arról is, hogyan kell asszociációs módszerrel felidézni valamely dolgot, amelyre nem tudunk visszaemlékezni. Ezért most komoran nézett lányára, aki belefáradva a sok élménybe, elszunnyadt a megvetett ágyon. A felügyelő halkan mormolta magában:

– Zuzanka, Zuzanka… kislány… baba… kisfiú… kisfiú… baba… Ah!

Ezzel a színpadias kiáltással pattant fel a támlásszékéből. Zuzanka felriadt.

Megdörgölte a szemét.

– Mi van, apu? – kérdezte.

– Semmi! Várj itt rám!

Eszelősen rohant ki a hálószobából.

Berontott a gyerekszobába, és a kisfiú ágyacskájához rohant. A hölgy, aki festői módon összekuporodva egy reneszánsz székben mellette pihent, rémülten rezzent össze, és felnyögött.

– Nem elég még? Mit akar még?

– Yes. Police comes – válaszolta holdkórosan a felügyelő. Rávetette magát a csúf bábura. Minden megszűnt létezni számára. Erőlködve törte a fejét. Nem. A vacsoránál nem vette közelebbről szemügyre a bábut – de az eredetinek is hiányzott a fél szeme, annak, amely elmerült a kanálisban, ugyanúgy, mint ennek itt!

Megfordult – a bábu kiesett az ujjai közül –, és mint a bolond kivágtatott a helyiségből.

Végigfutott a folyosón, és eltűnt a meggyilkolt háziúr hálószobájának ajtaja mögött.

Ott lehajolt, fölemelte a földről a nedves törülközőt, és beszaladt a fürdőszobába.

Rózsaszínű csempe borította. A krómozott fogason még két más törülköző lógott, egy rózsaszín meg egy fehér csíkos.

Azon a törülközőn azonban, amelyet a kezében tartott, halványzöld pontok voltak.

A felügyelő ismét holdkórosan fordult sarkon, és kirobogott az ajtón, mint aki eszét vesztette.

– Zuzanka! – kiáltotta türelmetlenül szobája küszöbén. – Zuzanka, öltözz át abba a…

Mibe öltözzék át a felügyelő lánya, azt a fiatal Greffi, aki feszült figyelemmel hallgatózott a sarok mögött, már nem hallotta, minthogy a bűnügyi nyomozó becsapta maga mögött az ajtót. Egyébként ha meg is hallotta volna, nem érti meg. Borůvka felügyelő csehül beszélt a lányával.

Amikor félórával később végül megérkezett az álmos rendőrség, vezetőjük, egy kövér kapitány, egy kerek képű férfit pillantott meg, akinek feje tetején kakaska kunkorodott, és aki egy fehér fürdőköpenyes lány társaságában a szökőkút párkányán üldögélt. A férfi tűnődve nézegette a kis bostoni terriert, amely feltűnően hasonlított hozzá. Felülről, az üvegmennyezetről, mindhármukat elöntötte a rózsaszínű „hulló fény”. A kapitány szeme rátapadt a lány karcsú és ingerlő lábára, amelyet a félig kinyílt köpeny magasan a térde fölött is látni engedett. Mezítelen volt a lány lába, és a félhomályban rózsásan fénylett. S minthogy a derék bűnügyi nyomozó túlságosan hamar pillantotta meg ezeket a lábakat, elkerülte a figyelmét, hogy a lány érthetetlenül fürdősapkában van.

Mikor végül megállapította, hogy a kerek arcú férfi az a kommunista kolléga, akiről nemrégiben annyit írtak az újságok, nem támasztott kifogást ellene, hogy egy pillanatra eltávozzék a Greffi-palotából. Nem sokkal később a fecsegő gondolások megfigyelhették a nagyon komor felügyelőt, amint a fekete gondola egyetlen hosszú evezőjével birkózik, és aranyozott orrát makacsul a felkelő nap felé irányítja, amelynek tüzes korongjában hivalkodva rajzolódott ki az Alfieri-palota sziluettje.

Az evező, úgy látszik, piszkos volt, mert a felügyelő legelőször is azt kérte az álmos majordómusztól, hogy engedje meg, hadd moshassa meg a kezét. A majordómusz bevezette őt a márvánnyal borított fürdőszobába, s aztán ment az utasítás szerint felébreszteni az uraságokat.

A fürdőszobában csodálatosképpen elment a felügyelő kedve a kézmosástól. A majordómusz, amikor visszatért, hogy jelentse, a vendéget a hallban várják, csak annyit látott, hogy az öreg bűnügyi nyomozó mérhetetlen búsan nézi a két fehér, halványzöld pettyes törülközőt a fogason, mintha hipnotizálni akarta volna őket.

Vagy fordítva, mintha a halványzöld pettyek, amelyek a felügyelő lányának szeméhez hasonlítottak, őt hipnotizálták volna meg.

Az öreg Alfieri urat lesújtotta a hír, de úgy látszott, még inkább letörte a rakoncátlan megboldogult egykori kollégáját. De Cervi úr az ég felé emelte hosszú karját, majd csontos ujjaival tépni kezdte valaha dús haja maradványait.

– Istenem! Istenem! – kiáltotta kétségbeesetten. – Szűz Mária! Szent József! Minden szentek! Ez lehetetlen!

A felügyelő azonban hűvösen felesége gondoskodására bízta, aki sokkal nagyobb méltósággal őrizte meg nyugalmát. Még akkor is, amikor mindnyájan gondolába szálltak, és a felügyelő lába megcsúszott.

Kis híján tragikusan végződött itáliai kirándulása. Az öreg bűnügyi nyomozó csak a rátermettségi jelvény megszerzésének erejéig tudott úszni, De Cervi úr viszont, akibe az utolsó pillanatban belekapaszkodott, és aki ennek következtében helyette bukfencezett a csatornába, amint kiderült, egyáltalán nem tudott. Kopasz feje abban a pillanatban elmerült, és csak egy buborékoszlop tanúskodott róla, hogy az ájtatos úr a víz alatt sem szűnik meg az egekhez kiáltani. A majordómusz szerencsére nem vesztette el lélekjelenlétét, és az evező segítségével kihúzta a vízbe pottyant férfit. A gondola ezért csak később tudott elindulni, megvárva, amíg a lesújtott signor De Cervi száraz ruhát vált.

A nagy hallban a téglalap alakú szökőkút körül gyülekezett az egész társaság, amely az előző este itt szórakozott. Csak az öregúr hiányzott, aki tegnap este még olyan fürgén ugrándozott a labda után; helyette ott volt a kövér kapitány és kísérete. Nem látszott vidámnak. Tüzetes nyomozással se tudott megállapítani semmi biztatót, és most fagyos pillantást vetett Borůvka felügyelő, Farina asszony és Marcello Greffi felé.

– Nincs igaza – szólalt meg a felügyelő, mintha olvasott volna gondolataiban. – Nem signor Marcello gyilkolta meg az apját. Ezt már tudja.

Minthogy a kapitány a negyedikre, Farina úrra emelte szemét, a felügyelő gyorsan hozzátette:

– Minthogy én már ismerem a tettest, signor Marcellónak nem is lesz szüksége alibire. Ezt, kérem, ne is vegye jegyzőkönyvbe. Hiszen gentlemanek vagyunk.

A kövér Farina úr szerencsére nem értette, miről van szó. Túlságosan izgatott volt. A deli hölgy viszont hálásan tekintett a felügyelőre. Ez azonban szemrehányó, komoly pillantással nézett vissza rá.

– Minden ajtó belülről, kulcsra vagy reteszre volt bezárva, a földszinti ablakokat rács védi, a felső emeletekre lehetetlen átkúszni a szomszédságból. Tehát ismét a bezárt szoba tipikus rejtélye – kezdte fejtegetését a felügyelő. – E rejtély minden lehetséges megoldását kimerítette már a gyakorlat. Megoldásunk tehát szükségszerűen az eddigiek valamelyike. A gyilkos – folytatta – szükségképpen férfi volt. Erős, testileg jól felépített férfi. A palotában csak egy jöhetett számításba. Ez azonban, mint ön is tudja, nem követte el.

A társaság visszafojtotta lélegzetét. A bostoni terrier kitátotta száját, és kinyújtotta rózsás nyelvét.

– Okvetlenül olyan valaki volt tehát, aki valahonnan kívülről jutott be ide – magyarázta tovább a felügyelő. – Engedjék meg, hogy egy pillanatra félbeszakítsam fejtegetésemet, és valamiért kiküldjem leányomat.

Intett. Zuzanka – még mindig fehér fürdőköpenyben – felkelt, és kecses léptekkel eltávozott a főbejáraton. A kapitány ámulva nézett utána.

– Miért… – kezdte. A felügyelő azonban egy kézmozdulattal elhallgattatta. A hallban síri csend uralkodott, és a „hulló fény” halványan és hidegen szemerkélt a szökőkút vizére. Valaki megállította a szökőkutat. Egyetlen kis hullám nem borzolta most színét, amely olyan volt, mint az üveg, és zsíros, szivárványos karikák borították.

A felügyelő lassan, jelentőségteljesen fordult a szökőkút felé. Mintha utasítást adott volna vele mindnyájuknak. Az arcok félköre megmozdult, és a zsíros felszín, eléggé mélyen a padló szintje alatt, most számos pillantás kereszttüzében csillogott.

A mélyben megmozdult valami. Valami fehér, hosszú, amit két keskeny piros csík szakított meg, és ami egy piros foltban végződött. Aztán hullámot vetett a víz felszíne, és egy karcsú, de nem sovány lány lendült fel belőle a szökőkút peremére, keskeny piros bikiniben és piros fürdősapkában. Levette arcáról a búvárszemüveget.

A kövér kapitány, bár figyelmét nem a lány arca kötötte le elsődlegesen, tüstént felismerte benne a cseh bűnügyi nyomozó lányát.

Ugyanakkor a társaság egyik tagja fájdalmasan feljajdult.

Alfredo Alfieri volt. De Cervi úr, példáját követve, tépni kezdte a haját.

A piros bikinis lány pedig majdnem olyan szomorú lett, mint Borůvka felügyelő.

– Igen – magyarázta néhány nappal később kissé mámoros hangon lányának a felügyelő, amikor a vörös Feliciával veszélyes cikcakkokban haladt a Dolomitok között a néptelen országúton, ezúttal visszafelé. – Igen. A bábu vezetett rá. Cesare beejtette a csatornába a palota előtt. Senki sem halászta ki neki. Éjszaka mégis nála volt. És nedves volt! Cesare pedig vacsora előtt beleesett a szökőkútba. Akkor kezdtem sejteni, hogy a kanális és a szökőkút között összeköttetés van. Te aztán ki is próbáltad.

– Igen – csuklott Zuzanka. A felügyelő, az olasz törvények liberalizmusát kihasználva, egy palack Chiantit vásárolt az útra. Zuzanka jókora mennyiséget fogyasztott az italból, amelyről a felügyelő tévesen azt hitte, hogy a lány először kóstolja meg. Még kevésbé sejtette, hogy Zuzanka – vele ellentétben – bánatában iszik. – Egy elefánt is át… átúszhatott volna ott – mondta, felcsuklott, és hozzátette: – Persze ha tudott volna úszni.

– A többi már magától illeszkedett a helyére. A nedves törülköző, amelyet az öregúr szobájában találtunk, nem illett azokhoz, amelyek a fürdőszobában függtek. Ugyanakkor hasonlókat lehetett találni Alfieriék fürdőszobájában. Tehát az Alfieri-házból hozta magával valaki – nyilván nylonzacskóban –, hogy gondosan megtörülközhessék, amikor kibújik a szökőkútból. Nem akart maga után nedves nyomokat hagyni. Aztán, amikor az öregúrral birkózott, a földre ejtette. Épp abban a pillanatban kopogott be Farina úr. Elvesztette az idegeit, megfeledkezett róla, és elmenekült. De Cervi úr nem lehetett. Nem tud úszni. Ezért taszítottam a vízbe, hogy meggyőződjem róla.

Elhallgatott, mert sehogyan sem sikerült a kocsit a két vastag fehér vonallal kettéosztott autóút jobb oldalán tartani.

– A fiatal Alfierinél aztán valóban megtaláltam a nylonzacskót. Zsinórral kötötte a derekára. Birkózás közben azonban az öregúr beletépett az ujjával, a törülköző kiesett belőle. Érdekes, hogy csak ezután értettem meg Greffi asszony egyik megjegyzését, amely a spanyolfal mögül ütötte meg a fülemet.

– Mi-mi volt az? – csuklotta Zuzanka.

– Valakinek szemrehányást tett, hogy kikezdett azzal a cseh lánnyal; terád gondolt – tette hozzá a felügyelő hirtelen szigorúan. – És igaza volt! Még egyszer meg ne halljam, hogy úgy viselkedsz, Zuzanka, mint ott a strandon. Azt a fürdőruhát sem akarom többé látni rajtad!

– Ez csak olaszországi használatra készült – válaszolta szomorúan Zuzanka. – Nem tehetek róla, hogy molesztáltak A felügyelő nyelvén már ott lebegett az epés megjegyzés, hogy lánya nemigen vette molesztálásnak, de lenyelte.

– Akkor azt hittem – folytatta –, hogy Greffi asszony a férjét korholja. Ezért is hallgattam róla. Csak később értettem meg – a felügyelő egy pillanatra elhallgatott, és bánatosan pillantott maga elé –, hogy Alfredo Alfierivel beszélt. Szeretője volt az asszonynak – tette hozzá komoran. – Itáliában nem lehet elválni, tehát gyilkosságra szánta el magát.

Egy pillanatig némán robogott. A Felicia könnyedén gyűrte le a meredek kapaszkodót.

– Ki gondolta volna róla? – elmélkedett a felügyelő. – Kezdetben egészen rokonszenves volt nekem, persze csak addig, amíg rád nem vetette magát; aztán kibújt belőle a közönséges, hitvány gyilkos!

Elhallgatott. Az őszi párák között feltűntek az aranyszínű sziklacsipkék Cortina felett.

– Talán nem is volt olyan rossz – suttogta Zuzanka. – És rettentően szerethette azt a nőt, ha a kedvéért…

Elcsuklott a hangja.

A felügyelő sólyompillantással sandított lányára. Zuzanka zöld szeme könnyben úszott; és felsóhajtott.

– Gyilkos volt – állapította meg keményen az öreg bűnügyi nyomozó.

Zuzanka azonban, úgy látszik, nem hallotta.

– Gondolod… gondolod, apu – szepegte –, hogy felakasztják?

A felügyelő fölemelte szemét az országútról, és ismét lányára sandított. A lány kerek arcán keserű könnyek csurogtak le, és kacskaringós, csillogó kis ösvényeket hagytak maguk után. A felügyelő akkor látta utoljára így sírni lányát, amikor megtiltotta neki, hogy egy bizonyos fiatal ejtőernyőssel barátkozzék.

Összehúzta a szemöldökét, és komolyan figyelte a szürke autóutat. Elhatározta, hogy szigorú lesz. Vajszíve azonban, mint már annyiszor, megint elbukott a nagy és hiábavaló pedagógiai küzdelemben.

– Nem – mordult lányára. – Biztos, hogy nem. Sajnos. Itáliában a szenvedélyes szerelemben elkövetett gyilkosságért nem jár kötél.

Összeráncolta homlokát, és mereven nézte az elsuhanó országutat, hogy ne lássa, Zuzanka mint emeli rá zöld szemét hálás reménnyel.

AZ ARISZTOTELÉSZI LOGIKA

A tavaszi divatbemutatók időszakában történt. Lucie Borůvková asszony, mint minden évben, most is varratott valami apróságot Rosenblumnál Zuzanka lányának. Ezúttal egy virágos kis blúzt. A kétszáz koronát, melyet a nevezetes vállalat magasan kvalifikált erőinek igénybevételéért kifizetett – mint minden évben –, most is így próbálta hasznosan kamatoztatni.

Borůvková asszony ugyanis maga is varrónő volt. Nem volt ugyan mesterlevele, viszont rendkívüli talentummal rendelkezett. A kisestélyi ruhát például, amelyet tavaly Zuzankának összefércelt, Schiaparelli-modellnek nézték az itáliai pénzarisztokrácia köreiben. Hasonlóképpen az a kompié, amelyet titokban (a férje nem tudott róla, hogy, mint annyi más cseh nő, ő is ily módon tett szert illegális mellékjövedelemre) a prágai francia követségen működő egyik diplomata nejének készített, a Dior-szalon legújabb kreációjaként szerepelt a cannes-i filmfesztiválon.

Ám minden tehetségnek ihletre van szüksége. Ez okból dobott ki Borůvková asszony évente egypár százast a Rosenblum-szalon szolgálataiért. A szalon ugyanis magán-divatbemutatókat rendezett ügyfelei részére. Itt azt lehetett látni, amit a tömegbemutatón, a Lucernában nem mutogatnak az egyszerű népnek. Mindez úgy hatott Borůvková asszony alkotóképességére, mint a fantáziát felszabadító marihuana. Ugyancsak itt lehetett látni a legcsinosabb manekeneket is, s ez volt az oka, hogy Borůvka felügyelő is eljárt ide.

Most is az első sorban ült, és megjátszott közömbösséggel mohón itta a ritka látnivalót. A pódium sarkán, közvetlenül fölötte egy nő állt, akit a divatlapokban „molett hölgy” jelzővel szoktak illetni. Minduntalan sokatmondó pillantásokat vetett a felügyelőre. Ő azonban nem törődött vele. Nem érdekelte a hölgyközönségnek szánt szakszerű magyarázata sem, amelyben a tudomány által eddig fel nem tárt nyelvi törvényszerűség hatása folytán minden főnév csakis kicsinyítős alakjában fordult elő. A molett hölgy fogalomvilágában egyszerűen nem létezett „ruha”, „szoknya”, „blúz”, „harisnya”, „cipő”, mi több, még „férj” és „férfi” sem, csakis „ruhácska”, „szoknyácska”, „blúzocska”, „harisnyácska”, „cipőcske”, sőt „férjecske” és „férfiúcska”.

Hasonló törvény hatja át például a pincérek nyelvét is. Borůvka felügyelő azonban most nem ezen gondolkodott. Figyelmét teljes egészében a bemutatott ruhácskáknak vagy inkább leánykáknak szentelte, akik ezeket a ruhácskákat, fő-vagy mellékfoglalkozásként, bemutatták.

Nem ő volt az egyetlen férfi. Női bemutatón meglepően nagy számban képviseltette magát az erősebb nem. S csak részben kerültek ki a férjecskék közül. Nagyobbrészt más típusú fiúcskák voltak, akiket más kapcsolatok fűztek a hölgyecskékhez, akiket elkísértek.

Egy ilyen férfiúcska a felügyelő mellett ült. Csodálatosképpen magánosan üldögélt. A kicsinyítő jelző igazán nem illett rá. Magassága jó két méter volt, szélessége egy méternél több. Mindezek ellenére a felügyelő csak azért vette észre, mert éppen a napozóruhácskák bemutatása közben hívta ki a kapus a telefonhoz, és a mázsás férfiú egy pillanatra elvette a felügyelő elől a kilátást, azonkívül rálépett a lábára is. Ezzel lehetőséget nyújtott a bűnügyi nyomozónak, hogy fogalmat alkosson a testsúlyáról, amelyet körülbelül egy mázsára becsült. Mindez, amint később kiderült, nem volt haszontalan a felügyelőnek.

Alighogy visszanyerte rálátását a pódiumra, ahol éppen egy bájos barnaság forgolódott napozógarnitúrában, a molett dáma olyan sokatmondóan mosolygott rá, hogy Borůvková asszony is észrevette. A dáma gyorsan elnézett, és bejelentette, hogy a manekenkék most néhány víz mellé való holmicskát mutatnak be.

– Első modellként egy kétrészes fürdőruhácskát látnak rózsaszín csipkéből. Főként fiatalabb leánykáknak való.

A felügyelő izgatottan nyelt egyet, valami nyugtalan fészkelődést észlelt maga mellett, s ezért úgy tett, mintha unatkozó ásítást nyomna el. A rejtett hangszórókból áradó intim zene mámorító slow-rockba kezdett, és a teremre ráborult a kétrészes holmicskák felé forduló érdeklődés csendje.

Csakhogy nem következett semmi. A molett hölgy tovább sugározta hivatásos mosolyát, de csakhamar kidugta alóla szarvacskáit a harag és a türelmetlenség. Az intim zene tovább zsongott, ám a bársonyfüggöny, amely mögül a manekenek kiléptek, csak nem mozdult. A zenébe nyugtalan hangok suttogása vegyült. A molett hölgy arcáról a mosoly lassan szinte észrevétlenül leolvadt. Borůvková asszony félhangosan társalogni kezdett Zuzankával.

– Egy pillanat türelmet kérek – csicseregte a molett hölgy. Sokatmondó pillantást vetett a felügyelőre, és eltűnt a függöny mögött. A csevegés a teremben felerősödött.

Eltelt egy perc, kettő, három. Csak a zene, a mámorító slow-rock lebegett zavartalanul tovább, és Borůvka felügyelő feszengett türelmetlenül a helyén.

Végül a bársonyfüggöny meglebbent. A felügyelő csalódására azonban nem egy fiatal lány jelent meg előtte, hanem a molett hölgy. Már nem díszítette a hivatásos mosoly. Ellenkezőleg. Rémület sugárzott róla.

A felügyelő felé intett, és amikor az legalább kétszer körülnézett, kinek szól a fejmozdulat, baljóslatúan sziszegte:

– Felügyelő úr, bejöhetne egy pillanatra?

A bűnügyi nyomozó felkapaszkodott az emelvényre, és a síri csöndben eltűnt a függöny redői között.

Kisvártatva újból megjelent. Köhintett, majd megszólalt az elnémult teremben:

– Kérem, senki se hagyja el a helyiséget. Maradjon mindenki a helyén!

A szűk fülkében, amelybe ezután belépett, a meggyilkolt lány a tükör alatt hevert. Arcra borulva feküdt, kétrészes rózsaszín csipke fürdőruhában. Bal lapockája alatt a hátából egy tőr nyele meredt ki, sportüzletekben árulnak ilyeneket. A markolatot a tettes lila zsebkendőbe csavarta, a zsebkendő lecsúszott a lány hátára, és teleitta magát vérrel. A sarkában mégis fehéren világított egy monogram: J. N.

A tragédia színhelyét durva vászonfüggönyök választották el a helyiség többi részétől. A fülke két oldalát szilárd spanyolfal alkotta. Jobbra és balra tőle hasonló öltözőfülkék sorakoztak.

Elöl és hátul mindegyiknek csak függönye volt, s így keresztül lehetett járni rajtuk, előre a színpad mögé, az öltözőbe, és hátra a műhelybe.

Az öltözőben a molett hölgy, a szalon főszabásza, két szabó, a fodrásznő, a többi öt maneken és hat varrónő várta. A két oldalfal mentén és középen hosszú fogasok húzódtak, tele vállfán lógó ruhával, a homlokfalon a bársonyfüggöny csüngött alá, amelyen át a pódiumra lehetett jutni.

A műhely a bemutató idején üres volt, mert minden épkézláb ember tele volt munkával a színpad mögött.

A felügyelő komoran pillantott körül a strandkabinhoz hasonló fülkében, aztán határozott mozdulattal megfordult, és kiment az öltözőbe.

– Hol van itt a telefon?

A kis csoportból a molett hölgy lépett elő.

– Szíveskedjék velem fáradni. Az irodában is van telefonom, de közelebb is van, itt a folyosón.

Végigvezette a felügyelőt a manekenek fülkéi előtt, az utolsó fülke mögött megállt, félrehúzott egy vászonfüggönyt, és magasra emelte a felügyelő előtt. A felügyelő belépett, és a műhelyben találta magát. Jobbról fal húzódott, ajtóval. A hölgy kinyitotta. Pontosan az ajtóval szemközt egy kis falipolcon állt a telefon.

A felügyelő, míg tárcsázott, észrevette, hogy erről az oldalról az ajtón nincs kilincs, csupán gomb. Kulcs nélkül tehát nem lehet innen kinyitni.

Valamivel később már a Rosenblum vállalat igazgatónője, Dagmar Králová irodájában hallgatta a hölgy szóáradatát, anélkül, hogy figyelemre méltatta volna az izzó pillantásokat, amelyeket az közben feléje vetett. A vele egykorú hölgy érdeklődése inkább elcsüggesztette, ahelyett, hogy fölélesztette volna benne a szerelmi gerjedelem lángját. Türelmetlenül várta tehát, hogy megérkezzenek bajtársai.

– Azt hiszem, komoly segítségére lehetek a gyilkos leleplezésében, felügyelő úr. Minthogy ez olyan vállalat, ahol túlnyomórészt nők dolgoznak, bátran állíthatom, hogy jól ismerem alkalmazottaimat. Itt semmi sem kerülheti el ösztöneim figyelmét.

– Rendszerint inkább a logikában bízom – szólt közbe a felügyelő.

– Ez az eset azonban, úgy sejtem, eléggé különös az ön praxisában. Állandó figyelemmel kísérem az önök munkáját, nem is hinné, hogyan!

– Hogyan?

A hölgy molett kezecskéjét a szája elé kapta.

– Ezt nem kellett volna mondanom. Ön azonban nem jelent fel engem, ugye? A húgom férje bíró, s a húgom kölcsön szokta adni nekem a Bűnügyi Közlönyt – persze a férje tudta nélkül! Abban mindig annyit írnak az ön ragyogó sikereiről.

– A Bűnügyi Közlöny nem detektívregény – jegyezte meg a felügyelő sötéten. – Nem is a nagyközönségnek szánt folyóirat.

– Tudom – csicseregte a hölgy, és rátette molett kezecskéjét a felügyelő csuklójára. – Egyébként nem csupán a női ösztönömmel lehetek segítségére, hanem az ön férfilogikájával is. Hallgasson meg! Meghallgat?

A felügyelő bólintott. Előtte hevert a Rosenblum szalon alaprajza. Amíg a hölgy beszélt, azt figyelte.

– Marcellát csak olyan valaki gyilkolhatta meg, aki az öltözőben vagy a műhelyben tartózkodott – suttogta a hölgy, mint egy összeesküvő. – A műhely és az öltöző tulajdonképpen egyetlen nagy helyiség. Csak átmenetileg szoktuk így a manekenek fülkéivel és a fogasokkal felosztani. A bemutató után lebontjuk ezeket, és az egész egyeden nagy műhellyé alakul, amelynek két ajtaja van. Az egyik hátul van, ezen át a hátsó folyosóra lehet kijutni. Ez most zárva volt. A másik az, amelyen keresztül a telefonhoz mentünk a folyosóra. És ezt…

– Igen – szakította félbe a felügyelő –, ezt nem lehet kinyitni a folyosóról. Ki mindenkinek van kulcsa hozzá? És kinek van kulcsa a hátsó ajtóhoz?

– Nekem – mosolygott a hölgy. – A hátsó bejárathoz a műhely némely más alkalmazottjának is. A nem adminisztratív erőknek, kérem. Ezek azonban a kritikus pillanatban mindnyájan az öltözőben voltak. Bizonyára el tudja képzelni, hogy a bemutató alatt tele van a kezük munkával. Sajnos, nincs idejük figyelni, hogy ki mit művel. Mindegyik maneken mellett – összesen hatan vannak – egy varrónő áll készenlétben. Ez segít neki öltözni és vetkőzni, hogy minden simán menjen. A lányok nálunk fülkékben öltöznek. Néhol – tette hozzá némi megbotránkozással –, néhol a lányok a férfi alkalmazottak jelenlétében öltöznek. Ezt azonban én nem tűröm. Ezért is állítottam fel ezeket a provizórikus kabinokat, bár némiképp bonyolultabbá teszik a dolgok menetét.

– Eszerint – jegyezte meg köhintve a felügyelő – másutt ezek a hölgyek nem szégyellik magukat?

– Nos – felelte a hölgy, és megértően mosolygott a felügyelő naivitásán –, némelyek nem. Én azonban az ilyesmit nem tűröm a vállalatnál. Részint elvi okokból – tette hozzá szigorúan –, részben pedig sajátos okokból, amelyek, gondolom, éppen ebben az esetben játszottak fontos szerepet. Előbb azonban elmondom önnek a munkánk menetét a bemutató folyamán.

A felügyelő bólintott, és figyelmesen követte a molett hölgy ujjának útját az alaprajzon.

– A dolog menete a következő: a manekenke a pódiumról erre tér vissza, bemegy a maga fülkéjébe, ahol a varrónő már várja a további modellel. Segít neki levetkőzni, aztán felöltözni, és a levetett modellt elviszi e három fogas egyikéhez – mutatott rá az alaprajzon a három áthuzigált vonalra; kettő az öltöző két fala mentén, egy pedig középen húzódott. – A manekenke ezalatt befejezi az öltözködést, fejére teszi a kalapocskát, cipőcskét vált, vagy kesztyűcskét húz, aztán kimegy a fülkéből az öltözőbe, ahol még egyszer ellenőrzi valamelyik mester, és a fodrásznő megigazítja a haját. Ezzel készen is van, és felmehet itt e másik fogas mellett a pódiumra. Mindennek úgy kell működnie, mint az óraszerkezetnek. Bizonyára megérti – hajolt bizalmasan a felügyelőhöz –, hogy senkinek sincs ideje a másikkal törődni, amennyiben ez nem tartozik a munkaköréhez.

– Kétségtelen – bólintott a felügyelő. – Ez a lány, Marcella, azonban a gyilkosság pillanatában éppen átöltözött. Fürdőruhába…

– Igen. Ezért is időzött a fülkében egyedül, hosszabb ideig, mint a többiek. Le kellett vetkőznie mez… – a hölgy elpirult –… nos, egyszerűen: egészen le kellett vetkőznie. Sem ehhez, sem a fürdőruha felvételéhez nem volt szüksége varrónő segítségére. Éppen ez a fontos az én – hogy is mondják önök? – következtetésem szempontjából; vagy másképp nevezik?

– Következtetésnek – válaszolt hűvösen a felügyelő. – És mi a következtetése?

– Valaki – emelte fel a hölgy jelentőségteljesen a hangját –, valaki tudta, hogy Marcella hosszabb ideig lesz egyedül a fülkében. Ez a valaki nyilvánvalóan ismerte tehát a bemutató programját. Ergo: valaki nyilván a műhely alkalmazottai közül volt. Ergo: a kritikus időben az öltözőben kellett lennie.

– Hm.

– Ott azonban mindenki el van foglalva a maga dolgával! Csak olyan valaki távozhat el onnan, akinek a munkája nem függ össze közvetlenül a manekenkék öltöztetésével vagy a ruhák elhordásával, sem a hajigazítással, sem a modellek ellenőrzésével. Itt a fogas mellett átmehet a műhelybe – mutatta az alaprajzon –, megkerülheti a fülkéket, és hátulról abba megy be, amelyikbe akar.

A hölgy titokzatos arcot vágott, és molett kezecskéjét ismét rátette a felügyelő csuklójára, aminek a felügyelő nem nagyon örült.

– És éppen ebben játszanak szerepet azok az indokok, amelyek miatt nem akarom, hogy manekenkéim férfiak jelenlétében öltözzenek. – Összehúzta a szemét. – Van egy főszabászunk, igazi szakember. Bécsben, Londonban, Párizsban tanult, méghozzá Diornál. Ez az ember azonban – szigorúan összehúzta ajkát – egy rettentő nőcsábász, ráadásul csapodár, de ugyanakkor féltékeny természetű nőcsábász. Egyetlen nőt nem hagy békében, még akkor se, ha az illető fel van öltözve. Hát még ha fehérneműben látja!

– Valóban? – kérdezte a felügyelő várakozással.

– Valóban. Egy sor lánynak volt már vele nagy jelenete, néhánynak még itt a vállalatnál is. Bizonyára megérti tehát, miért ragaszkodom mindig, minden körülmények között a fülkékhez. És most jól figyeljen: ez a mester – Fendrychnek nevezik – már hosszabb idő óta, enyhén szólva, érdeklődik Marcella iránt. Marcella azonban egyáltalán, a legkisebb mértékben sem érdeklődött iránta, tudja?

– Tudom, azaz nem tudom – válaszolta a felügyelő komoran.

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és a küszöbön komor ábrázattal megjelent Málek nyomozó, aki éppen akkor érkezett meg a felügyelő csoportjával.

A felügyelőt némiképp meglepte Málek komor hangulata. Málek általában minden új, szép gyilkosságtól jó hangulatra derült. Munkájához, káderlapja szerint, mindig a legpozitívabban viszonyult. Ezért lepődött meg a felügyelő.

Málek fagyos kedvének okát csakhamar megfejtette. A csoport egy másik tagjának, a fiatal kartársnőnek arcára volt írva. Kivételesen küldték ki, arra az esetre, ha netán személyi motozást kell végezni a szalon női alkalmazottain. A fiatal kartársnő, akinek fején ott díszelgett a méltóságteljes konty, rendkívül merev, csaknem sértődött arcot vágott Az ilyen feladatokra rendszerint Jebava kartársnőt szokták kirendelni, most azonban éppen szülési szabadságon van. A felügyelő nem gondoskodott idejében a helyettesítéséről, így aztán a kontyos kartársnő, aki ez ideig csak kisegítő, nagyobbrészt írnoki munkát végzett, váratlan alkalomhoz jutott. Senki, még a felügyelő sem tudta, milyen sóvárogva várta ezt az alkalmat, és mekkorát tévedett emiatt Málek nyomozó, amikor az imént a szolgálati kocsiban megpróbálta átölelni a derekát.

Attól a naptól kezdve, hogy a lány, körülbelül egy éve, megjelent a gyilkossági osztályon, Málek egy pillanatra se hagyta abba ostromlását. Vereségének emlékműve, a kartársnő pompás és tiszteletet keltő kontya azonban változatlanul fennállt. A lány makacsul hordta, bármilyen kitartóan becsmérelte is Málek nyomozó. Ama holdkóros pillanat óta díszítette – vagy ha úgy vesszük, csúfította – a fejét, amikor Borůvka felügyelő elszánta magát, és megfeledkezve róla, hogy mit diktál, zavartan megjegyezte:

– Ez a hajviselet illik magának, így fésülködjék!

Ilyen apróság dönti el néha az ember sorsát. A lány hordta a kontyát. Még azután is, hogy megtörtént az a bolondos kaland a kevéssé ismert szenttel tavaly, azon a bolondos tavaszi éjszakán, amelyet ő egyedül töltött „A macskához” címzett kocsmában. Pedig a felügyelő ajkát soha többé nem hagyta el hasonló mondat, és a lánnyal való érintkezés arra korlátozódott, hogy bombasztikus, megszámlálhatatlan szenvedő szerkezettel és más germanizmusokkal teletűzdelt jelentéseket diktált neki. Megjelent tehát most az ajtóban, előírásos fehér gombokkal díszített, nyakig érő fekete blúzban, és a felügyelőre szegezte varázslatosan aláfestett szemét.

Talán ez a gyászkeretbe foglalt szem, talán a konty, talán a fehér gombos fekete blúz tette – a felügyelő, aki hosszú idő óta kétségbeesett küzdelmet folytatott kritikus évei ellen, most, ezzel a találkozással, elvesztette a csatát: attól a pillanattól kezdve, amikor a lány kinyitotta az ajtót, egészen addig, amíg be nem fejezték a meggyilkolt maneken esetét, különös farkasvakság borult a szemére. A lány első kísérlete, hogy a külső munkában vegyen részt, egyúttal egy olyan rendkívüli eset lett, amelyben a felügyelő nála szokatlan s ezért annál feltűnőbb tehetetlenségről tett tanúbizonyságot.

Erről azonban e pillanatban még sejtelme sem volt, és egy fasiszta diktátor arckifejezésével vonult le a tetthelyre.

A helyszíni szemle közepes eredményeket hozott. Megállapították, hogy a meggyilkolt lány nyomban meghalt, mert a tőr pengéje egyenesen a szívébe hatolt. A szúrás nagy erővel történt, tehát nyilván erős férfikéztől származott. A tőr markolatán semmi ujjlenyomat nincs, mert a gyilkos egy lila zsebkendőbe csavarta, amelyet viszont érthetetlenül – úgy látszik, zavarában, vagy mert gyengeelméjű volt – otthagyott a helyszínen, noha rajta maradt a monogramja: J. N.

A meggyilkolt lány kézitáskájából csupa szokványos dolog került elő: egy notesz, benne egy tucat cím, nagyobbrészt férfiaké, ajakrúzs, púderesdoboz, fekete cipőkrém kis szempillafestő ecsettel, egy kis flakon Chanel-parfüm, selyemzsebkendő, pénztárca tizenkét korona hetvenöt fillérrel, kulcsköteg karikán, egy kulcs külön, egy megkezdett Chicletts márkájú, mentolos ízű amerikai rágógumi, öngyújtó, egy doboz Partyzan-cigaretta, egy doboz tabletta, amelynek célját az öreg rendőrorvos, Seifert, suttogva közölte a felügyelővel, végül egy eléggé érdekes tartalmú szerelmes levél: „Marcella ne haragugy én legszívesebben nem látnám magam a te Pepid.”

A felügyelő hangosan felolvasta a levelet, és nyomban megállapította, hogy férfi írta, mégpedig nem éppen művelt férfi.

– Mi a Fendrych úr keresztneve? – kérdezte.

– Josef – válaszolta készséggel a hölgy, és a felügyelő vállán keresztül belekukkantott a levélbe. Igen jelentőségteljesen bólintott hozzá.

– Küldje fel őt utánam – mondta a felügyelő, és újra felvonult a molett hölgy irodájába.

A farkasvakság hatni kezdett. Ebben a pillanatban szinte nem is kételkedett abban, hogy a gyilkos letartóztatására rövidesen sor kerülhet.

Fendrych úr az úriemberek ama fajtájába tartozott, akiknek a divatlapok ugyanazt a jelzőt adományozzák, mint a molett hölgyeknek. Ráadásul rendkívül kopasz volt, ajka nedves, érzéki. Ezenfelül reszketett félelmében.

– Hogy mit csináltam? – kérdezte vissza erőtlenül és zavarodottan. – Éppen ittam.

– Mit? – csapott rá a felügyelő. Ugyanakkor a kartársnő is éles hangon megkérdezte:

– Hol?

A felügyelő szemrehányóan pillantott a lányra. Nem szerette, ha valaki beleavatkozik a kihallgatásba. Közben a farkasköd egyre sűrűsödött.

– Sört – válaszolta rémülten a testes úr. – Tulajdonképpen a sarokban, a fogas mellett – fordult a kartársnőhöz gálánsán. – Ott tartottam eldugva.

– Van rá tanúja?

– Azt hiszem… azt hiszem, nincs. Bemutató alatt nagy a zrí, elvtárs. De nincs is szükségem tanúkra. Nekem nem volt rá okom! Nekem Marcellával nem volt semmi…

– De ez nem a maga érdeme volt, ugye?! – kérdezte buzgón a kartársnő.

A felügyelő elégedetlenül dörmögött.

– Hogyan érti ezt… kisasszony? – kérdezte a testes úr elhaló hangon.

– Úgy gondolom… – folytatta volna a lány, a felügyelő azonban emelt hangon a szavába vágott:

– A kisasszony úgy gondolja… a kartársnő úgy gondolja, hogy maga már hosszabb ideje molesztálta a meggyilkoltat. Megfenyegette őt – vetette oda kísérletképpen, a lány pedig ebben a pillanatban a mester orra alá nyomta a lány táskájában talált levelet, és rátámadt:

– Ez mi?

A mester a levélre nézett, s látszott rajta, hogy nagy kő esett le a szívéről.

– Azt gondolják, hogy ezt én írtam?

– Ha nem maga, akkor ki?

– Nem tudom. De az a gyanúm, hogy a bokszoló.

– Miféle bokszoló? – kérdezte egyszerre a felügyelő és a kartársnő, s egymásra pillantottak. A felügyelő kelletlenül, a kartársnő mentegetőző mosollyal.

– A nehézsúlyú bajnok. Nešetřil. A bemutatón az első sorban ült. Közvetlen ön mellett… prefektus elvtárs.

– Kartársnő – károgta undorító gőggel Borůvka felügyelő, amíg az ökölvívó érkezésére vártak –, legyen szíves, ne avatkozzék a kihallgatásba!

– Segíteni akartam önnek – válaszolta alázatosan a lány. – A nyomozók kézikönyvében olvastam, hogy a keresztkérdés a kihallgatás leghatékonyabb válfaja.

– Majd ha szükségem lesz rá, hogy keresztkérdéseket tegyünk fel, akkor arra itt van Málek kartárs. Magát – tette hozzá a felügyelő fölényesen – ennél jóval kisebb jelentőségű munkával bízzuk meg, ha egyáltalán szükség lesz rá.

A kartársnő lehajtotta a fejét, és a felügyelő szeme előtt felragyogott a gyönyörű konty. Összeráncolta a homlokát, és odaszólt Šinták főtörzsőrmesternek, menjen, nézze meg, miért nem vezetik még elő Nešetřilt.

Az ökölvívó, amikor végre elővezették – a megtermett Máleknél is magasabb volt egy fejjel –, csodálatosan viselkedett. A felügyelő felállt, hogy megszabaduljon testi kisebbségi érzésétől, és gyorsan nekiszögezte a kérdést az előtte ülő óriásnak.

– Ön ismeretséget tartott fenn Marcella Linhartovával?

Az óriás lapos képén semmi jele sem mutatkozott a felindulásnak, s nyugodtan válaszolta:

– Persze. És még tartok is.

Közben egy nagy zöld zsebkendővel törölgette a kezét, majd maga elé tette az asztalra. Tisztán és olvashatóan világított rajta a fehér monogram: J. N.

A felügyelő Málekre pillantott. Málek megcsóválta a fejét, és nyersen rárontott az ökölvívóra:

– Már nem tart! Marcella Linhartovát éppen most gyilkolta meg valaki!

Amennyiben a nyers támadás lélektani hatására számított, az eredmény felülmúlta a várakozást. Az óriás eltátotta a száját, lehunyta a szemét, és azonosíthatatlan arckifejezéssel úgy fordult le a székről, mint egy zsák burgonya.

– Félig-meddig beismerésnek tekinthetjük – jegyezte meg cinikusan Málek, mialatt a kartársnő az öntudatlan tuskó fölé hajolt.

– Hogy meggyilkolta a lányt? – kérdezte csodálkozva a főtörzsőrmester.

– Igen – válaszolta a felügyelő. – Lehetséges.

A kartársnő felkapta a fejét:

– Ugyan dehogy! – vetette ellen. – Dehogyis gyilkolta ez meg a lányt! Csak ennyire szerette.

A felügyelőt felingerelte a lány megjegyzése. Ráförmedt:

– Most már elég, kartársnő! Tartsa meg magának a nézeteit! Mondtam már, hogy ne avatkozzék a kihallgatásba!

– De hiszen én…

Valami megmagyarázhatatlan érzés, amit ő sem értett, a legmagasabb fokra szította a felügyelő dühét. Maga se tudta, hogy történt, de a legutálatosabb hangnemét vette elő. Olyan kérdéssel fordult a lányhoz, amilyet majdnem tizennyolc esztendős szolgálati pályafutása alatt sohasem tett fel:

– Tudja, mi az, hogy parancs?

A kolléganő vigyázzba vágta magát. A fekete blúzon megvillantak a fehér gombok, és az egyik gyönyörűen aláfestett szeme sarkából kicsordult egy könnycsepp.

– Tudom, felügyelő kartárs.

– Akkor lelépni! Segít a kartársnak megírni a meggyilkoltnál talált tárgyak jegyzékét.

– Végrehajtom! – Az előírásos válasz inkább valami nem egészen artikulált hangnak hallatszott.

Málek nyomozó csodálkozva pillantott a felügyelőre, és elfintorodott.

Aztán sóvárogva fordult az ajtó mögött eltűnő fekete blúzos karcsú figura után.

Az ökölvívó felült a földön. A dühtől szinte beszámíthatatlan felügyelő most őt vette sorra.

Amit megállapított, még jobban feldühítette. Már csak azért is, mert kiderült, hogy a kolléganőnek alighanem igaza volt.

Az ökölvívó ugyanis – noha minden az ellenkezőjét bizonyította – nem lehetett a szerencsétlen maneken gyilkosa. Igen, viszonya volt vele, testi viszonya is, ahogy a felügyelő kérdésére nyíltan megvallotta. Igen, a lila zsebkendő a J. N. monogrammal az övé, nem tudja, hogyan juthatott a fülkébe. Nyilván elvesztette vagy kölcsönadta Marcellának. A lány gyakran felejtette otthon a zsebkendőjét, s ilyenkor mindig ő volt kénytelen odakölcsönözni a magáét. Különben ezeket a zsebkendőket a lánytól kapta. Az hímeztette rá a monogramját is. Hát igen, időnként veszekedtek is, kezet azonban soha nem emelt a lányra, azt nem. Tudta, hogy könnyen kárt tehetne benne, túlságosan nagy ereje van, néha maga sem bírja megfékezni, egyébként a köztársaság nehézsúlyú bajnoka, és ősszel indul az olimpián.

Mi történt a bemutató alatt? Nos, a portás telefonhoz hívta. Ki hívta őt? Nem tudja. Amikor a készülékhez lépett, igen, ahhoz, amely a folyosón van a sarkon, senki se jelentkezett. Tehát várt, várt. Hogy meddig? Azt már nem tudja, de sokáig. No, hát nagyon sokáig. Kíváncsi volt, ki hívja. Állandóan ismételgette: halló, halló! Az illető végül letette a kagylót. Nem, nem mondott semmit. Letette. Ő még egy percig ott állt, és állandóan hallózott. Hogy miért? Nos, egyszerűen a biztonság kedvéért. Igen. Igen. A felügyelő úrnak tulajdonképpen igaza van, fölösleges volt, ő azonban erre nem is gondolt. Neki rendszerint minden csak később jut eszébe.

Nos, utána visszatért a terembe, és ott azt mondták neki, hogy nem távozhat el. Hát nem távozott el. Nem ment el.

Az ökölvívó vallomása nagyrészt beigazolódott. A portás ugyan nem látta őt, amikor telefonált – a székétől nem lehet látni a telefont –, s nem is igen hallotta. Kezdetben igen. Néhányszor elismételte: „Halló! Halló!” Mivel egyre csak ezt ismételgette, nem figyelt rá többé. Hogy abbahagyta-e, azt már nem tudja. Az a benyomása, igen, hogy jó hosszú ideig volt ott csendben. Minthogy azonban a folyosón is van hangszóró, a kapus a teremből közvetített zenét hallgatta egészen addig a pillanatig, amíg a teremben zaj nem támadt. Erre felkelt, hogy megnézze, mi az.

– Nešetřil úr ezalatt állandóan ott állt a telefon mellett?

– Valószínűleg – válaszolta bizonytalanul a kapus. – Talán igen. Biztos, hogy énmellettem nem ment el. Csak akkor jött a terembe, amikor én már ott voltam. Utánam jött csak be oda.

Az ökölvívó vallomásának ezt a pontját tehát, bármennyire is bizonytalan volt a kapus, a felügyelő alapjában véve bizonyítottnak fogadta el, hasonlóképpen a többit is. Egy kivételével.

A meggyilkolt legjobb barátnője, Jarmila Hezounková, elmondta, hogy a meggyilkolt lány panaszkodott előtte az ökölvívóra. Féltékeny, zsörtölődik, és noha állandóan vele hált, egyre halogatta az esküvőt. Egyszer a lány monoklival jelent meg a próbán, nem valóságos monoklival, felügyelő elvtárs, hanem kék folttal a szeme körül. Hosszú nógatás után bevallotta Jarmilának, hogy ez a Pepa keze nyoma. Az utcán a szemébe esett valami, és Pepa azt hitte, arra az énekesre, Matoušekra kacsingat, aki éppen elment mellettük.

Az ökölvívó tagadta, hogy a kék folt tőle származott. A vérömleny a meggyilkolt szeme körül szerinte onnan eredt, hogy „Marcella ráesett a szemére”. Arra már nem emlékezett, miért, hol és hogyan. Vagyis – a felügyelő szerint – valójában beismerte a dolgot.

Ezzel azonban – a felügyelő szerint – megdőlt az az állítása is, hogy soha nem emelt kezet a meggyilkoltra.

Elismerte, hogy halogatta az esküvőt. Azt hozta fel magyarázatul, hogy először aranyérmet akart nyerni az olimpián „Marcellának esküvői ajándékul”. A felügyelő erre csak a száját húzta el, különösen amikor az ökölvívó azzal akarta alátámasztani meséje hitelét, hogy „a házastársi kötelességek gátolják a kemény tréninget”. – Miért kényszerítette ki akkor a kemény tréning idején, ahogy Hezounková kisasszony tanúsítja, a házasság előtti kötelezettségeket az elhunyttól? – kérdezte harapósan. Az ökölvívó, nem értve a szubtilisebb hazudozáshoz, ahelyett, hogy egyszerűen letagadta volna Hezounková igazolhatatlan állítását, lehajtotta a fejét, és ezzel a felügyelő szerint – beismerte ezt a terhelő körülményt.

A gyilkosságot azonban egyelőre mégsem lehetett a bokszoló nyakába varrni. Az ajtót, amely a beszögellést, ahol a telefon volt, elválasztotta a műhelytől, egyszerűen nem lehetett kinyitni kulcs nélkül. A kulcsot pedig nem találták meg sem a bokszolónál, sem egyetlen jelenlevő nézőnél. Tüzetesen átkutattak minden helyiséget. Hiába. Csak a kapus, a molett igazgatónő és a főszabászmester birtokában volt belőle egy-egy példány.

Nem lehetett rábizonyítani a főszabászmesterre se. Közben két tanút szerzett magának. Pontosabban: női tanút. A kritikus pillanatban mindketten látták, hogy a mester húz egyet az üvegből, amely a földön állt a fogas mögött. Az egyik női tanú egy öreg, hajlott hátú varrónő volt, a másik egy fiatal, csinos, kissé japános típusú maneken. Egyik sem igen győzte meg a felügyelőt. Ellentétes párosításuk is szemet szúrt neki. A hamis tanúskodást azonban nem lehetett rájuk bizonyítani. Ezért visszatért a kérdéshez: hogyan szerzett az ökölvívó kulcsot a műhelyhez.

Nem jutott eredményre, és ez elkeserítette. Dühét ismét a kolléganőn töltötte ki. Amikor késő este befejezték munkájukat a szalonban, és lefelé vonultak a lépcsőn az első emeletről a földszintre, a szerencsétlen lány önhatalmúlag meg merte kérdezni a kapustól:

– Hova vezet, elvtárs, kérem, ez a lépcső?

A szűk lépcsőre mutatott, amely a főlépcsővel szemben, a másik oldalon torkollott a bérház előcsarnokába, és valahol a nyilvános telefonállomás mögött tűnt el.

– Fel a szomszédos épületbe.

– És nem vezet… – folytatta volna a kolléganő, a felügyelő azonban olyan, majdnem katonai ordítási rohamot kapott, hogy csak odakint a járdán, az épület előtt tudta legyűrni.

A legelső, ami a meggyilkolt maneken garzonlakásában a szemükbe tűnt, egy nagy halotti jelentés volt, nekitámasztva a toalettasztalka tükrének. Német szövege arról értesítette a barátokat és ismerősöket, hogy Bécsben hatvanéves korában meghalt egy bizonyos Anton Streytschek úr, cukorkagyártulajdonos. Hozzátartozókként az üzem alkalmazottait tüntette fel. Hogy miért állította ki a maneken ezt a partecédulát ide, az nem volt világos. Legalábbis a felügyelő előtt nem, akinek a fejében a farkasköd már londoni smoggá növekedett. Málek külföldi turistát gyanított benne, akit, mint mondta, az elhunyt „valahol a Jaltában csípett fel”.

A lakásban egyébként, terhelő anyagok terén, csak két további szerelmes levelet találtak. Mindkettő az ökölvívótól származott. Nagyobbrészt szaggatott stílusban íródtak, tele helyesírási és nyelvtani hibával. A bokszoló, úgy látszik, csakis akkor érezte szükségét, hogy levelezzen, amikor rosszban volt szerelmével. E téren aligha volt ő kivétel, az egyik levélen mégis fennakadtak:

Marcella – hangzott a levél – ha még egyszer így viselkedsz bizony úristen agyonütlek Pepa.

Az utolsó szótagot eredetileg két t-vel írta az ökölvívó, később azonban kijavította egyre.

Málek füttyentett, és sokatmondón pillantott a felügyelőre. A felügyelő viszonozta a sokatmondó pillantást. A kolléganő, akinek égett az arca a nyomozás izgalmától, eléggé óvatlanul most sem uralkodott magán, és akadozva megszólalt:

– Ez semmit se jelent. Biztos, hogy nem ő ölte meg a lányt.

A felügyelő ezúttal nyálkás gúnnyal cserélte fel utálatos gőgjét:

– Szabad tudnom, minek köszönhetjük ezt a bizonyosságot? A női agyafúrtságnak vagy pedig az asszonyi butaságnak?

A becsvágyó lány nyelt egyet. Lélegzete is elakadt. Elpirult, megvillant a szeme, aztán olyasmire bátorodott, amire eddig – feljebbvalójával kapcsolatban – soha nem merészkedett. Megsértődött.

– Ha ön így nevezi ezt, Borůvka felügyelő elvtárs, akkor igen – válaszolta keményen. – Én azonban egyszerűen csak látom a bokszoló lapos orrán.

– Csodálatos meglátás! – gúnyolódott a felügyelő, és undorítóan felkacagott. – Semmi sem kerüli el a figyelmét. Még az se, hogy a bokszolónak lapos az orra!

– Ha már az orról beszélünk – vágott közbe a lány –, a Médílek-féle iratokban olvastam…

– Az nem tartozik ide! – kiáltott rá a felügyelő.

Nem szerette, ha a Mědílek-esetet emlegetik. Akkor történt, hogy három nap és három éjjel vallatott egy süket nyugdíjast, aki egyre esküdözött, hogy semmit se tud róla, hogyan halt meg a külvárosi kis házban vele együtt lakó szomszédnője. A hullát munkások fedezték fel, akik reggelenként a ház előtt jártak munkába, és feltűnt nekik a házikóból áradó rettenetes bűz. A felügyelő majdnem elájult a szagtól, amikor kiszállt a helyszínre. A hulla már oszlásnak indult. A nagyothalló öregember mégis azt állította, hogy semmit se tud a halottról. Neki az tűnt fel, miért nem hallani a szomszéd lakásból a rádiót, de ezt is nagyothallásának tudta be. A háromnapi faggatás során a felügyelő kimerítette a keresztkérdések minden gondosan betanult rafinált fogását. Végül említést tett a bűzről is, arról, hogy az mindenkinek feltűnt. A kérdést végső tromfnak tartogatta. Azt várta, hogy az öregember a logikai teljesítmény hatása alatt megtörik, és val!. Csalódott. Az öreg elvigyorodott, nagy, vörös, dagadt orrára mutatott, és kijelentette: „Tizenöt esztendős koromtól nincs szaglásom!” Hivatalos orvosi bizonyítvánnyal igazolta. Utána kiderült, hogy az öregasszonyt egy házaló textilkereskedő gyilkolta meg.

Ezért tiltakozott a felügyelő olyan hevesen a Médílek-eset idézése ellen az ökölvívó orrával kapcsolatban. Érezte, hogy lelkét elönti a fehér gombocskák iránti csodálattal vegyült gyűlölet új hulláma.

– Egyszerűen látom az orrán – folytatta a kartársnő mereven –, hogy jólelkű fickó. Másodszor: ha valóban meg akarta volna gyilkolni, akkor nem írt volna neki; nem, nem írt volna, ha a gyilkosságot előre megfontolt szándékkal követi el, márpedig nyilvánvaló, hogy ezt a gyilkosságot előre megfontolt szándékkal követték el. És ha, tegyük fel, mégis írt neki, akkor sem azt írja, hogy megöli.

A felügyelőtől nem futotta többre egy alattomos kérdésnél:

– Honnan tudja?

– Csak úgy! – vágta rá a lány. – Mondjuk, személyes tapasztalatból.

– Csak nem gyilkolt meg már valakit?

– Még nem – felelte a kolléganő, és sokatmondó és átható pillantást vetett a felügyelőre.

Egy rövidke pillanatra a bűnügyi nyomozó fején átvillant a felismerés, miért gyűlöli a lányt olyan rettentően. Egy adag dialektika volt a dologban. Összeráncolta a homlokát, és gyorsan belemerült a bokszoló szerelmes leveleibe.

Nem olvasott ki belőlük már semmi olyat, ami bármiképpen is megváltoztatta volna az eset körvonalait. Nem maradt más hátra, meg kellett állapítani, hogyan jutott a bokszoló a műhely kulcsához, és hol rejtette el a gyilkosság után.

Mégis, ahogy ott a kerek asztalka körül üldögéltek, és az egyszerű, de nyilván szenvedélyes lélek kitörései felett tűnődtek, váratlan fordulatot vett az ügy.

Sinták főtörzsőrmester egy férfit bocsátott be a helyiségbe. A férfi kijelentette, hogy hallotta, mi történt, és önkéntes tanúvallomást kíván tenni. Olyan körülményekről van tudomása, amelyek talán nem minden fontosság nélkül valók.

Nem is voltak. A tanú vallomásából ugyanis kiderült, hogy a gyilkosság előtti este heves veszekedés zajlott le a meggyilkolt maneken garzonlakásában. Annyira heves, hogy a tanú, aki közvetlenül fölötte lakott, kénytelen volt partvissal néhányszor megkopogtatni a padlót, hogy veszekedjenek odalent csendesebben. Hogy miért veszekedtek, nem tudja. Nem lehetett érteni. De valami komoly ügyről lehetett szó, mert úgy ordítottak, akár a páviánok.

– És meg tudta állapítani, hogy ki volt ott?

– A kisasszony udvarlója, Nešetřil úr – válaszolta a tanú habozás nélkül. – A köztársaság nehézsúlyú bajnoka…

– Azt tudjuk – szakította félbe a felügyelő. – És ki még?

– Linhart docens úr. A kisasszony unokafivére.

Ezen az estén a kolléganő még egyszer megpróbálkozott azzal, hogy a maga ágacskáját rátegye a nyomozás pislákoló tüzére, és némiképp eloszlassa a felügyelő szeme elől a kínos farkasvakságot. Megsértődött ugyan, de nagyon elszomorodott attól a gondolattól, hogy talán már soha nem áll helyre közte és felettese között a gyöngéd szolgálati barátság – neki oly drága – atmoszférája, és ezért még egyszer erőt vett magán. Amikor a szolgálati kocsiban, gondolatokba merülve, a kerületi kapitányság felé igyekeztek, megszólalt lágy, nem hivatali hangján, melyre a felügyelő is sajnálkozva gondolt vissza.

– Felügyelő kartárs, engedjen meg egy kérdést.

Noha oly jól emlékezett erre a hangra, és bár oly iszonyúan fájt a szíve miatta, utálatos gőggel vágta oda:

– Mit akar már megint?

– Gondolom, jó volna – kezdte a lány alázatosan – ujjlenyomatot venni arról a nyilvános telefonról odalent az előcsarnokban, a Rosenblum-szalon alatt.

Az alázatos hang még jobban felingerelte a felügyelőt, és utálatos gőgjét most utálatos gúnnyal váltotta fel:

– És miért, kérem? Miért, tisztelt szoknyás Sherlock Holmes?!

Erre már ezt a nagyon türelmes és nagyon derék lányt is elhagyta a türelme.

– Csak! – vágta rá. – Női butaságból!

És minden szentekre megesküdött, hogy többet nem avatkozik az ügybe.

Legalábbis nem úgy, hogy a felügyelő tudjon róla.

A meggyilkolt maneken szerelmének és unokafivérének szembesítése, amelyre késő éjszaka került sor, csak megerősítette a felügyelő gyanúját. Ezért szigorú parancsot adott, hogy folytassák a kutatást a feltételezett kulcs után az épület szellőzőberendezésében és csatornahálózatában is.

A szembesítés Dávid és Góliát találkozásához hasonlított, fizikai és – megfordítva – szellemi értelemben is. Linhart docens apró, mérges és nagyon fürge úriember volt. A nehézsúlyú bajnok jó harmadával volt súlyosabb nála, szellemi vonatkozásban azonban semmit sem mutatott, amit akár a legnagyobb jóakarattal is fürgeségnek lehetett volna nevezni.

A tegnap esti veszekedés amiatt tört ki, hogy a meggyilkolt elpanaszolta unokafivérének: vőlegénye durván bánik vele, főképpen pedig egyre halogatja az esküvő napját. A bokszoló ismét tagadott, és magyarázkodott – meggyőző erő nélkül. Minthogy a tanú vallomása megegyezett azzal, amit Hezounková vallott, a docens szavaiban nem lehetett kételkedni.

Az ökölvívót a docens hívta a lány lakására, mert beszélni kívánt vele. Kissé Marcella védőjének érezte magát, mert a lánynak nem voltak szülei. Amikor tegnap az imént említett dolgot és egyéb hibáit is nagyon nyugodt hangnemben szemére vetette in spe sógorának, az rendkívül feldühödött a szemrehányások miatt. Szavával tagadta, hogy durván bánt a lánnyal, cselekedetével azonban nyomban megerősítette a vádat – mert amikor a maneken valami megjegyzést tett, kisujja egyetlen bökésével a heverőre lökte. Az esküvő halogatását az olimpiai éremről szóló teóriájával próbálta indokolni, mondván, hogy azt szánta nászajándékul.

És ezzel elkezdődött: a menyasszony mérgesen odavetette, hogy az érmet legfeljebb keresztelői ajándéknak hozhatja, mert éppen délben tudta meg a központban, hogy terhes. A hír, sajnos, a bajnokot nem arra bírta, hogy térdre hulljon, s könnyek között bocsánatot kérve, azonnal hívja fel a városházát a lehető legkorábbi terminusért. Ehelyett még inkább felbőszült, és megvádolta menyasszonyát, hogy lépten-nyomon megcsalja. Ekkor avatkozott a vitába felülről első ízben a szomszéd a partvissal. Linhart docens, noha józanul respektálta a maneken kérőjének testi erejét, nekibátorodott, és fölemelte a hangját, hogy megvédje rokona becsületét. Ezzel azonban csak azt érte el, hogy az ökölvívó is fölemelte a hangját. Ekkor következett a szomszéd második közbelépése. Az ökölvívó elkapta a docens nyakát, mégpedig olyan erővel, hogy kisebb véraláfutást hagyott rajta, melyet a tudós férfiú a nyomozó szerveknek meg is mutatott. Elmondta, hogy megpróbált segítségért is kiáltani. Magában már búcsút mondott a világnak, de a fenti szomszéd harmadik beavatkozása csodálatos módon megmentette. Az ökölvívó valamelyest lecsillapodott, sértődötten a maneken mellé lökte a docenst a heverőre, és komoran eltávozott. A docens utána éjfélig nyugtatgatta unokahúgát, mert erős idegösszeomlást kapott, és többször elájult.

A bokszoló megtört, és mindent beismert. Csupán annyit tett hozzá, hogy hazafelé az úton súlyos lelkiismeret-furdalásai támadtak. Egész nap hívta kedvesét. A lány azonban nem volt hajlandó a telefonhoz jönni. Ezért ment el kétségbeesésében a bemutatóra, ahová a mit sem sejtő kapus protekciójával jutott be. Az volt a szándéka, hogy megpróbál kibékülni, s eme szándékára állítólag azzal tette volna fel a koronát, hogy közli az esküvő napját. Ezt délután már el is intézte az óvárosi tanácsházán.

Reggel a felügyelő megállapította, hogy az ökölvívó ebben a pontban a tiszta igazságot mondta. Málek nyomozó azonban az esküvő dátumának kitűzését is az ökölvívó terhére rótta. A dátumot, csakúgy, mint a titokzatos telefonhívást (amit nyilván megrendelt a bokszoló), egy tényleges és lélektani alibiszerzés kísérletének tekintette, és a rafinált előre megfontoltság további bizonyítékaként magyarázta. Az ökölvívó eszerint nem is olyan buta, mint amilyennek látszik – vélte Málek. A felügyelő hosszabb, erősen ködös tűnődés után csatlakozott a véleményéhez.

A kolléganő nem avatkozott többé az ügybe.

Legalábbis nem úgy, hogy a felügyelő tudjon róla.

A köd éjszaka sem szállt fel. A felügyelő az éjszakát részben virrasztva, részben erotikus álmokba merülve töltötte, álmainak tárgya azonban nem a molett hölgy volt, aki másnap délelőtt tizenegykor bekopogtatott irodájába. Mégis udvariasan, bár nem túlzottan nyájasan fogadta.

– Drága inspektor úr – fuvolázta, és a felügyelőt olyan fojtó illatár vette körül, mintha moszkvai hölgyturisták csapata vonulna át az irodán –, nem haragszik, ha egy kissé kritizálni merem önt?

– Parancsoljon – válaszolta kurtán a felügyelő.

– Maga bizalmatlan! – fenyegette őt a hölgy ujjacskájával. – Fendrych még most is szabadlábon van…

– Melyik Fendrych? – kérdezte a felügyelő tétován, mert az elmúlt félóra alatt más dolgokról elmélkedett, nem erről a gyilkosságról.

– Ó, maga mókázik! A mi Fendrychünk! A főszabász!

– Hm – ráncolta homlokát a felügyelő. – Alibije van. Látták, hogy a kritikus időpontban sört ivott.

– Csak nem a szegény Boženka Smetanová vallomására gondol? Ugyan, kedves inspektor úr, hiszen az a plátói szerelem tipikus esete! Boženka, a szegényke, isteníti őt! Beugrana érte a kútba! Szerintem az egyáltalán nem alibi!

– Smetanovától függetlenül látta őt még… – a felügyelő jegyzeteibe pillantott, amelyek felett egy pillanattal előbb meg egy velencei kirándulásról ábrándozott, ám nem Zuzankával – Lucie Helebrantová maneken is.

A molett hölgy megvetően mosolygott.

– Helebrantová? De kedves inspektor úr, hiszen ez ugyanaz az eset!

– Hogyhogy ugyanaz?

A hölgy titokzatosan mosolygott.

– Ah, attól félek, hogy azok a dolgok, amelyek kicsúsznak a szigorú logika köréből, nem túl világosak ön előtt.

– Ahhoz elég világosak – válaszolta összeráncolt homlokkal a felügyelő –, hogy nekem elegendők legyenek. Sajnos azonban a bizonyításhoz ez nem elég.

– Nem elég? És ha elárulom önnek, hogy Marcella röviddel a rettenetes esemény előtt közölte velem, hogy másállapotban van?…

– Önnel? Olyan bizalmas viszonyban voltak?

A hölgy könnyezni kezdett, jobban mondva: zsebkendőjével jelezte könnyeit, mert vigyázott rá, hogy el ne rontsa az álarcszerű festést áspis szeme körül.

– Úgy szerettem Marcellát, mint a tulajdon gyermekemet. Jó barátja volt Yvonkának is. Yvonka a lányom, az egyetlen, ami a megboldogult férjem után maradt – a zsebkendővel ismét jelezte könnyeit. – Azért is volt olyan bizalmas hozzám. Rendkívül letörte szegényt, hogy… Nos, nem kellett volna elmondanom, ön azonban nemes lélek, megérti a szerencsétlen embereket. Egyszerűen megkért, hogy intézzek el neki egy bizonyos dolgot. Nem akart a bizottság elé menni, mert nem a vőlegénye volt az apa…

A hölgy lesütötte a szemét, sóhajtott, és hozzátette:

– Nehéz dolog nőnek lenni.

A felügyelő köhintett.

– Ön szerint tehát Fendrych volt az apa?

– A lány szerint – jelentette ki a hölgy tragikus hangsúllyal.

– És nem lehet, hogy Nešetřiltől volt?

– Attól a vajszívűtől? – csodálkozott a hölgy. – Ugyan, inspektor úr! Az előtt nem kellett volna titkolóznia. Az nyomban feleségül vette volna. Úgy járt utána, mint egy kiskutya.

A felügyelő egy nagyot pislogott, és megrázta a fejét. Itt valami nem stimmel, állapította meg magában. Honnan tudhatja ez a nő, hogy az áldozat terhes volt? Az ilyesmivel ezek a lányok nem szoktak dicsekedni. És ha bevallotta az állapotát a bokszolónak, nem valószínű, hogy ugyanakkor bizonyos szolgálatokra kérte volna az igazgatónőjét. Honnan tudhatta meg a dolgot akkor az igazgatónő? Yvonkától? Ami az ökölvívót illeti, lehetséges, hogy csak izgalmában, veszekedés közben vágta a fejéhez.

– Miért nem akasztotta az apaságot akkor rögtön Nešetřil nyakába – kérdezte –, ha ön szerint a lánynak egyszerre volt mindkettővel viszonya? Az ökölvívónak valószínűleg eszébe se jutott volna vitatni az apaságot, ha úgy futott a lány után, mint egy kiskutya!

Persze tüstént meg is felelt a saját kérdésére: Nešetřil azt hajtogatja, hogy a házastársi kötelezettségek teljesítése káros edzésidőben. Talán ő mond igazat, és nem Hezounková. Talán nem is ostromolta Marcellát, hanem éppen ellenkezőleg: tartózkodott tőle. Ez esetben könnyen kiszámíthatta, hogy a gyerek nem az övé. Úgy látszik, ki is számította.

Ez logikus volt. A hölgy azonban egy misztikusabb magyarázatot tartogatott kéznél.

– Barátom – suttogta titokzatosan –, ön valóban nem ismeri a női lelkeket. Fendrych – bukás volt. Ez a férfi egy ördög. Valóságos természetfölötti hatalma van a nőkön. Némely nőn. Különösen a túl fiatal nők felett. Úgyszólván mindegyik bedől neki. Utána pedig kivétel nélkül meggyűlölik.

– Valóban?

– Valóban… Nešetřil viszont szerelem volt. – A hölgy édeskés, nagy Sz betűvel mondta ki a romantikus szót. – És Marcella túlságosan tisztességes volt, hogysem ennek a jó embernek, ennek az ő derék medvéjének kitálalja a dolgot.

A felügyelő köhintett. Abbeli vágyában, hogy fitogtassa tapasztaltságát, megszólalt:

– Hm, én ugyan egy s más oldalról ismerem a nőket, de…

– Ah… – pihegte a hölgy, s lehunyta szemét, és megszorította a felügyelő ujjait –… tudom, hogy ismeri! Az ilyesmit megérzi egy nő. Sugárzik magából valami… valami…

– Micsoda? – kérdezte a felügyelő tompán.

A hölgy megismételte a rendszerint keveset használt indulatszót, aztán sorolni kezdte:

– Nemesség… akaraterő… jóság… férfiasság… nem tudom…

– Nos, én se tudom – jegyezte meg tétován a felügyelő.

– De én tudom! Úgy szeretnék elbeszélgetni néha egy ilyen férfival, mint maga. És nemcsak egy ilyen eset kapcsán. Magános asszony vagyok, és gyakran annyira tanácstalan… Tanácsot adhatna nekem…

– Ha bármire szüksége van… forduljon hozzánk – mondta a felügyelő. – Ezért vagyunk itt.

– Ah! Minek ez a többes szám, kedves inspektor úr! Vagy mondhatom önnek, hogy barátom?

– Ahogy parancsolja. Tehát ön azt gondolja, hogy Fendrych…

– Hagyjuk Fendrychet…

Megszólalt a telefon. Málek jelentkezett, hogy egy kis ideig még távol marad, mert még nem fejezte be a meggyilkolt lány barátnőinek kihallgatását. A felügyelő csak annyit válaszolt, hogy rendben van. Aztán letette a kagylót, és közölte a molett hölggyel, hogy sürgős tanácskozásra hívják.

A hölgy fölemelkedett. A felügyelőt újabb illatfelhő borította el.

– Majd jövök még. További bizonyítékokat hozok Fendrych ellen. Hamarosan jövök. És ha sikerül rábizonyítani a dolgot, meg kell majd együtt ünnepelnünk. Megígéri?

– Igen – válaszolta az öreg bűnügyi nyomozó kábultan. – Kétségtelenül.

Félig öntudatlanul szorított vele kezet. Amikor a hölgy eltávozott, a felügyelő ámuldozva rázta a fejét, mint aki nem hisz a fülének. Vagy inkább a szemének. Utána ugyanis törzshajlítást végzett, és a kulcslyukon át kilesett a folyosóra. A hölgy elegánsan lépkedett a lépcsőház felé. Hirtelen megtorpant. Összerándult, valahová a combjához kapott, és valamit babrált rajta. Harisnyakötő, mondta magában a tapasztalt felügyelő. A hölgy, mintha igazolni akarta volna megállapítását, felhúzta a szoknyáját, de nyomban ismét leengedte. A sarok mögött S in ták főtörzsőrmester bukkant elő, egy pillanatig megtorpant, aztán nagyot köszönt a hölgynek, mikor elhaladt mellette. A hölgy körülpillantott, észrevette az ajtót, amely bal felől nyílt, és határozott léptekkel belépett rajta. A felügyelő tudta, hogy ez a toalett ajtaja.

A háta mögött most valaki köhintett. Gyorsan felegyenesedett, megfordult. A kolléganő volt. Ezúttal is a fehér gombos fekete blúz volt rajta. Iratköteget tartott a kezében. Nyilván észrevétlenül lépett be a szomszédos irodahelyiségből.

– Behoztam a legépelt jegyzeteket, felügyelő kartárs – jelentette vigyázzban.

– Tegye az asztalomra – mondta a felügyelő méltóságteljesen. Mikor a lány végrehajtotta a parancsot és szomorúan megfordult, hogy távozzék, hozzátette: – Egy pillanat! Mondja meg Sinták kartársnak, hogy rögtön menjenek Fendrychért.

A kolléganő összerezzent. Látszott rajta, hogy küszködik magával. A felügyelőre fordította nagy szemét, és halkan megkérdezte:

– Le akarja őt tartóztatni, felügyelő kartárs?

– Semmi köze hozzá – válaszolta ez kiállhatatlan gőggel.

A lány megint gondolkodott. Egészen halkan megszólalt:

– Ha le akarja őt tartóztatni, akkor szerintem ezzel még egy kicsit várni kellene…

– Gondolja? – szakította félbe maró gúnnyal.

– Igen. Olyan dolgok derültek ki, illetve derülnek ki…

– Nézze, kartársnő! Ez igaz. Kiderültek bizonyos dolgok. Épp most derültek ki olyan dolgok, amelyek nagyon indokolttá teszik, hogy még egyszer alaposabban elbeszélgessek Fendrychhel!

– Arra gondol, amit ez a Králová mondott önnek arról a…

A felügyelő megrémült. Hihetetlen és sötét gyanú kerítette hatalmába lelkét: nincsenek a nők valami különös, úgy látszik, érzéken túli képességekkel megáldva?

– Honnan tudja, mit mondott nekem Králová?

A kolléganő lesütötte a szemét.

– Hallottam, ő…

– Hogyan hallotta?

Lesütött szeme láttán semmivé foszlott az érzéken túli képességekről szóló teória.

– Az ajtón keresztül. Én…

– Úgy? Tehát hallgatózott az ajtó mögött?!

– Nem hallgatóztam. De gyenge az ajtó hangszigetelése, felügyelő kartárs. Mindent áthallani.

– Ha az ajtóra teszi valaki a fülét, ugye?

– Nem. Elég, ha ott áll az ember az ajtónál.

– És maga miért állt ott?

– Hoztam ezeket a jegyzeteket…

– Úgy? Hozta? Miközben állt, mi? És egyre hallgatózott?!

– Nem akartam zavarni.

A felügyelő dühösen fújt egyet. Kínos csend támadt. Egy pillanat múlva a kolléganő újra felbátorodott:

– Ez a Králová gyűlöli Fendrychet. Azért akarja a nyakába varrni a dolgot.

– Honnan tudja?

– Nekem elég, ha hallom, hogyan beszél róla… önnel meg úgy bánik, mintha az embere volna… egyszerűen a befolyása alá akarja vonni.

– Úgy! – kiáltotta a felügyelő bőszen, és vörös lett, mint a cékla. – Megint a női logika, mi?! Logika, bizonyíték nélkül. Csak úgy, egyszerűen: elég hallgatózni, és mindent tudunk! Csakhogy, drága kartársnő – mekegte, de úgy, hogy a „drága” szóba belefájdult a kartársnő szíve mi itt a bűnügyi rendőrségen nem sokra megyünk a női logikával! Nekünk itt a bűnügyi osztályon az arisztotelészi logikával kell dolgoznunk!

A felügyelő klasszikus műveltségétől egy pillanatra még a lélegzete is elállt a lánynak. Sejtelme se volt róla, mi az arisztotelészi logika. Persze azt se sejthette, hogy épp egy hete Zuzanka fordult a felügyelőhöz segítségért az egyik politikai-gazdaságtani feladata ügyében (amelynek kapcsán Nevlídný professzor a filozófia propedeutikába is belepancsolt), és a bűnügyi nyomozó hosszú időn át hiába törte a fejét, hol a hiba az alábbi állításban:

Minden, aminek szárnya van, repül.

A struccnak szárnya van.

A strucc tehát repül.

Minthogy a felügyelő dühöngve bár, de némán állt az ablaknál, Szent Szidóniusz templomának homlokzatát bámulva, és a lánynak sejtelme sem volt róla, milyen szomorú szerepe volt ránézve ennek az ellenszenves szentnek abban, hogy a felügyelő viselkedése megváltozott, s minthogy nem adott neki parancsot a távozásra, még egyszer összeszedte a bátorságát, és megjegyezte:

– Tudom, felügyelő kartárs, hogy nem adhat holmi látszatokra. Ami azonban a műhely hátsó bejáratát illeti, bárkinek lehetett…

A felügyelő fenyegetően megfordult, és a kartársnő megnémult.

– Már megint beleavatkozik a nyomozásba – mennydörögte, ám amikor a fehér gombocskákra pillantott, egy másodpercre elfelejtette, mit akart mondani. Lehunyta a szemét, s akkor eszébe jutott: – Igen, azon a hátsó ajtón bárki bejöhetett. Erről van szó; bárki, aki kulcsot szerzett hozzá! Csakhogy nyolc alkalmazott kapott hozzá kulcsot. És mindegyiknek rengeteg az ismerőse. Lépésről lépésre, kartársnő, mindegyiket lenyomozzuk. Korunk parancsa azonban, ha nem tudná, a gazdaságosság. Nekünk pedig ebben az esetben két nagyon is gyanúsítható delikvensünk van, a meggyilkoltat mindketten bizonyíthatóan megfenyegették, respektíve erőszakoskodtak vele és meggyalázták. És az áldozat mindkettőtől vagy mindegyiktől külön gyereket várt!

Ehhez a ginekológiai rejtélyhez a kartársnő ismét valami megjegyzést akart fűzni, de rémületbe ejtette a felügyelő hatalmas műveltségének újabb áradata:

– Entia non sunt multiplicanda praeter necessitatem! – mekegte az öreg kriminalista, és a lány alázatosan megkérdezte:

– Ez mi?

– Ez? – a felügyelő megtorpant. – Úgy mondják, hogy Occam kése.

– Valami gyilkos volt az az Occam?

– Occam filozófus volt. Régi filozófus.

– Nem értem – mondta a szerencsétlen lány.

– Azt jelenti… egyszerű szavakkal körülbelül annyit jelent, mintha csehül azt mondaná az ember: minek a dolgot egyszerűen csinálni, mikor bonyolultan is lehet?

– Igen. Én mégis azt gondolom, hogy nem lenne olyan bonyolult… és gazdaságos is volna…

A felügyelő, akit az imént majdnem tetten értek, amikor a skolasztikus filozófiában való jártasságnak próbálta kiadni a klasszikus műveltség agyában megmaradt szilánkját, a szó szoros értelmében kirobbant.

– Persze! Az asszonyi logikának semmi se bonyolult! Női logika, ehhez mi szegény bűnügyi nyomozók nem érünk fel! – harsogta. – Tudja, mit, kartársnő? Úgy gondolom, legjobban teszi, ha beadja a kérelmét, hogy helyezzék át a zsebtolvajokat figyelő szolgálathoz a Fehér Hattyúba! Ajánlom magának. Majd a női bevásárlótáskákra vigyáz. Itt, úgy látom, rövid időn belül ránk kényszeríti a gondolatátvitelt, a szellemidézést vagy a női logika többi hasonló vívmányát!

A lányt e sértéstől, tegnap óta másodszor, elhagyta a türelme. Erőt vett rajta a fájdalom, és közbevágott:

– Bocsásson meg, felügyelő elvtárs, de olyankor igenis szükség van az én női logikámra, amikor az a maguk arisztokratelikus esze fölmondja a szolgálatot!

Sarkon fordult, parancs nélkül az ajtóhoz ment, s be akarta csapni maga mögött. Azonban mégsem volt bátorsága hozzá. Ezért csak energikusan becsukta.

Borůvka felügyelő gömbölyű arca most olyan volt, mint egy vörös borral teli tömlő.

Egy pillanat múlva Málek nyomozó lépett az irodába. Az ő arca is a vörös szín felé hajló tendenciát mutatott.

– Szemtelen perszóna! – mondta a felügyelő, hogy könnyítsen magán. – Tudod, mit mondott nekem? De majd én…!

Málek azonban váratlanul félbeszakította.

– Azt hiszem, Josef – kezdte jegesen –, hogy nem kellene belekeverned a szolgálati ügyekbe a magán… – habozott egy pillanatig – a magánügyeidet.

– Magánügyeimet? Én? Miféle magánügyeimet?

– Csak ne tettesd magad! Már a verebek is csiripelik.

– Mit csiripelnek a verebek?

– Azt – válaszolta Málek keményen, és a hangjából dühödt féltékenység áradt. Az imént újból megpróbálta a megsértődött lányt derékon kapni. A piros folt vörös arca egyik felén nem csupán lelki behatások eredménye volt. – Azt, hogy megcsalod a feleségedet a kartársnőnkkel!

– No de ilyet! Én… – a felügyelőben minden összeomlott e végzetes igazságtalanság hallatán –… én itt visszatartom magam… már egy esztendeje… és akkor…

– Nagyon feltűnően tartod magad vissza – sziszegte gúnyosan Málek. – Nagyon szembetűnően szekírozod minden butaságért, nagyon szembetűnően.

– De én…

– Ez egy kissé túl primitív álcázás!

Álcázás! Hát ennek tartja a világ az ő tisztességét, amit akkora erőfeszítéssel őriz?! A felügyelőnek szívébe hasított e súlyos sérelem.

– Te csak ne beszélj, Pável! – szólalt meg sértődötten. – Azt hiszed, hogy én semmit se látok? Hogy nem látom, hogy édeskedsz? Hogy nem vettem észre azt a suttogást az írógép mellett négy nappal ezelőtt? Mit vethetsz te a szememre, Pável?

– Semmit – válaszolta Málek. – Csakhogy én szabad férfi vagyok, te pedig nős vagy. Családapa. Ez aligha nevezhető annak az új szocialista erkölcsnek…

– Pável! Ahogy Isten van fölöttünk…

– Isten nincs! – jelentette ki Málek jólinformáltan.

Ez megtörte a felügyelőt.

– Nekem semmi közöm sincs a lányhoz – hörögte. – Erre én itt, Pável, megesküszöm neked.

– Hiszi a piszi – felelte Málek szárazon. – De csak semmi ijedtség! Ne félj! Én karakter vagyok! Én nem mondom el a feleségednek! És most figyelj. Itt vannak a kihallgatások a Rosenblum-szalonból.

A kihallgatások nem hoztak semmiféle eredményt. A felügyelő nem is figyelt oda. A fehér gombocskák, Málek leleplezései, a zátonyra futott ügy, mind egyetlen alaktalan köddé kavarodott előtte, a kétségbeesés ködévé. Az öreg kriminalista már azon kezdett gondolkodni, hogy önként távozik ebből a hálátlan világból.

Ezért mikor a molett hölgy délután három órakor újból bevitorlázott, ezúttal egy görbe varrónő kíséretében, még csak nem is üdvözölte.

– Barátom – suttogta a hölgy édesdeden és mértéktelenül hosszan szorongatva a felügyelő kezét –, további bizonyítékokat ígértem önnek. Itt vannak… Milyen vagyok?!

A felügyelő nem válaszolt.

– Miről van szó? – kérdezte kurtán, és a tanúra nézett.

– Mondd el, Alenka, mit láttál tegnapelőtt délután.

A tanú nagy lélegzetet vett, és nekifogott; mintha betanult leckét mondott volna fel:

– Marcella Linhartová kikosarazta Fendrych urat.

– Pofon ütötte őt – mosolygott a dáma. – És mit mondott Fendrych úr?

– Azt mondta: „Ezt nem viszed el szárazon, te…” – a tanú megakadt.

– Nos?

– Becsmérlő kifejezést használt – szólalt meg a hölgy. – Alenka szégyenli kimondani.

– Milyen becsmérlő kifejezést? A vallomásnak pontosnak és teljesnek kell lennie!

– Azt mondta a lánynak…

A tanú még mindig nem szedte össze a bátorságát. Mielőtt azonban ki bírta volna mondani, mi rémeset is mondott tulajdonképpen Fendrych úr a meggyilkolt lánynak, hirtelen kinyílt az ajtó, és a szóban forgó úr megállt a küszöbön.

– Pardon – mondta.

– Mit keres itt? – mordult rá a felügyelő.

– Idézést kaptam…

A felügyelőnek most jutott eszébe, hogy délelőtt ő maga adott ki erre parancsot a kolléganőnek. A lány teljesítette a parancsot. A felügyelő nem tudott megszabadulni attól az érzéstől, hogy némi kis kaján szándékosság is közrejátszott a dologban.

– Vagy úgy, persze – mondta. – Jöjjön beljebb.

A testes úr belépett. A felügyelő észrevette, hogy a molett hölgy arca elsötétedett. A testes úr mögött egy soványabb úr lépett be.

– Ön mit akar itt?

– Ő a tanúm, kérem – mentegetőzött Fendrych úr. – Még azzal a sörrel kapcsolatban. Ő is látott este, amikor ittam. Még meg is kínáltam őt.

– Ezt a tanúját mért nem vezette elő rögtön?

– Izgalmamban meg is feledkeztem róla. Csak Smetanová kisasszonyra és Helebrantová kisasszonyra emlékeztem.

– Érthető! – sziszegte a hölgy a fogai között. A görbe varrónő rémült gombolyagocskává zsugorodott a székben.

– Terhelő tanúvallomás van itt ön ellen – szólalt meg szigorúan Borůvka felügyelő. – A meggyilkolt a gyilkosság előtti napon pofon ütötte önt, ön pedig fenyegető jellegű kijelentésre ragadtatta magát.

– Semmiképp se gondoltam komolyan! – jajdult fel a testes úr. – Csak úgy szokásból mondtam. Ez olyan szólásmondás. Megmagyarázom a dolgot!

– Ezenkívül a kartársnő – a felügyelő a hölgy felé bólintott – olyan valamiről tett jelentést, ami a meggyilkoltra és őrá vonatkozik. Ön szerelmi viszonyban volt vele, s az nem maradt következmények nélkül.

A testes úriember összerezzent, és komoran nézett a molett hölgyre.

– Én! Hiszen vigyáztam! Mindig csak óvszerrel… – fordult a felügyelőhöz. – Különben is ő abban a korban van, amikor már…

A hölgy köhögni kezdett.

A felügyelő összerezzent.

– Hogyan érti ezt, hogy „korban”? – kérdezte. – Linhartová még huszonkét éves sem volt!

A testes úriember levegő után kapkodott.

– Én és Linhartová? No de… Én róla beszélek! – ordította, és gyűlölettel eltelve fordult a molett dáma felé. – Ez az asszony bosszúból akar berántani, prefektus elvtárs. Én és Linhartová! Kérem, nézzen rám! Hát igen. Egy kicsit pajkoskodtam vele. Odadugtam a praclim, ahova nem kellett volna! Ezért vágott képen! De ez itten! – mutatott a hölgyre, aki egyre sötétebb arccal nézett rá. – Ha ismerné őt! Egyetlen férfit sem hagy békén! Mit szenvedtem tőle! Nem hallottam tőle mást, csak: „Barátom, ide, barátom, oda!” Amíg engedtem neki! Amikor megjött az eszem, és megmondtam neki: menjen oda, ahova való, akkor… No, ne kívánja, hogy ecseteljem azt a jelenetet. Most meg a nyakamba akarja varrni ezt a szegény lányt, azt, amit az a féleszű kingkong, az az országos bajnok követett el… ez a nyomorult kurva!

– Kikérem magamnak! – szólt a hölgy emelt hangon. – Közönséges fráter!

A helyzet villámgyorsan fékevesztett szópárbajjá bontakozott ki, amelybe a felügyelő hiába próbált beavatkozni. A felháborodott szabómestert végül Máleknek erőszakkal kellett kituszkolnia a folyosóra a tanú segítségével

A felügyelő kigombolta nyakán az inget, és a hölgyhöz fordult. A hölgy keble háborgott. Kozmetikai dekorációját kissé megtépázta az izgalom verejtéke.

– Remélem, nem hisz ennek a szélhámosnak, inspektor úr…

– Ne remélje! – bömbölt rá váratlanul a felügyelő. – Hiszek neki! Elég nekem, ha ránézek önre, és hallgatom. Úgy bánt velem, mintha a maga… A hatalmába akart… Mindent tudok! Szégyellje magát! Egy felnőtt leány anyja! És én, egy házasember! És gyűlöletből egy ártatlan embert…

– Nem tudom, úgy viselkedik-e ön, ahogy házasemberhez illik – vágott vissza szárazon a hölgy. – Nagyon jól láttam, hogy viselkedett azzal az önök kisasszonyával. Aki önökkel jött.

– Ebbe ne avatkozzék! – tajtékzott a felügyelő magából kikelve. – Egyáltalán, sokat foglalkozik olyan dolgokkal, amikhez semmi köze! Szégyellje magát! Vén skatulya! És egyáltalán, egyáltalán nem csodálkozom ezen a Fendrychen, hogy fütyült magára! Egyáltalán nem!

Ezt már a hölgy hátának kiabálta.

A hölgy, bár a visszafojtott izgalomtól hevesen hullámzott a keble, a felügyelővel ellentétben megőrizte méltóságát, és úgy vonult ki az irodából, ahogy egy igazi hölgyhöz illik, bármennyire is nem az volt. Vagy az volt? A felügyelő nem ismerte ki magát a dámák között.

Kerek képéről letörölte a verejtéket, és a székébe omlott. Aztán olyasmire vetemedett, amit csak a gyomorrontás ritka pillanataiban szokott megengedni magának. Benyúlt íróasztala legalsó fiókjába, és kihúzott onnan egy palack „Kolostor titka” likőrt. Öntött belőle egy kupicára valót, és magába döntötte.

Délig még jó néhány kupicával öntött belőle magának. Az eset, legalábbis úgy látta, teljesen zátonyra futott. A jelenet a molett hölggyel elvette a kedvét mindentől. Málek igazságtalan állítása tehetetlen dühöt váltott ki belőle. A fekete blúzos kartársnő úgy szúrta a szívét, mint egy kínzó tövis, melyet a legjobb sebész se tudna onnan kiszedni.

Kivánszorgott a kapitányságról a kora tavaszi Prága utcáira, amelyeken, ugyanúgy, mint tavaly, távoli orgonaillat lebegett. Bement az Embassy bárba. Amikor kifordult belőle, a sejtelmes orgonaillat még erősebb lett, egyenes arányban növekedett farkasvakságával és sóvárgással teli alkoholmámoros kétségbeesésével, amit a barokk stílusú pultnál még magasabbra szított.

Imbolyogva lépdelt a Vencel tér sarkán álló önkiszolgáló bolt széles, kivilágított kirakatablakai előtt. Kerek koponyáján bánatosan remegett a kakaskája, mert a bárban felejtette a kalapját. Úgy érezte, teljes vereséget szenvedett minden fronton. Itt a keserű vég. Az élet – az a tizenöt-húsz esztendő, amíg itt kínlódik ezen a földön – semmi mást nem tud már neki nyújtani, csak csalódást, kudarcot és fájdalmat. Mélabús szemmel bámult be a fényben úszó áruházba – és összerázkódott.

A nagyszámú konzerves pult egyikénél jól ismert valaki álldogált. Háttal állt a felügyelőnek, és azt latolgatta, mit válasszon, tonhalat paradicsomos szószban vagy ömlesztett sajtot zöldséggel.

A felügyelő csuklott egyet. Vagy talán valami zokogásféle volt? Hirtelen nekiiramodott, megbotlott, derékon kapott egy nagy kalapos elegáns urat, bocsánatkérésképpen mormogott valamit, és rohanva megkerülte a Vencel tér sarkát. Egy pillanat múlva már az önkiszolgálóban tört magának utat az esti forgalmon át, és a pult felé igyekezett, amely felett kikandikált az impozáns konty.

A lány még nem oldotta meg a problémáját: nem tudott dönteni a tonhal és az ömlesztett sajt között. Drótkosárkájában magányosan hevert a negyed kiló szikkadt kenyér. Nagy gyöngédség rázta meg a felügyelő szívét. És mélységes megbánás. A lány mögé lépett, és rekedt hangon megszólította:

– Kartársnő…

A lány megfordult, és arca elborult az ijedtségtől.

– Kartársnő… én… ön… mi…

– Ne haragudjon rám, felügyelő kartárs – kezdte a lány félénken –, tudom, hogy nem akarta azokat az ujjlenyomatokat levenni. Én azonban azt gondoltam…

– Az ördög vigye el az ujjlenyomatokat! – kiáltott kétségbeesetten a felügyelő. – Én…

– De engem igazoltak… Komolyan…

– Kartársnő! – jajdult fel a felügyelő. – Kartársnő! Bocsásson meg, hogy úgy kiabáltam magával!

Ezek után beültek – ahogyan éppen egy évvel ezelőtt kellett volna beülniük, de akkor nem ültek be – „A macskához” címzett kocsmába, és megbeszélték az esetet. A beszélgetés körülbelül így hangzott:

– Igaza volt – ismerte be alázatosan a felügyelő. – Ennek az asszonynak az orráról lehetett látni, hogy gyűlöli Fendrychet.

– Ő is gyanún felül állt, legalábbis úgy gondolom – állapította meg a kartársnő. – Hiszen csak nem választott volna egy ilyen helyzetet, amikor bármely pillanatban tetten érhette volna valaki!

A felügyelő sóhajtott.

– Igaza van. Rögtön ki kellett volna hagynom a gyanúsítottak közül. Úgy látszik, mégiscsak az ökölvívó volt. De az ég szerelmére, hogyan jutott be azon az ajtón?

A kérdés válaszolatlan maradt. A kartársnő madárfalatokban fogyasztotta a natúrszeletet, amelyet a bőkezű felügyelő rendelt neki, megakadályozva így, hogy kénytelen legyen konzerv tonhallal rongálni az egészségét.

– Nem szabad megharagudnia – szólt végül a lány én azonban úgy gondolom, hogy nem a bokszoló volt a tettes. A bűntényt túlságosan rafináltan követték el ahhoz, hogy ő legyen. Cinkost felhajtani ahhoz, hogy a telefonhoz hívja, aztán…

– De ki volt akkor?

A lány elgondolkozott.

– Tudja, amikor maga megállapította, ki mindenkinek volt kulcsa a műhely hátsó ajtajához…

– Igen?

– Marcella Linhartovának is volt.

– Ezt tudom.

– És… én azt akartam magának mondani, de soha nem engedett szóhoz…

– Ne haragudjék – könyörgött a felügyelő.

– Semmi. Egyszerűen: az a kulcs volt az, amit külön találtak a táskájában. Tudja? Nem volt rajta a karikán a többi kulccsal együtt.

A felügyelő összerezzent.

– Ez azt jelenti…?

A lány bólintott, hagyta, hogy a férfi némileg helyreállítsa előtte a tekintélyét. Nagyon önzetlen lány volt.

– Ez azt jelenti – folytatta a felügyelő –, hogy… várjon… Tegyük fel, kölcsönvette a gyilkos tőle. Vagy hogy ellopta tőle. Másolatot készített róla, és az eredetit a tett után vissza akarta tenni a táskába. Tudta: számon tartják, hogy Linhartová is kapott ilyen kulcsot. Félt, hogy keresni fogják. S hogy elsősorban azoknál nyomoznak majd a kulcs után, akikkel bizalmasabb viszonyt tartott fenn a lány…

– Igen. De nem volt ideje felhúzni a karikára a többi mellé. Ezért csak bedobta a táskába.

Mindketten elhallgattak. A felügyelő elmerült a gondolataiba, a farkasvaksága azonban még nem oszlott el teljesen. Csalódottan szólalt meg:

– Csakhogy ez az elképzelés sem állja meg a helyét. Nešetřil nem tudta volna kihasználni azt a rövid pillanatot, amíg a kapust a terembe csalja az ott támadt izgalom. Ennyi idő alatt nem tudott volna kijutni az ajtón a főlépcsőházba, leszaladni, a másik lépcsőházban újra felszaladni, hátul kinyitni a műhelyt, behatolni a kabinba…

– Ezt nem… – szakította félbe a kartársnő. – Különben is, amikor a kapus otthagyta a székét, és bement a terembe, Marcella Linhartová már halott volt.

A felügyelő elpirult.

– Igaz! Én egy nagy… De mit mondjunk a zsebkendőről? Mégiscsak Nešetřil tulajdona! Ottfelejtette volna? Kissé nehézfejű, de…

– De annyira butának mégse lehet tartani, hogy ilyen névjegyet hagyjon maga után – fejezte be helyette a kartársnő. – Éppen ez a zsebkendő adta nekem a gondolatot, hogy valaki szándékosan keverte bele a dologba Nešetřilt. Meg az a telefon.

– Telefon?

– Meg a gyászjelentés Marcella Linhartová lakásában!

– Ez nekem… – A felügyelő nem fejezte be, amit mondani akart. Nem is tudta. A kartársnő folytatta:

– Valaki hívta Nešetřilt telefonon. És éppen abban a pillanatban, amikor a gyilkosság történt. Vagy közvetlenül előtte. Ezért akartam, hogy vegyünk ujjlenyomatokat arról a telefonkészülékről ott az előcsarnokban. Az ugyanis a tetthelyhez a legközelebbi telefon, vagyis hát a legközelebbi nyilvános telefon.

A felügyelő homlokán veríték gyöngyözött. A farkasvakság szakadozni kezdett.

– És maga azt gondolja…?

A lány komolyan bólintott. A gyönyörű konty pompázatosan megbillent a fején.

– Úgy van – helyeselt. – Az volt a gyilkos, aki hívta.

– Tisztára formális kérdés, docens úr – ezekkel a szavakkal lépett be egy jó félórával később Borůvka felügyelő a tudóshoz, aki dühös arccal fogadta az ajtóban. – Hol volt tegnap délután?

– Hol? Moziban. Miért?

– Csak a teljesség kedvéért kérdem; nem őrizte meg véletlenül a belépőjegyecskét?

A kicsinyítés a molett hölgyet juttatta a felügyelő eszébe, s ezért kijavította magát:

– Úgy értem, a belépőjegyet.

– Várjon – mondta a docens, és belenyúlt a mellényzsebébe. Kihúzott egy halom régi belépőjegyet, komor arccal válogatott közöttük. – Itt van. Blaník filmszínház, tizenhétharminc. A Nyugat hívásá-t adták.

– Ó, igen, érdekes film – bólintott a felügyelő. – Még érdekesebb azonban a kísérő film, amit előtte adnak. Mi is a címe? Gyermeki magányosság, vagy így valahogy. Nem emlékszik rá? A házasságon kívüli gyerekekről…

– Igen. Így valahogy – válaszolta a docens. – Én is sikerült filmnek tartom.

A felügyelő mérhetetlenül elszomorodott. Majdnem elszégyellte magát, hogy ilyen régi trükk is elég volt a gyilkos leleplezéséhez.

Megerősítették a dolgot a docens ujjlenyomatai is, amelyeket a daktiloszkópiai osztály egyik fiatal tagja készített a kartársnő kívánságára – munka után, önként – a telefonkagylóról, a Rosenblum-szalon házának előcsarnokában. A tettes nem használt kesztyűt, hogy a meleg tavaszi napon ne keltsen feltűnést a nyilvános távbeszélő-állomáson. Túlságosan elbízta magát, amiért a tervét oly körmönfontan eszelte ki. Mikor a gyilkosság után visszatért a csarnokba, a kagylót nyugodt lélekkel akasztotta vissza a helyére.

A lobbanékony tudós szánandóan összeomlott a keresztkérdések tüzében, és mindent bevallott. Amikor unokahúga beavatta őt gondjaiba, az a gondolata támadt, hogy soha vissza nem térő alkalom nyílt előtte. „Megbeszélésre” hívta Nešetřilt Marcella garzonlakásába, és ott szántszándékkal provokálta ki a lehető leghangosabb veszekedést. Helyesen számított rá, hogy a fölöttük lakó szomszéd észreveszi. Közben magához kaparintotta Nešetřil monogramos zsebkendőjét. Az ökölvívó szokása volt – utólag a felügyelő is visszaemlékezett rá –, hogy beletörölte tenyerét a zsebkendőjébe, és ott hagyta, ahol éppen időzött. Amikor aztán a docens éjfélig „vigasztalta” unokahúgát, a műhelykulcsot is ellopta tőle. Tudott létezéséről – egy alkalommal unokahúga elvesztette, és ő készíttetett neki újat egy kulcs alapján, amelyet a lány az egyik barátnőjétől kért kölcsön. A gyilkosság napján délután a műhely ajtaja mögött fülelt, ahová kihallatszott a hangszóró, amellyel a kulisszák mögé közvetítették a pódiumi műsort. Amikor sor került Marcella fürdőruhás felléptére – a docens tudta, hogy egyedül lesz a kabinban –, leszaladt, Nešetřilt a telefonhoz hívatta a teremből, a hátsó lépcsőn visszaszaladt az első emeletre, megállapította, hogy a műhely üres – utána már minden simán ment… Még a sors is kezére játszott: nem kellett az unokahúgára várnia, mint ahogy előzőleg kiszámította. A lány éppen átöltözött a fülkében.

Míg Borůvka felügyelő a jelentést diktálta a kartársnőnek, a lány kénytelen volt állandóan védekezni, nehogy felettesé – az igazságnak megfelelően – teljes egészében neki tulajdonítsa a tettes kinyomozásának érdemét. Végül is alapos stilisztikai erőfeszítésébe került, amíg a jelentést – otthon, éjszaka, titokban – sikerült hazugul úgy kiforgatnia, hogy az ne csupán a felügyelő germanizmusainak szokott mennyiségét tartalmazza, hanem az derüljön ki belőle, hogy szeretett feljebbvalója leplezte le Linhart docenst.

Örömmel dolgozott rajta. Nem az a harmincöt korona volt a legnagyobb jutalma, amennyivel a felügyelő a prémiumtáblázat alapján havi fizetésének emelését indítványozta, hanem az a már úgyszólván elfelejtett hang, amellyel az öreg bűnügyi nyomozó diktálás közben belekeverte a jelentésébe az oda nem tartozó mondatokat.

– Csodálatos, hogyan tud maga következtetni! – mondta például most. – Milyen logikusan állapította meg, hogy a gyászjelentés összefügg a gyilkosság motívumával! Linhart docens egyedül akart örökölni az osztrák gyáros után, az viszont egész vagyonát unokahúgára hagyta, s kettőjükön kívül nem volt más rokona. Ezt nevezem logikának!

– Nem tudom, logika-e – jegyezte meg a lány bizonytalanul. – Én inkább az örökségnek tudnám be.

– Miféle örökségnek?

– Nekem is van ilyen nagybácsim – vallotta be a kartársnő. – Gazdag író – tette hozzá –, máskülönben derék ember, Josef Kopanec. Én vagyok az egyetlen élő rokona. Agglegény, és nem lehet vele beszélni. Rémesen ómódi, állandóan hozományra gyűjt nekem. – Elhallgatott. Jelentőségteljesen tette hozzá: – Már tizenötezer koronám van.

– De hogyan függ ez össze?…

– Nos, úgy, hogy amikor megláttam azt a gyászjelentést, amelyen csak a gyár alkalmazottai voltak aláírva, rokon pedig egyetlen sem, az jutott az eszembe, hogy talán ez is egy ilyen derék nagybácsi volt. És talán szintén agglegény, s talán ő is hozományra gyűjtött Marcellának.

– Remek! – sóhajtott a felügyelő. Aztán az jutott eszébe, hogy bármennyire is remek teljesítmény volt ez, aligha tartozik a szigorúan vett arisztotelészi logika körébe. Elgondolkodott. Úgy látszik, mégiscsak van valami abban a női logikában, még a kriminalisztikai tudomány számára is.

– Nekem se lesz rá szükségem – jegyezte meg csendesen a kartársnő. A felügyelő felriadt gondolataiból.

– Mire?

– Arra a hozományra. Nem megyek férjhez.

– Ugyan, kérem! – mondta a felügyelő, és belesajdult a szíve. – Ilyen intelligens és… – összeszedte a bátorságát –… és szép…

A kartársnő a vállát vonogatta.

– Nincs szerencsém a férfiakkal – sóhajtotta, és egy pillanat múlva hozzátette: – Legalábbis azoknál nincs, akik kedvemre valók volnának. Tudja, felügyelő kartárs?!

Másnap a felügyelő véglegesen belátta, hogy a női logika valóban olyan terület, amelyet egyáltalán nem ért. Olyan látogatót kapott, akit álmában se várt volna.

A molett hölgy jött.

Mégse sértette vérig? Skatulyának vagy valami hasonlónak titulálta, felindulásában el is felejtette. Ilyesmit mondott neki, vagy még rosszabbat.

A hölgy mégis eljött, leült a szék csücskére, előhúzta ezüst cigarettatárcáját.

– Megengedi? – kérdezte. A felügyelő tüzet adott. A hölgy ideges ujjakkal kesztyűben gyújtott rá, és kesztyűs ujjai között idegesen forgatta a cigarettatárcát.

– Remélem, felügyelő úr, elfelejti, ami tegnap délután játszódott le itt. Kérem önt!

– Semmi az egész – válaszolta a felügyelő. A tegnapi este után saját anyja gyilkosának is kész lett volna megkegyelmezni. – Ne beszéljünk róla.

– Én… – kezdte a hölgy. Valamitől megijedt, és a földre ejtette a cigarettatárcát. A felügyelő lovagiasan lehajolt érte, és eléje tette az asztalra. A hölgy előszedte zsebkendőcskéjét, és gyengécskén kifújta orrát.

– Én… de nem akarom föltartani. Egy nőnek, különösen egy magára maradt nőnek, szinte semmi se szokott beteljesedni abból, amiről álmodik.

A felügyelő tétován megjegyezte:

– Ugyan, nagyságos asszonyom, hiszen minden… – Nem jutott tovább.

– Köszönöm – szólt a dáma. – Sohasem felejtem el önnek.

Felállt, fogta a cigarettatárcát, visszadugta a táskájába, és a kijárat felé fordult.

A megrökönyödött felügyelő ugyan nem tudta, mi jót tett a hölgynek, hogy az ilyen hálás neki, de nem is sokat törte a fejét a dolgon. Táncléptekkel az ajtóhoz libegett, és kitárta a nő előtt. Amikor betette mögötte, óvatosan körülnézett, és újra a kulcslyukhoz hajolt.

Látta, hogy a dáma elegánsan végigtipeg a folyosón, hirtelen körülnéz, és gyorsan befordul a toalettbe.

A felügyelő fölegyenesedett az ajtó mögött.

„Bolond vagyok – gondolta magában. – Az asszonyokra is így hat az izgalom? Vagy megint az a harisnyakötő?”

Nem értette.

A dolog nyitjára csak jóval később jött rá.

AZ ÖREG KANDÚR VÉGE

Ez is a macskahangversenyek évadjának vége felé történt. Az éjszaka egy kandúrkvartett koncertezett kitartóan, panaszosan, vágyakozón Borůvka felügyelő házának tetején, a kémény mögött. A felügyelő nem bírt aludni.

Közben a város másik végén egy másik kandúr a végét járta. Nagy fájdalmak között. Görcsökben fetrengett. Ordított. Mielőtt azonban bárki is segítségére lehetett volna, eltávozott az élők sorából.

Most – reggel hét óra volt – a felügyelő ott állt egy megvetett hitvesi ágy előtt. Az ágyon hatalmas húshegy tornyosult piros-kék csíkos pizsamában. A húshegy egy órával ezelőtt még Pável Hynais ügyész volt. Most csak egy csúf hulla. Arcán megdermedt az a görcsös fintor, amelyet olyan jól ismert a gonosztevők és az ügyész által a gonosztevőkkel egy sorba állított emberek végtelen sora. Csakhogy ez az arc most még borzalmasabb volt, és kevésbé hivatásszerű.

A halála előtt az ügyész hányt. A félig megemésztett vacsora maradványai bemocskolták mellén és a hasán a pizsamáját, a fehér ágyhuzatot, a párnákat.

Seifert, az öreg rendőrorvos fölegyenesedett, s mert belenyilallott a derekába, elfintorodott, és a felügyelőre nézett.

– Arzénnek látszik, a tünetek egy része azonban nem tipikus – állapította meg. – Meg kell vizsgálnom a laboratóriumban.

A mellettük álló fiatal ügyeletes orvos buzgón bólintott:

– Nekem se tetszett a dolog. Amikor a háziasszony kihívott, először az asszony által elmondottak alapján azt hittem, húsmérgezésről van szó. Később azonban…

– Mit mondott az asszony?

– Hogy a férjének gyomorgörcsei vannak, és attól fél, hogy valami romlott ételt evett valahol.

A felügyelő rosszkedvűen pillantott körül a hálószobában. A feltúrt ágyat leszámítva, akár kiállításon lehetett volna mutogatni. A nyitott fehérneműs szekrényből elővilágítottak a rózsaszínű és kék szalagokkal átkötött, mértani pontossággal összerakott fehérneműhalmok. Az ügyész ruhája fogason függött, fehérneműje gondosan rendbe rakva a széken feküdt. Az ágy felett egy hatalmas kép fénylett, valami felvonulást ábrázolt, vörös zászlók impresszionista áradata alatt. A felügyelő úgy érezte, sehogy sem illik ide, ebbe a szobába. Hideg, sötét szoba volt, csillogott benne a politúrozott fa és & sok hideg üveg.

– Mire kijöttünk, már késő volt – folytatta a fiatal orvos. – Nekem rögtön gyanús volt ez a gyors lefolyás. Ezért is küldtem önökért.

– Hány órakor hívta önöket az asszony? – kérdezte a felügyelő.

– Öt órakor hívott. De körúton voltam.

– Mikor került ide?

– Fél hatkor. Akkor már, sajnos, utána volt az egésznek. Csakhogy én – a fiatal orvos a holttestre pillantott –, én kétlem, hogy bármit tehettem volna érte, még ha idejében jövök is. Mi a véleménye, kolléga úr?

Seifert, az öreg bűnügyi orvos, határozottan intett a fejével.

– Az a benyomásom, hogy semmit se tehetett volna – mondta.

A felügyelő csak hallgatott, és tekintetét újból végighordozta a hideg hálószobán. Az ablak alatt gondosan ápolt kert terült el a ködös, hideg virradatban. Almafák, cseresznyefák, amelyeken az első virágok fehérlettek a szürke ködben, törpe fák, lelkiismeretesen karóhoz kötve, ágyások, amelyeket olyan valaki keze kapált meg, aki értette a dolgát. Az ablak nyitva volt. A szomszéd villában egy asszony sírt.

Az elhunyt férfi felesége – azé a férfié, aki most úgy púposodott fel a széttárt ágyon, mint egy idomtalan hegység – nem sírt. Apró, idősebb hölgy volt. A konyhában állt, a teraszra nyíló üveges ajtónál. Sápadt, ráncos arcából, amelyet ritkás ősz haj foglalt keretbe, feketén világított szeme, majdnem gyerekesen nagy szeme. Mi volt bennük, a felügyelő nem tudta megállapítani. Nem lehetett kiolvasni.

– A telefonban azt mondta a doktor úrnak, „attól fél, hogy valami romlott ételt evett valahol” a férje. Mit értett ezalatt?

– Vagdalt bélszín volt vacsorára – felelte az asszony gyenge, szinte félénk hangon. – Tegnapról maradt. Először attól féltem, nem romlott-e meg. Tegnap olyan meleg volt.

– Ön is evett belőle?

– Igen.

– És semmi baja nem volt?

Az asszony a fejét rázta.

Málek nyomozó a konyhai mosogatódézsához lépett, és megzörgette benne a tányérokat.

– Ez az edény a vacsorától van? – kérdezte. – Nem mosogatta el?

– Nem – válaszolta az asszony. – Ma reggel akartam elmosni, de amikor ez történt…

Málek a felügyelőre pillantott. A felügyelő bólintott. Málek tovább bólintott Šinták főtörzsőrmester felé, ez pedig a mosogatódézsához lépett. Szolgálati táskájából igelit zacskókat húzott elő, és gondosan, tiszteletteljes borzadállyal belecsomagolta a tányérokat, amelyeken még ott volt a szósz és valami megfeketedett anyag – nyilván vagdalt bélszínmaradvány.

A felügyelő körülnézett a konyhában. Itt is, mint a hálószobában, nagy rend volt és tisztaság. Az ómódi fehér kredenc úgy ragyogott, mint egy Mária-oltár.

– A férje ezenkívül mást nem evett tegnap este?

– Otthon nem – felelte az asszony tétován. – De szeretett enni napközben is a városban.

– Hol?

– Különböző helyeken. Az Alcron snack-bárjában, a Labužníknál, a Filmklubban… nem is tudom, hol mindenütt. Jó étvágyú volt, és… – elhallgatott.

– És? – biztatta a felügyelő.

– Néha aztán otthon nem is akart vacsorázni. Tegnap este is meghagyott egy darabot. Valószínűleg megint evett valahol. Szidni szoktam érte, de nem sok eredménnyel.

Málek köhintett, és jelentőségteljesen pillantott a felügyelőre. A felügyelő azonban kinézett az ablakon.

– És hogy állt a dolog tegnap? – kérdezte komoran. – Ön az egész vacsora alatt vele volt?

– Igen, vele voltam.

– Nem vett be valami emésztést elősegítő port? Nem ivott vacsora közben valami alkoholt?

– Sört ivott – felelte az asszony, és az üres üvegre mutatott a dézsában. Málek felemelte. Az alján egy kortyra való még maradt. Átadta az üveget Sintáknak.

– Port is vett be. Zakója zsebében tartja. Emésztési bántalmakban szenvedett…

– És altatót semmit?

– Nem. Jó alvó volt.

A felügyelő intett a főtörzsőrmesternek, az kiment a hálószobába, ahol a fogason függött az elhunyt zakója.

– Vagdalt húson meg sörön kívül semmit sem fogyasztott? – kérdezte a felügyelő. – Nem evett valamit titokban, úgy, hogy ön nem látta? Azt mondja, hogy a vacsora alatt végig mellette volt?

– Igen, itt voltam… – az asszony megakadt –… illetve egy röpke pillanatra átugrottam a szomszéd szobába a telefonhoz. Interurbán hívott a nővérem Liberecből.

– Milyen sokáig volt távol?

– Két-három percig. Nem tovább. A nővérem csak megmondta, hogy szombaton jön, aztán letette a kagylót. Rögtön kapcsoltak. Két percig se tartott.

– Azalatt nem vehetett magához valamit? A jégszekrényből vagy máshonnan?

Az asszony a vállát vonogatta.

– Nem tudom.

– Biztonság kedvéért megnézzük a jégszekrényben levő dolgokat is – szólt Málek.

A főtörzsőrmester visszatért a hálószobából, és egy apró színes üvegcsét adott át a felügyelőnek. A felügyelő közelebb lépett vele az üveges teraszajtóhoz: Pepsin-pancreolan.

Elgondolkozva nézte a félig üres üvegcsét. Egyszerre csak ragyogó napfény hullt az arcába. Felpillantott. A kert kibontakozott a ködös párából, és a cseresznye fehér virágai úgy lobogtak, mint egy nagy lepkeraj. Az éles tavaszi napfény elöntötte a teraszt is. A kerten egy fekete macska szaladt át. A felügyelő visszagondolt az éjszakai hangversenyre. Sóhajtott. A jó ég tudja, hogy van ez – tűnődött. – Egyre több a macska. Talán azért, mert nem fizetnek utána adót? Vagy inkább amiatt, hogy nagyobb bennük az önérzet, mélyebb titok rejlik bennük, nyakasabb szabadságszeretet, mint a kutyákban vagy az emberekben?

Bőven volt belőlük itt is. A fekete árnyék után egy másik surrant át az udvaron, egy fehér, majd egy barna, és a villa mögül dühös nyávogás hangzott fel. Az árnyékok egyike éjszaka otthagyta testi szükségletének kellemetlen nyomát; hiába próbálta bekaparni a cementbe. Tiszta állatok, gondolta magában a felügyelő, az ilyesmi azonban nem valami higiénikus dolog itt a városban. A nyávogás újból felhangzott. A fekete és a fehér macska megint megjelent. Úgy surrantak át a kerten a törpe fák és a fölgereblyézett ágyások között, mint két tovacikázó lövedék, aztán eltűntek a cseresznyefa fehér koronájában. A szomszéd villában még mindig keservesen zokogott az asszony.

A felügyelő sóhajtott, és az ügyész feleségéhez fordult:

– Mikor jelentkeztek férjén az első tünetek?

– Reggel felé. Fél hat tájban felkeltett, hogy rettentően fáj a hasa, és…

A kihallgatást az öreg Seifert doktor vette át, s a felügyelő újból belemerült a maga gondolataiba.

Telefoncsöngetés zökkentette ki gondolataiból. Az ügyész felesége gépiesen a készülék felé indult, a felügyelő azonban visszatartotta, és maga emelte föl a kagylót.

– Halló?

Egy pillanatig csend volt. Aztán egy vékony női hang szólalt meg. A felügyelő megesküdött volna, hogy egy kislány hangja:

– Beszélhetnék önnel? Én… én meggondoltam.

Sinták főtörzsőrmester meglepődve pillantott a felügyelőre, mikor az visszaszólt. Természetellenesen hörgő hangon, suttogva válaszolt, soha nem szokott így beszélni.

– Kérem, tessék – mondta.

– Nincs egyedül ott?

– Nem.

– Kilencre eljöhetne? Ugyanoda, ahol tegnap voltunk?

– Jó – felelte a felügyelő. – De ne oda. Jöjjön az Union kávéházba. Rendben?

– Rendben – mondta a lány. – Kilenckor.

A felügyelő letette a kagylót.

Málek kérdőn pillantott rá. A felügyelő vállat vont, és az ügyész feleségéhez fordult:

– Mondja csak, Hynaisová asszony: férje közvádló volt, nem kapott fenyegető leveleket az utóbbi időben? Nem fenyegette meg valaki személyesen?

Kiderült, hogy a fenyegető levelek szabályos részét alkották az ügyész postájának, különösen a régebbi években. Akkor az ilyen írásokat át is adta a biztonsági szerveknek. Minthogy azonban mind névtelen volt, és sohase valósították meg a bennük leírt fenyegetéseket, később ügyet se vetett rájuk, és sajnos a papírkosárba dobta őket.

Málek nyomozó se tulajdonított jelentőséget a leveleknek. Amikor egy pillanatra megálltak a villa kertkapujában a szolgálati Volga előtt, hogy elinduljanak az Union kávéházba, magabiztosan kijelentette:

– Szerintem az asszony követte el. És úgy vélem, nagyon is fuser módon. Gyenge a nők eszecskéje ahhoz, hogy rafináltan terveljenek ki egy gyilkosságot. Mást talán igen, de gyilkosságot nem.

A felügyelő nagyon jól tudta, Málek arra a női észre gondol, a méltóságteljes konty alatt, amely éppen tegnap volt – a felügyelő az ajtón keresztül kihallgatta – újabb, az ég tudja, immár hányadik összecsapás tárgya Málek és a konty viselője között. Annyira elcsúfítja a kartársnőt, jelentette ki dühösen Málek, hogy valószínűleg aggszűzként hal meg. Málek dühe onnan eredt, hogy mindenáron maga szerette volna megóvni a lányt ettől a rettentő végzettől. A lány azonban soha nem mutatott hajlandóságot, hogy szüzessége ügyében Málekkel folytasson tárgyalásokat.

– Igen – állapította meg a felügyelő komoran a Volga előtt. – Természetes, hogy az asszony is elkövethette. Valószínű, hogy az egész eset anyagi bizonyítékok kérdése lesz csupán. Milyen mérget használtak, ki, hogyan szerezhette be? A mérgezési ügyek kinyomozása többnyire csak ezekre a kérdésekre szorítkozik.

Komoran nézte a szomszéd villa kertjét. Egy kisírt szemű öregasszony kapálgatta benne az ágyásokat. Korántsem voltak olyan gondosan ápolt ágyások, mint amilyeneket az ügyész villájának kertjében lehetett látni.

Málek az órájára pillantott.

– Legkésőbb délre kezünkben lesz a laboratóriumi vizsgálatok eredménye.

Tíz perc volt még kilenc óráig.

Három perccel később már az Union kávéházban ültek. A kávéház még üres volt, csak egy öregebb úr üldögélt benne, egy volt katolikus képviselő, aki itt habzsolta a külföldi kommunista lapokat. A felügyelő egyenesen az ajtóval szemben helyezkedett el az egyik asztalnál, és a Rudé Právó-val takarta el magát. Málek a széles ablakhoz ült, amelynek sarkait belecsiszolt virágok díszítették; innen kilátott a bejárat előtti járdára és Sin ták főtörzsőrmesterre, aki hanyagul egy lámpaoszlopnak támaszkodott.

A szolgálati Volga néhány lépéssel távolabb a mellékutcában állt.

Kilenc óra körül egy lány lépett a kávéházba. Körülpillantott. Nem találta meg, akit keresett. Idegesen leült az egyik asztalhoz a legtávolabbi sarokban, és feketekávét rendelt. Türelmetlenül játszadozott kesztyűjével, és valahányszor a homlokfalon függő falióra felé fordult, megmutatta ideges, szép profilját a felügyelőnek.

A felügyelő úgy érezte, ismeri valahonnan. Nem tudott visszaemlékezni, hol látta. A lány azonban maga erősítette meg gyanúját, mert amikor óvatlanul félretette az újságot, találkozott pillantásuk, és a lány zavart bólintással üdvözölte. A felügyelő végre megismerte. Felállt, és átment a lány asztalához.

– Jó napot, Pešková kisasszony. Hogy van? – kérdezte kedvesen.

A táncosnő – aki valóban a felügyelőre is olyan végzetessé vált Odeon színházbeli eset áldozatának, a meggyilkolt Ester Nakoncovának a barátnője volt – bizonytalanul elmosolyodott, és kezet nyújtott.

– Köszönöm, mindig egyformán.

– Vár valakire? – kérdezte a felügyelő, és odaült az asztalához.

– Nem. Illetve, igen. De úgy látszik, már nem jön.

A faliórára sandított.

A felügyelő bánatosan félrehajtotta a fejét.

– Nem. Nem jön el – mondta komoran.

A lány elsápadt. Akaratlanul karcsú nyakához kapott.

– Ő… Valaki utána… Valaki megtudta a dolgot?

A felügyelő a lányra szegezte szomorú, mélabús szemét.

– Mondjon el nekem mindent – mondta.

A lány sírva fakadt.

Amit ezek után, még mindig szepegve, elmesélt a felügyelőnek, valami egészen más volt, mint amit várt.

– Žďárská tanácsolta nekem… Az ő nővére is lebukott valami valutaügy miatt… – szepegte a lány. – Azt tanácsolta, hogy én is menjek el hozzá. Megtettem, de amikor megláttam, annyira meg…

A felügyelő bólintott.

– Túlságosan nagynak érezte az árát, amit adni kellett – szólt komoran.

A lány lehajtotta a fejét.

– Igen. Az éjszaka azonban meggondoltam a dolgot. Tudja, teljesen tönkretenné az öcskös életét. Legalábbis úgy gondolom. Most akar felvételizni a közgazdasági főiskolára. Ha lecsuknák…

– Mit követett el?

– Semmit, felügyelő úr. Buta kölyök még. Hiszen ismeri. Valahol leitták magukat. Vagy talán csak az a big-beat vadította meg őket… Egyszóval: összetörték a kultúrközpont nagytermét. Amikor jött a rendőrség, szétszaladtak. Csak az öcsköst fogták el. Igazán egészen buta kölyök még. Nem lehet emiatt…

– Ennyire szereti?

– Öcsém – felelte szomorúan a lány. – Amikor megszületett, anyánk meghalt. A papa másik asszonyt talált. Én gondoskodtam a fiúról. Arról azonban nem tehetek – tette hozzá gyorsan –, hogy ilyen butaságot követ el. Nem volt annyi időm, hogy…

– Hynaisnak kellett vádat emelnie az ügyben? – szakította félbe a felügyelő.

– Igen.

– És miben állapodott meg vele?

– Azt mondtam neki, meggondolom a dolgot, és majd tudtára adom…

– Ami azt a megállapodást illeti… – a felügyelő törte a fejét, hogyan fejezze ki a kényes dolgot –… nyíltan beszéltek róla, vagy csak jelezte önnek?

A lány csodálatosképpen egyenesen a szemébe nézett.

– Jelezte. De egész világosan. Érti?

– Igen – bólintott komoran a felügyelő.

– Maguk… maguk fogták el a fiút? – kérdezte a lány. – Vagy kitől tudódott ki a dolog? Talán Olina Žďárská nővérével kapcsolatban?

– Nem, nem.

A lány megijedt.

– Akkor nekem nem lett volna szabad…

– Ne féljen – nyugtatta meg a felügyelő. – Neki már nem okoz kellemetlenséget, még ha nyíltan meg is mond mindent.

– Kinek a kezébe kerül az öcskös ügye?

– Nem tudom. Az övébe biztos nem.

– Menten kirúgják, ha…

– Menten nem. Nem közvádló többé.

– Nem? – csodálkozott a lány.

– Nem – válaszolta Borůvka felügyelő. – Meghalt.

Miután másodszor is sikerült megnyugtatnia a lányt, az bevallotta, hogy hihetetlen tárgyilagosan zajlott le a tárgyalása az ügyésszel. Hajlandó volt úgy rendezni a dolgot, hogy az öcskös a lehető legkisebb büntetéssel ússza meg az ügyet. Hajlandó volt beiktatni az ítéletbe egy mondatot arra vonatkozóan, hogy az ügy nem befolyásolhatja az elítélt fölvételét a főiskolára. Mindezt ellenszolgáltatásul azért a közismert dologért, amivel az asszonyok már a régi Babilonban is kereskedtek.

A táncosnő és az ügyész a Filmművészek Klubjában találkozott, az ügyésznek előzőleg valami rendezővel volt ott találkozója, és később vacsorát is rendelt magának. A lánynak a tárgyalás alatt elment az étvágya, az ügyész étvágyát azonban a megkötött üzlet láthatóan nem rontotta el. Rendelt magának… A lány nem is tudta már, hogy mit rendelt, de sok mindent.

– Nem baj – legyintett a felügyelő. – Majd a helyszínen megállapítjuk, mi volt.

– Ilyen egy vén kandúr! – háborgott Málek nyomozó útközben, mikor a klub felé igyekeztek. Felháborodásában megfeledkezett róla, hogy az utóbbi időben elhidegült baráti kapcsolata a felügyelővel. – Hitted volna ezt, Josef? Én ostoba. Mindig azt gondoltam, hogy a bírák és az ügyészek… Egyszerűen: a megvesztegethetetlenség mintaképei voltak a szememben.

– Azok is csak emberek – jegyezte meg a felügyelő. – Mint mi. És néha puszta véletlen dolga – tette hozzá –, hogy ki mit tesz.

– Hynais doktor úr? – válaszolta a klub főpincére elgondolkodva. – Igen, itt volt. Időnként megfordult nálunk. Jogászszakértő a detektívfilmeknél. Tegnap este Pešková kisasszonnyal ült itt. Igen, vacsorát rendelt.

– Mit?

A felügyelő végighordozta szemét az ebédlőn; két felszolgálónő az ebédhez terített. Dél felé járt az idő. A nyitott felszolgálóablakon be lehetett látni a konyhába; egy fehér sapkás kukta éppen kevert valamit.

– Mit is? Várjon. Elég nagy volt a számla – számítgatta a főpincér. – Elfogyasztott egy májgombóclevest, egy tatár bifszteket, egy milánói rostélyost, egy szelet tortát, söröcskét és feketekávét.

– Milyen sört?

– Pilzenit. Kettőt ivott.

A kukta kinézett az ablak mögül, és kíváncsian vizsgálgatta a felügyelőt.

Túlságosan is kíváncsian.

És egyáltalán nem volt kis kukta. Legalább harmincéves volt.

A felügyelő elgondolkodott.

– Ideadhatná nekem a tegnap szolgálatot teljesítő személyzet névsorát? – fordult a főpincérhez.

A gyomor- és béltartalom analízise megállapította, hogy az ügyészt ólomtetraetillel mérgezték meg. Úgy látszik, elég kis adaggal, mert a méreg a bekebelezés után csak körülbelül tíz órával kezdte kifejteni gyilkos hatását. Amennyiben vacsora közben került a szervezetbe. Ha kisebb volt az adag, állapította meg a felügyelő, nincs kizárva, hogy ennél hosszabb idő után kezdett csak hatni. Eszerint a Filmklubban is bekerülhetett az ügyész szervezetébe.

Ez az elnevezés is – ólomtetraetil – valami régi emléket, asszociációt vagy éjszakai lidércnyomást ébresztett a felügyelőben. Erőltette az emlékezetét, de semmi más nem merült fel előtte, csak az ügyész fekete könyvespolca a zord dolgozószobában, ahol az egyik sarokban, lent, az aranyozott hátú lexikonok alatt, színes kis kötetek sorakoztak. Nemigen látszottak jogi könyveknek. Elhatározta, hogy alkalomadtán megnézi őket.

Tervét nem valósította meg. A dézsából kiszedett edényeken talált ételmaradék analízise ugyanis semmit sem mutatott ki. Nyoma sem volt bennük se az ólomtetraetilnek, se másféle méregnek.

A felügyelő ezért a jegyzékre összpontosította a figyelmét, amelyet a Filmművészek Klubjának főpincére adott át neki, és egy másik figyelemreméltó dolgot fedezett fel. Nem a vegyi laboratóriumban, hanem a bűntettek jegyzékében.

Ott, az 1950. évi faszcikulusban, megtalálta Otokar Heyda szakács nevét, akit illegális határátlépésben való segítségnyújtás bűntettéért két évre ítéltek, felfüggesztés nélkül.

A főpincér jegyzékében a szakács neve ugyancsak Otokar Heyda volt.

Amikor a felügyelő beleolvasott Heyda irataiba, megállapította, hogy a szakács valójában teljes tíz esztendőt ült. 1952-ben, két napra rá, hogy az első büntetése után kiengedték, újból letartóztatták. Egy katonaszökevény egyenruháját rejtegette magánál. Pontosabban: elásta a parkban egy Felszabadulás-emlékmű alatt. A szökevényt a határon fogták el, amikor megkísérelt illegálisan átszökni. Az egyenruhát Heydának a szökevény szeretője adta megőrzésre, akinél a menekülő polgári ruhába öltözött. Mivel rövid időn belül ez már a második hasonló jellegű bűncselekménye volt, ez alkalommal öt esztendőre ítélték. A fogságban aztán még valami, „az iratokban közelebbről meg nem jelölt” malőr is bekövetkezett, végül egy szökési kísérlet is. Summa summárum: az egész tíz esztendőre kerekedett ki, és Heydát csak az amnesztia húzta ki a börtönből. Ráadásnak még két évet töltött a hadseregnél, munkaszázadban. A felügyelő komoran olvasta végig a bűnöző históriáját, és úgy érezte, hogy a jegyzőkönyv száraz szavai mögött még valami más is rejtőzik, nemcsak e bűncselekménysorozat.

És még valami volt itt:

Heyda mindkét perében a vád képviselője – az indítványozott s a bíró által leszállított büntetésből megállapíthatóan –, kemény és meg nem alkuvó képviselője: dr. Pável Hynais volt.

Az ügy tehát kezdett kitisztulni.

Vagy inkább sötétbe borulni.

– No persze! – füttyentett Málek nyomozó. – A konyhából egész jól látni, ki ül az étteremben. Uraim! Ez a csirkefogó volt!

– Kire gondolsz? – kérdezte Borůvka felügyelő.

– Természetes, hogy Heydára!

– Igen – állapította meg szomorúan a felügyelő. – Ha rábizonyul, lógni fog.

– Nem is érdemel mást! – vágta rá Málek, a halálbüntetés közismert híve, és az előírásokat megszegve, kiköpött a szolgálati Volga nyitott ablakán. Estére hajlott az idő.

– Ez az öreg kandúr is szép kis mákvirág volt – folytatta.

– Ez azonban most nem sokat számít. Nem nézhetjük benne csak az embert. Embernek nem valami jó volt. Társadalmi funkcióját kell néznünk mindenekfelett – szavalta, mintha tanfolyamon beszélne. – Véleményem szerint ez a dolog közönséges támadás a társadalmi funkció s rajta keresztül egész rendszerünk ellen. Ez olyan bosszú, amely…

– Igen – szakította félbe őt komoran Borůvka felügyelő.

– Én is úgy látom, hogy ez inkább funkció volt, mint… Csakhogy, Pável…

Elhallgatott.

– Mi van?

– Nem gondolod, hogy ezt legalább enyhítő körülménynek lehetne betudni? Felindulás… emocionális szellemi zavar… hirtelen érzelmi kihagyás… Még ha a társadalmi funkció sújtott le rá, és nem az ember… az emberre…

– Úgy beszélsz, mint egy Pythia – mordult rá Málek. – Kicsoda sújtott le? És kire?

– Hynais. Erre a Heydára – felelte a felügyelő.

– Kétségtelen – mondta azután csendesen és bánatosan a komor szakácsnak. – Maga fiatal volt, a törvény szerint azonban bűntettet követett el.

– És ön nem követte volna el? – Heyda gyűlölködve pillantott rá. – Ha ön is cserkész lett volna hétéves kora óta, mint én, s ha azzal jött volna önhöz a barátja, aki ugyancsak cserkész volt, hogy ki kell jutnia? És ha úgy ismerte volna a Sumavát, mint a tenyerét?

A felügyelő nem válaszolt.

– Ezt a dolgot azzal az uniformissal kapcsolatban azonban – folytatta egy pillanat múlva –, ezt mégiscsak meggondolhatta volna. Nem?

A szakács pillantása ide-oda vándorolt a helyiségben. Végül a nagy, csillogó katlanon állapodott meg. A katlan mögül egy fekete macskapofa bukkant elő. A szakács azonban valóban máshova nézett, nem a kifényesített konyhára, ezért nem vette észre. Csak a felügyelő látta meg.

– A lány miatt volt – felelte a szakács. – Mit tehettem? Aznap este, hogy hazamentem, odarohant hozzánk. Egészen magánkívül volt, a szeme is kimeredt. Kérdem önt, mit tehettem? Huszonegy éves voltam – és szerettem őt.

– Magával járt a lány?

– Nem. Vašekkel járt. Azzal, aki dezertált. De én is szerettem. És a két esztendő alatt ott, a börtönben, a dolog valahogy átalakult… Maga ezt valószínűleg nem ismeri, de ott az embernek bele kell kapaszkodnia valamibe. Különösen, ha tizenkilenc éves.

– A lány viszont azzal a szökevénnyel járt?

– Hát igen. De az nem számított. Szerettem őt. Tenni akartam érte valamit. Elástam az uniformist.

Lehajtotta a fejét, és egy pillanat múlva hozzátette:

– Tudom, hogy maga ezt nem érti. Magának szerencséje volt.

– Hogy érti ezt? – kérdezte nagyon halkan a felügyelő.

– Szerencséje volt, hogy nem úgy nevelték, ahogy engem, nem volt cserkész, nem hitt olyan dolgokban, amilyenekben én hittem. Az ilyesmi tiszta szerencse. Tizenkilenc éves korban ez nem hiba, nem is érdem. Tisztára csak szerencse kérdése. Mázli. Persze, maga tulajdonképpen nem is volt tizenkilenc éves – tette hozzá, és elhallgatott.

A felügyelő nem felelt rá. Egy pillanat múlva azonban megkérdezte: – Az a malőr Leopoldovban, az mi volt? Valami tiltott és fegyelmi vétségnek számító borkészítés?

Heyda keserűen elmosolyodott:

– Bor! Az a bor csak egy gyűszűre való volt.

– Hogyhogy? Akkor miért…?

– Mert misét szolgáltak vele! – kiáltotta dühösen a szakács. – Nem, nem katolikus cserkész voltam, nehogy azt gondolja. A vallást miattam el is lophatják, én semmiféle istentiszteletben nem hiszek. A táborban azonban az ember mindenkivel szolidáris. Azok a csuhások teljesen szerencsétlenek voltak, hogy nem tudnak misét szolgálni, mert nincs misepiájuk. Hát csináltam nekik.

– Hogyan?

A szakács elfintorodott.

– Azt tanácsoltam, hogy a plébániai szakácsnőjük, vagy szeretőjük vagy mijük van ezeknek a csuhásoknak, küldjön nekik fonott kalácsot. Azt szabad volt küldeni. Időnként. Élelmiszeres csomagot. A kalácsból aztán kipiszkáltam a mazsolaszemeket, megerjesztettem, és volt boruk. Vagy az Úr vére, vagy mit tudom én, mit gondolnak róla, hogy azt piálják.

Valahonnan a szoba sarkából most olyan hangok törtek elő, mintha valaki fuldoklott volna. A két férfi odafordult. Egy kövér, fekete kandúr állt a konyhaasztalon. Mellső lába benne az őrölt hússal teli nagy tepsiben. Aztán vadul hátrálni kezdett. Okádott. Furcsa, teljesen emberi öklendezésekkel hányta a gyúródeszkára bendője tartalmát.

– Sicc! – rikoltott a szakács, de nem volt rá szükség. A kandúr úgy surrant el, mint egy fekete torpedó.

– Nem ártana egy kicsit többet adni a higiéniára – mondta szigorúan a felügyelő.

– A portásé – mentegetőzött a szakács. – A szellőzőnyíláson mászik be a dög. Vigyázok én rá! Ott, a sarokban van a tányérja. Mindig vetek neki valami maradékot. Aha – állapította meg –, belezabált a hurkatöltelékbe, attól okádik. Látja? – Undorodás nélkül belenyúlt a macska hányadékába, és kiemelt belőle valamit. A felügyelő észrevette, hogy az okádék pontosan megtartotta a macska nyelőcsövének alakját, minthogy az étel még nem jutott le egészen a gyomrába.

A szakács odatartotta azt a valamit a felügyelő elé.

– Ez attól keletkezik a bendőjükben, hogy nyalják magukat. Ezért okádik időnként minden macska.

A felügyelő odapillantott.

Egy apró fekete gomolyag volt macskaszőrből.

– No de most már térjünk a tárgyra – szólt közbe nyersen Málek, aki a kihallgatás egész ideje alatt a háttérben maradt. – Mibe keverte neki azt a mérget? A tatár bifsztekbe? Vagy a májgombócba?

– Én? – A szakács tágra meresztette a szemét. – Uraim! Elvtársak! Hogy én még… én örülök, hogy élek! Nekem elég volt a bűnügyekből egész életemre. – Szemében páni borzalom jelent meg. – Csak nem dugom a fejem a hurokba! Uraim!! Elvtársak!

Borůvka felügyelő hirtelen úgy megremegett, hogy Málek csodálkozva fordult feléje.

Aztán némán, kábultan felállt, és úgy lépkedett végig a konyhán, mint egy holdkóros.

– Mi van, Josef? – kiáltott utána Málek. A felügyelő azonban szó nélkül kilépett az ajtón, átment az éttermen, le a lépcsőn. Ott csak annyit szólt oda Sinták főtörzsőrmesternek, aki tisztelegve csapta össze a sarkát, hogy mondja meg Máleknek: hirtelen rosszul lett, és kénytelen orvoshoz menni.

És eltűnt az alkonyi prágai utcákon, melyekre ismét ráborult a májusi fagy könnyű párája.

Nem orvoshoz ment. Gondolatokba merülve lépkedett a prágai Óváros utcáin, láthatóan nagyon komoran, mert kerek képe olyan volt, mint egy szomorú hold. Már itt is, ott is felhangzott a pincék látogatóinak első jókedvű nótája. Odafent, a másik kevésbé szomorú hold alatt, a cseréptetőkön a kandúrvőlegények az illatos éjszakának szögezték fekete és rózsás pofájukat. A kémények mögül, amelyek mámorítóan füstölögtek a csillagos ég felé, csábítóan kikacsintottak a zöld szemű macskamenyasszonyok. A felügyelő, aki olyan volt, mint a hold, a vidám esti tömeggel a Malý rynečekig sodródott, és a „Rotthoz” címzett háznál megállt a vaskereskedés csillogó kirakata előtt. Krómozott lábasok, kalácssütő formák, ógörög lírára emlékeztető knédliszeletelők csillogtak feléje. A felügyelő tovább lépdelt a kerti szerszámok kirakata felé. Egy pillanatra az előtt is megállt, aztán elhatározta magát, és belépett az üzletbe.

Félóra múlva – a boltban nem volt nagy forgalom – újból megjelent, hóna alatt egy hosszúkás, barna papírba burkolt csomaggal, és a májusi éjszakában villamoson kiment a Králové Vinohrady tizenegyes számú házhoz.

Teljesen besötétedett, mire az ügyész villájához ért. A hold azonban világított. A ház borostyánnal benőtt alacsony homlokzata titokzatosan hallgatott a csendes utcában.

A felügyelő nem csengetett be. Körülnézett, óvatosan, mint egy betörő, aztán – korpulenciájához viszonyítva meglepően ügyesen – átvetette magát a kerítésen.

Bent volt tehát a gondosan rendben tartott, esti harmattól csillogó kertben. Óvatosan megkerülte az alvó házat. Egyetlen ablaka se világított. Odament az alacsony teraszhoz. Végignézett rajta. Fejmagasságban volt előtte, mint egy cementtavacska szürke felszíne.

A felügyelő előhúzta a zsebkendőjét, kinyújtotta a kezét, és a cementtavacska felszínéről valamit óvatosan belekapart a zsebkendőbe. Valami aprót, törékenyet, visszataszítót.

De még nem ment vissza arra, amerről jött, s nem is csengetett a kertkapun. Lábujjhegyen a szomszéd villa telkétől elválasztó kerítéshez lopódzott, és – nem kevésbé ügyesen – átlendült azon is.

A kert sarkában állt meg az egyik frissen ásott ágyás felett. Habozott. Kerek holdvilágképét megülte a szomorúság. Sóhajtott, és kibontotta a csomagot. A csendes éjszakában hangosan recsegett a barna papír. A csomagból tábori ásót húzott elő; az ásó olajosan csillogott a hold fehér sugaraiban.

Nekilátott a munkának.

Nem sokáig tartott. Az ásó éle csakhamar valami puhát ért. A felügyelő nem törődött vele, hogy világos színű ruha van rajta, és hogy mit mond majd a felesége, letérdelt, félretette az ásót, és egy pillanatig a kezével dolgozott.

Óvatosan, majdnemhogy gyöngéden dolgozott.

A friss agyagban előtűnt valami. A felügyelő összeráncolta a homlokát. Finom, csíkos bundácska volt. Kandúr, öreg, kövér, vedlett kandúr feküdt az oldalán a nedves tavaszi agyagban, kis pofája nyitva volt, mintha rettenetes, fájdalmas görcs húzta volna össze.

A felügyelő gömbölyű arcára végtelen szomorúság ült ki.

Óvatosan, szinte gyengéden fölemelte a kimúlt kis állatot az agyagból, és belecsomagolta a barna papírba.

Az ásót az ágyáson felejtette.

– De honnan szerezte a mérget? – csóválta fejét Málek. – Mégis: ólomtetraetil!…

A felügyelő szó nélkül a kezébe nyomott egy könyvet. Ócska, maszatos, tarka fedelű, fűzött könyvet.

– A könyvtárában volt – magyarázta. – Nyisd ki a százharmincegyedik oldalon!

És elhallgatott.

Málek bizalmatlanul olvasta el a címét: Gyilkosság a színházban – és a kétes hírű amerikai szerző nevét: Ellery Queen. Aztán böngészni kezdte a szöveget a megjelölt oldalon, s az arca közben egyre hosszabbra nyúlt. Ezt találta ott:

„– Mit tennél, ha ezt a mérget egy bűncselekményhez használnád, és nem akarnád, hogy nyoma maradjon? – kérdezte Ellery.

A professzor sovány képe mosolyra görbült:

– Az ólomtetraetilt közönséges petróleumból is ki lehet vonni.

– Petróleumból! – kiáltotta a felügyelő. – Akkor hogyan bukkanhatna valaki a nyomára?

– Épp ez a kérdés – mondta a méregszakértő. – A petróleumot bárhol megvehetem, hazaszaladhatok vele, és az ólomtetraetilt valóban rövid idő alatt, csekély erőfeszítéssel kidesztillálhatom belőle.

– Nem azt jelenti ez, doktor úr, hogy Field gyilkosa laboratóriumi gyakorlattal rendelkezett, hogy valamit értett az analízishez? – kérdezősködött Ellery reménykedve.

– Nem. Ezt a mérget bárki házi desztillálókészüléken is nyom nélkül elkészítheti magának. Az ólomtetraetil forráspontja magasabb, mint a folyadék többi alkatrészeié. Elég egy bizonyos hőfokon minden mást kidesztillálni belőle. Ami marad, az a mi mérgünk.”

Málek félretette a könyvet, és elsápadt.

– Látod, Pável – szólt Borůvka felügyelő, inkább szomorúan, mint gúnyosan –, néha a bűnügyi nyomozónak is kifizetődő detektívregényt olvasni.

Így végződött az öreg kandúr esete. A macska hányadékának, amit a felügyelő az ügyész villájának teraszán összeszedett, és a kandúr gyomrában maradt ételmaradványoknak elemzése kimutatta az ólomtetraetil jelenlétét. A természet ugyan igyekezett segíteni a kis állaton, de ősi reflexe nem volt elég erős. A macska hazavánszorgott a szomszéd villa konyhájába, és ott, öreg gazdasszonyának ágya alatt, görcsökben fetrengve kimúlt.

Ő volt az a sovány, öreg özvegy, akit reggel a felügyelő hangosan sírni hallott. Ő kapálta az elhanyagolt ágyást, illetve csak a felügyelő gondolta akkor, hogy kapál. Valójában az öreg kandúr szegényes, magános temetését végezte.

Ezek után az ügyész felesége – nem nagy megbánást tanúsítva – beismerő vallomást tett. Indítéka egyszerű volt: gyűlölte azt az embert. Nem bírta már elviselni azt a lelki erőszakot, amelyet folytonosan gyakorolt rajta. Tudott róla, hogy nőcsábász, ismerte egyéb ügyeit is, s ezért szánta végül el magát a bűntettre.

Este, mielőtt lefeküdt volna, gondosan megmosta az ügyész tányérját, aztán újból bekente tejfölös szósszal, és teleszórta vagdaltbélszín-darabkákkal. Ólomtetraetil nélkül.

Az igazságtalan sors azonban még előzőleg, vacsora alatt, beleavatkozott az ügybe a Liberecen élő nővére telefonhívásának formájában. Csak két percre távozott, a jóllakott ügyésznek azonban ez a rövid idő is elegendő volt, hogy a megmérgezett adag másik, még el nem fogyasztott felét kidobja a teraszra.

A terasz alatt pedig épp akkor lépkedett arra az öreg kandúr, melyet minden testek ősi törvénye az illatos kora tavaszi éjszakába csábított.

Megállt. Noha ködös kis állati agyában más vágy hívását hallotta, nem tudott ellenállni az égből pottyant vacsorának.

Így aztán a kandúr és az ügyész megosztoztak az adagon.

A hold tovaúszott az égbolton, a prágai háztetőkön dalolt a kandúrkvartett, a felügyelő pedig nem bírt aludni.

És az alacsony, borostyánnal benőtt villában egy vén kandúr reggelre kimúlt, mielőtt eljutott volna hozzá a mentőautó.

BORŮVKA FELÜGYELŐ

LEGKÖNNYEBB ESETE

A gigantikus méretűre megnagyított és absztrakt felhőcskéhez hasonló ujjlenyomat élesen rajzolódott ki a vetítővásznon. A négy férfi, székébe süppedve, úgy ült előtte, mintha letaglózták volna őket.

Aztán a legfiatalabb közülük, egy jóképű, barna arcú és fekete hajú fiatalember felállt, a székhez lépett, ahol a kövér férfi gubbasztott, s akinek a kerek képe úgy világított a vetítőterem homályában, mint egy sápadt lampion.

A fiatalember kinyitotta a száját, valamit mondani akart, habozott, fölemelte a kezét, mintha rá akarna ütni a székben ülő férfira, de leejtette karját, újból gondolkodott, megfordult, és határozott léptekkel elhagyta a helyiséget.

Az ajtót bevágta maga mögött.

A síri csend még síribb lett.

A magas, őszülő férfi, aki középen ült, köhintett, és megszólalt:

– Hogy ez tévedés lenne, az…

– Kizárt dolog! – fejezte be a mondatot a kopasz férfi, aki bal oldalon ült. – Amióta a daktiloszkópia daktiloszkópia, nem akadt még két egyforma ujjlenyomat. Azonfelül itt ezen a lenyomaton egy nagyon jellegzetes és szembetűnő forradás is látható.

Az őszülő férfi újból köhintett, és a férfihoz fordult, akinek az arca kialvófélben lévő lampionhoz hasonlított.

– Maga továbbra is azt állítja, felügyelő elvtárs, hogy még sohasem járt ott? Nem lehetséges, hogy már elfelejtette?

A férfi köhintett, de rekedten válaszolta:

– Soha, őrnagy elvtárs, sohasem jártam ott.

És hozzátette – megakadva –, mielőtt befejezte volna a mondatot:

– Egy ilyen dologra emlékeznék.

Az arca, amely a vetítőterem homályában úgy világított, mint a kréta, kissé elsötétedett.

– Legyen szíves akkor, elvtárs, még egyszer pontosan elmondani a nyomozás egész lefolyását – utasította Kautsky őrnagy a barna fiatalembert, és megdörzsölte fáradt homlokát.

– Tegnap este nyolc óra ötkor felhívott bennünket Josef Kopanec… milyen díjas?… semmilyen díjas író – kezdte készségesen Málek nyomozó. Arcát éles, merev ráncok szabdalták keresztül-kasul. – Bejelentette, hogy látogatás céljából felkereste unokahúgát, a kartársnőnket, és mély önkívületben találta őt. Minden jel arra mutat, mondta, hogy gyilkos merénylet történt. Nyolc óra nyolckor már ott voltunk. A lakás a November 11. utca 11. szám alatt van. Garzonlakás. A kolléganő a földön hevert az arcán, és a tarkójából kiállt a gyilkos fegyver: egy húsvágó bárd. Mivel doktor Seifert kartárs megállapította, hogy a kolléganő még él, rögtön kórházba szállítottuk.

Málek nyomozó elhallgatott, s lelki szemei előtt újból megjelent a látvány, amely tegnap még az ő viszonylag rendíthetetlen szívét is megrázta. A húsvágó a lány koponyájából állt ki, pontosabban annak a dolognak a közepéből, amelyről ő, Málek nyomozó, egyszer kijelentette, az lesz az oka, ha a lány aggszűzként hervad el, vagyis: hatalmas kontyából. A bárd kettészelte eme fejdíszt, s a két rész most vérben ázva, csapzottan lógott a fej két oldalán. A vér vörösen csillogott a lány feje körül a kék szőnyegen, mint valami rettenetes glória. A helyiség sarkában ott állt a kövér író, és gátlás nélkül zokogott.

– Máskülönben? Küzdelem nyoma? – kérdezte az őrnagy.

– Nem volt. A gyilkos nyilván alattomosan és váratlanul csapott le – tért vissza Málek a jelenbe. – Egy kissé odébb tálca hevert a földön két kávéscsészével. A kávé, természetesen, kiömlött. Ebből következtetjük, hogy a gyilkos olyan valaki volt, akit a kolléganő jól ismert. Látogatóba jött hozzá, a kolléganő még frissítőt is készített neki, és mikor az asztalhoz vitte, a gyilkos hátulról kegyetlenül és alattomosan leütötte a húsvágó bárddal. Aztán elmenekült.

– Várjon! – szakította félbe az őrnagy. – Hiszen azt mondta…

– Vissza az egész! – jelentette ki Málek. – Nem menekült. Előbb gondosan letörölt minden kilincset, minden üveget, porcelán és krómozott tárgyat, olyan gondosan, hogy sehol semmi ujjlenyomatot sem találtunk. Csak a toalettkilincsen – köhintett, s hozzátette: – És ott is csak azt az egyet.

– Mivel magyarázza ezt?

Málek felhúzta a szemöldökét, és jeges hangon folytatta:

– Szerintem ez két dolgot bizonyít: a tettes hivatásos gyilkos volt. Tudta, milyen veszélyt jelentenek az ujjlenyomatok. Ugyanakkor, tekintettel a körülményekre – minthogy nyilván baráti látogatáson időzött a kartársnőnél –, nem dolgozhatott kesztyűben. A bűntett után el kellett tehát távolítania minden lehetséges nyomot. Másodszor: amikor eltávolította őket, eszébe jutott valami, amit a toaletten hagyott. Vagy tökéletesen megőrizve hidegvérét, egyszerűen csak kiment, hogy a klozettet használja. Amikor azonban zsebkendőbe burkolt kezével a kilincshez nyúlt, megcsúszott az ujja. Az is lehet, hogy lyukas volt a zsebkendője. Az ujjlenyomat ott maradt a kilincsen. Ezért találtunk csak egyetlenegy ujjlenyomatot, és csak a hüvelykujj lenyomatát, egyetlen más ujjét sem.

– Azt mondja, hivatásos – dörmögött a felügyelő. – De nem vagyunk Amerikában, nálunk egyetlen hivatásos gyilkos sincs. Legalábbis nem tudok róla. Semmi ilyenről nem kaptam jelentést.

– Nem gondolok hivatásos gyilkosra – szólt hűvösen a nyomozó, és hatásos szünetet tartott. – Olyan valakire gondolok, aki szakértő gyilkossági ügyekben.

Az őrnagy fáradtan ismét megdörzsölte a homlokát.

– Épp ez az, amit még mindig nem tudok elhinni – válaszolta letörten az őrnagy. – Maga tehát azt állítja, hogy ő és az elvtársnő… Soha nem kaptam erről jelentést.

Málek energikusan bólintott.

– Szerette Josefet – mondta. – Ő pedig kihasználta. Lehet, hogy olyan helyzetbe taszította a lányt… úgy értem, olyan női szituációba, hogy kénytelen volt elhallgattatni… vagy csak összevesztek a dolog miatt…

Elhallgatott, mert ezt már maga se hitte el.

Az őrnagy felállt, és izgatottan járt fel-alá a helyiségben. Régi bűnügyi nyomozó volt, és tudta, hogy a világon minden lehetséges. Legalábbis ami a bűntetteket illeti. Azt is tudta azonban, hogy a dolgok mindig bonyolultabbak, mint ahogy az egyik vagy a másik ember előadja azokat. Még ha elfogulatlan is az illető. Málek nyomozó kőkemény arca pedig arról tanúskodott, hogy messze van az elfogulatlanságtól.

Az őrnagy megállt, és éles pillantást vetett Málekre.

– És maga? – kérdezte. – Magának nem tetszett a kartársnő?

A barna képű agglegény arca sötét lett. Nem válaszolt.

– Nos?

– Tetszett – felelte rekedten Málek. – És éppen ezért elcsípem a tettest, bármilyen valószínűtlen eset legyen is.

Az őrnagy összehúzta a szemét.

– A lány nemigen szívelte magát?

Málek úgy állt, mint a szobor, aztán kissé megrázta a fejét.

– De maga próbálkozott nála, ugye?

– Igen – válaszolta mereven a nyomozó. – Csakhogy a Buboréknak több szerencséje volt.

– Kinek?

– Borůvka felügyelőnek.

– Az a csúf neve?

– Igen.

– Soha nem kaptam erről jelentést – jegyezte meg az őrnagy. – Egyébként nem szeretem, ha a kartársak csúfnéven emlegetik egymást – tette hozzá szigorúan, és folytatta menetelését az irodában. Megállt az asztalnál, és fölemelte a felügyelő ujjlenyomatának nagyított fényképét.

– Semmi más lenyomatot nem találtak a kilincsen?

– Nem. Illetve még egy ujjlenyomat részecskéjét a belső oldalon. Nyilván az is Borůvkáé. Káral elvtárs még dolgozik rajta.

Az őrnagy megkerülte az asztalt, és beleült a székbe.

– Küldje akkor ide nekem a Bu… Borůvka kartársat.

A felügyelőt sehol sem találták. Háromszor is bemondták a hangosba. A végén valóban megijedtek. Átnézték a padlást és a pincét, a kapitányság minden világítóudvarát és zugát, felhívták a lakását, Máleknek még az is eszébe jutott, hogy Zuzanka Borůvková letagadja az apját, ezért személyesen ment el hozzájuk. A lakásban eleinte az előírásokkal szöges ellentétben roppant tapintatlanul viselkedett. Itt is benézett minden sarokba, még a szekrényeket is kinyitotta. Végül mégiscsak megsajnálta a kétségbeesett Borůvková asszonyt. Hogy megnyugtassa, hivatali titok pecsétje alatt közölte vele, hogy a férje eltűnt. Alapos a gyanú, hogy idegen kémszervezet ügynökei vitték el. Borůvková asszonyt ez egy csöppet sem nyugtatta meg.

Miután még megkérdezte a Belügyminisztérium klubját, ahol a felügyelő soha nem szokott megfordulni, és a Waldek kávéházat, ahol a felügyelő időnként összejött osztálytársaival a K-i gimnáziumból, visszatért a kapitányságra, és jelentette az őrnagynak, hogy a felügyelő eltűnt.

A gyilkossággal gyanúsított személy eltűnését persze semmiféle kriminalisztikai tapasztalat alapján se lehet másnak felfogni, mint beismerésnek.

És ha az illető személy szerelmi felindulásban követte el a gyilkosságot, akkor a nyomozás rendszerint a környékbeli halastavak és folyók környékén kezdődik.

Ezért még aznap délelőtt kifutott a Moldvára a biztonsági szolgálat csónakja, s rajta egy tucat férfi csáklyával, hosszú doronggal és hálóval felszerelve.

A halászat azonban eredménytelen maradt. A vízbefúltat nem találták meg.

Nem is találhatták. Ott ült, ahol Máleknek, aki általában inkább rendszerességével tűnt ki, mint ötletességével, eszébe se jutott keresni. A sebészeti klinikán a tizenhármas számú szobában, egy ágy mellett, amelyen halottsápadtan feküdt a szép lány, és apró arca eltűnt a fehér kötés és pólya óriási bugyrában. Még nem tért magához. A felügyelő összegörnyedve ült ágya mellett, és úgy látszott, hogy valamin komoran töri a fejét.

De nem a fejét törte.

Csak az emlékek kergették egymást a fejében. És mindegyikben ott volt ez a sápadt lány, aki most turbánnal a fején feküdt előtte.

Sokáig ült az ágy mellett. Az orvosok időnként odajöttek, megnézték a lány érverését, a felügyelő kétségbeesett kérdő pillantásaira vállat vontak, suttogva utasításokat adtak az ápolónőknek, és eltávoztak. Az ápolónők injekciókat adtak be a sebesültnek, s maguk is eltávoztak. A felügyelő maradt.

Öt órakor találtak rá, amikor Máleknek végre eszébe jutott, hogy ott is keresse. Bevitték a kapitányságra. Málek elfelejtette visszarendelni a folyami rendőrség embereit, s így aztán a parancs értelmében egész éjjel folytatták a hiábavaló halászatot.

Az őrnagy ezalatt kihallgatta a felügyelőt. A felügyelő tompa, megtört hangon beszélt, így még senki nem hallotta beszélni.

– Nem tudom, ki volt – kezdte. – Valami nő. Pontosan öt órakor hívott fel, hogy az ügy nagyon fontos.

– Miért nem mondta neki, hogy jöjjön ide a kapitányságra tárgyalni?

– Mondtam neki. De könyörgött, hogy privátim jöjjek vele össze, élet-halálról van szó és… – a felügyelő pillanatig habozott –… és egy hölgy becsületéről.

– Erre maga röpült – bólintott az őrnagy rosszkedvűen. – Gavallér! Legalább látja, hogy a kriminalisztikában nem fizetődik ki a lovagiasság.

– Vagy kitalálta a dolgot – szólt közbe rosszmájúan Málek. – Ismeretlen nő, találka a stromovkai rózsaligetben, ott egy órát várakozik, senki sem jön, s közben valaki meggyilkolja a szerelmét! Az ilyesmit adja be a detektívregények olvasóinak, de ne nekünk!

A felügyelő fiatalabb kartársára fordította kétségbeesett szemét.

– Ne beszélj róla ilyen mocskosan, Pável. Nem volt a szeretőm.

– No persze! – biggyesztette le a száját a nyomozó megvetően.

– Várjon csak, elvtárs! – kiáltott rá az őrnagy. – Nincs okunk rá, hogy ne higgyünk a felügyelő elvtársnak…

– Mi az, hogy nincs okunk? – szakította neveletlenül félbe Málek legfőbb elöljáróját. – Az elvtársnő szerette őt – ezt mindenki tudta. Minimum egyszer látták őt vele „A macskához” címzett kocsmában! – E leleplezése hallatán a felügyelő csodálattal adózott Málek nyomozókészségének. – A múlt héten, a Rosenblum-szalonban történt eset után, azt indítványozta, hogy havi harmincöt koronával emeljék fel a lány fizetését. Előzőleg pedig látták őket, hogyan flörtölnek egymással, mialatt a jelentést írják. Mindezzel szemben viszont csak az ő állítása áll, mely szerint a kritikus órában valami ismeretlen nő a stromovkai ligetbe hívta, és ott egyedül, tanúk nélkül egy órát várakozott. A meggyilkolt lakásában pedig megtalálják az ujjlenyomatait. Mindenki mást már rég letartóztattunk volna. Mi az, hogy nincs okunk a gyanúsításra?

– Nyugodjék meg, elvtárs – csitította az őrnagy. – Magát is látták, hogy flörtölt, jobban mondva megpróbált flörtölni az elvtársnővel. A szolgálati kocsiban – jelentést kaptam róla – szolgálati feladatok végrehajtása közben átfogta a derekát, ő pedig…

– Az én ujjlenyomataim azonban nincsenek a lány kilincsén – vágott közbe Málek. – Én soha életemben nem voltam a garzonlakásán.

Az őrnagy a felügyelőre pillantott. A felügyelő azonban tompán nézett maga elé, az arcán előbb iszonyat, hitetlenség, aztán mélységes szomorúság ömlött el.

Valaki kopogott. Az őrnagy ajtót nyitott. Káral, a daktiloszkópus állt az ajtóban.

– Mi van? – kérdezte az őrnagy.

– Itt a másik lenyomat, őrnagy elvtárs – jelentette Kárai csendesen, és körülnézett a helyiségben. – Ez a csonka lenyomat a kilincs belső oldaláról. Azonosítottuk.

– És?!

Kárai ismét hunyorogva pillantott körül a helyiségben, s odasúgta:

– Kijöhetne őrnagy elvtárs egy pillanatra a folyosóra?

Amikor az őrnagy kiment utána, és bezárta maga mögött az ajtót, a daktiloszkópus, mintha maga se hinné, amit mond, megszólalt:

– Málek nyomozó elvtárs mutatóujjának a lenyomata.

– Az én ujjlenyomatom? Ostobaság! – kiáltotta felháborodva Málek. – Ez tévedés!

– Még soha nem történt meg, hogy két különböző embernek egyforma legyen az ujjlenyomata – állapította meg csendesen az őrnagy. – Úgy látszik, mindketten hazudtak.

– Én nem! – rikoltotta Málek. – Megesküdhetek! Tanúim vannak rá! Az elvtársnő soha nem engedett magához… Soha nem voltam a lakásában! Becsületszavamra!

– És ön? – fordult az őrnagy a felügyelőhöz.

A felügyelő összerezzent, kiszakította magát gondolataiból.

– Igen – válaszolta.

– Ez azt jelenti, hogy visszavonja előző állítását, amely szerint soha nem volt az elvtársnő lakásában?

– Nem, azt nem. Egészen másra gondoltam: a dolog úgy van, ahogy én gondolom. Levetíthetnénk még egyszer azokat az ujjlenyomatokat?

– Kérem – egyezett bele készségesen az őrnagy.

Ismét ott ültek tehát a vetítőteremben. A vásznon kirajzolódott a különös szürrealista felhő a karakterisztikus sebhellyel.

– Hát igen – mondta most újra komolyan a felügyelő. – Figyeljék meg a szélét.

– Sérült – állapította meg Kárai daktiloszkópus. – Nyilván amikor a tettes igyekezett letörölni a kilincset… – Elharapta a szót.

– Igaza van – helyeselt szomorúan a felügyelő. – És nagyon is alapos munkát akart végezni. Nézzék csak: a lenyomat minden oldala sérült. Itt, jobbra lent, a szélén pedig egy másik ujjlenyomat töredéke látható.

– Az túlságosan kicsi – rázta a fejét a daktiloszkópus. – A legjobb szándékkal se lehet azonosítani.

– Nem is lesz rá szükség – szólt a felügyelő. – Csak azt akarom mondani: a tettes igen gondos munkát végzett, hogy az enyémen kívül minden lenyomatot megsemmisítsen, és hogy csak az maradjon ott.

– Azt akarja mondani…? – kérdezte az őrnagy.

– Igenis – bólintott a felügyelő. – Ez az ujjlenyomat nem azután került a kilincsre, hogy megtörölték, hanem mielőtt megtörölték.

Az őrnagy csodálkozva pillantott előbb a felügyelőre, azután Málekre.

Málek elvörösödött. Fújt egyet, mintha valami fojtogatná.

– Ez csak azt igazolja, hogy nála jártál! – kiáltott dühösen. – Ezt semmi meg nem cáfolhatja.

– Persze akkor azt is bizonyítaná, hogy maga is ott járt nála – mondta tanácstalanul az őrnagy.

– De én nem voltam nála! – jajdult fel Málek. – Ő volt! Ő járt hozzá! Látták! Azaz, nem látták… de ott van az ujjlenyomata a jellegzetes forradással! – felelte kétségbeesetten.

– Nem, nem, Pável – vágott közbe a felügyelő –, nem voltam nála. És te se voltál.

Ezzel felkelt, és szó nélkül elhagyta a vetítőtermet.

A lány garzonlakásában sokáig figyelte a toalett kilincsét, aztán a fürdőszoba kilincsét. Közvetlenül egymás mellett voltak. Mindkettő barna volt. Mégis, amikor figyelmesebben megnézte őket, megállapította, hogy a kettő barnasága eltér egymástól.

A zsebéből előhúzta a kilincset, amelyet előzőleg a kapitányságon kívülről leszerelt arról az ajtóról, amely a toalettet választotta el az előtte lévő kis mosdóhelyiségtől.

A kilincs színárnyalata pontosan egyezett a lány toalettjén lévő kilincs színével.

Nagyon elszomorodott.

Változatlanul roppant szomorú volt még akkor is, amikor körülbelül egy óra múlva abban az irodában ült, ahol egy héttel ezelőtt Fendrych szabómester igyekezett az ártatlanságát bebizonyítani.

– Ezért ejtette le a cigarettatárcáját nálam a kapitányságon – mondta a molett hölgynek, aki vele szemben az anyagmintákkal és kereskedelmi levelekkel borított asztal mögött ült. – Tudta, hogy fölemelem, és így hozzájut az ujjlenyomatomhoz. Azonosítás céljából. Az irodámból elmenőben betért a toalettbe, bezárkózott, és kicserélte a kilincset az ajtó belső felén. Amikor először járt nálam, bement a toalettre, hogy megigazítsa harisnyakötőjét. Közben megfigyelte, milyenek ott a kilincsek. Amikor másodszor látogatott meg, egy másik kilincset hozott a táskájában. Otthon aztán minden ujjlenyomatot megvizsgált és azonosított. Ön intelligens nő. Nővére egy bíró felesége. Az ön számára nem volt probléma megtanulni a daktiloszkópiai beazonosítás alapelemeit. Különben is a hüvelykujjamon jellegzetes sebhely látható, még a laikus figyelmét sem kerülheti el. Aztán minden más ujjlenyomatot letörölt. Csak az enyémet hagyta rajta.

A hölgy hevesen lihegett.

– Végül – folytatta a felügyelő – kicserélte a kilincseket a garzonlakásban. Mindez csak azért…

Elhallgatott. A hölgy gyűlölködve pillantott a szemébe.

– Mert megsértett! – kiáltotta. – A legnagyobb sértéssel, amivel férfi csak megsérthet egy nőt. Azzal – egy pillanatig habozott, aztán sziszegve tette hozzá –, azzal, hogy kosarat adott!

– De miért akarta megfosztani az életétől a kartársnőnket? Hiszen az semmiről sem tehetett! – kérdezte a felügyelő, aki némely dologban nagyon naiv volt.

A hölgy bíborvörös lett, majd hamuszürke.

– Mert neki nem adott kosarat! – sziszegte. – Érti?!

A felügyelőre olyan szomorúság szakadt rá, amilyen talán még soha azelőtt. Soha életében senki tévedése nem érintette még ilyen mélyen.

Este kilenc órakor gyengén megrebbent a lány szemhéja, és a nagy fekete szempár ismét kinyílt a világra. A kórház világára.

A felügyelő szíve megdobbant. Az orvos, aki a beteg fölött állt, fellélegzett.

A fekete szempár ide-oda vándorolt a fehér mennyezeten, aztán körülpillantott, és rátalált az öreg bűnügyi nyomozó kerek arcára. Az idomtalan turbán alatt, a kis arcon gyönge mosoly játszadozott, s megrebbent az ajka is.

– Felügyelő kartárs…

– Remek – szólalt meg az orvos. – Most pihenjen csak szépen, kisasszony. Túl van rajta!

– Tudja, mi mentette meg őt? – kérdezte az orvos a felügyelőt, aki ragyogott a boldogságtól. – Az a konty! – Elkacagta magát. – Tudja, hányszor mondom magamban, mi minden ostobaságot ki nem találnak maguknak a nők! Ennek is naponta legalább egy félórájába került, amíg megfésülködött. Neki azonban véletlenül megérte. Ha nincs a fején ez a szörnyűség, az agyvelejét érte volna a húsvágó! Még valami tömés is volt abban a kontyban, habszivacsból, tupénak, vagy minek nevezik a nők, nem tudom. Nem számít. Mindenesetre, ez a kis marhaság mentette meg az életét. Örülök neki – mondta, és az elcsúfított kis koponya röntgenképére pillantott. – Egy ilyen szép fiatal lány, kár lett volna érte.

Egészen lefoglalta a csúnya kis koponya fotográfiája, a koponyáé, amely a valóságban a szépség vékony fátyla alá rejtőzött. Ezért nem vette észre, hogy a felügyelő kerek arcán már majdnem bűnös boldogság ragyog.

– Pompás – örvendezett a kartársnő másnap délután, amikor már ült az ágyban, s rávetette babonázóan fekete szemét a zavart felügyelőre, azon gondolkodva közben, hogy vajon nincs-e túlságosan is nagy seb a fehér turbán alatt. – Persze a dolog rémes, az a következtetés azonban, mellyel az ügyet levezette, pompás. Ez annak köszönhető, felügyelő kartárs, hogy olyan művelt. S hogy úgy ismeri a nőket.

Hangjában nem volt semmi irónia.

– Én? – csodálkozott a felügyelő. – Ugyan! Nem ismerem én ki magam köztük. De valahogy mindig a végzetem voltak.

A kolléganő lesütötte a szemét. A felügyelő azonban most nem arra gondolt, amire ő.

– Miattuk kellett otthagynom eredeti foglalkozásomat is. Eredetileg tornatanár voltam, de…

A lány – kissé csalódva – ismét ráemelte szemét, és csodálkozva jegyezte meg:

– Nem is tudtam!

– Nem is dicsekszem vele senkinek. De így volt.

– Mesélje el, kérem… Kérem! – könyörgött a lány.

A felügyelő már teljesen elveszett, annyira, hogy még Szent Szidóniusz se segített volna rajta, még akkor se, ha mellette van, ezért hát mesélni kezdte:

BŰNTÉNY A LEÁNYISKOLÁBAN

– Jó ideje már, hogy megtörtént – sóhajtotta, és elgondolkodott. – Több mint tizennyolc esztendeje. Ha jól emlékszem, egy szerdai napon. Igen. Szerda reggel a tanári szobában. Mindnyájan együtt voltunk már, Kotě tanár kivételével, aki szabadságot vett ki, mert Cáslavába utazott nagyanyja temetésére; pontosan háromnegyed nyolckor együtt voltunk, mert igazgatónőnk, Ivana Krulišová, akit a lányok (mellesleg mi tanárok is) Rettegett Ivanának neveztek, ezt elvárta. Nevét részben külső megjelenésének köszönhette – nő létére olyan volt, mint egy bulldog –, részben pedig harcias beszédeinek, amelyeket az imperialisták, revizionisták, kulákok, kozmopoliták és általában mindennemű osztályellenség ellen szokott elmondani. Alapjában véve azonban szeretetre méltó cseh lélek volt egy knédlivel és kaláccsal táplált cseh testben. A lányok tudták ezt (mi is), és vissza is éltek vele. Rettegett Ivana csak elméletben volt rettenetes. Amikor körülbelül egy hónappal korábban arról tárgyaltunk, kit engedjünk a negyedik évfolyamos lányaink közül érettségire, elakadtunk egy huszonöt hektáros kulák nyílt eszű lányánál. Ivana három napig úgy járt-kelt, mint aki lelkét vesztette, végül a tanáriban egy harcias beszédet tartott nekünk Makarenkóról, akit némileg összetévesztett Liszenkóval, beszélt az öröklésről, a hírhedt burzsuj áltudományról és arról, hogy a szovjet genetika szerint a tulajdonságok nem öröklődnek, hanem az ember nevelés révén szerzi őket, s az egészet egy hasonlattal fejezte be a fiatal fácskáról, amely könnyen hajlítható. A vége az lett, hogy a huszonöt hektáros kulák lányát a Csehszlovák Szocialista Ifjúsági Szövetség iskolai csoportjának védnöksége alá helyeztük, és érettségire engedtük.

No de ezt csak úgy, mellékesen. Ott voltunk tehát a tanáriban, körbe fogva Chocholoušová Jana diáklányt a IV.A-ból, aki keservesen zokogott, mert valaki ellopta a füzetét egy borítékkal, amelyben 5 200 Kč volt régi pénzben, a tervbe vett iskolai kirándulás költségeinek teljes összege. Tegnap este a földrajzi szertárban felejtette, ahol Kotě tanár úrnak segített ellenőrizni a Csehszlovák Szocialista Ifjúsági Szövetség igazolványait. Amikor fél hét körül visszaszaladt érte, már nem volt ott. Istenem, ó, istenem, ötezer-kétszáz korona, mihez kezd most?

Álltunk komoran, ahogy a helyzet komolysága megkövetelte. Rettegett Ivana hol elsápadt, hol elvörösödött, anyai szívében szemmel láthatóan együtt érzett Chocholoušová Janával. Én, befáslizott ujjammal, ugyanis előző nap kenyér-szelés közben megvágtam, igyekeztem gyorsan megírni az I.B tornaórájának tervét, mert tegnap nem volt rá időm. A Rudé Právó-val takartam el, nehogy Rettegett Ivana észrevegye. A többi kolléga és kolléganő különféle testtartásban állt, mint Braun szoborcsoportja Kuksban, aszerint, hogy kinek milyen volt a természete. Semerák tanár elvtárs, aki kétsoros zakójában olyan mereven tartotta magát, mintha bepólyázták volna, száraz hangon megjegyezte:

– Kénytelenek leszünk a rendőrségre telefonálni.

Csakhogy Rettegett Ivana fellázadt. Nem telefonálunk a rendőrségre. A tanáriban harci beszédet intézett hozzánk iskolánk makulátlan nevéről s arról, hogy ő bízik lányainkban. Nyomban utána egy másik harci beszédet tartott a tornateremben, amelybe mind a kétszázharminchat diáklányunk belefért. A beszéd a következő témáról szólt: „A szocialista társadalomban senki felett sem törünk pálcát!”, a lényege pedig ez volt: szálljon magába a füzet és a pénz tolvaja, a mi társadalmunk mindenkinek megfelelő intézményekben nyújt lehetőséget, hogy megjavuljon, épp ezért tisztességesen vallja be bűnét. Természetesen senki se jelentkezett. Az idealizmus mindenkor tökéletesen téves irányzat volt, és az is marad.

Kilenc órakor tehát kötelességtudóan még komorabban újra ott ültünk a tanáriban. Semerák kartárs most azt indítványozta, telefonáljunk az Állami Titkosrendőrségre Pardubicébe.

Mielőtt Rettegett Ivana megtarthatta volna harmadik harci beszédét, ezúttal a titkosrendőrség felhasználása ellen iskolánkban, amely hulladékpapír-gyűjtésben legjobb eredményt elért iskola zászlajának birtokosa, valaki kopogott a tanári szoba ajtaján, és Rettegett Ivana felkiáltott:

– Tessék!

Három negyedikes diáklány lépett be: Chocholoušová, Procházková és Klimová. Chocholoušová szegfűpiros orral, Procházková a Csehszlovák Szocialista Ifjúsági Szövetség iskolai szervezetének elnöknőjeként, Klimová pedig mint Chocholoušová legjobb barátnője. Klimová tizennyolc éves, szép barna lány volt, fehér blúzban, gyönyörű keblekkel.

– Kérem, igazgató elvtársnő, Klimová itt… – szepegett a meglopott Jana.

– Micsoda? – sikoltott Ivana. – Te, Klimová? Én ezt rólad soha…

– Nem, igazgató elvtársnő – szakította félbe őt az iskolai szervezet elnöknője. – Nem Klimová tulajdonította el a pénzt. De van egy bátyja, aki azelőtt magándetektív volt Prágában.

Így történt, hogy felsőbb leányiskolánkban délben megjelent a volt magándetektív. Pillanatnyilag éppen a pincérszakmában dolgozott, szolgálata azonban csak este kezdődött, s így a távirat vétele után nem egészen két órával már nálunk is volt Pardubicéből. A barna képű fiatalember olyan volt, mintha valamelyik szicíliai tárgyú olasz filmből lépett volna elő; szeme koromfeketén csillogott, orra alatt kackiás bajuszka, s a fején kis kalap díszelgett csíkos szalaggal. Amikor a helyiségbe lépett, elfelejtette levenni kalapját, csak három ujjával bökte meg nagyvilágiasan. Kurtán odavetett köszönés után: „Tisztelet a munkának!” Rettegett Ivana félénken felajánlotta, hogy az iskola jó hírneve érdekében kifejtett fáradozását majd honorálja valamivel, valahogy privátim, mert az iskola mint állami intézmény, nem tud fizetni. A fiatalember nagyvonalúan legyintett, és kijelentette: ingyen végzi a nyomozást, hogy megvédje húga becsületét.

Ezzel a kijelentésével minket ugyan kissé földre terített, minthogy Klimovát eddig senki se gyanúsította lopással – hiszen legjobb barátnője volt Chocholoušovának –, Ivana azonban később megmagyarázta nekünk, hogy az elvtárs kollektíven értette: az iskola becsülete egyúttal az ő fekete szemű húga becsülete is. Így tehát Jaroslav V. Klima volt magándetektív munkához látott.

Rögtön a tett helyszínén, a földrajzi szertárban kezdte. Engem mint a IV.A osztályfőnökét felszólított, hogy vegyek részt a nyomozásban. A többieket, beleértve Rettegett Ivanát is, határozottan kiparancsolta, és meghagyta, hogy az iskolában nyomban kezdjék meg a „normális üzemet”.

Aztán behívatta Chocholoušovát.

A lány bejött, és szerény-félénken leült a szék szélére. A márciusi nap sugaraiban, amely a nem éppen tiszta ablakon át besütött a szertárba, szeme és orra kárminszínben ragyogott.

Klima magándetektív megfordította az egyik széket, lovagló ülésben rávetette magát, rátámaszkodott a karfájára, a tarkójára tolta csíkos szalaggal díszített kis kalapját, végül kigombolta a zakóját. Vártam, hogy pisztolytáskát pillantok meg a csípőjén, de úgy látszik, máshol tartotta.

– Tehát! – kaffantott élesen a lányra: és Chocholoušová majdhogy le nem esett a székről ijedtében.

– Csak szép nyugodtan mondja el, Chocholoušová, az elvtársnak, hogyan történt a dolog tegnap este – biztattam a lányt szeretettel.

Jaroslav V. Klima elégedetlenül szisszent fel, és dühös pillantást vetett rám.

– A nyomozást én vezetem! – szólt rám ridegen, majd Chocholoušovához fordult:

– Akkor kezdje!

Chocholoušová szepegve beszélni kezdett.

Elmondta, hogy csak otthon, röviddel fél hét előtt döbbent rá, hogy a pénz elveszett. Rögtön fordult, és rohant vissza az iskolába. A pedellustól el akarta kérni a tanári kulcsát, ahol külön táblán függnek a szertárak kulcsai. (Eredetileg a pedellus fülkéjében lógtak, de Rettegett Ivana gondos és éber szelleme ebbe is beleavatkozott.) A pedellus azonban kijelentette, hogy máma „valahogyan nagy az érdeklődés” a földrajzi szertár iránt, és bár beteges ember, személyesen kísérte el a lányt a tanáriba, onnan pedig a szertárba. A szertárban azonban semmit sem találtak.

Jaroslav V. Klima komor ábrázattal hallgatta végig az elbeszélést. Amikor a lány befejezte, megszólalt:

– Nincs néha olyan… állapota?

Chocholoušová félénken rápillantott:

– Milyen, kérem?

– Olyan. Mintha az volna az érzése, hogy maga nem is maga…

Erre Chocholoušová nem válaszolt semmit.

– Olyan hasadás. Tudja… tudathasadás.

A volt magándetektív a kérdések folyamán egy pillanatra se vette le a lányról szénfekete szemét. A lány megrázkódott, és nyöszörögve válaszolta:

– Nem tudom.

– Aha! – állapította meg a detektív jelentőségteljesen. – Érdekes.

Én meg azt gondoltam magamban: lesz itt móka ezzel a Jaroslav V. Klímával.

Aztán felszólította Chocholoušovát, mondjon gyorsan egymás után néhány szót, ami éppen a nyelvére jön. Sokáig semmi nem jött a lány nyelvére. Végül a következő asszociációs sort alakította ki: szoknya – cipő – Baťa – krízis – kapitalizmus. Jaroslav V. Klima jelentőségteljesen rám pillantott. Aztán megkérdezte a lányt: a macskákat vagy a kutyákat szereti-e jobban, végül elkérte a noteszomat, kitépett belőle egy lapot, egy szabálytalan malacot ejtett rá Kotě kartárs piros tintás üvegéből, és felszólította Chocholoušovát, mondja meg neki, milyen képzetet támaszt benne.

– Nem tudom – vallotta be a lány szomorúan.

– Milyen érzése van?

Chocholoušová hallgatott.

– Semmilyen? – faggatta J. V. Klima.

– Semmilyen.

– Nézze meg figyelmesen.

A lány figyelmesen nézte. Aztán habozva megszólalt:

– Ez olyan, mint egy…

– No?

Jaroslav V. Klima felhúzta a szemöldökét, és újból rám kacsintott.

– Mint egy – suttogta Chocholoušová nos, mint egy… paca.

– Elég – vágta rá kurtán a detektív.

Különböző ilyen pszichológiai kísérletek után végül megkérdezte a lányt, nem vett-e észre a szertárban valami gyanúsat.

– Amikor idebent voltunk, nekem úgy rémlett, hogy… – felelte Chocholoušová –… de nem tudom…

– Figyelmeztetem, úgy beszéljen, mintha eskü alatt vallana – jegyezte meg szigorúan a detektív.

– Nem tudom biztosan – mentegetődzött a lány. – De az volt az érzésem, mintha valaki leszaladt volna a lépcsőkön.

Jaroslav V. Klima felállt, hüvelykujját beledugta mellénye karkivágásába, s a márciusi napban felragyogott apró, keskeny arca. Fel-alá járt a szertárban. Aztán villámgyorsan a diáklányhoz fordult, és szemébe fúrta szénfekete szemét.

– Férfi léptek voltak vagy női léptek?

– Én… én nem tudom – válaszolta zavartan Chocholoušová. – Azt hiszem, hogy talán… mindkettő.

– Érdekes – állapította meg a detektív elgondolkodva és a fogai között szűrve a levegőt. – Nagyon érdekes! Elmehet.

– Foglalkozik ön pszichológiával? – kérdezte tőlem, mikor magunkra maradtunk.

Megráztam a fejem.

– Én igen – mondta Jaroslav V. Klima. – Egy bűnügyi nyomozó számára fontos. A jelen esetben, úgy látszik, a pszichológiai tényező döntő lesz. A kihallgatott lánnyal kapcsolatban néhány pszichológiai tesztet alkalmaztam. Sok mindent elárultak nekem.

Megkérdeztem, hogy árulták el neki.

– Azt egyelőre megtartom magamnak – válaszolta a detektív. – Tartsa nyitva a szemét. Az eset kezd kirajzolódni.

Aztán hívatta az iskolaszolgát.

– Mit értett az alatt, amikor azt mondta: a földrajzi szertár iránt ma valahogyan nagy az érdeklődés? – kiáltott rá szigorúan.

– No, hát mert Chocholoušová előtt ott járt Celbová is a III. A-ból – válaszolta az iskolaszolga. – És hozzá még olyan zavart keltett, hogy magamnak kellett utánanéznem.

J. V. Klima egy halk falsettót vágott ki.

– Minek?

– No, hát annak, hogy valóban elveszett-e az a kulcs.

Kiderült, hogy körülbelül hat órakor Celbová elkérte az iskolaszolgától a tanári kulcsát. A lány a Csehszlovák Szocialista Ifjúsági Szövetség bábjátékos csoportját vezette. Az együttes délután előadást tartott az egyik helybeli óvodában. Celbová a bábos zsákot akarta elhelyezni a földrajzi szertárban. Az iskolaszolga kiadta a tanári kulcsát. Celbová azonban öt perc múlva visszatért, hogy a tanáriban nincs a táblán a kulcs, a földrajzi szertár be van zárva, és mintha valaki mozogna odabent. Sőt mintha valaki fojtott hangon, de fájdalmasan feljajdult volna ott. Az iskolaszolga, aki rendkívül zsörtölődő természetű férfiú volt, tíz percet töltött el azzal, hogy Celbovával veszekedett, miközben, mit sem törődve azzal, amit a lány mondott, keményen védte nézetét, hogy Kotě professzor Cáslavába utazott, és senki másnak nincs keresnivalója a szertárban. Ami a kulcsot illeti, azon a nézeten volt, hogy Celbová farkasvakságban szenved, mert a lányok közül senki sem kérte el tőle a tanári kulcsát, a tanár elvtársak pedig már mindnyájan rég eltávoztak. A farkasvakság nyomban rá is bizonyosodott a lányra, mert amikor végül mégiscsak bement vele a tanáriba, a földrajzi szertár kulcsa a helyén függött. A zsákot a bábukkal aztán rendben elhelyezték, a szertárt bezárták, s a szolga, miután ráfortyant Celbovára, újból visszatért a fülkéjébe.

Alig telepedett le, hogy rágyújtson az esti pipájára, berohant Chocholoušová, és megismétlődött a kirándulás a földrajzi szertárba. E pontban az iskolaszolga vallomása pontosan megegyezett Chocholoušová elbeszélésével. Az iskolaszolgának is az volt a benyomása, hogy lépéseket hallott. Valaki lefelé szaladt a lépcsőn.

A lépéseknek azonban Jaroslav V. Klima nem tulajdonított fontosságot.

– Celbová – mondta elgondolkodva önmagának. – Hm…

És hívatta Celbovát.

Pontosan azt tudta meg tőle, amit az iskolaszolgától, azonfelül megállapította, hogy az elmázolt paca a lányt egy fel-hőcskére emlékezteti, a macskákat jobban szereti, mint a kutyákat, időnként kegyetlenül fáj a feje, ámbár tudathasadásban nem szenved. A következő asszociációs láncot kapta tőle: férfi – nő – brigád – apuci – elnáspángolás. Erről – amikor a diáklányt elengedte – azt mondta nekem, hogy nem egészen világos.

– Észrevette az ajkát? – kérdezte. Lehetetlen volt észre nem venni. Celbová volt az iskola szépségkirálynője.

– A legörbült szájszöglet – állapította meg Jaroslav V. Klima komoran – gyönge személyiségről tanúskodik. Ez a nő alacsonyabbrendűségi érzésben szenved. Képes bűncselekményt is elkövetni, hogy ezt az érzését kompenzálja.

Aztán pipát húzott elő a zsebéből, és megfontoltan tömni kezdte.

Celbová diáklány legörbített szájszögletét persze inkább annak a ráfagyott megvető arckifejezésnek köszönhette, amelyet fegyver gyanánt használt a szomszéd ipariskola tolakodó diákjai ellen. Erről azonban Jaroslav V. Klimát nem informáltam. Úgyis elvetette volna, mint afféle pszichológiátlan magyarázatot.

– És most – jelentette ki – átkutatjuk a tetthelyet.

Felállt, és az ablakhoz ment. Fekete szemét fürkészve hordozta körül a helyiségben, miközben kék füstfelhőbe burkolózott. Tekintete megpihent az egyik bezárt szekrényen, amelyhez csupán Kotě tanárnak volt kulcsa, majd az íróasztalon, amelyet egy bizonyos államférfi szériában készített mellszobra díszített – a legyek hosszabb idő óta ugyanarra a célra használták, mint egy másik uralkodó valaha tiszteletben tartott képét –, végül a széles heverőn, amelyen Kotě idős tanárkollégánk üres óráiban szundítani szokott, ahelyett, hogy írásbeli előkészületeit végezte volna. Egy pillantást vetett a köztársaság nagy térképére a jobb oldali falon, az emberevők elől menekülő Emil Holub képére a bal oldali falon, és a piszkos ablakra, amelyben egy félig elfogyasztott üveg tej volt. Aztán hirtelen-váratlan, heves mozdulattal leguggolt, és benézett a heverő alá.

– Aha! – rikkantotta, és alulnézetből jelentőségteljesen pillantott rám. – A tettes mindig elkövet valami hibát. Ez a detektívmesterség aranyszabálya.

Felállt, a heverőhöz lépett, felhúzta a nadrágszárát, a padlóra terített egy piros zsebkendőt, rátérdelt, és kezével a heverő alatt kaparászott. Apró, keskeny arca kivörösödött az erőlködéstől, utána azonban elégedetten mutogatta sárga fogait, még kivikszolt bajusza is felkunkorodott tőle.

Felállt, és felém nyújtotta felfelé fordított tenyerét.

Tenyerére ráhullt a márciusi napsugár.

Egy fekete női harisnyatartó szalagja hevert rajta.

– Igen, a tettes mindig elkövet valami kis hibát – mondta Jaroslav V. Klima, és zsebre vágta a szalagot. – Hol lakik Celbová?

– Ennek csak nincs köze ehhez a pénzhez? – kérdeztem meg csodálkozva.

– Gondolja? – szólt Jaroslav V. Klima ironikusan. – Én nem. Törje csak egy kicsit a fejét.

Míg Celbová diáklány otthona felé igyekeztünk, egész úton erősen, mondhatnám: lázasan törtem a fejem. Mégsem tudtam megállapítani, mi köze ennek a fekete harisnyatartónak ahhoz, hogy ellopták a negyedik osztály iskolai kirándulására összegyűjtött pénzt.

A háziasszonyának, aki ajtót nyitott, a detektív kurtán csak annyit mondott:

– Rendőrség!

Félretolta az asszonyt az útból, és behatolt a lakásba. A lakásadónő megrémült, minthogy azonban engem ismert, kissé megnyugodott, és bevezetett bennünket albérlőnője hálószobájába.

Eredetileg családi hálószoba volt, egy széles, baldachinos dupla ágy terpeszkedett benne.

Jaroslav V. Klima, amikor megpillantotta a roppant ágyat, újból felhúzta szemöldökét.

– Celbová alszik ezen az ágyon?

– Igen, őrmester úr – válaszolta az özvegy.

– Egyedül?

– Karvaš kisasszonnyal. Ketten laknak itt.

– Érdekes – állapította meg a detektív. – Mondja csak, kérem, nem lepte meg őket néha, hogy mindketten az ágy ugyanazon felében aludtak volna?

– Gyakran megtörténik, őrmester úr – válaszolta készséggel az özvegy.

Jaroslav V. Klima újabb jelentőségteljes pillantással szerencséltetett engem.

– Télen a kisasszonyok rendszerint nem fűtenek be éjszakára – folytatta a háziasszony. – Ezért reggelre egymáshoz húzódnak. Hogy felmelegedjenek.

– Hogy felmelegedjenek, úgy véli? – kérdezte a detektív szarkasztikusan, s kiparancsolta a háziasszonyt a szobából.

– Észrevette? – fordult hozzám. – Leszbikus tendencia. Tökéletesen világos. Igen gyakran jár együtt a tolvajlási hajlammal. Az eset hovatovább egyre világosabb.

Körülnézett, a fehérneműs szekrényhez lépett, zsebéből előhúzta disznóbőr kesztyűjét, szertartásosan felvette, és óvatosan kihúzta a felső fiókot. Nekifogott, hogy módszeresen átkutassa a fehérneműs szekrényt. Én félrehúzódtam, mert kínos volt, hogy asszisztálnom kellett, amikor diáklányaim fehérneműjében turkálnak. J. V. Klima azonban teljes odaadással dolgozott, és húszpercnyi eredménytelen kutatás után elégedetten felállt, és mosolyogva fordult hozzám:

– Semmi! – mondta diadalmasan.

– Talán máshová rejtette a pénzt.

– Magától értetődően én nem a pénzt kerestem – oktatott ki megvetően. – Azt, kétségtelen, jól elrejtette, valahol ezen a házon kívül. Meg is találjuk. A fekete harisnyatartót kerestem, amelyről hiányzik az egyik szalag.

Én pontosan tudtam, kinek a harisnyatartójához tartozik a talált szalag, de továbbra is rejtély maradt számomra, hogyan függ az össze a lopással.

– Két lehetőség áll fenn – magyarázta Jaroslav V. Klima. – Vagy észrevette, hogy elvesztette a szalagot, ez esetben eldobta a harisnyatartó övet, mint olyan tárgyat, amely elárulja őt, vagy pedig…

Diadalmasan pillantott rám:

– Vagy még rajta van! – mondta. – Ismét lélektani trükk. A corpus delicti a legmegszokottabb helyen! Ismeri Edgar Allan Poe Ellopott levelének esetét?

Elismertem, hogy ez nekem nem jutott eszembe. Fel akartam vetni ugyan még egy harmadik lehetőséget is, hogy a szalag egy másik lány harisnyatartójának alkatrésze, Jaroslav V. Klima azonban szemmel láthatóan annyira meg volt győződve a maga következtetésének vaslogikájáról, hogy nem volt bátorságom elrontani örömét.

Visszamentünk tehát az iskolába.

A főtéren összeakadtunk a detektív húgának lakásadónőjével. A detektív – aznap első ízben – szertartásosan megemelte a csíkos szalaggal ékesített kalapját, és legelőször is a hölgy egészsége után érdeklődött. Azután tette fel csak a kérdést, hogyan viselkedik húga, Lucia. A szállásadónő a második kérdésre elkomolyodott:

– Sajnos, Klima úr, Lucinka valahogyan megváltozott.

– Mit jelentsen ez? – kérdezte a detektív szigorúan.

– Titkolózik előttem – válaszolta a lakásadónő, aki, úgy látszik, a közlékeny lakásadónők sorába tartozott –, és hazudik nekem.

Jaroslav V. Klima összeráncolta homlokát.

– Úgy?

– Többször is bebeszélte nekem, hogy a barátnőihez vagy angolórára megy, utána pedig megállapítottam, hogy nem volt sem a barátnőjénél, sem angolórán. Például tegnap is. Amikor aztán kérdőre vonom, hol is volt valójában, és figyelmeztetem, hogy maga az én, mondhatnám, anyai gondjaimra bízta, csak felveti a fejét – képzelje –, és azt vágja vissza, hogy ő nagykorú, és hogy semmi közöm hozzá!

A detektív komorsága elérte a maximumot. Zord és határozott mozdulattal szorította meg a szállásadónő kezét, és azt mondta:

– Estefelé eljövök önhöz, madame, aztán majd elintézem vele a dolgot, ne aggódjék. Most fontos dolgom van. Viszontlátásra.

Hallgatagon lépkedtünk az utcán az iskola felé. A detektív szigorúan nézett maga elé. Hirtelen hozzám fordult:

– Ön semmit sem vett észre a húgomon, tanár úr?

A fejem ráztam.

– Nem látta őt fiúkkal?

– Nem – válaszoltam. – Mintaszerű diáklánynak tartom. Jól tanul, érdekli a torna is.

Jaroslav V. Klima komolyan megragadta a kezem, ahogy előbb a szállásadónőét.

– Teljes mértékben felhatalmazom önt, hogy közbelépjen. Netán meglátná valahol valamilyen fiúval, rögtön vezesse haza, és tegyen nekem róla jelentést. Én majd aztán elintézem. Mind a kettőt. Teljes mértékben felhatalmazom önt.

– De… – próbálkoztam az ellenvetéssel. A detektív azonban nem engedett szóhoz.

– Felelős vagyok a lányért a megboldogult édesanyánk előtt. Rám bízta a halálos ágyán. Ha elveszti a becsületét, megölöm. A csábítóját is.

Fekete szeme szikrákat szórt. Újból megállapítottam magamban, hogy a szeme olyan, mintha valamelyik olasz filmszínésztől kölcsönözte volna. Fekete bajuszkája felkunkorodott. A hideg futott végig a hátamon. Az iskolához értünk. A detektív megtorpant. Tanintézetünk mögött egy elhanyagolt kert húzódott. Az utca kettéágazott az épület előtt. A bal oldali ága a főbejárathoz vezetett, a jobb oldali megkerülte a kertet, és tovább vitt a régi városnegyedbe.

– Kert – állapította meg Jaroslav V. Klima. – Van az iskolának más bejárata is?

Haboztam. Aztán mégis megmondtam:

– Van. Éppen a kertből. Csakhogy az egész kertet deszkapalánk veszi körül, és nincsen rajta kiskapu.

– Érdekes – jegyezte meg a detektív. – Gyerünk!

Ahelyett, hogy a főbejárathoz léptünk volna, bekanyarodtunk jobbra. Lassan lépkedtünk a kerítés mellett, és Jaroslav V. Klima időnként öklével megdöngette. Csakhamar egy szűk sikátorba kerültünk, amely a palánk és a régi kötélgyártó műhely fala között húzódott. A nap a felhők közé bújt, a kis utca nedves és barátságtalan volt. Hideg árnyék feküdte meg, s a palánkon helyenként korhadt foltok barnállottak.

Az egyiknél a detektív megállapodott, könnyedén megnyomta kezével a széles deszkát, aztán hozzám fordult, és fekete szeme diadalmasan villámlott.

– Van a kertnek hátsó bejárata! – kiáltotta, két kezével belekapaszkodott a két szomszédos deszkába, és elhúzta őket egymástól. A háromszögletű nyíláson át rá lehetett látni a páfránnyal benőtt elhanyagolt iskolakertre. A detektív átbújt a nyíláson. Nyomban utána haragosan elkáromkodta magát. Utánabújtam. Térdig állt a páfrányban, és jobb kezét a szájához emelte.

– Mi történt?

– Megszúrtam magam – sziszegte. – Átkozott dolog.

Lehajolt, a páfrány alól felemelt egy mohos követ, a palánkhoz lépett, és néhány ütéssel behajlította a bevérezett szöget, amely veszedelmesen meredt ki a deszkából. Aztán körülnézett. A palánk nyílásától alig látható, mégis észrevehető, kitaposott utacska vezetett a páfrányok között.

– Erre illantak el – mondta a detektív. Előhúzta zsebéből piros zsebkendőjét, és bebugyolálta vele a kezét.

– Kik? – kérdeztem.

– A tettesek.

Egy pillanatig hallgattam. Ám hiábavalóan próbáltam gondolataimat az ő esze járásához igazítani.

– Eszerint ön már nem Celbovára gyanakszik? – kérdeztem.

Elhúzta a száját.

– Ellenkezőleg. Jobban, mint azelőtt. Nem mond ez az utacska önnek semmit?

Néztem az utacskát. Egyenesen az iskolaépület hátsó bejáratához vezetett, amely nem volt zárható. Az utacskát alig lehetett kivenni. Valóban nem tudtam, mit mondott Jaroslav V. Klímának. Nekem azonban semmi olyat se mondott, amit kapcsolatba lehetett volna hozni a földrajzi szertárból ellopott pénzzel és a bábjátékoskör vezetőjével.

Vállat vontam.

– Nincs semmi képessége arra, hogy következtetéseket vonjon le a világos nyomokból – sóhajtotta a detektív. – Pedig a napnál világosabb: a tettesnőnek cinkostársa volt.

Szánakozva nézett rám.

– Elemi erejű bizonyság ez, drága uram – folytatta. – Celbová elkérte a tanári kulcsát, a tanáriból kivette a szertár kulcsát, eltulajdonította a füzetet a pénzzel, átadta a tettestársnőjének, aki ezen az úton jött be – mutatott a gyomok között kanyargó ösvényre –, aztán bezárta az ajtót, visszament az iskolaszolgához a mesével, hogy a szertár kulcsa eltűnt. Alibi. Érti? A tettestársnő ezalatt egy emelettel feljebb elrejtőzött. Amikor aztán az iskolaszolga Celbovával bement a szertárba, a tettestársnő vagy a tettestársnők a lépcsőn lemenekültek, és az iskolát a hátsó bejáraton, majd a kerten keresztül hagyták el.

Jaroslav V. Klima elhallgatott. Honnan tudta Celbová, hogy a szertárban pénz van? És miért rejtőztek el a tettestársnők egy emelettel feljebb, amikor Celbovával egyidőben lemehettek és elmenekülhettek a hátsó kijáraton, amelyet az iskolaszolga fülkéjéből egyáltalán nem lehet látni? Ezek a kérdések nyomban felmerültek bennem, de nem tartottam illendőnek beleavatkozni a nagy detektív következtetéseibe.

A detektív megszólalt:

– Női segítségre van szükségem.

– Női segítségre?

– Igen. Meg kell állapítani, hogy a két legfelsőbb osztály diáklányai közül kin van fekete harisnyatartó, amelyről hiányzik egy szalag.

Püff neki, gondoltam magamban, s egy kissé elszorult a lélegzetem.

Elszorult a lélegzete Rettegett Ivanának is, mert kissé elvörösödött, és kitátotta a száját. A detektív azonban ragaszkodott a kívánságához. Végül is a huszonkét esztendős angoltanárnőt bízták meg a feladattal, akinek nemrég valamilyen fegyelmi ügyféléje volt, mert aktmodellt állt az iszákosságáról és modernizmusáról hírhedt egyik helybeli festőnek.

A vizsgálat a negyedik osztályban zajlott le, zárt ajtók mögött. Én azalatt a földrajzi szertárban ültem a detektívvel, aki emlékeiből mesélt.

– A mi brancsunkban az a fontos, hogy az ember különösen fejlett érzékkel rendelkezzék a logikus gondolkozás terén – jegyezte meg elmélázva. – Minden a logika! Aztán a pszichológia. Az is fontos! Pszichológia és logika! És főként: észrevenni a látszólag apró dolgokat is. Megfigyelő talentum! Ez minden! Amikor Karlikovban a detektívirodában dolgoztam, a séf a legbonyolultabb eseteket csak énrám bízta. Nagyobbrészt nem lopásról és hasonlóról, hanem szexuális bűntettekről volt szó. – Elhallgatott. Azt tudtam, hogy milyen szexuális bűntényekkel foglalkoznak a magándetektív-irodák. Csupán azon morfondíroztam, vajon büntetőtörvényünkben bűnügynek minősül-e a házasságon kívüli érintkezés. – Egy további dolog, ami ugyancsak fontos – merengett a nagy detektív –, az a tény, hogy a bűnesetek többségének hátterében a szexus rejtőzik. Nem csodálkoznék – folytatta, miközben kihúzta zsebéből a fekete harisnyakötő szalagját, és rápillantott –, ha ennek a lopásnak a hátterében is az lappangana.

Forgatta kezében a szalagot, és látható élvezettel nézegette.

Hirtelen – ahogy szokta – váratlan és villámgyors mozdulatot tett. Összerándult, mintha kígyó csípte volna meg, és a szalagot közel emelte a szeméhez. Aztán idegesen kotorászott a zsebében, és egy szép nagyítót húzott elő, szabályos, majdnem deciméter átmérőjű nagyítót. A lupén keresztül egy pillantást vetett a szalagra, és felszisszent:

– Az átkozott!

Megijedtem.

– Mi az?

– Nézze!

Belenéztem a nagyítóba. A szalag csatja fémből készült, alsó felén belenyomott szöveg volt, amit nagyítón keresztül jól el lehetett olvasni:

MAIDENSHAPE CORSETS

pat. reg. U.S.A.

A detektív szeme felragyogott.

– Érti?

– Nem értem.

Jaroslav V. Klima felugrott a székről.

– De hiszen egészen világos, drága uram! Szorul a hurok a tettes körül! A gyanúsítottak köre eszményi módon leszűkült számunkra!

És kiszaladt a folyosóra.

A folyosón összeütköztünk az angoltanárnővel.

– Nos? – kérdezte a detektív.

– Semmi – válaszolta a tanárnő.

– Kitűnő – jelentette ki a detektív. – Ez természetes – fordult hozzám –, ha a városban átnéznénk minden szeméttartályt, kétségtelen, hogy valahol megtalálnánk a fekete harisnyatartót, amelyről leszakadt ez a szalag. Nem szükséges azonban ilyen fárasztó munkára vállalkoznunk. Gyerünk!

És bevonultunk a tanáriba.

Rettegett Ivana ránézett a nagyítón át a fekete szalagra, és elsápadt. A detektív sokatmondó mosollyal figyelte.

– Nos? Ehhez mit szól?

Ivana rároskadt a székre, halálra rémült, népiesen nefelejcsszínű szemét Jaroslav V. Klimára fordította, és felhördült:

– Kémkedés!

– Dehogyis! Nyugodjék meg – legyintett a detektív. – Csak egy dologról tanúskodik: a harisnyatartó tulajdonosának rokonai vannak külföldön. Nálunk nem árulnak amerikai cikkeket. Kérem a káderlapokat.

És ott, az elnyűtt, szigorúan bizalmas lapok fölött bekövetkezett a rettenetes leleplezés, amelytől még magának Jaroslav V. Klímának is elakadt a lélegzete. A szorgos kutatás nyomán ugyanis kiderült, hogy káderszempontból a mi iskolánk ékszer az iskolák között, mert kétszázharminchat tanulóleányunk között mindössze egy akadt, akinek rokonai voltak külföldön. Lucie Klimová.

Dermedten ültünk a tanáriban a konferenciaasztal körül, és kínos csend nehezedett ránk. Rám, Jaroslav V. Klimára és Rettegett Ivanára. Jaroslav V. Klima sovány nyakán fel-le, fel-le ugrált az ádámcsutka. Rettegett Ivana elvörösödött, én belesandítottam a „Rokonok külföldön” című végzetes rubrikába Lucie Klimová káderlapján. A következőket olvastam benne:

Clara Paese – nagynéni

Isabella Francesco – nagynéni

Lucia Petrinelli – nagynéni

Mariucca Franconi – nagynéni

Cesare Franconi – nagybácsi            New York, USA

Benito Franconi – nagybácsi,                   ”

Carlo Francom – nagybácsi                  ”

Emilio Franconi – nagybácsi                  ”

Még egy gyors pillantást vetettem a „Szülők” rubrikára. Apja: Václav Klima zenész. Anyja: Marie Klimová szül. Franconi meghalt.

Innen hát Lucie bátyjának talián erkölcsei.

És talián szeme.

A hideg futkosott rajtam.

Jaroslav V. Klima dermedten ült, és lassanként egyre vörösebb lett.

Rettegett Ivana merőn nézte őt, s pillantásából szemmel látható részvétet olvastam ki. Köhintett, összeszedte bátorságát, és megszólalt:

– Talán valami tévedés van a dologban, elvtárs.

A detektív azonban felpattant, mintha suszterárral bökték volna meg.

– Semmi tévedés! Porco Dio! – ordította, és detektívhez egyáltalán nem illő módon ütött öklével a konferenciaasztalra. – A saját húgom! Hol van? Hol van?

Vadul körülnézett, mintha azt várta volna, hogy Lucie Klimová a tanári szoba valamelyik rejtekéből bújik majd elő. Aztán figyelmét az ajtó kötötte le. Érthetetlen kiáltással rohanni kezdett feléje. Rettegett Ivana bátortalan kísérletet tett, hogy feltartóztassa, a detektív azonban rávicsorította fogát, és tovább robogott az ajtó felé.

E pillanatban kinyílt az ajtó, és egy tétova úriember jelent meg a küszöbön, hóna alatt aktatáskával. A detektív teljes lendülettel nekivágódott. Köszöntek egymásnak.

Elsőnek az úriember ocsúdott fel. Leült.

– Bocsánat – mondta, és kezet nyújtott a félig kábult Jaroslav V. Klímának. – Kotě tanár vagyok. Bocsánatot kell kérnem. Sajnálatos félreértés történt. A pénz nálam van.

– Porco Dio! – ordította Jaroslav V. Klima.

– Megtaláltam a szertárban, mikor indulóban voltam – mentegetőzött alázatosan Kotě. – Szíveskedjenek megbocsátani, kellemetlenséget okoztam, de már nem volt időm megállapítani, kié, ezért bezártam a szekrényembe, hogy el ne vesszen. Távozás közben szólni akartam az iskolaszolgának, de valahogy elfelejtettem.

Jaroslav V. Klima úgy nézett Kotě professzorra, mint aki kísértetet lát.

– Hála istennek! – sóhajtotta boldogan Rettegett Ivana. – Ha tudná, mekkora kő esett le a szívemről, Kotě elvtárs.

A detektív dadogott:

– Eszerint tehát semmi pénz nem veszett el?

– Sajnos, azaz hála isten – makogta zavartan Kotě tanár úr, és odébb húzódott a detektívtől. Jaroslav V. Klima a felismerhetetlenségig elvörösödött. Hirtelen vadul a zsebébe nyúlt, Kotě professzorhoz ugrott, jobb kezével megmarkolta nyakkendőjét, bal kezével pedig szeme elé nyomta a fekete harisnyatartó-szalagot.

– És ez mit jelent? – üvöltötte, hogy a hangja elfulladt.

– Ez… Ez… Ez, kérem, fogalmam sincs – motyogta Kotě, és puha fehér kezével megpróbálta kiszabadítani nyakkendőjét a detektív markából. Jaroslav V. Klima fekete szeme megakadt ezen a fehér, tésztaszerű kézen, amely még az életben nem markolt tollnál nehezebb szerszámot. Megtorpant. Sokáig nézte Kotě tanár kezét.

Aztán rám pillantott.

Kivert a hideg veríték.

Jaroslav V. Klima fekete szeme arcomról a befáslizott kezemre siklott.

A szívem megállt.

Jaroslav V. Klima villámgyors mozdulatot tett, az utolsót ezen a napon, és a tanári szobában gyönyörű piros, kék és zöld csillagok szikráztak a szemem előtt.

– Bizonyára megértette – fejezte be Borůvka felügyelő, s bár kissé habozva, de ismeretségük alatt most először keresztnevén szólította a lányt –, Éva. Jaroslav V. Klima egészen jó, gondos és kellemes sógorom lett, attól az egytől eltekintve, hogy ígéretét, melyet haldokló édesanyjának Luciére vonatkozóan tett, azután is megtartotta, hogy a lányt feleségül vettem. Éveken át figyelte minden lépésemet. Úgy látszik, nem bízott erkölcsi elveimben.

A felügyelő sóhajtott, és zavartan mosolygott a kartársnőre.

– Végül is megóvtam húga becsületét. Tizennégy nappal azután, hogy megtörtént ez az eset a fekete harisnyakötővel, megesküdtünk K.-ban, a Szent Lőrincről elnevezett plébániatemplomban. Tanári pályámat azonban mindez nem mentette meg. El kellett hagynom az iskolát, még K. – t is. A történtek után adódott ez a lehetőség számomra, egy frontbajtársam révén. Talán az is közrejátszott, hogy Jaroslav V. Klima egy kicsit imponált nekem. Végső fokon tehát megoldotta a feladatot, még ha az más is volt, mint amit első pillanatban feladatnak látott. Beadtam a kérvényem a rendőrséghez. A betörőkből lesznek a legjobb rendőrök, hiszen már detektívfoglalkozásunk megalapítója, a híres nevezetes Vidocq is eredetileg szökött gályarab volt.

Elhallgatott. A kartársnő tétován bámult maga elé a semmibe. A felügyelő szomorúan állapította meg magában, hogy a fekete harisnyakötő esete nem tudta megnevettetni a lányt; erőt vett hát magán, és könnyebb hangnemben folytatta:

– Megtaláltam a helyem én is. Itt maradtam a bűnügyi rendőrségen, és elmondhatom, hogy itt-ott sikerült is egy s mást kinyomoznom. Remélem, nem gondol most rólam semmi rosszat. Tudja, ha tanár is voltam, fiatal voltam, és megbabonázott Lucie szürke szeme; fekete keret fogta körül, szurokfekete szempillája, hiszen tudja. – A felügyelő kissé elmélázott. – Lucie családjában mindenkinek fekete vagy szürke szeme van, szurokfekete keretben. Egyszer majd megmutatom a fényképét, ha érdekli.

Borůvka felügyelő tétován pillantott a sebesültre. A lány szeme azonban, mely fekete volt, s amelyet szintén fekete szempilla foglalt keretbe, még mindig a semmibe révedt.

A felügyelő sóhajtott.

– Nos, hogy befejezzem: mivel a feleségem tanítványom volt, természetes, hogy nem mutatkozhattunk a nyilvánosság előtt. Ehhez K. túlságosan kis város volt. A földrajzi szertár maradt számunkra az egyetlen lehetőség, ahol ott állt Kotě kolléga széles heverője, délutáni szunyókálásaira. Ott voltunk azon az estén is. Lucienek angolórán kellett volna lennie. Amikor Celbová rángatni kezdte a kilincset, érthetően megrémültünk, és kissé kapkodva helyeztük magunkat ismét civilizált állapotba. Eközben veszítette el a feleségem azt a fekete harisnyatartó-szalagot. Épp hogy csak be tudtam zárni az ajtót, és helyére tudtam akasztani a kulcsot a tanáriban, máris meghallottam a folyosón az iskolaszolga hangját, ahogy Celbovával együtt visszajött. Kénytelenek voltunk egy emelettel feljebb elbújni. Amíg ezek ketten odabent voltak a szertárban, gyorsan leszaladtunk a lépcsőn, és hátul a kerten át elmenekültünk. Egyébként is mindig errefelé szoktunk belopakodni a szertárba. Minthogy nagyon siettünk, én is felsértettem a kezem ugyanabban a kiálló szögben, amely később Jaroslav V. Klimát is megsebesítette. Ez volt az egyetlen csalás, amelyet most, az elbeszélés közben megengedtem magával szemben, Éva. Szóval nem a kenyérvágó kés okozta. A szög volt az. Nos – sóhajtotta a felügyelő –, kilenc hónap múlva, amikor már bevágódtam a bűnügyi rendőrséghez, megszületett Zuzankánk.

– De… – a kartársnő valamit mondani akart.

– Tessék?

A felügyelő kerek holdvilágképéből, amely fölött bánatosan ágaskodott a rakoncátlan kacsafarok, kérdőn fordította a lányra nagy nefelejcskék szemét. A történet vidám volt, de a lányt nem vidította fel. Nézte a férfit, és megesett a szíve rajta. Milyen öreg már. És egyszerre megértette a felügyelő iszonyatosan mély, feneketlen szomorúságát, amely kitörülhetetlenül és elűzhetetlenül megülte arcát. És ő is elszomorodott.

– Mit akart mondani, Éva? – kérdezte halkan az idős bűnügyi nyomozó.

– Semmit – sóhajtott a lány, és sírás környékezte. – Csak… csak azt, hogy örülhet Zuzankának. Nagyon szép lány.

A felügyelő arcán mosoly rebbent át.

A lány azonban hazudott. Egészen mást akart mondani. Szíve mélyén azonban most már egészen biztosan tudta, hogy soha nem mondja meg a felügyelőnek, mennyire valószínűtlen, hogy egy asszonynak, akinek szürke, és egy férfinak, akinek kék a szeme, olyan lánya legyen, akinek macskazöld szeme van.

TARTALOM

Borůvka felügyelő természetfölötti képességei

ten. sax. solo

A tudományos módszer

Halál a Tű-fokon

Kinek a következtetése?

A horizontális gyilkosság

A jó öreg daktiloszkópia

A hulló fény

Az arisztotelészi logika

Az öreg kandúr vége

Borůvka felügyelő legkönnyebb esete

Bűntény a leányiskolában

Megjegyzések

[←1]

Prágai esti lap.

[←2]

A legnagyobb prágai áruház.

Table of Contents

1

2

←1

←2