Borítószöveg

A titokzatos Óragyémánt ügyében Ivy Pocket kifogástalanul járt el. Ami cseppet sem meglepő, hiszen Ivy kíméletlenül őszinte, páratlanul humoros és hajmeresztőén merész, ráadásul önbizalomban sem szenved hiányt. A tűzrőlpattant szobalány ezúttal Londonban, egy koporsókészítő házaspár fogadott lányaként bukkan fel. És csakhamar fellendül a családi vállalkozás...

Az élet azonban nem ilyen egyszerű. Hiszen nem elég, hogy ő maga is halott (legalábbis félig), élő és holt alakok egész sora akar tőle valamit. Egy csinos és fiatal örökösnő eltűnt és halottnak hitt bátyjáról szeretne többet megtudni. Trinity grófnő szelleme egy akciós temetés ügyében kísért. Nevelőanyja jól nevelt ifjú hölgyet szeretne faragni belőle... Érthetetlen! A könyvtárosnő, aki állandóan kérdez (szegény tudatlan pára!), és mindig kíváncsi. És persze az ördögien gonosz Miss Always, aki minden sarkon ott ólálkodik, és az Óragyémántra feni a fogát...

Ivyt azonban mindez nem érdekli. Ő a legelbűvölőbb (kissé) halott lány egész Londonban, és az egyetlen, aki megtalálhatja Rebeccát. Ehhez azonban ismét szüksége lesz az Óragyémántra, hogy átjusson egy Prospa nevű másik világba. Vajon sikerül neki? (Kérdezhetnénk, ha nem Ivyról lenne szó!)

"Immár birtokomban volt minden információ ahhoz, hogy megszerezzem a Fellebben a fátyolt. Kínszenvedés lesz egy egész hetet várni, csakhogy ez a kézirat jelentette az egyetlen esélyt, hogy megtaláljam

Rebeccát. Nem lesz egyszerű ellopni a könyvet, de én rátermett voltam a feladatra; végül is egy besurranó tolvaj veszett el bennem.

Megszaporáztam a lépteimet, hogy lehagyjam az esőt - hiába -, átvágtam az úton, és akkor vettem észre a lányt, aki fel-alá járkált a Snagsby-ház előtt. Esernyőt tartott a feje fölé, nagyon elegáns, világos rózsaszín ruhát és fehér tollas kalapot viselt.

Kikerültem egy lámpaoszlophoz kikötött kakiló lovat, és már majdnem az ajtóhoz értem, amikor a lány elém lépett, és a nevemen szólított. Ami igen váratlanul ért."

Caleb Krisp

Állítsátok meg Ivyt!

Illusztrálta John Kelly

Kolibri

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Caleb Krisp: Somebody Stop Ivy Pocket Bloomsbury Publishing Plc., London, 2016

Szöveg © Caleb Krisp, 2016

Illusztrációk © John Kelly, 2016

Fordítás © Pék Zoltán, 2017

Magyar kiadás © 2017 Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

ISBN 978-963-437-177-9

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezető igazgatója Felelős szerkesztő Vereckei Andrea Olvasószerkesztő Györke Mária Lisa Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti illusztráció felhasználásával Oláh Gábor készítette

Nagyapámnak, Plantagenet Krispnek, aki nem is sejtette

Első fejezet

Ezúttal mit hoztál nekünk, Ivy?

Megpaskoltam a ruhám zsebét.

- Szirmok a szélben. Annyira megható, hogy az már ijesztő. Arról szól, hogy minden meghal, és elsodorja a meleg szél.

Ezra Snagsby bólintott, amitől petyhüdt pofazacskója leffegni kezdett.

- Nagyon jó. - Aztán szemöldöke bozont-dzsungele alól nyugtalan pillantást vetett rám. - Azt olvasod fel, ami oda van írva, ugye, Ivy?

- Hát persze, drágám, változtatás nélkül minden egyes unalmas szót!

Megint bólintott, de ezúttal Snagsby anya felé, aki rettentő méltóságteljes volt. Még amikor a hintó kátyúba döccent, és Ezra meg én ide-oda rázkódtunk, akár a rongybabák, Snagsby anyának akkor sem rezzent az arcizma sem.

- Miss Carnage-nak köszönhetem a Szirmok a szélbent - mondtam, végigsimítva a legszebb királykék ruhámon (amit fehér selyemövvel viselek). - Ő vette át a könyvtárat, miután Mr. Abercombie eltűnt.

Szegény embert a görög mítoszok és a francia irodalom között látták utoljára. Roppant rejtélyes eset. Miss Carnage csak pár hete dolgozik a könyvtárban, de már őrületesen megkedvelt engem.

- Nagyon érdekes, Ivy - sóhajtott hosszan Ezra. Fejét a hintó oldalának döntötte. Súlyos szemhéjai lecsukódtak. Az öregember szinte azonnal horkolt is.

- Gyorsabban, kocsis! - bődült el Snagsby anya, és a napernyőjével megkopogtatta a hintó tetejét. - Nem érünk rá egész nap!

Miss Frost három hónapja küldött Londonba Snagsbyékhez, és előtte alig volt valami tapasztalatom abban, milyen érzés valaki lányának lenni. Az édesanyámról szinte semmi emlékem nem maradt. Csak annyit tudtam, hogy már nem él, és hogy Miss Frost véletlenül talált rám összegömbölyödve élettelen anyám ölében egy kísérteties házban. De kiderült, született tehetségem van ahhoz, hogy családtag legyek.

- Van ostora, ember, használja! - mennydörögte Snagsby anya, kidugva fejét az ablakon. - Vagy üljek fel a bakra, és csináljam én?

Snagsbyék elbűvölő házaspár voltak. Ezerévesek. A fejük olyan, akár a megütögetett dinnye. A hátukon egyforma púp. De gyilkosán gyengédek. Eszelősen ölelgetősek. A lányuk, Gretel internátusban tanult Párizsban, úgyhogy egy rahedli szeretettel halmoztak el. Nyugodtan mondhatom, hogy én voltam a szemük fénye. Az életüket beragyogó nap.

- Ne hunyorogj, ifjú hölgy! - szólt rám Snagsby anya szeretetteljes szemöldökráncolással. - Ilyenkor úgy nézel ki, mint egy zsebtolvaj.

Snagsby anya állandóan az anyai tanács és szeretet apró morzsáival traktált. Segített abban, hogyan lehetek jobb ember. Vagy kevésbé kiállhatatlan. Ami kedves volt tőle.

- Ülj egyenesen! - parancsolta. - Ha az ember lányának nem jutott vonzó arc vagy szép haj, akkor más képességeit kell kamatoztatnia: egyenes tartás, kifinomult beszéd, makulátlan modor.

- Maga pedig csodásán ért a kamatoztatáshoz, drágám! - villantottam fel legmegértőbb mosolyomat. - Kész csoda, amit a púderrel művel! Még sosem pazaroltak ilyen sokat ilyen kevésre.

Snagsby anya úgy ingatta a fejét, mintha tökfej lennék.

- Hogyan is jutott Miss Frost eszébe, hogy hozzánk adjon be téged?

- Miss Frost kész zseni. Valahogyan előre tudta, hogy tökéletesen összeillünk.

Snagsby anya ismét a fejét rázta. Bizonyára az örömkönnyeket igyekezett visszatartani, amik ki akartak törni a gombszeméből, és eláztatni mindnyájunkat. Snagsbyék alig hozták szóba Miss Frostot. Csak futólag ismerték, amolyan utazó nevelőnőnek hitték. Miss Frost valahonnét tudomást szerzett róla, hogy szükségük van egy lányra. Snagsbyék sosem kérdezték, honnan ismerem, vagy hogy mit kerestem a Butterfield Parkban. Egyáltalán nem érdekelte őket az addigi életem.

- Igazítsd meg a kontyodat! - pesztrált Snagsby anya. - Úgy nézel ki, mint akit megcibált a szélvihar.

- Mert lényegében így is volt - fogtam hozzá, hogy rendbe szedjem a hajamat. - Amikor reggel elmentem tejért, kenyérért és magának baconért, és elvittem a cipőit a suszterhez, szörnyen erős szélroham támadt. Egy gyümölcsárust szabályosan felkapott és egy közeli hintónak vágott. Szegény ember három darabra tört. Tiszta tragédia.

- Micsoda ostobaság! - morogta Snagsby anya.

- Neki nem az, drágám - feleltem komolyan. - És gondoljon a feleségére meg a tizenegy gyerekére!

Snagsbyék semmit nem tudtak az Óragyémántról. Borzasztó nagy kísértést éreztem, hogy meséljek róla nekik - hiszen egyszerre bizsergető és lélek-dermesztő titok -, de megígértem Miss Frostnak, hogy hallgatok, mint a sír. Snagsbyék különben is egyszerű népek voltak. Nem világlátottak. Annyira voltak kifinomultak, mint egy tojásrántotta. Halálra rémültek volna, ha tudják, hogy egy felbecsülhetetlenül értékes és halálos nyakláncot viselek.

- Ez nem sétakocsikázás! - bődült el a vén kecske. - Nyomás!

Egyébként éppen egy haláleset miatt siettünk annyira. Én a legszebb kék ruhámat vettem fel, a zsebemben ott lapult a vers. Ezra inas nyakában mérőszalag lógott. Snagsbyék abból éltek, hogy koporsókat készítettek: a Snagsby Takarékos Temetkezés virágzó vállalkozás volt, jókora kedvezménnyel adták a méretre szabott koporsókat.

- A búcsúztatóteremben szörnyű rendetlenség volt ma reggel - nézett rám anyai szeretettel Snagsby anya. - Ahogy nyélbe ütöttük az üzletet, úgy kitakarítod, hogy csillogjon-villogjon! Érthető vagyok, ifjú hölgy?

- Azt nehéz megmondani, mert sokszor csak motyog - feleltem. - Én inkább elképzelem, hogy mit mondott, és abból indulok ki.

Mielőtt Snagsby anyából kirobbanhatott volna a boldogság, a hintó hirtelen fékezett. Ezra előrezuhant, csontos teste a lábam elé rogyott. Szerencsétlen felriadt, és fájdalmasan felnyögött. A hátát fogva lassan felkecmergett.

- Kapd össze magad, Ezra, nem érünk rá egész nap! - szólt rá a felesége, és kinézett a nyomasztó sorházakra.

- Ha a háta kínozza, tudok rá egy remek gyógymódot - mondtam, ahogy az ajtó kinyílt. - Nem kell hozzá más, csak egy csésze disznózsír, egy gombolyag spárga, három sárgarépa és egy mezei egér.

Ezra kuncogott, ami szörnyen illetlen dolog volt.

Snagsby anya a szemét forgatta, és kilökte férjét a hintóból. Aztán rám szegezte a tekintetét.

- Ebben a házban meghalt valaki, pontosan tudod, milyen viselkedést várok tőled - mondta szigorúan. - Ne légy útban, amíg nincs rád szükség, de tedd a dolgod, amikor szólunk! Értetted?

Bólintottam.

Snagsby anya kilépett a hintóból, én meg iparkodtam utána.

- Hála az égnek, hogy itt vannak!

Mrs. Blackhorn lenyűgöző teremtés volt: kerek pocak, dundi arc, erős szájszag. De igazán az imponált, ami a feje tetején ült: a csodás aranyfürtös hajkoronája, ami le-lecsúszott Mrs. Blackhorn szeme elé, miközben férje betegágya mellett sürgölődött. Állandóan hátra kellett rántania.

- Számoltam a perceket! - jajongott a teljesen száraz zsebkendőt szorongatva, és betessékelt bennünket az elsötétített hálóba. - Szegény Mr. Blackhornnak már nincs sok ideje ezen a világon. Az orvos szerint a szíve nem bírja tovább. Én éjjel-nappal ápoltam. „Angyal”, így nevez.

- Inkább ördög! - vakkantotta a haldokló, és felemelte vértelen arcát a párnáról. - Ebben a mocskos ágyban kell meghalnom, bolhák között, te meg flancos szalagokra meg ostoba parókákra költöd a pénzemet!

Ezra levette a nyakából a mérőszalagot, és nekilátott annak a hálátlan feladatnak, hogy méretet vegyen Mr. Blackhornról.

- Hallgass, drágám! - takarta le a férje fejét egy vizes ruhával Mrs. Blackhorn. - A láz beszél ám belőle - mondta nekünk. - Az utolsó pillanatig szeretem, ahogy illik, de ha már nem lesz többé, úgy érzem, igenis megillet néhány finom holmi. Megcsináltatni a hajamat meg effélék. - Megsimogatta a fürtjeit, mintha aranyból lennének. - A göndörsége teljesen természetes.

Felnevettem. Elég hangosan. Mrs. Blackhorn megpördült. A fürtjei viszont nem. Érdekesen kerek arca eltűnt egy rakás huncut fürt mögött. Amíg szerencsétlen helyreigazította a hajzatát, Snagsby anya a halálos ágy felé húzott engem.

- Az ifjú hölgy kiválasztott egy verset, ami talán némi vigaszt nyújt, Mr. Blackhorn - mondta hangosan. - Ezt az új szolgáltatást díjmentesen nyújtjuk minden ügyfelünknek.

Mr. Blackhorn lehúzta a vizes ruhát az arcáról. Az ágya melletti gyertya kísérteties árnyakat vetett a bőrére. Az arca beesett. A borostája megőszült. A szemében azonban még világlott szikra. - Hát nem szenvedtem eleget?

A felesége visszafordult, és gyászosan nézett rá.

- A nővérét vigasztalja majd, ha megírom neki, hogy George utoljára szép verssorokat hallott. Kezdd csak, lányom!

- „Utoljára”? - fröcsögte Mr. Blackhorn. - Még nem haltam meg, Martha, úgyhogy azonnal küldd el ezeket az átkozott koporsókészítőket! Napok óta nem éreztem ilyen jól magam.

- Dehogy vagy jól! - dorgálta meg a felesége. - Haldokolsz, George, ne harcolj ellene! - Megtörölte a szemét, a keble hullámzott. - Én csak azt szeretném, hogy drága férjem békében nyugodjon!

Snagsby anya bólintott nekem, mire kihalásztam a zsebemből a verset, és elkezdtem olvasni:

Igaz szerelmem eltűnik, akár az illő fény,

Lelke szétszóródik, mint szirmok a szélben,

Az élet véget ér, ez szomorú tény,

A halálnak játék vagyunk: szirmok a szélben...

Borzalmas vers volt. Unalmas, dagályos és zord. Rettenet! Ezért is folytattam így:

Mrs. Blackhorn esküszik, hogy szerelme örök óda,

Szegény tehén nem tud sírni, de nem tehet róla.

Mrs. Blackhorn felhörkent, és a szája elé kapta a kezét. Mr. Blackhorn kuncogott, és összecsapta a tenyerét. Szörnyen ígéretes fejleménynek találtam, úgyhogy folytattam:

Szegény Mr. Blackhorn megszabadul a bolhás ágytól,

És drága felesége új hajat kap saját magától.

- Azonnal fejezd be! - sziszegte Snagsby anya, majd Mrs. Blackhornhoz fordult. - Bocsánatot kérek a lány nevében! Figyelmeztettem, hogy ne költsön hozzá semmit.

- Nekem fenemód tetszett - közölte Mr. Blackhorn.

A felesége az ágyra hanyatlott, és valami csúnyát visított felém. Snagsby anya igyekezett megvigasztalni, közben Ezra egy székhez terelt engem a szoba sarkában. - Ülj le ide, Ivy, amíg mi befejezzük!

Miután Mrs. Blackhorn abbahagyta a mekegést, kiment rendbe hozni magát és a parókáját. Egy cseléd jött be, hozott egy kanna teát Snagsbyéknek, és egy pohár meleg tejet nekem. Én általában utálom a meleg tejet. Undorító lötty. Snagsby anya viszont valamiért ragaszkodott hozzá, hogy igyam meg, közben Ezrával rátértek a beteglátogatás utolsó részére: megbeszélték a koporsó és miegymás részleteit.

- Szégyelld magad! - adta nekem a poharat Snagsby anya. - Megbocsáthatatlan, amit műveltél. Idd meg a tejet, és tartsd féken a nyelved!

Kivételesen azt csináltam, amit mondtak.

- Ébresztő!

Reszkettem. De nem magamtól: egy kéz markolta meg és rázta a vállamat.

- Mondom, ébresztő! - Snagsby anya volt. - Azonnal tessék felébredni!

Kinyitottam a szememet. A mellkasom mintha lángolt volna. Sűrűn pislogva néztem körül. Aztán ásítottam, akár egy csecsemő, és nyújtózkodtam. Kellett pár pillanat, mire rájöttem, hol vagyok. Mr. Blackhorn sivár szobájában. Csakhogy már nem Mr. Blackhorn szobája volt. Ő meghalt. Lepel takarta élettelen testét. A felesége mellette állt, és igazi könnyeket sírt.

- De én azt hittem, hogy... Mr. Blackhorn azt mondta, hogy jobban van - mondtam halkan.

- Tévedett - felelte Snagsby anya.

- Meddig aludtam?

- Éppen elég sokáig. - Elvette az üres tejespoharat a mellettem lévő asztalról. - Lassan már szokást csinálsz belőle, ifjú hölgy. Éjjel nem alszol?

- Úgy alszom, mint két bunda, drágám. - Feltápászkodtam. Szörnyen szédültem, úgyhogy inkább visszaültem. Az elmúlt pár hónapban tényleg jó párszor elaludtam közvetlen az után, hogy verset olvastam egy haldokló ágya mellett. Ami azért furcsa. És volt még valami. A mellkasomat szörnyen melegnek éreztem. A szívemre tettem a kezem. Nem a mellkasom volt forró, hanem az Óragyémánt. Biztos voltam benne, hogy van rá tökéletesen ésszerű magyarázat. Csak még nem tudtam, hogy mi az.

Ezra odacsoszogott Mrs. Blackhornhoz, és részvétet nyilvánított.

Snagsby anya viszont nem. Ő a számlát adta át Mrs. Blackhornnak.

- Az emberek egy órán belül eljönnek a holttestért. - Hűvösen, hivatalosan beszélt a gyászoló özveggyel. - A halál gyorsan dolgozik, Mrs. Blackhorn, nem tanácsolom, hogy a lepel alá nézzen. Őrizze meg emlékezetében a férjét olyannak, amilyen volt, a többit pedig hagyja a Snagsby Temetkezésre.

Mrs. Blackhorn némán bólintott.

- Békében nyugszik - mondta Ezra. - Ez nyújtson vigaszt.

- Azt hittem, könnyebb lesz - mondta Mrs. Blackhorn jámboran.

Snagsby anya fogta a napernyőjét, majd intett Ezrának és nekem.

- Menjünk! - mondta, már az ajtó felé igyekezve. - Ami munkánk itt véget ért.

Második fejezet

Snagsbyék minden vasárnap reggel pontban kilenckor eltűntek. Nekem ez nagy megkönnyebbülést jelentett. Adelaide Snagsby, Ezra kedvenc nővére állt mögötte: hetente egyszer Snagsbyék felvették az ünneplőruhájukat, és elindultak Adelaide panziójába Bayswaterbe. Engem nem vittek magukkal.

Mert én nem léteztem.

Ugyanis a szemellenzős nyanyát felháborította volna, ha megtudja, hogy az öccse örökbe fogadott egy tizenkét éves, kétes származású szobalányt. Így aztán titokban lettem tartva. Otthon hagytak egy rakás elvégzendő feladattal, amíg ők elmentek, hogy krémest lapátoljanak a bagólesőjükbe, és az időjárásról tereferéljenek.

Néha élvezetes jelenetet rendeztem miatta, de ma nem. Snagsby anya még mindig mérges volt rám Mr. Blackhorn verse miatt. Két nap eltelt azóta, és alig szólt hozzám egy szót.

- Késésben vagyunk - motyogta Ezra, ahogy becsoszogott a műhelyből. Ő készítette az összes kedvezményes árú koporsót a hátulsó kocsiszínben, de közben sokat szundikált a mandulafa alatt.

- Snagsby anya a konyhában van - vettem el a seprűt és lapátot, hogy elférjen.

Snagsbyék háza keskeny volt, magas, és vonzotta a port. A földszintet a temetkezési vállalat foglalta el, a búcsúztatóterem és a fogadószoba takaros és elegáns volt. Az emeleten laktak, ezek a szobák kopottak, használtak és üresek voltak (kivéve Gretel szobáját).

Ezra a konyha felé nézett. Megvakarta az állát.

- Bacon?

Bólintottam.

- A harmadik tányérral.

Snagsby anya természetellenesen odavolt a baconért. Vödörszám ette. Szegény Mrs. Dickens (a házvezetőnő-szakácsnő) állandóan engem szalajtott a henteshez, hogy vegyek még egy kilót.

Az öregember sóhajtott, és leült egy székre Gretel képe alatt. Minden szobában volt egy festmény a lányukról, még a konyhában is, minden évben megörökítették kislánykorától tizennyolc éves koráig, amikor elküldték egy párizsi internátusba. Snagsby anya festette mindet. Elég jól forgatta az ecsetet. Az Ezra kopasz feje felett lógó képen Gretel olyan tíz-tizenegy éves lehetett, egy lovon ült, és boldognak látszott.

- Az a sok bacon nem tesz neki jót - mondta Ezra halkan.

- Én nem aggódnék, drágám! - töröltem meg kezemet a ronda köténybe, amit Snagsby anya felvetetett velem. - Amikor Midwinteréknek dolgoztam, Miss Lucy egész télen csak fehérrépát evett. - Megnyugtatóan Ezrára mosolyogtam. - Nem ártott neki különösebben. Attól eltekintve, hogy bezöldült a bőre. És ha jól emlékszem, az arcán elhalt minden ideg. De ezen kívül makkegészséges volt.

- Talpra, Ezra! - csattant fel Snagsby anya, ahogy beviharzott a keskeny előtérbe.

Ezra felugrott. Ijesztően engedelmes volt.

Snagsby anya letörölt némi baconzsírt az álláról, és hűvösen végigmért engem.

- Te miért ücsörögsz ott, ifjú hölgy? Az előtér nem fogja kitakarítani magát.

- Úgy érzem, rá kell mutatnom, hogy a lányaként nem illendő, hogy port töröljek, fényesítsek és söpörjek, akár egy pöttöm Hamupipőke. Nem is szólva arról, hogy ajtót nyitok, vég nélkül hozom a teát, és mosom a fertelmes alsóneműjét.

- És hol lennél, ha Ezrával nem fogadunk be? - Snagsby anya almazöld kesztyűt húzott (ami ment az almazöld ruhájához). - Ez a ház munkahely, és mindenkinek ki kell vennie a részét a munkából, még a lányoknak is.

Nehéz volt megmondani, hány éves lehet Snagsby anya. Igen érdekes arca volt neki. A dudoros bőrt vastagon takarta a fehér púder. Fényes kék szeme és apró szája körül finom ráncok tolongtak. Fekete haját a halántékánál fehér csíkok tarkították. A felső ajkán egy irdatlan szemölcs ült, akár egy ott maradt karácsonyi puding.

- De hát ennél csak több az élet! - vettem fel a szemétlapátot. - Mért nem hívunk sose vendégeket? Hát egy barátjuk sincs? Tudom már! - lelkesedtem fel. - Rendezhetnénk egy varázslatos teadélutánt, és meghívhatnánk korombéli lányokat. Gondolja el, milyen jó lenne olyan embereket fogadni, akik kivételesen nem holttestet nézni jönnek!

- Szó sem lehet róla! - felelte kimérten Snagsby anya. - De ha annyira vágysz társaságra, ifjú hölgy, akkor ha elvégezted a feladataidat, elmehetsz a könyvtárba kiválasztani néhány alkalomhoz illő ünnepélyes verset. Többet nincs saját költés. Illetlen.

Ezra feltette a sapkáját, és kinyitotta a bejárati ajtót.

- De csak főutakon menj, Ivy! - utasított szokás szerint. - Ne térj be semmilyen sikátorba, hallod?

- Igen, drágám! - sóhajtottam.

Azzal Snagsbyék kiléptek a délelőtti napfénybe, és eltűntek a szemem elől.

A hosszú gyalogút Paddingtonból a könyvtárig szokás szerint összemosódott. Ezt az időt mindig gondolkodásra szántam. És bőven volt min gondolkodnom. Tömérdek titok. Snagsbyéknek sejtelmük sem volt a párizsi kalandjaimról, az utazásról Angliába Miss Always kíséretében, vagy a Butterfield Parkban történtekről. Snagsby anya már azt sem helyeselte, ahogyan port töröltem, el sem tudtam képzelni, mit szólna ahhoz a megrázó hírhez, hogy halott vagyok. Legalábbis félig halott.

És akkor ott volt még az Óragyémánt. Az a megátkozott mágikus kő, ami elvileg meg kellett volna hogy öljön, amikor hónapokkal ezelőtt a nyakamba akasztottam. Merthogy ez az ereje: kiszívja a lelket az emberből, és csak aszott burkot hagy az ártatlan bolondból, aki volt olyan ostoba, és felvette. Ahogyan szegény Rebeccával tette.

A nyaklánc emellett képeket mutatott a múltból, jelenből vagy jövőből. Viszont amióta bekopogtam Snagsbyék ajtaján, e tekintetben csalódást okozott, egyetlen látomást sem kínált. Legalábbis amíg fel nem ébredtem Mr. Blackhorn szobájában, és meg nem éreztem a kő melegét a bőrömön.

Akkor az ötlött fel bennem, hogy a gyémánt talán mutatni akar valamit. Úgyhogy amint hazaértünk, a szobámba siettem, és belenéztem a kőbe. A tragikus múltamat fogom látni? Vagy a csodás jövőmet? Talán szívfájdító magyarázatot ad arra, hogy az Óragyémánt miért nem ölt meg engem is, mint mindenki mást, aki viselte? De nem, csak a jelent láttam, a London felett lenyugvó napot. Kegyetlen csapás volt.

Beléptem az impozáns ajtón a hűs Londoni Könyvtárba. Nyüzsgött a könyvmolyoktól. Emberek olvastak elképesztő élvezettel. Mások ölszám cipelték a könyveket, és suttogva beszélgettek. Végigpásztáztam a termen. Mindig ezt csinálom. Mit is keresek? Biztosan nem Miss Frostot. Nem számítottam rá, hogy megjelenik, és magával cipel egy izgalmas kalandra. A vasútállomáson Suffolkban megígérte, hogy habár én nem fogom látni, a közelben lesz. Én azonban kételkedtem ebben.

Még a veszedelmesen féleszű Miss Always is eltűnt. Azóta nem láttam azt a félnótás tehenet, hogy leugrott a háztetőről a Butterfield Parkban. Ha tényleg azt hitte, hogy én vagyok a Kétvilági - a megmentő, aki megálljt parancsol a népét tizedelő járványnak -, miért nem jelent meg újra? Vagy miért nem próbált meg elvinni Prospába (a titokzatos világba, ahonnan ő meg Miss Frost jöttek)? Talán Miss Frostnak igaza volt, és London tényleg az egyetlen hely a földön, ahol Miss Alwaysnek eszébe sem jut engem keresni.

- Eltévedtél, Ivy.

Elmosolyodtam.

- Tényleg?

Miss Carnage az előttem lévő táblára mutatott: „Miszticizmus és okkult”.

- A költészet az emeleten van. - Játékosan megbökte a karomat. - Ha valakinek, neked aztán tudnod kéne.

Csak pár hete ismertem Miss Carnage-ot, de megvolt benne minden, amit egy könyvtárostól várhat az ember. Pocsék ruha. Ijesztően vastag szemüveg. Szigorú kontyba fogott őszülő haj. Kampós orr. Hatalmas áll. Akkora fogak, hogy arra feliratot lehetne vésni. Kövér volt, és úgy járt, akár a kacsa, rövid, totyogó lépésekkel.

- Igaza van - mondtam. - Elméláztam.

- Aggaszt engem, hogy olyan sokat olvasol morbid verseket - mondta Miss Carnage határozottan. - Nem az én dolgom, de nem egészséges, hogy egy fiatal lány verseket olvasson haldoklóknak, nem bizony.

Sóhajtottam és bólintottam.

- Egyáltalán nem olyan élvezetes, mint gondolja.

Miss Carnage végignézett a keskeny könyvfolyosón.

- És nem hiszem, hogy a mélázás miatt tévedtél a könyvtárnak ebbe a részébe. A szüleid munkája miatt biztosan vonz téged a miszticizmus és az okkult tudományok.

Vállat vontam.

- Nem igazán, drágám.

- Az itteni könyvek sötét dolgokról szólnak - folytatta Miss Carnage elengedve a füle mellett, amit mondtam -, olyan dolgokról, amikben neked nem lehet tapasztalatod, úgymint kapcsolat a szellemvilággal, elátkozott tárgyak, kísértetlátogatások.

- Még hogy nincs tapasztalatom? - háborogtam. - Miss Carnage, engem több kísértet látogatott meg, mint ahány kellemes estét maga kandalló mellett töltött.

- Jóságos ég! - Miss Carnage feltolta a szemüveget görbe orrán. - Láttál szellemeket? Igazi szellemeket?

- Tucatszám. Bosszúállót, szomorút, elveszettet...

- Lenyűgöző! - Miss Carnage magával húzott a sorban, menet közben a gerinceket böngészve. - Ebben az esetben tudok ajánlani pár könyvet, amit nagyon érdekesnek fogsz találni. Persze a nagyon forradalmi könyveket gyakran leszólják. - Végignézett a soron mindkét irányban, mintha vonatot várna. - Azt hiszem, van a könyvtárban eldugva pár ilyen könyv, csak már rég elfelejtették őket. Kísértetekről, világon belüli világokról és hasonlókról.

Miss Carnage várakozón nézett rám.

- Őszintén, drágám, én egyáltalán nem...

- Tessék! - húzott ki öt kötetet villámgyorsan. - Ha kísértetek zaklatnak, akkor nincs más megoldás, fel kell szerelkezni olyan eszközökkel, amikkel meg lehet tőlük szabadulni. - A könyveket nagy lelkesen a karomba borította. - A legfelső a legérdekesebb. Skócia és Wales híres kísértetei, Miss Geraldine Always tollából.

- Förtelmes nőszemély! - szaladt ki a számon.

- Ismered a szerzőt?

Bólintottam.

- Azt hittem, barátok vagyunk, sőt kebelbarátnők, de szörnyűségeset tévedtem. Történt már magával is ilyen, drágám?

Csend.

Felnéztem. Miss Carnage-ot sehol nem láttam.

Abban a pillanatban megreccsent mögöttem a padló. Megpördültem, gondolván, hogy a lágyszívű könyvtáros az. A könyvfolyosó azonban üres volt.

Amit furcsálltam. Talán mert Miss Always járt az eszemben. Talán mert egyedül voltam a hatalmas, félhomályos folyosón. Akármi volt az oka, gyorsan elindultam kifelé.

Ahogy kiértem a sorból, szégyen ide vagy oda, de megborzongtam a megkönnyebbüléstől. Tekintetemet a kellemesen zsúfolt olvasóasztalokra szegeztem. Ezért nem láttam a lábat, ami hirtelen kinyúlt, és felbuktatott. Elvágódtam. A kezemben cipelt könyvek szétszóródtak, és a mennydörgő szimfónia szilánkosra törte a csendet.

Ahogy feltérdeltem, egy fekete csizmát és egy finom, orgonalila szoknya szegélyét pillantottam meg.

- Drágám, vigyázzon! - szedtem fel a könyveket. - Ha nem két derékig becsületes koporsókészítő lánya lennék, fejbe verném egy bosszúszomjas kísértetekről szóló könyvvel.

Hihetetlen méltósággal felálltam, és a támadóm arcába néztem. Akaratlanul is elállt a lélegzetem.

Matilda Butterfield volt az, a szája mosolygott, de a szeme sötéten csillant.

- Szia, Pocket!

Harmadik fejezet

A könyveket letettem egy hosszú olvasóasztalra, amelynél ápoltnak nem nevezhető történelemprofesszorok rajzottak, és megdöbbenve bámultam Matildára. Káprázatosán hökkent képet vághattam.

- Te meg mit keresel itt?

A szemöldökét összevonva nézett rám a sötét fru-fruja alól.

- Nem mintha bármi közöd lenne hozzá, de anyával idemenekültünk Londonba. Egy perccel sem tudtuk tovább elviselni a Butterfield Parkot.

Bólintottam. Szomorúság tolult fel bennem.

- Nektek is hiányzik Rebecca.

- Rebecca? - ráncolta a homlokát Matilda. Aztán sóhajtott. - Ja, arra gondolsz. Igen, szörnyen szomorú, de mindennap meghalnak emberek, nem szégyen az. Az én életemet a születésnapi bálom tette elviselhetetlenné, és mind a ketten tudjuk, hogy az kinek a hibája volt, ugye, Pocket?

- Ne okold magadat, drágám!

- Magamat? - Matilda toppantott (ami sok rosszalló pillantást váltott ki a történelemprofesszorok körében). - Te voltál, Pocket! Ki kéne tekernem a nyakadat! Milyen idióta esik bele a csillárról egy születésnapi tortába? Az egész megye kinevet a hátam mögött.

- Elismerem, hogy okozhattam némi felfordulást, de éppen ettől lett különleges a te bálod. Olyasmire tett szert, amit pénzen sem lehet megvenni: hírhedtségre.

Összehúzta a szemét:

- Hallgatlak.

- Igazán nagyon egyszerű. A születésnapodról még évtizedekig beszélnek. Szinte biztos vagyok benne, hogy nem ez lesz az utolsó bál, amin egy szívfájdítóan szép lány nagy magasságból születésnapi tortába esik, de mindig is az első marad, és ettől kivételes.

Matilda szeme táncolni kezdett.

- Látom, hogy összesúgnak az emberek, amikor bemegyek a faluba... Igazad van, azért bámulnak és pletykálnak, mert az én születésnapi bálom volt a legizgalmasabb dolog, ami az üres kis életükben történt.

A fejemet ráztam.

- Szinte biztos vagyok benne, hogy azért bámulnak és pletykálnak, mert kiállhatatlan vagy. De egyhamar nem felejtik el a születésnapi bálodat, és csak ez a fontos, nem?

A történelemprofesszorok most már nyíltan ránk mutogattak, és motyogtak egymás között. Az olvasóteremben rossz szemmel nézték a hangoskodást. És mivel a temetések és halálos ágyak elől a könyvtár volt az egyetlen menedékem, megragadtam Matilda karját, és sietve kivonultunk.

A déli napfényben vibrált a fenséges épület, és ahogy lementünk a lépcsőn, a föld szikrázott, akárha drágakővel lett volna behintve. Matilda zsémbesen megjegyezte, hogy az anyjával kell találkoznia egy közeli szállodában, mert együtt ebédelnek.

- Lady Elizabeth is veletek van? - kérdeztem.

Matilda megállt a lépcső alján.

- Nagymama azt mondta, nem érzi magát elég erősnek, hogy utazzon. De én nem hiszek neki.

Ez lehetőséget adott, hogy feltegyem azt a kérdést, ami igazán foglalkoztatott:

- Hogy van?

- Megtörtén - érkezett a halk felelet. Aztán újra éles lett a hangja: - A Butterfield Park zárva van a látogatók előtt, és nagymama csak az orvosát hajlandó fogadni. Anya szerint csak szomorú, de szerintem önző. Az unokatestvérem elment és nem jön vissza, de ettől még nekünk muszáj örökre feketét viselni és lehajtott fejjel járni?

- Neked is hiányzik Rebecca... vagy nem?

Matild a park felé nézett.

- Még megvan?

- Micsoda?

- A nyaklánc.

- Ó, az! Valahol meg.

- Anya szerint az a kő ölte meg Rebeccát. Te mit gondolsz, Pocket?

Gyöngyöző nevetést hallattam (bíztam benne, hogy meggyőző).

- Ki hallott már olyasmiről, hogy egy gyémánt ölni képes?

- Akkor miért nem adod el? - nézett megvetően a csúnya kötényemre és szegényes cipőmre Matilda. - Ha vennél pár szép ruhát, és rendbe szednéd magadat, talán valaki szívesen látna a családjában.

Vállat vontam.

- Már van családom.

- Igen?

- Bizony. Tündéri házaspár. Sikeres üzletemberek. Takaros házuk van. Úgy elhalmoznak szeretettel, hogy alig kapok levegőt. Még egy nővérem is van. Gretel most Párizsban tanul, és ha nagykorú leszek, Snagsby anya engem is odaküld majd.

Matilda rubinpiros ajka ravasz mosolyra gyúródott.

- Akkor jól alakulnak a dolgaid.

- A jobbnál is jobban, drágám. Nem is lehetnék boldogabb.

Akkor faképnél hagyott. Még csak el sem köszönt.

- Teázhatnánk együtt - szóltam utána. - Vagy sétálhatnánk a Hyde Parkban. Persze ijesztően elfoglalt vagyok, de a következő hét-nyolc hetem viszonylag szabad!

Matilda meg sem fordult.

- Nem hinném, Pocket.

A gyalogút hazafelé unalmas volt. Rebeccáról általában sem feledkeztem meg, de most, miután találkoztam Matildával, az egész szörnyűséget újra átéltem a legutolsó ocsmány részletig. Olyan rettenetes halál jutott neki. Ő csak újra látni szerette volna az édesanyját, ezért vette fel az Óragyémántot. Miss Frost viszont elmagyarázta, hogy Rebecca lelke Prospába került, és hogy anya és lánya még a halálban sem találkoznak. Az a tudat, hogy én vittem azt az átkozott nyakláncot Butterfield Parkba, olyan görcs volt a gyomromban, ami soha nem múlik el.

Annyira lefoglalt, hogy sajnáljam magam, hogy majdnem elmentem egy öregasszony mellett, aki a gyalogút közepén zokogott. Úgy hullt a könnye, akár a záporeső. A csipkés főkötő alól fehér haj látszott ki. A halántékán zúzódás éktelenkedett. A szeme tejesen fehérlett. És meglehetősen halott volt.

A megviselt teremtmény felsikkantott, amikor megkérdeztem, mi a baj.

- Te hallasz engem? De az előbb beszéltem a szomszéd Mrs. Dentonhoz, előtte meg a zöldségesnél Miss Wilcoxhoz, és csak keresztülnéztek rajtam! De te, te látsz engem. - Égnek emelte a karját. - Hála a csillagoknak! Már azt hittem, meghaltam.

- Meg is. Annyi élet sincs magában, mint a körömpiszokban.

Leesett az álla. Láttam rajta, hogy nem győztem meg.

- Honnan tudod?

Lenéztem, és a lábára mutattam.

- Lebeg, drágám.

A szellem lenézett, és látta, hogy tényleg a macskakövek felett lebeg. - Odanézzenek! - motyogta. - Csak arra emlékszek, hogy felálltam egy székre, hogy elérjem az ecetes heringet a legfelső polcon. Jaj, odavagyok az ecetes heringért!

- Én azt mondanám, leesett a székről, beverte a fejét, és azonnal meghalt.

A szellem álla megint leesett. Megpördült. Megdermedt. Láthatóan elcsüggedt. Az égre mutatott.

- Mindig azt hittem, hogy ha elérkezik az időm, odakerülök.

- Én nem vagyok szakértő, de minden szellemnek más-más ideig tart. Előbb-utóbb látni fog valami fényt. Csodásán meleg és hívogató lesz. Induljon el felé, és szerintem ott megtalálja, amit keres. Addig meg mért nem megy színházba?

Megtetszett neki az ötlet, és elsietett, csillagport hagyva maga után. Továbbindultam. Az utca tele volt árusokkal és kufárokkal, akik alma, kenyér vagy virág árán alkudoztak a kuncsaftokkal. Az órámra néztem: Snagsbyék hamarosan hazaérnek Ezra nővérétől, és én még nem fejeztem be a házimunkát. Elérkezettnek láttam az időt lerövidíteni az utat.

Éppen át akartam vágni az utcán, amikor egy hintó robogott egyenesen felém. Megtorpantam. Visszaléptem. Miközben vártam, hogy elmenjen, tekintetem az út túloldalára tévedt. Akkor láttam meg. A nő egyenesen a szemembe nézett. Falánk tekintete volt. Szúrós szeme. A hintó elszáguldott mellettem, heves huzat csapta meg az arcomat. Pislogtam. Aztán kétségbeesetten kutattam az ösvényt a túloldalon.

Csakhogy Miss Always nyom nélkül eltűnt.

Aznap éjjel zárva volt a szobám ajtaja. Kívülről. A saját érdekemben. Paddingtonban nyüzsögtek a bűnözők: rablók, emberrablók, orgyilkosok. Ami nagyon kellemetlen és veszedelmes egy újonnan örökbe fogadott lánynak. Úgyhogy bezártak. Snagsby anya a nyakába akasztotta a kulcsot. Volt egy pótkulcs Mrs. Dickensnél, az övén lógó kulcskarikán.

Aznap este ráadásul vacsora nélkül kellett lefeküdnöm. Büntetésül, amiért nem végeztem el a rám kirótt házimunkákat. Engem nem zavart. A fejemben aggodalmas gondolatok viharzottak. Miss Always. Láttam Miss Alwayst az utca túloldalán. Hogy a nyavalyába talált meg? Tudja, hol lakom? El akar kapni?

Hallottam, hogy kulcs fordul a zárban. Nyílt az ajtó, és Mrs. Dickens jött be egy tálcával. Azon volt négy krumpli, egy negyed tök, egy szelet csokoládés sütemény. Áldja meg az isten, Mrs. Dickenst! Az idők kezdete óta Snagsbyéknek dolgozott, ennek megfelelően ki is kerekedett. Az arca olyan lett, akár egy fókáé. Ivott, mint a kefekötő. De a pirospozsgás képe és a lila orra mögött aranyszív dobogott.

- Biztos éhes vagy, lányom - tette le a tálcát. Körülnézett a szobában, és a fejét ingatta. - Talán megkérem Mrs. Snagsbyt, hogy feltehetünk-e egy szép függönyt vagy ágytakarót. Egy korodbéli lánynak kell egy kis szín.

A szobám a ház végében volt a másodikon. Csak egy kis ágy, egy szék, egy komód meg egy sima asztalka, azon az ütött-kopott ezüstóra, amit Rebecca szobájából hoztam el. Nem is kell több egy szívesen fogadott új lánynak. Az már igaz, hogy volt egy szép szoba az elsőn pont Snagsbyéké mellett. Élénkpiros tapéta, márványkandalló, csodás rézágy és saját öltözőszoba. Csakhogy az Gretelé volt. És senki nem léphetett be oda.

- Egy kis szín jó lenne - mondtam.

- No persze, Mrs. Snagsby nem biztos, hogy engedi - törölte le kötényével a komód tetejét Mrs. Dickens -, bár nem látom be, mért tiltakozna, hiszen ez a szoba egy pamacsnyi festéket se látott, amióta Miss...

A házvezetőnő elharapta a mondat végét. Megköszörülte a torkát.

- Miss Kicsoda, drágám? - nógattam.

- Hát... a szüleid annak idején ezt a szobát kiadták bérlőnek - magyarázta Mrs. Dickens igencsak szaporán -, és az utolsó Miss... Miss Lucas volt.

- Vörös haja volt?

Mrs. Dickens megpördült.

- Ezt meg honnan tudod, lányom?

- Megtaláltam a hajkeféjét a fiókban egy pár fekete kesztyűvel együtt. - Sóhajtottam, éppen a megfelelő mennyiségű melankóliával. - Ismertem egy nőt, Mrs. Dickens, akinek rémes, vörös haja volt. Mogorva, savanyú nőszemély volt, cseppet sem kedveltem. Legalábbis azt hittem.

- Edd meg a vacsorát, és feküdj le! - mondta a házvezetőnő. - És el ne áruld anyádnak, hogy ételt csempésztem be neked, hallod?

Nem feleltem azonnal. Hirtelen olyan melegség sugárzott szét a mellkasomon, mintha napsugár érte volna. Gyorsan kitessékeltem Mrs. Dickenst. Megígértem neki, hogy megeszem a vacsorát, és alszom egy nagyot. Hallottam, hogy kulcsra zárja az ajtót, én meg visszaszaladtam az ágyhoz, és a hálóingem alól kihalásztam az Óragyémántot.

Belenéztem a kő közepébe, és gyönyör borzongott végig a testemen. Először csak a csillagokat láttam a holdtalan égen London felett. De vártam. Tudtam, teljes bizonyossággal tudtam, hogy valami közeleg. Talán Miss Alwaysről árul el valamit. Talán nyomra vezet.

A gyémánt lüktetett a tenyeremben. Úgy áradt belőle a meleg, akár a kemencéből. Aztán a közepéből fehér köd gomolygott szét, elnyelte az éjszakai eget. Egy sötét erdőt láttam. Dér borította a földet. A köd dühödten kavargóit, a fák gyökerétől fehér vér szivárgott fel a csupasz ágak csúcsáig. Az egész erdő pillanatok alatt kísértetfehérré sápadt.

Valami csalinkázott a fák között. Egy lány. Rohant. Levendulaszín ruhát viselt. Hosszú, szőke haja lobogott. Azonnal felismertem. Ezért kiáltottam fel:

- Rebecca!

Õ volt. Tévedés kizárva. A múltja töredéke lehet ez a jelenet? Futott. A sápadt fák között kanyargóit. Rémülten hátra-hátralesett. Aztán a fák mozogni kezdtek. Nem, nem is fák voltak. Lokkok, azok a csuklyás, sötét köpenyes bérencek, akik Miss Always-nek dolgoztak. Egy emberként mozogtak. Többtucatnyian, szétszóródva az erdőben.

A lány megbotlott. Elesett. Láttam, hogy grimaszol fájdalmában. Felpattant, és újra futásnak eredt. Az arca hirtelen megtöltötte a követ. Egy pillanatra. Kipirult arc. Izgatottan összevont szemöldök. Félelemtől villogó szem. És akkor megértettem. Rebecca azt a levendula ruhát viselte, amit Matilda születésnapi bálján. Az új ruháját. Ami egyetlen dolgot jelenthetett: Rebecca él! Valamiképpen, valahol életben van. És még valamit jelentett. Valami szörnyűséget. Rebecca Butterfieldre vadásztak.

Negyedik fejezet

Snagsby anya jókora gyanakvással fürkészett.

– Nekem nem látszol betegnek.

- Mert természetesen sugárzó az arcbőröm - feleltem, és a biztonság kedvéért mindkét kezemet rászorítottam a pocakomra. - De biztosíthatom, Snagsby anya, hogy beteg vagyok, mint a kutya. Vagy minimum egy nagyon elhanyagolt macska.

- Hívjunk orvost! - javasolta Ezra az ajtóból.

- Arra semmi szükség! - Snagsby anya úgy körözött az ágy körül, akár a vacsoráját méricskélő oroszlán. - Ivy velünk jön Mrs. Quilphez. Ha tényleg rosszul van, a friss levegő csak jót tesz neki.

Egész délelőtt ezen huzakodtunk. Amikor Mrs. Dickens feljött, hogy kinyissa az ajtómat, még ágyban talált, lehengerlőén lázasan. A tervem akkor siklott ki, amikor Snagsby anya bemasírozott a szobába, és kijelentette, hogy makkegészséges vagyok.

- De mért muszáj mennem?

Mrs. Quilp tüdeje elfertőződött, most már bármelyik nap meghalhatott. És valami okból, amit fel nem foghattam, Snagsbyék minden egyes halálos ágyhoz elrángattak Londonban. És igaz, hogy nem voltam annyira beteg, de betegre aggódtam magam szegény Rebecca miatt.

- A haldoklóknak és a szeretteiknek vigaszt nyújt, amikor egy gyermek illően sokatmondó verset szaval a halál órájának közeledtével - magyarázta éles hangon Snagsby anya.

- Szörnyen jót tettél az üzletnek, Ivy - vakarta lógó pofazacskóját Ezra. - Amióta magunkkal viszünk, tizenöt százalékkal megugrott a bevétel.

Ez örömmel töltött el. Melyik gyerek ne akarná azt hallani, hogy jót tesz az üzletnek?

- Sajnálom, de nem mehetek.

Snagsby anya rám meredt, remekbe szabott bibircsókja megremegett az ajka felett. - Ilyen lány akarsz lenni? Durva és dacos?

- Csak csipetnyit, drágám.

Hátat fordított, és elkeseredetten sóhajtott. Ez a buta versolvasás láthatóan sokat jelentett Snagsbyéknek és az üzletnek. Ezért drága lányukként kötelességemnek éreztem teljes mértékben kihasználni.

- Kimerít a sok halál - sóhajtottam. - Biztos forrásból tudom, hogy traumatikus és egészségtelen, ha egy korombéli lány verset olvas haldoklóknak. És ez a forrás egy könyvtáros, nem lehet kétségbe vonni az illetékességét.

Snagsby anya visszafordult, és méltóságteljesen felemelte a fejét. A fehér csíktól a fekete hajában annyira látszott bájosnak, akár egy görény.

- Valóban?

- Igen, drágám. Én úgy látom, nemet mondhatnék arra, hogy odaálljak még egy halálos ágy mellé. Nagy patáliát csaphatnék. Szégyent hozhatnék magukra a kuncsaftok előtt. Hacsak...

- Hacsak...? - vicsorgott a vén tehén.

- Ezt nem nekem kell tudnom, nem igaz? Persze esetleg megfontolhatnák, hogy hagynak ma pihenni, hadd nyerjem vissza az erőmet.

- Azt mondod, „pihenni”?

- Azt. És talán dönthetnek úgy, hogy fogadhatok vendégeket a házban. Semmi felhajtás, csak néhány korombéli lány. Szinte biztos vagyok benne, hogy ezek az apró engedmények visszahoznák a kedvemet, és újra tudnék dolgozni.

Snagsby anya nem felelt. A ragyás képét mintha kőből vésték volna ki.

- Roachék - szólalt meg végül.

- Roachék? - kérdeztem homlokráncolva.

- Több rokonukat eltemettük - felelte Snagsby anya jegesen. - Tiszteletre méltó népek, és időben fizetnek. Lehetséges, hogy meghívom Mrs. Roachot és a két lányát teára.

Szörnyen erős volt a késztetés, hogy felvisítsak örömömben, de ellenálltam. Nem tűnt illendőnek, ha Rebeccára gondoltam. Így csak bólintottam.

- Csodásán hangzik.

- De sokat kérek cserébe - közölte Snagsby anya kereken. - Mától kezdve minden házhoz akadékoskodás nélkül velünk jössz. És zokszó nélkül végzed a házimunkát. Amíg Ezrával mi meglátogatjuk Mrs. Quilpet, te lábadozás gyanánt kitakarítod a búcsúztatótermet.

- Nem tenne jobbat, ha lustálkodnék és süteményt ennék? - kérdeztem reménykedve. - Esetleg szeretne megfesteni, mint Gretelt?

Snagsby anya kikapta a porrongyot Mrs. Dickens kezéből, és az enyémbe nyomta.

- Dolgozz! - förmedt rám.

- Te meg hová mész, lányom?

- Fontos dolgom van, drágám - nyitottam ki a bejárati ajtót. - Ijesztően fontos.

A házvezetőnő szabályosan megrémült.

- De megígérted Mrs. Snagsbynek, hogy kitakarítod a búcsúztatótermet.

- Ne féljen, Mrs. Dickens! Az egész délelőttöt szegény Mrs. Quilpnél töltik, bőven lesz még időm megcsinálni a házimunkát. - A portréra mutattam a feje felett. - Gretelnek is sokat kellett dolgozni itthon? Mármint mielőtt elment Párizsba.

Mintha felhő árnyéka borult volna ránk. A házvezetőnő elkomorodott, aztán felpattant és hirtelen ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy kifényesítse a rézkopogtatót.

- Miss Gretelt állandóan lefoglalta ez vagy az. - Az utca felé bökött, én meg hirtelen tudatában lettem a kocsikerekek zörgésének. - Jobb, ha iparkodsz, lányom!

Ahogy kiléptem, megdörrent az ég.

- Sztrájkolnunk kéne, Mrs. Dickens! Akkor Snagsby anya maga is felfedezhetné a főzés és takarítás örömeit.

- Most meg fogsz döbbenni, de anyád valaha buzgó szakács volt. Legalábbis azt hiszem.

- Snagsby anya szakács? Az nem lehet.

Mrs. Dickens bólogatott.

- Egy könyvben tartja a családi recepteket, amit mindenhová magával visz. Úgy őrzi, mint fáraó a kincsét.

- Mi az ördögnek?

- Gondolom, sokat jelentenek neki azok a receptek.

- Az a kérdés, hogy milyen az ízük.

- Hát, ez benne a furcsa... - mondta Mrs. Dickens, és cinkos suttogásra fogta a hangját. - Amióta én itt vagyok, Mrs. Snagsby soha egyetlen receptet sem főzött meg abból a könyvből.

Nem értettem a dolgot. És nem volt szép Mrs. Dickenstől, hogy még egy titok terhét a vállamra rakta.

- Akkor minek hordja magával?

Mrs. Dickens kuncogott.

- Ez egy érdekes kérdés.

A házvezetőnő utamra bocsátott, miközben valami olyasmit motyogott, hogy a tyúk nem fogja megkopasztani magát.

Elindultam a Thackeray Streeten, és egyből megfeledkeztem Snagsby anya furcsa receptkönyvéről. Megszaporáztam a lépteimet, a gondolataim egyetlen kép körül kavarogtak: Rebeccát gonosz lokkok üldözik a fehér kísérteterdőben.

Az Óragyémánt szabályai roppant világosak. A kő látomást nyújt arról, ami volt, van vagy lesz. Rebecca levendulaszín ruhájából egyértelmű volt, hogy az a jelenet a bál éjszakáján játszódott. És biztos voltam benne, hogy Rebeccát nem az előtt üldözték az erdőben, hogy felvette a nyakláncot, és távozott az élők sorából.

Vagyis egyetlen lehetőség maradt. A kő azután mutatta Rebeccát, miután felvette a nyakláncot. Vagyis a kísérteterdő Prospában lehet. Viszont Miss Frost azt mondta nekem, hogy Rebeccának csak a lelke kelt át abba a világba. És hogy meghalt. A saját szememmel láttam, hogy üres burokká zsugorodik. A látomásban viszont nagyon is elevennek látszott.

Miss Frost hazudott volna? És ha igen, mit titkol még előlem? De nem, most nem gondolok arra a paradicsomfejű némberre! Most csak Rebecca számít. És az, hogy segítsek neki. Hogy elérjem.

Annyira lefoglaltak a gondolataim, hogy nekimentem egy nyakigláb fickónak, aki az ellenkező irányba tartott. Fenomenálisan nagyot ütköztünk. Én hátratántorodtam. Ő oldalra pördült, két kézzel a szendvicse után kapott, de már késő volt, az egész leesett a földre.

- Nézzen a lába elé! - csattant fel.

- Nincs rá időm - feleltem. - Fontos megmentésre igyekszem. - Vállat vontam. - Különben is maga a hibás.

- Én? Maga szinte fellökött! - A fiatalember vádlón a szendvicsre mutatott. - Maga miatt elvesztettem az ebédemet.

Ami felháborító vád volt. Már-már épp figyelmeztettem a kellemetlen frátert, hogy készüljön a verésre, amikor a tekintetem megakadt a kis csuklyás alakon, aki mögötte cikázott a tömegben. Kifejezetten alacsony volt, és barna köpenyt viselt. Vérem felébredt a szundikálásból, és felgyorsulva robogott az ereimben. Egy lokk volt!

Ezért is indultam el sietve.

- Hé, jöjjön vissza! - kiabált utánam a fiatalember. - Tartozik nekem két shillinggel!

A gonosz törpe jó húsz lépésre járt előttem. Elhaladt egy üzlet ponyvatetője alatt, ami az utca túloldaláig ért, és félhomályos alagutat alkotott. A zsivány a mérete miatt ügyesen cikázott a gyalogosok között, többször is eltűnt a szemem elől.

A sikátorban nyüzsögtek a gyalogosok, attól féltem, hogy teljesen eltűnik, mielőtt elkaphatnám. Márpedig el kellett kapnom! A lokkok Miss Alwaysnek dolgoznak, vagyis tudniuk kell, hol tartják fogva Rebeccát. Bármire képes voltam, hogy kiszedjem az igazságot azokból a gyilkos kis haramiákból!

Drasztikus lépés szükségeltetett.

Leugrottam a járdáról az útra, és megcéloztam egy üres almáskordét. Elrugaszkodtam, de olyan merészséggel, hogy még egy ötcsillagos tábornok is sírva fakadt volna irigységében. Felugrottam a kordé kerekére, de rögtön el is löktem magam, úgyhogy máris egy bolt sátorponyvája felé repültem. Bal kézzel elkaptam a peremét, villámgyorsan felhúzódzkodtam rá, aztán felpattantam, és futásnak eredtem.

Kiderült, hogy sátorponyván futni nem is olyan könnyű. Éles szögben merednek a boltok bejárata felett, elég nagy kihívás végigrohanni rajtuk. Nekem persze egy pillanatig se okozott gondot.

A ponyvák tövéhez közel lépkedtem, és hamarosan már rohantam. A vastag vászon némileg ruganyos volt, és az Atlanti Cipőtársaságról átugrottam a Biztos Befektetésekre, majd a Harding Progresszív Szabókra. Ahogy átlendültem az utolsó ponyvára (egy szivargyártóéra), imádkoztam, hogy elég gyors legyek, és utolérjem az alattam iparkodó ördögi lokkot.

Ha az ember félig halott, az elképesztő előnyt jelent ilyen helyzetekben, például nem kellett aggódnom, hogy leesek, és a nyakamat szegem. Átugrottam az utolsó ponyvatetőre, megragadtam a szélét, és lelendültem. Úgy repültem a levegőben, akár egy halálvágyó trapézművész, és a járda felé zuhantam. Megsemmisítő kecsességgel értem földet. Eltekintve egy kis bukfenctől. És a csípőmbe nyilalló égő fájdalomtól. És némi káromkodástól.

Amikor feltápászkodtam, láttam, hogy a nyüzsgő tömeg megdermedt. Néhányan leesett állal bámultak, mintha volna bármi különös abban, hogy egy lány leugrik egy ponyvatetőről. Mások faragatlanul mutogattak és sugdolóztak. A tömeget pásztáztam. A lokknak nem volt semmi jele. Gyorsabb lett volna nálam? Elmenekült? Nem tudtam elhinni.

Talán beugrott az egyik boltba, és ott rejtőzött el. Igen. Átkutatom mindegyiket, amíg meg nem...

A tekintetemet hirtelen visszakaptam egy vörösfekete ruhás nőre. De nem ő érdekelt. Egy barna köpeny lebbent mögötte, arra figyeltem fel.

Nyomakodni kezdtem a tömegben. Félrelöktem a vörösfekete ruhás nőt (ijedten felkiáltott, és nekiesett egy vekni kenyeret szorongató öregembernek), és mohón bámultam oda, ahol korábban állt. Ott volt bizony. Apró termet. Hosszú barna köpeny. A gyűlöletes csuklya.

Egy lokk.

Ha éreztem is félelmet, a haragommal nem ért fel. A szemem hidegen csillant. A szívem dühödten vert. A lokk felém indult. Úgyhogy kikaptam a kenyeret az öregember kezéből és meglendítettem. Halántékon találtam a pöttöm ördögöt. A csökött csuklyás csatlós megtántorodott, és felnyikkant. A tömegben kiáltások harsantak:

- Megütötte!

- Szörnyű lány!

- Hívjanak rendőrt!

- Hol van Rebecca? - támadtam a lokkra. - Mért kergettétek az erdőben? Hol tartjátok fogva? Felelj, te kis sakál!

- Hagyd békén! - kiáltott rám az öregember (de szerintem csak azért volt mérges, mert a kenyere a járdán hevert).

- Nem én! - kiáltottam. Azok a féleszűek majd megköszönik nekem, ha leleplezem ezt a kis szörnyeteget. A szerzet gyorsan felállt, és el akart inalni. Könyörtelenül rávetettem magam. Megragadtam a csuklyáját, és drámaian lerántottam a fejéről.

- Nézzék meg a saját szemükkel! - fordultam szembe a tömeggel. Biztos voltam benne, hogy rémülten sikoltozni fognak, amikor meglátják a leleplezett szörnyeteget!

De nem sikoltoztak. Rám meredtek szúrós szemmel. A fejüket rázták, és cöccögtek, mintha nálam gonoszabb lányt még sosem láttak volna. Mért nem menekülnek észvesztve?

A foglyom felé fordultam. Egy elegáns törpe állt előttem. Hullámos, szőke haj. Sűrű bajusz. Gödrös áll. És bosszús tekintet.

- Ez meg mit akar jelenteni? - mennydörögte elképesztően erős akcentussal (azt hiszem, német). - Kereskedtem kávéval már a világ legveszedelmesebb zugaiban, de még soha nem támadtak meg a nyílt utcán!

- Sajnálom, drágám! - mondtam gyorsan. - Azt hittem, aljas bérenc egy másik világból. Pedig csak egy nagyon alacsony kávékereskedő, aki szeret csuklyás köpenyt viselni. - Meg akartam paskolni a fejét, de igen durván félreütötte a kezem. - Akkor nincs harag?

Rám vicsorgott (a németek így fejezik ki a teljes megbocsátást), közben a dühödt tömeg úgy meredt rám, mintha fához akarnának kötni és rohadt zöldséggel megdobálni. Ideje volt a távozás hímes mezejére lépni. Újra bocsánatot kértem a felháborodott fickótól (talán még pukedliztem is), aztán elindultam, remélve, hogy nem vesznek üldözőbe.

A hátam mögött dühös kiabálást hallottam: az öregember követelte, hogy vegyek neki egy új kenyeret. A törpe a nevemet és címemet akarta tudni. Egy éles hangú nő azt kívánta, hogy essek bele egy verembe. Aztán a hangjuk eltompult, mert élesen balra fordultam, és eltűntem egy másik sikátorban.

Tönkretettem egy kenyeret, egy szendvicset és kis híján egy nemzetközi kávékereskedőt. Nem nevezhető sikeres délelőttnek. Lassítottam, hogy levegőhöz jussak, és a majdnem erőszakig fajult bolondozás félelme és izgalma átváltott csalódásba. Eredetileg abban bíztam, hogy Miss Always egyik lokkjának elfogásával eljutok Rebeccához. Nem így történt.

Átvágtam a téren, és kettesével véve a fokokat, felrobogtam a könyvtár lépcsőjén. Rebecca rémült arca beleégett az agyamba. El kellett jutnom hozzá. Meg kellett mentenem. A legtöbb frissen örökbe fogadott lánynak fogalma sem lenne, mihez kezdjen egy ilyen problémával. Nekem viszont volt. Segítségre volt szükségem, és azt is tudtam, honnan kapom meg.

Ötödik fejezet

Eltűntem?

Bólintottam.

- Az egyik pillanatban még szellemekről beszélt velem, a másikban nem volt sehol. Mi történt?

Miss Carnage feltolta az okulárét gigászi orrán.

- Nagyon egyszerű a magyarázat, Ivy. Az olvasóteremben vészhelyzet alakult ki, ami azonnali beavatkozást igényelt.

- Miféle vészhelyzet?

A dundi könyvtárosnő kitotyogott a kölcsönzőpult mögül, és a könyvtár nagy ablakaihoz kísért. Odakint alacsonyan hasaltak a felhők, borongós félhomályba borítva a hatalmas termet.

- Nos, Ivy, két korosabb hölgy összeveszett az Üvöltő szeleken.

- Verekedtek is? - kérdeztem reménykedve.

- Verekedtek volna, ha nem érek oda időben.

Ami borzasztó csalódottsággal töltött el.

- Örülök, hogy ilyen hamar újra látlak - folytatta Miss Carnage -, de nem tudtam nem észrevenni, hogy itt hagytad a könyveket, amiket kiválasztottam neked. Nem érdekelnek?

- Egyáltalán nem, drágám - feleltem gyengéden. - Mindent tudok a szellemekről, amit tudni akarok. Más ügyben jöttem.

A vastag szemüveg mögött Miss Carnage sötét szeme tágra nyílt.

- Igen?

- Van egy barátnőm, akinek segítségre van szüksége. Szörnyen komplikált. Tudja, a barátnőm olyan helyen van, amit elég nehéz megtalálni, és attól félek, ha nem érem el, kellemetlen vég vár rá.

- A barátnőd veszélyben forog?

- Iszonyú veszélyben.

- Élet-halál kérdése, Ivy?

Bólintottam.

- A helyzet azért is igazságtalan, mivel a barátnőm egyszer már meghalt.

A könyvtárosnő szája kinyílt, akár egy csapóajtó.

- Ez szörnyen... szokatlan... és nagyon veszélyes. Elkísérjelek a rendőrségre bejelentést tenni?

- A barátnőm nem Angliában van, drágám - feleltem. - Hanem nagyon-nagyon messze.

Miss Carnage megköszörülte a torkát.

- Csak nem úgy érted, hogy...?

- De igen, drágám. - Közelebb léptem Miss Carnage-hoz, hogy érezze a következő kijelentés fontosságát. - Legutóbb említett bizonyos könyveket, amiket elrejtve tartanak a könyvtárban. Kísértetekről és világon belüli világokról. Nem így mondta?

Miss Carnage csodálatosan elsápadt. Bólintott.

- Tudom, hogy hol a barátnőm, legalábbis azt hiszem - folytattam. - Csak fogalmam sincs, hogyan jussak el oda, mivel az ilyesmiben kevés a tapasztalatom. Maga az első és utolsó reményem, Miss Carnage.

- Egek! - kopogtatta meg hegyes állát. - Ez szörnyen váratlan, Ivy, mit... mit vársz tőlem?

- Mutassa meg a könyveket, amikről beszélt!

- Könyv - helyesbített határozottan Miss Carnage. - A téged érdeklő témáról egyetlen könyv létezik.

Körülnézett, majd megfogta a karomat, és elvezetett a könyvtár egy távoli sarkába, amelyet szinte senki nem látogatott: az ausztrál irodalomhoz.

- Jómagam még soha nem láttam, de hallottam róla pletykákat - magyarázta suttogva. - Ambrose Crabtree kézirata, egy különc tudósé, aki a misztika és a távoli helyek tanulmányozásának szentelte az életét. A kutatásai anyagát a könyvtárnak adományozta. Egyetlen könyv az egész, a címe: Fellebben a fátyol. A vezetőség egy őrült veszedelmes locsogásának találta, és utasítást adott, hogy zárják el a könyvtár alatti pincébe.

- Izgalmas.

- Ahogy korábban mondtam, ez is egyike annak a néhány műnek, amit túl radikálisnak ítéltek ahhoz, hogy kint tartsák a polcokon. Vannak, akik félnek attól, amit nem érnek fel ésszel. - Tekintetét az enyémbe fúrta. Féktelen csodálat töltötte el. - De nem te, Ivy.

- Én aztán nem, drágám. Az idegeim acélból vannak. A bátorságomat a hóhér is megirigyelhetné. - Akkor egy okos gondolat jutott eszembe (mint oly gyakorta). - Ha ez a könyv olyan veszélyes, miért nem semmisítik meg?

A könyvtárosnő szemöldöke felszaladt.

- Talán túl veszélyes megsemmisíteni!

Ami abszolút érthető volt!

- Nem teszek úgy - folytatta -, mintha érteném, mi történt a barátnőddel vagy tudnám, hogy hol van, de úgy érzem, ha van könyv a világon, ami segíthet, akkor az a Fellebben a fátyol.

- Egyetértek. Legyen olyan drága, és hozza ide nekem íziben!

Miss Carnage a fejét ingatta.

- Az lehetetlen! Remélem, nem hiszed, hogy azért beszéltem neked erről a misztikus kéziratról, ami egyébként tökéletesen megfelelne a te igényeidnek, mert oda akarom adni neked.

- Pedig pontosan ezt gondoltam, drágám.

- Mr. Crabtree könyve sokkal veszélyesebb annál, hogy csak úgy kísérletezz vele. Nem, nem, képtelenség!

Sóhajtottam.

- Ez elkeserítő, de megértem. Akkor találok más megoldást.

- Mint mondtam, Ivy - hadarta Miss Carnage -, nem segíthetek. A kézirat a pincében van elrejtve, a könyvtár alatt. Át kéne osonnod a hátsó irodán, lemenni a lépcsőn, el egészen a pince túlsó végéig. A széf egy régi nyomdagép alatt van elrejtve, hogy senki ne találja meg. - Miss Carnage belém karolt, és elindultunk vissza arra, amerről jöttünk. - Még ha sikerülne is megtalálnod a széfet - folytatta -, kulcs nélkül úgysem tudnád kinyitni. - Hanyagul a kölcsönzőpultra és a mögötte lévő irodára mutatott, amelyet üvegfal választott el a teremtől. - És noha a kulcs Mr. Ledger íróasztalának alsó fiókjában van, ő mindig az irodában tartózkodik, kivéve hétfő reggelente, amikor elkíséri az anyját a teázóba a park túloldalán. - Miss Carnage hirtelen nagyon ünnepélyes lett. - Ostobaság volt tőlem, hogy egyáltalán beszéltem a könyvről. Kérlek, felejtsd el, hogy mondtam róla bármit is!

A féleszűre mosolyogtam.

- Már el is felejtettem.

Miután egész délelőtt zsémbesen morogtak, a csúnya felhők végül akkor értek el a töréspontra, amikor hazafelé tartottam a könyvtárból. Éppen befordultam a Thackeray Streetre, ahogy zuhogni kezdett. Elmúlt dél - Snagsbyék bizonyára hazaértek Mrs. Quilptől, és dühösek rám de előző éjszaka óta most először könnyű volt a szívem. Mert remény támadt bennem, amit Mrs. Carnage-nak köszönhettem.

Miközben fecsegett és az okokat sorolta, miért nem juthatok hozzá Ambrose Crabtree könyvéhez, sejtelme sem volt róla, hogy ijesztő figyelemmel hallgatom, és magamban jegyzetelek.

Immár birtokomban volt minden információ ahhoz, hogy megszerezzem a Fellebben a fátyolt. Kínszenvedés lesz egy egész hetet várni, csakhogy ez a kézirat jelentette az egyetlen esélyt, hogy megtaláljam Rebeccát. Nem lesz egyszerű ellopni a könyvet, de én rátermett voltam a feladatra; végül is egy besurranó tolvaj veszett el bennem.

Megszaporáztam a lépteimet, hogy lehagyjam az esőt - hiába átvágtam az úton, és akkor vettem észre a lányt, aki fel-alá járkált a Snagsby-ház előtt. Esernyőt tartott a feje fölé, nagyon elegáns, világos rózsaszín ruhát és fehér tollas kalapot viselt.

Kikerültem egy lámpaoszlophoz kikötött kakiló lovat, és már majdnem az ajtóhoz értem, amikor a lány elém lépett, és a nevemen szólított. Ami igen váratlanul ért.

- Szörnyen sajnálom, hogy zavarlak, Ivy - pillantott a ház felé -, de nagyon szerettem volna egy szót váltani veled!

- Majd máskor, drágám. Késésben vagyok, és Snagsby anya már biztos rájött, hogy nem takarítottam ki a bemutatótermet.

- Persze, milyen tolakodó vagyok - mondta dallamos hangon. - Csak régóta várok rád, és nagyon fontos.

Borzasztóan csinos volt: szív alakú arc, rózsás orca, kék szem, a feje tetejére tornyozott, selymes, barna haj. Észre sem vettem, hogy ez a bájos idegen mindkettőnk fölé tartotta az esernyőt.

- Akkor gyere be! Beszélhetünk, amíg megtörölközöm.

- Inkább itt beszélnék, ha nem baj.

Szörnyen szerettem volna bemenni az esőről, de a híres nagylelkűségem felülkerekedett.

- Jól van, bökd ki!

- Estelle Dumbleby vagyok, és a segítségedre lenne szükségem. - Könnyek gyűltek a szemébe, és elsírta magát. Fenségesen szomorúnak látszott! - Bocsáss meg, mostanában érzelgős vagyok, nemrég vesztettem el édesanyámat, Lady Dumblebyt. Felteszem, hallottál róla.

- Azt se tudom, hogy eszik vagy veszik - feleltem kedvesen. - Olcsó koporsót szeretnél Lady Dumblebynek? A havi ajánlatunk kettőt egy áráért.

Esteile meghökkent. (Nem csoda, hihetetlen ajánlat!) - Most már árva vagyok - mondta remegő ajakkal -, és talán fura, hogy egy tizenhat éves fiatal nő ilyen gyámoltalan, de egy lánynak mindig szüksége van az anyjára, nem igaz, Ivy?

Vállat vontam.

- Én egész jól megvoltam nélküle.

- Nemrég fogadtak örökbe Snagsbyék, nem?

- Ó, igen! Csodálatos nap volt! Napkeltétől napnyugtáig pityeregtünk.

- Ha az embert nagy veszteség éri, nehéz megmondani, kiben bízhat. - Esteile Dumbleby szomorkásán mosolygott. - A keselyűk azonnal körözni kezdenek, amikor egy örökösnő hozzájut a jussához.

- Akkor sokkolóan gazdag vagy?

A fiatal nő felkacagott.

- Azt hiszem, mondhatjuk.

- Tudom, milyen érzés. Hónapokkal ezelőtt én is hatalmas vagyonhoz jutottam. Ötszáz kerek fonthoz. - Azt már nem tartottam szükségesnek hozzátenni, hogy Snagsby anya elvette a pénzt. Megőrzésre. - A gazdagság nagy teher.

Estelié bólintott.

- Anyám volt az egyetlen a világon, akire számíthattam, és most...

- Nincs más családtagod?

- Egy unokabátyám - felelte az örökösnő komolyan -, de nagyon öreg és gyenge. Volt egy bátyám is, Sebastian. Eltűnt, amikor még kislány voltam, de jól emlékszem rá.

- Lélegzetelállítóan fájdalmas történet.

- Sebastianről akarok beszélni veled, Ivy. Anyám az elmúlt tizenhárom évet azzal töltötte, hogy megpróbálta megtalálni, de sikertelenül. Aztán anyám halála után belenézhettem a papírjaiba, és egy elképesztő felfedezést tettem. - Snagsbyék ajtajára nézett, és a hangja megremegett. - A bátyám az eltűnése előtt több alkalommal ellátogatott ebbe a házba.

- Ez nagyon rejtélyes! Gyere be, és kérdezd meg a...

- Azt nem tehetem! - vágott közbe Esteile. - A nyomozó, akit anyám felbérelt, kikérdezte Snagsbyéket, és tagadták, hogy találkoztak volna a bátyámmal. Bizonyíték híján az ügyet ejtették. De én hiszem, hogy van mögötte valami.

- Azt akarod, hogy kérdezzem meg Snagsbyéket Sebastianről, ugye?

- Nem! - Megragadta a karom. - Sokkal alantasabb dolgot kérek tőled, Ivy. Azt akarom, hogy kutass, áss le jó mélyre, nézd át a papírjaikat és feljegyzéseiket, tartsd nyitva a füled, hátha találsz kapcsolatot a bátyám és a szüleid között!

- Miért segítenék neked?

- Mert te tudod, milyen elveszíteni valakit - érkezett a gyászos felelet -, és hiszem, hogy ha a helyemben lennél, és esélyed lenne megkeresni a szeretteidet, eget-földet megmozgatnál érte.

Rebecca jutott eszembe. Nem volt a vérrokonom, mégis kétségbeesetten meg akartam találni.

Önkéntelenül rábólintottam.

- Meglátjuk, mit tudok kideríteni.

- Snagsbyék nem tudhatják, hogy miben mesterkedsz! - intett óva szigorúan Esteile. - Ha gyanút fognak... az veszedelmes lehet rád nézve. - Az eső még jobban rákezdett, dörgött az esernyőn a fejünk felett. - Köszönöm, Ivy, a segítséged reményt ad nekem. Jaj, drágám, most hagylak bemenni.

- Hogyan érlek el? - kérdeztem, hogy még egy pillanatig ott tartsam Estelle-t.

- Majd én kereslek. Viszlát, Ivy!

Esteile elsietett, és noha most már szabadon záporozott rám az eső, csak álltam ott, és néztem utána. Ekkor fogalmazódott meg bennem egy zavaró kérdés.

- Honnan tudsz annyit rólam? - szóltam utána. De a csinos lány már messze járt, és nem hallotta.

Hatodik fejezet

Snagsby anya behúzta a függönyt, és fújtatva hanyatt dőlt a hintóban.

- Ostoba kocsis! - zsémbelt. - Ő talán ráér egész nap a városban ténferegni, de én nem! - A napernyőjével ráütött a tetőre. - Iparkodj, te tohonya, vagy délre se érünk Mayfairbe!

Amikor az Esteile Dumblebyvel folytatott titkos csevegés után beléptem a házba, bőrig ázva és iszonyúan elkésve, a legrosszabbra számítottam. Szinte sokkolt, amikor Snagsby anya semmi kellemetlen dolgot nem vágott a fejemhez.

Sőt azon túl, hogy megkérdezte, hogyan mertem engedély nélkül elmenni, gyanakvás nélkül elfogadta a magyarázatomat (hogy felemelő verseket kerestem). Még jobban sokkolt, amikor meg sem vizsgálta a búcsúztatótermet, hogy kitakarítottam-e.

Jókedvét a Mrs. Quilp betegágyánál tett látogatásnak köszönhette. A szerencse úgy hozta, hogy Mrs. Quilp pár perccel azelőtt patkóit el, hogy Snagsbyék odaértek. Ami még jobb, a férje több minőségi kiegészítőt is kért a koporsóhoz.

Miután megtörölköztem és átöltöztem, Snagsby anya közölte, hogy másnap elmegyünk, és új ruhát varrat nekem.

- Snagsby anya, ne is törődjön azokkal, akik csúnya dolgokat pletykálnak magáról, a szomszédok, kuncsaftok, bárki, aki találkozik magával! - mondtam, amikor másnap reggel elindultunk Mayfairbe. - Az, hogy új ruhát vesz nekem, nyilván a legfinomabb selyemből, narancssárga színben, szép csipkeszegéllyel és fehér övvel, a legjótékonyabb lélekre vall. - Megpaskoltam a karját. - Maga az élő bizonyítéka, hogy az ember lehet sokkal kellemesebb egyéniség, mint amilyennek kinéz.

A hintó megállt, hogy egy csapat iskolás lány meg a tanárnőjük átkelhessen az utcán.

- Az új ruhád fekete lesz. Fekete, egyszerű és ünnepélyes - közölte Snagsby anya. - Az elkövetkező hetekben több fontos találkozónk lesz, amire egy kék ruha nem megfelelő.

Hirtelen késztetést éreztem, hogy kilökjem Snagsby anyát a hintóból. Vagy minimum megragadjam a dudoros orrát, és jól megtekerjem. De csak annyit mondtam:

- Értem.

Esteile Dumbleby és a titokzatos, bánatos kérése jutott eszembe. Snagsbyék papírjai és feljegyzései között kutakodni nagy kihívásnak tűnt. Estelié története - halott anya, eltűnt testvér - tragikus volt, de az ember lányának csak huszonnégy órából áll a napja. És már így is éppen eléggé lefoglalt a szörnyű sorsú Rebecca.

Amúgy ijesztően ügyes voltam a kutakodás művészetében.

- Lady Dumbleby meghalt - jegyeztem meg csak úgy. - Az egész város erről beszél.

- Ki? - kérdezte Snagsby anya.

- Lady Dumbleby. Roppant fontos család. Mintha egy idősebb fiútestvérről is olvastam volna. Ha jól emlékszem, Sebastiannek hívták. Szörnyen titokzatos körülmények között tűnt el sok éve.

- Én nem törődöm a pletykákkal, és neked sem kéne! - jött az éles válasz.

Csodálatosan haladtak a dolgok!

- Ha vannak súlyos és kellemetlen titkai, drágám, velem, szerető lányával megoszthatja. Például ha netán egyszer-kétszer találkozott egy fiatalemberrel, akit aztán netán a föld nyelt el, és kivel nem történt ilyen, akkor ez a megfelelő pillanat, hogy kiöntse a szívét.

- Kivel beszéltél te? - A hangja sziszegett, és szeme körül a ráncok feszes domborzati térképpé gyűrődtek. - Figyelj rám, ifjú hölgy! Nem tudom, mi lett Sebastian Dumblebyvel, és nem is érdekel. Többet pedig nem beszélek erről, megértetted?

- Ne kapja fel a mosdóvizet, drágám, én csak csevegek!

Snagsby anya nagy levegőt vett. Megint elhúzta a függönyt, és kitekintett az elsuhanó utcákra. Ahogy kifújta a levegőt a tüdejéből, a harag is elhagyta azt a szigorú, meggyötört arcát.

- Ha visszaértünk a varrónőtől - mondta -, elkíséred Mrs. Dickenst a piacra. Olyan tűrhetetlen mennyiségű burgonyát és tököt eszel, hogy szegény asszony nem tud annyit egymaga hazacipelni.

Ami ideális pillanat volt, hogy valami sokkal kevésbé ellentmondásos dologgal hozakodjak elő.

- Mrs. Dickens említette, hogy egy receptkönyvet cipel magával, ami szerintem csodálatosan hóbortos dolog. Nem csinálna valami édességet ma este?

- Mrs. Dickens jobban tenné, ha befogná a száját!

Jaj nekem, csak nem tiltott témába botlottam!?

- Imádom a családi recepteket - mondtam vidáman. - Pocketéknek sok volt, egyik nemzedék adta a másiknak. A legtöbb elveszett a tragikus aligátorsütemény esetben 1842-ben, ugyanis Mortimer bácsi nem értette azt az apróságot, hogy az állatot nem élve kell tésztába csavarni. Hét Pocketet elvesztettünk aznap.

- Tudsz te értelmesen is beszélni? - csattant fel Snagsby anya.

- Csak veszedelmes vészhelyzetben, drágám. Az anyjáé volt? Mármint a receptkönyv. Megnézhetem?

- Tegnap délután üzentem Mrs. Roachnak - engedte el a füle mellett a kérdést Snagsby anya -, és ma reggel válaszolt. A lányaival elfogadták a meghívásunkat. Jövő kedden háromra jönnek teára.

Talán ujjongtam örömömben, de nem sokáig. Valami szomorút és aggasztót láttam Snagsby anya förtelmes ábrázatán. A receptkönyvének története van, ebben biztos voltam. Olyan története, ami sok mindent megmagyaráz szegény asszony savanyú természetéről.

És ez pazar ötletet adott.

A varrónőnél tett látogatás nem indult a legjobban. A varrónőnek, Miss Uptonnak döbbenetesen sápadt volt a bőre, tompa a szeme és reszelős a lélegzete. Természetesen feltételeztem, hogy azért, mert halott. Nógattam, hogy lebegjen a fény felé.

- Mi az ördögről hadoválsz? - förmedt rám Snagsby anya.

Sejtelme sem volt arról, hogy látom a szellemeket.

- Nem akarom megijeszteni, drágám, mert maga nem látja ezt a förtelmes jelenést itt előttem - mutattam Miss Uptonra. - Olyan a bőre, mint a tetemeké.

A halál bűze lengi körül. Sorolnám még, de túl kulturált vagyok. Egy serdülő Hófehérke veszett el bennem.

A varrónő megsértődött. Azt mondta, elmondhatatlanul faragatlan vagyok.

- Lelenc - magyarázta Snagsby anya. Nekem fel kellett lépnem egy sámlira, és mozdulatlanul állni. - Nem kellett senkinek, és nincs egyetlen vérrokona sem. Mr. Snagsbyvel megsajnáltuk, hogy nincs hová mennie.

Miss Upton egy fekete szövetet dobott rám. Szerencsére a tetején vágtak egy lyukat a fejemnek, így kiláttam a varroda ablakán a forgalmas utcára.

- Maga egy jótét lélek - tűzdelt körül tűkkel a varrónő -, hogy befogad egy kóbor gyereket, és a sajátjaként bánik vele.

- Bizony - mondta Snagsby anya komolyan - mind megtesszük a magunkét, különben a lány a szegényházba kerülne.

- Ebben téved, drágám - mondtam. - Szívesen fogadnának abban a faluban, ahonnan anyám származott. Minket Pocketeket ott nagy becsben tartanak. A helyi asszonyok minden télen kifaragják az egész család szobrát fagyott disznózsírból. A főtéren állítják fel, Napóleoné mellett.

Miss Upton és Snagsby anya tátott szájjal bámultak rám.

- Ostoba lány! - tajtékzott Snagsby anya.

Az órámra néztem, és a fejemet ingattam.

- Szaporán, Miss Upton, csipkedje magát, csak engem ne, mert a lábam már...

Nem tudtam befejezni a mondatot, mert kinéztem az ablakon, és éppen egy szürke köpenyes nő ment el odakint. Barna haj. Szemüveg. Felszegett fej. Szapora, céltudatos léptek. Láthatóan nagyon sietett.

- Hová mész? - bődült el Snagsby anya, amikor letéptem magamról a szövetet, és leugrottam a sámliról. - Azonnal gyere vissza, ifjú hölgy!

Átrohantam a varrodán, feltéptem az ajtót, és kiugrottam a gyalogösvényre.

- Megháborodott! - hallottam a hátam mögött Miss Upton hangját.

A rémült károgásuk azonban gyorsan elhalkult. Már az utcán viharzottam, a járókelők között cikázva. Megpillantottam Miss Alwayst, és ezúttal nem fogom elszalasztani.

Hetedik fejezet

Elnézést, hölgyeim! - léptem át két nő között, akik kalapokról fecsegtek. Miss Always balra fordult az utca végén, és eltűnt a szemem elől.

- Mi ez a nagy sietség? - szólt rám az egyik nő.

- Egy gonosztevőt üldözök, drágám - feleltem, vissza se nézve. - Roppant veszedelmes dolog.

Futásnak eredtem, rohantam a nyüzsgő sikátorban. A sarkon megtorpantam. Balra néztem. Miss Always jókora egérutat nyert, már vagy harminc lépéssel előttem járt, hosszú köpenyében komor alaknak tűnt. Amikor legutóbb üldöztem valakit, kiderült, hogy egy ártatlan törpe, de ezúttal szemernyi kétségem sem volt. Minden bizonnyal Miss Always az. Bárhol megismerném.

Egy egész bagázs Bibliát szorongató, buzgón diskuráló lelkész állta el az utamat. Lélegzetelállító ügyességgel cikáztam köztük, és hamarosan újra megtaláltam a célpontot. Miss Always lassított. Kissé elfordította a fejét.

Ösztönösen a falhoz lapultam. Meg se moccantam. Ez nem okozott gondot, úgy bele tudok olvadni a környezetbe, akár egy lámpaoszlop. Még a lélegzetemet is visszafojtottam. Imádkoztam, hogy Miss Always nehogy hátranézzen. Nem nézett, gyorsan továbbindult.

Az utca felénél befordult jobbra egy keskeny sikátorba. Mire odaértem, éppen átvágott a kis utcán, és eltűnt egy tompavörös épületben. Elég mocskos ház volt. Az ablakok szinte feketék voltak a koromtól és az elhanyagoltságtól. Két választásom volt: vagy követem a hitvány banyát, vagy kint várok, amíg elő nem bukkan újra.

Gyorsan rájöttem, hogy az épületnek hátsó bejárata is lehet (úgy vág az eszem, hogy egy Scotland Yard-i nyomozó is megirigyelné). Miss Always talán azon át akar elmenekülni. Szívszorító merészséggel utánaeredtem, belöktem az ajtót, és beléptem az épületbe.

De nem jutottam messze. Összeütköztem valakivel, aki meg kifelé igyekezett. A vállunk csattant össze, és mindketten felkiáltottunk. A hall kifejezetten félhomályos volt, az orromig is alig láttam.

- Jó ég! - mondta a nő.

Akkor cselekedtem: megragadtam a karját. Felkiáltott. Megpróbálta kitépni magát. Szorítottam, akár a satu.

- A játéknak vége, Miss Always! - kurjantottam, és az ajtón át kivonszoltam az utcára. - Mit tettek az ocsmány csatlósai Rebeccával? Hol van?

Amikor a napfényre értünk, végre szembenézhettem a foglyommal. Ami sokként ért. Ugyanis Miss Carnage állt előttem barna ruhában, teljesen megszeppenve. Hatalmas orrát fogdosta szörnyen döbbenten. Azonnal elengedtem.

- Ivy, mi az ördögöt művelsz? - kérdezte remegő hangon.

- Én ugyanezt kérdezhetném! - vágtam vissza. Elnéztem mellette, be a nyitott ajtón. - Nem látott egy szürke köpenyes nőt?

- Senkit nem láttam. Miért támadtál meg, Ivy? Mi folyik itt?

- De látnia kellett! - erősködtem. - Egy perce ment be ide.

- Hát... akkor talán kiment egy hátsó ajtón.

Újra besiettem az épületbe, el a lépcső mellett, leghátra. Tényleg volt hátsó ajtó, és tárva-nyitva állt. Amikor újra kimentem, Miss Carnage még ugyanott állt, és a zaklatottsága jottányit sem csillapult.

- Nos, Ivy, mit tudsz felhozni a védelmedre? - söpörte le a ruháját. - A viselkedésed mélységesen megdöbbent.

Visszanéztem az épületre. A bejárati ajtó felett kopott felirat volt olvasható: „Buzzby Színházvilága - színpadi kellékek minden célra”. Valami nem stimmelt.

- Miss Carnage, mi dolga itt magának? Itt színházi jelmezeket és sminkeket kölcsönöznek, nem?

- Azt nem tudom. A fogorvosom a legfelső emeleten dolgozik. - Megérintette az arca jobb felét. - Egész éjszaka szörnyű fájdalmak gyötörtek. - Nem láttam fogorvost hirdető táblát, de mielőtt rákérdezhettem volna, Miss Carnage folytatta: - Doktor Moonstone most költözött ide Waterlooból, és örültem, hogy ilyen gyorsan fogad. - Elfintorodott. - Azt mondta, hogy az őrlőfogaim állapota sokkoló.

Ami abszolút hihető volt. Kivéve, hogy...

- A hangja - mondtam. - Amikor odabent voltunk, és nem láttam az arcát, biztos voltam benne, hogy Miss Always hangját hallom.

- Az írónőét? - Az izgatottság eltűnt az arcáról, és nevetésben tört ki. - Nagyon sok embernek hasonlít a hangja, Ivy. - Két kezét gyengéden a vállamra tette. - Úgy nézek ki, mint Miss Always?

- Egyáltalán nem, drágám! Miss Always nem csinos, és nem feltűnő. Magának viszont pompás orra van, elképesztő nagy álla, jókora pocakja és olyan foga, hogy még egy szamár is elpirulna.

Miss Carnage keze lecsusszant a vállamról.

- Igen, nos...

- De el nem tudom képzelni, mit keresett itt Miss Always! - néztem újra a házra. - Azt hiszem, benézek Buzzby Színházvilágába, hátha megtudok valamit.

A könyvtárosnő meg sem kérdezett, csak belém karolt, megfordított és elindult velem.

- Engem nagyon aggaszt, hogy az utcákat járod, és ezt a nőt követed - mondta Miss Carnage komolyan. - Honnan ismered Miss Alwayst?

- Egy hajón találkoztunk, és kebelbarátnék lettünk - meséltem. - Ha jobban ismerném magát, elárulnám, hogy Miss Always egy vérszomjas kapuőr, aki tehetségesen szúr tőrrel az ember szívébe. így viszont csak annyit mondok, hogy Miss Always veszélyt jelent a társadalomra.

Miss Carnage-ot lenyűgözte a diszkrécióm.

- Nagyon bölcsen teszed, Ivy.

Hát nem aranyos lélek?

Befordultunk a sarkon, és elindultunk vissza a hosszú utcán. Az Admiralty Banknál Miss Carnage megállt, mondván, hogy itt dolga van.

- ígérd meg, hogy óvatosabb leszel, Ivy! - mondta komolyan. - Elszédülök, ha belegondolok, hogy Londonban bóklászol ezt a veszélyes írónőt üldözve.

A háta mögött kellemetlen visítás hallatszott, ami csak egyetlen helyről jöhetett.

- Az a különös asszony a te nevedet kiáltotta - jegyezte meg Miss Carnage.

Megfordultam, és nem lepődtem meg, hogy Snagsby anya trappol felém elborult ábrázattal.

- Az Snagsby anya. Megőrül az aggodalomtól, amikor elcsavargok.

- Vigyázz magadra, Ivy! Mennem kell.

Miss Carnage szaporán elindult az ellenkező irányba. Borzasztóan sietett, elrohant a bank mellett (amit furcsálltam), és eltűnt a sarok mögött, pont, amikor Snagsby anya ütésközeibe ért.

Olyan lelkesen zihált és fújtatott, akár egy gőzmozdony. Káromkodott, mint egy kocsis, így fejezte ki az örömét, hogy megtalált. Aztán megragadta a karomat, és szeretettel visszarángatott a varrónőhöz.

Aznap este nem kaptam vacsorát. Még Mrs. Dickensnek is megtiltották, hogy meglátogasson egy kegyelemtál tökkel és káposztával. Snagsby anya elborzadt a viselkedésemen. Megrótt, hogy egy úriember lánya nem rohan ki a varrodából, akár egy bankrabló. A kocsiban hazafelé egész úton faggatott, hogy miért futottam el.

Jobbnak láttam nem szólni Miss Alwaysről.

Tetézte a bajaimat, hogy Snagsby anya közben megnézte a búcsúztatótermet, így már tudta, hogy nem takarítottam ki. Még sosem láttam ilyen mérgesnek. Az orrcimpája remegett. A bámulatos bibircsókja bődületesen rángott. A bűneimért azonnal ágyba parancsoltak. Az ajtót rám zárták.

Cseppet sem voltam fáradt, gyertyát gyújtottam a sötét ellen. És nem azért, mert megijesztett, hogy láttam Miss Alwayst. Vagy mert aggasztott, hogy milyen aljas tervet főzhetett ki. Nem ám!

- Ivy...

A hang halk volt, de tiszta.

Kiugrottam az ágyból, és az ajtóhoz siettem.

- Mrs. Dickens?

Csend.

- Nem szeretné kinyitni az ajtót, nehogy Snagsby anya megverje - folytattam. - Ez tökéletesen érthető. De ha be tudna dugni pár nyers krumplit az ajtó alatt, én nagyon...

- Ivy...

Nem, a hang nem a folyosóról jött. Egyszerre közelről és távolról. Átsiettem a szobán, elhúztam a függönyt, és kinéztem a Thackeray Streetre. Az utcát gázlámpák szegélyezték, mézszín fényük sakkban tartotta a sötétséget. Hintó gurult el. Éjszakai járőr követte ráérősen.

- Ivy...

Õrjítő! Honnan jön a hang? Talán egy szellem?

Annyira lefoglalt ez a rejtély, hogy nem éreztem se a meleget a bőrömön, se a kő gyorsuló lüktetését a mellkasomon.

A gyertya hirtelen elaludt. A szobát árnyékok borították be.

De nem tartott sokáig, mert a hálóingem alól csodás, ezüstös fény fakadt. Nem tartott sokáig kivennem a nyakláncot, de az Óragyémánt izzása máris betöltötte a szobát, úgy érte a falakat, akár a téli napfény.

Törökülésben a padlóra huppantam, és belenéztem. A kőben halványulni kezdett a fény, és megláttam őt. Egy üres szoba sarkában kuporgott. Rémes, sárga falak. Fehér padló. Szőke haja ernyedten tapadt az arcához.

- Ne gyere ide, Ivy! - rebegte Rebecca Butterfield.

Kiáltani akartam. Sírni akartam.

- Rebecca - suttogtam. - Hallasz engem, Rebecca?

Mintha a kövön keresztül egyenesen rám nézett volna. A bőre nagyon halványan, de izzott.

- Felejtsd el, amit láttál! - Kapkodva vette a levegőt, a tekintete üres volt. Iszonyúan kimerültnek látszott. - Ne gyere értem, Ivy, mert várnak rád!

- Kik várnak, drágám? - A hangom rekedt és szánalmas volt. - Hol vagy, Rebecca? Mondd meg, hol vagy!

- Te viselted a követ, Ivy, és mégis életben maradtál.

Rebecca tekintete hirtelen megmozdult.

- Áruld el, hol tartanak fogva! - kiáltottam olyan hangosan, amilyen hangosan csak mertem.

A feje lecsuklott. A szeme lecsukódott.

- Ne gyere értem...

Akkor a sárga szobát elnyelte a mohó fekete köd. Kavargóit és gomolygott, majd szétnyílt, és az Óragyémánt az éjszakai eget mutatta, a csillagtakarót magasan London felett.

Rebecca eltűnt.

Nyolcadik fejezet

A búcsúztatóterem volt a legszebb szoba a házban. Vastag fehér szőnyeg. Sorokba rendezett tölgyfa székek. A sarokban templomi orgona. Faemelvény a koporsónak, kétoldalt nagy réz gyertyatartóval. Az ablakokat vörös bársonyfüggöny fedte, a szemközti falon egy hatalmas festményen csodás felhők, felszálló angyalok és kerubok, amik egy hosszú tekercset tartanak, azon arannyal a „Snagsby Takarékos Temetkezés” szavak. Nagyon ízléses volt.

- Szorgosan dolgozol, ifjú hölgy? - harsogta Snagsby anya az emeletről.

- Tövig súrolom az ujjaimat! - kiáltottam vissza.

Majdnem egy hét telt el azóta, mióta láttam Rebeccát a kőben, és minden egyes nap felért egy kínszenvedéssel. Alig vártam, hogy végre elmenekülhessek Snagsby anya és Mrs. Dickens figyelő tekintete elől, és ellátogathassak a könyvtárba. Megszerezzem a kéziratot. Csakhogy Snagsbyék úgy hajtottak, akár egy rabszolgát: verset olvastam hét beteg ágya mellett (ebből négy meghalt, mialatt aludtam, de mivel más probléma foglalt le, nem tűnt furcsának). Rebecca beszélt hozzám. Üzent, hogy ne menjek érte.

Hogy felejtsem el, amit láttam. Lehetetlen!

Abban nem voltam teljesen biztos, hogy látott vagy hallott, de kétségtelenül tudta, hogy ott vagyok. Az Óragyémánt ilyet még sosem csinált. Miss Frost nem beszélt róla, hogy ilyen ereje lenne. Utálatos kérdések villantak fel az elmémben.

Meg kellett szereznem Ambrose Crabtree könyvét. Igaz, hogy Miss Carnage figyelmeztetett, hogy veszélyes lehet, én azonban nem vagyok az a fajta, aki megolvad a veszély olvasztótégelyében, de nem ám!

- El ne felejtsd kifényesíteni a koporsót! - visította Snagsby anya.

Pirkadatkor a szalonba parancsolt azzal a szigorú utasítással, hogy addig ki nem tehetem onnan a lábam, amíg minden nem fénylik, akár egy új penny.

Két órán belül búcsúztatás lesz, és Snagsby anya emberei (két kellemes pojáca) már be is hozták a koporsót.

Sóhajtottam, és végigballagtam a széksorok között. Pár órán belül tele lesznek gyászoló rokonokkal. Mr. Talbot miatt jönnek, akinek sárgarépa akadt a torkán, hanyatt kiesett egy ablakon, és szörnyet halt.

Nyitott koporsó volt. Felléptem a dobogóra. Lenéztem a koporsóra, szegény Mr. Talbotra. Aki nem volt ott. Másvalaki volt ott. Ősz hajkorona. Véres hálóing. Más körülmények között elállt volna a lélegzetem a szörnyű sokktól, de nem ma. Még akkor sem, amikor a felpuffadt szerzet szeme felpattant. És sötét kacagás bugyogott ajkai közül.

- Mit csinált Mr. Talbottal, maga dagadt ördögfajzat? - kértem számon szigorúan.

- Elküldtem sétálni - dalolta Trinity grófnő.

Az álnok dagadék kilebegett a koporsóból, többször megpördült, csillagport szórt magáról, majd leszállt elém.

- Helló, gyermekem! - dorombolta.

- Menjen el! És tegye vissza Mr. Talbotot! Hol van?

A szellem gonoszul elmosolyodott. Sötét füstszalagok tekeregtek az orrából, a levegőben kígyóztak. Egymás köré csavarodtak, akár a kötél, és nyíl alakot vettek fel. A nyíl a hátsó falra mutatott. Megfordultam. Ott volt Mr. Talbot a legjobb öltönyében, egy széken ült az orgona mellett.

- Azonnal hozza vissza, maga ocsmányság!

- Jaj, de unalmas gyermek vagy! - A szellem intett az ujjával, mire Mr. Talbot felállt, a csontjai förtelmesen ropogtak-recsegtek. Aztán a grófnő bólintott, és a tetem támolygó, tétova lépésekkel felénk indult. Karja ernyedten lógott az oldala mellett. Feje riasztó gyakorisággal csuklóit hátra és előre. Fellépett a dobogóra, az ízületei csattogtak, akár az ostor.

Mr. Talbot merev ujjai megragadták a koporsó szélét. De ahogy be akarta tornázni törékeny testét a koporsóba, két ujja letört és a padlóra pottyant. Ami bizsergetően sokkoló volt. Amíg a tetem elfoglalta jogos helyét, és fejét lehajtotta a szaténpárnára, én felkaptam a két ujjat. Mr. Talbot kezéhez tettem és elrendeztem, amennyire tudtam.

A szellem még mindig felettem lebegett.

- Milyen valaki lányának lenni? Olyan, mint remélted?

- Menjen innen!

- Sajnos nem lehet - felelte a halott nő roppant sürgős ügyben jöttem, és kérnem kell tőled egy aprócska szívességet.

Most rajtam volt a nevetés sora.

- Maga pont olyan ütődött, mint amilyen ördögi. Azok után, amit Rebeccával tett, akkor se segítenék magának, ha az utolsó kísértet lenne egész Angliában.

- Nem az a szegény lány volt a célpontom.

- Nem, Matildát akarta megölni. Hogy megbüntesse Lady Elizabethet, és bosszút álljon rajta. Gonosz és kegyetlen dolog volt!

- Igazad van - felelte a szellem. - Megbocsáthatatlan, amit tettem.

Nem tudom megmondani, miért döbbentett meg, hogy a grófnő elismerte a bűnösségét, de megdöbbentett.

- Sajnos nem segíthetek a lányon - folytatta a halott asszony. - Te viszont...

- Tudja, hol van Rebecca? Meg tudja mondani, hogyan jutok el hozzá?

- A világok között vagyok, keveset tudok az efféle dolgokról. - A grófnő lehunyta a szemét. Megnyalta az ajkát, fekete nyelve úgy csusszant ki, akár a kígyóé. - De ha ki lehet deríteni a lány pontos hollétét, megpróbálom.

Ami csodásán ígéretesnek hangzott.

A szellem ismét kinyitotta a szemét.

- Azonban kérek valamit cserébe.

Összevontam a szemöldököm.

- Ne higgye, hogy megint bolonddá tud tenni! - mondtam szigorúan. - Ha ez megint egy gonosz terv, rájövök.

- ítéld meg te, gyermekem! - dalolta a szellem. - Csak egyetlen élő rokonom van, az unokatestvérem, Victor Grimwig. Súlyos beteg, bár nem ismeri be. Victornak alig van megtakarított pénze, és noha tisztességes temetést akar, olyan kell, amit megengedhet magának.

A grófnő arra kér, hogy szervezzek olcsó temetést a rokonának? A szellem olvasott az arcomról.

- Igen, gyermekem, abban bízom, hogy szerzel Victornak is egy olyan pompás, méretre készített koporsót.

- Miben sántikál, grófnő? Maga egy gonosz szellem, akiben annyi a rossz szándék, hogy szinte szétdurran tőle. Miért akar segíteni a rokonán?

Trinity grófnője bánatosan ingatta a fejét, bőrének izzása tompult.

- Megrekedtem a szürkületi vidéken, gyermekem, nem vagyok se itt, se ott. Csak egyetlen módon tudok továbblépni: ha jó cselekedetet hajtok végre a világban. - Rám nézett, szeme két sötét kútként tátongott. - Az életemet gyűlöletre és bosszúra pazaroltam, és most igyekszem jót cselekedni. Mi ebben a rossz?

Leléptem a dobogóról. Nem feleltem.

- Segítesz nekem, hogy a kuzinom békében nyugodhasson? - A szellem gyorsan mellém röppent. - Én pedig meglátom, mit tudok kideríteni Rebeccáról.

Mielőtt válaszolhattam volna, Snagsby anya csizmájának összetéveszthetetlen dübörgése töltötte meg a szalont. Körülnéztem a poros szobában. Ki fog térni a hitéből. Egész nap itt lehetek, amíg ki nem takarítom. Akkor nehéz lesz elmenni a könyvtárba, és ellopni a kéziratot.

A szellem mintha olvasott volna a gondolataimban.

- Talán én segíthetek - dorombolta.

A grófnő a szoba közepére siklott, és ott lebegett. Aztán elkezdett helyben forogni, mint egy hatalmas balerina a zenedoboz tetején. A por csomókban felemelkedett a székekről, az asztalokról és a párkányokról, és sebesen a szájába repült. Pillanatok alatt minden felület szikrázott és csillogott. Aztán a halott asszony Snagsby anya falfestményéhez röppent, és eltűnt az egyik felhőben.

Csak a hangja maradt.

- Gondold meg, gyermekem! Hamarosan visszatérek a válaszért.

- Kivel beszéltél? - kérdezte Snagsby anya az ajtóban.

- Mr. Talbottal - mutattam a koporsóra. - Ijesztően jó társaság.

- Ne butáskodj! - trappolt beljebb.

Körbejárt, végighúzta az ujját minden egyes felületen. A homlokát ráncolta, szeme köré ráncok gyűrődtek.

- Na? - kérdeztem derűsen.

- Ez... tiszta - érkezett a halk felelet -, teljesen tiszta.

A porrongyot a kezébe nyomtam, és elindultam az ajtó felé. - Nagyon szívesen, drágám!

Csodálatosan indult. Ahogy felfelé caplattam a könyvtár lépcsőjén, gondolatban már az előttem álló kihívásra készülve, észrevettem Miss Carnage-ot oldalt az egyik oszlop mögött. Háttal állt, leszegett fejjel. Ami nekem tökéletesen megfelelt, mert így észrevétlenül beosonhattam. Az ajtónál még egyszer a könyvtáros felé pillantottam, és láttam, hogy egy kis alak inai el tőle, és tűnik el az épület oldala mellett.

Amikor megfordult, és látta, hogy bámulom, Miss Carnage nyugtalan képet vágott.

- Csak egy kifutófiú a postáról - mondta gyorsan. - Fontos táviratot küldök Indiába.

Ó! Most már mindent értettem! Az unalmas könyvtárosnőnek Indiában volt a szívszerelme. Az angol hadsereg egyik tisztje. Miss Carnage nem sokat beszélt róla, de a hallottak alapján rémisztőén nemtörődöm volt.

- Úgy érzem, a jövő súlya rám nehezedik, Ivy - karolt belém és vezetett be a könyvtárba. - Megkértem a barátomat, hogy tudassa velem a szándékát, akármi is az, mert úgy érzem, elég régóta tart az udvarlás.

- Gratulálok, Miss Carnage! - paskoltam meg a karját. - Ha az a vadember azt hiszi, hogy jobbat talál magánál, ami igen valószínű, akkor legjobb, ha a tudomására hozza, hogy maga is kereshessen valakit, aki kevésbé fess.

Lelkesítő szavaim azonban nem javítottak a kedélyén.

- Most meg kell várnom a válaszát - lépett az asztala mögé. Pont oda, ahol nem akartam, hogy legyen. - A várakozás nem könnyű, és én elég türelmetlen vagyok.

- Pontosan tudom, mit érez, drágám. Egyszer én is vártam, hogy változzon a szerencsém. Tizenegy percet. Képzelheti, milyen dühös voltam!

A búcsúztatóteremben aratott siker után sikerült rávennem Snagsby anyát, hogy engedjen el a könyvtárba. Lehetséges, hogy azt mondtam neki, hogy több lejárt könyv van nálam, ami nagy késedelmi díjat jelent. Snagsby anya a pénznél csak a sok pénzt szereti jobban. Megbeszéltük, hogy visszaviszem a könyveket, és ebéd előtt hazaérek.

Vagyis nem volt időm köntörfalazni.

- Bevallom, hogy aggasztó pletykát hallottam, Miss Carnage.

- Igen?

Az üvegfalon benéztem a belső irodába. Hétfő volt, Mr. Ledger az anyjával teázott, az iroda kellemesen üresen állt. A hatás kedvéért közelebb hajoltam.

- Azt hallottam, hogy belepiszkáltak a katalógusba.

A könyvtárosnő lélegzete elakadt. Rémülten és elszörnyedve nézett a nagy szekrényre a terem túlsó felén, ami apró fiókokkal volt tele, mindegyik fiókban sok száz ábécérendbe rakott kartotéklap, amelyek minden egyes könyv helyét megmondták ebben a fenséges könyvtárban.

- A kártyákat összekeverték - folytattam. - Ha a Gulliver utazásait keresi, a cédula a német történelemhez küldi. Sokkoló.

- Jóságos ég! - kapott a torkához Miss Carnage. - Bocsáss meg, Ivy, ennek azonnal utána kell járnom! A jóasszony elsietett. Én is.

Fantasztikusan egyszerű volt megtalálni a könyvtár alatti termet. Miss Carnage részletes útmutatása akkor sem segíthetett volna jobban, ha direkt oda akar vezetni. Gyorsan bementem a hátsó irodába. Kihúztam az alsó fiókot. Egy rakás papír alatt megtaláltam a kulcsot.

Villámgyorsan átvágtam a szobán, végigmentem egy rövid folyosón. A keskeny lépcső rozoga volt, de pillanatok alatt a könyvtár alá értem.

Elég komor hely volt. Hosszú, sötét kamra, ahol mintha még az árnyékoknak is lett volna saját árnyékuk. Szerencsére elég nappali fény ért le a lépcsőn, hogy találjak egy gyertyát és egy doboz gyufát. A pislákoló fénynél elindultam hátra. A kripta rekeszek, dobozok és irattartó szekrények csodaországa volt. Kőfalak. Alacsony, boltíves mennyezet. Penészes papír és nyirok dohos szaga.

Ha azt mondom, hogy könnyen megtaláltam a régi nyomdagépet, azzal nem mondok semmit. A nagy fémszerkezetet még csak le sem takarták. És alatta hevert egy kis zöld széf, amit bárki láthatott, aki arra járt. Nagyot csalódtam.

Bedugtam a kulcsot a zárba, és elfordítottam. Megmarkoltam a megfeketedett ezüstfogantyút, és megrántottam a vastag fémajtót. Nyikorogva kinyílt. A széf tartalmára sötét borult, úgyhogy előretoltam a gyertyát.

A hunyorgó narancssárga izzás öt-hat könyvet világított meg, és alattuk egy zsineggel átkötött csomagot. Letettem a gyertyát. Kivettem a könyveket. Forradalmárok kézikönyve, A sajt titkos története, Nyúlkiképzés háborús célra, Idősek hipnotizálása... nem pont ilyen baljós, fenyegető kötetekre számítottam. És Ambrose Crabtree kéziratának se híre, se pora.

Újra belenéztem a széfbe. Kivettem a zsineggel átkötött csomagot. Kibontottam. Egy sima, barna borítékban egy rakás pergamen lapult, azokon kézzel írt macskakaparás. És az elején, fekete tintával bizonytalan betűkkel ez állt: AMBROSE CRABTREE

FELLEBBEN A FÁTYOL

Az igazság a titkos világokról

és arról, hogyan lehet oda eljutni

Az öröm hulláma tornyosult bennem. íme, a színtiszta remény! Rebecca elérhető közelségbe került. Meg fogom menteni! A kéziratot a kötényem alá dugtam, aztán elfújtam a gyertyát.

Kilencedik fejezet

Nem jöhetett elég gyorsan az éjszaka, hiszen dolgom volt. Rekordidő alatt befaltam a vacsorát (a kacsasült nagy csalódást okozott, a hagyma viszont mennyei volt), aztán bejelentettem, hogy teljesen kimerített a bestiális takarítás, szeretnék nyugovóra térni.

Snagsby anya mélységes gyanakvással fürkészett, de Ezra elengedett, és szép álmokat kívánt.

- Ne feledd - tette hozzá hunyorogva -, hogy holnap Mrs. Roach és a lányai jönnek teára! Tudom, hogy mennyire várod.

Ami azt illeti, teljesen elfelejtettem, de bizsergető gondolat volt! Kisiettem. Holnap új barátokat szerzek. Ma éjjel pedig megpróbálok elérni egy régit.

Kalandokkal teli nap volt így is. A könyvtárból hazaérve a matracom alá dugtam a kéziratot. Onnan vettem most elő, és leültem az ágyra. A lapokat megszámozták, de nem kötötték be. Az elején az 1834-os dátum állt. Furcsamód a lapok nem sárgultak vagy koptak meg. Ezt annak tudtam be, hogy a kézirat évtizedek óta a sötét széfben lapult.

Buzgón elkezdtem lapozni. Ambrose Crabtree odavolt a szavakért, és jó sokat össze is hordott belőlük. Az első öt fejezet olyasmikkel foglalkozott, mint az időutazás, a halhatatlanság és az álmok mibenléte.

Már épp kezdtem elcsüggedni, amikor az utolsó fejezethez értem, aminek ez volt a címe: „Fellebben a fátyol”. Itt is sokat locsogott, ezen gyorsan átfutottam, csak ott álltam meg, hogy:

Nagyon kevesen vannak tudatában annak, hogy más világok is megbújnak a miénk mellett, pedig ez az igazság. Ha viszont Te, kedves Olvasó, épp ezeket a sorokat olvasod, akkor nagy az esélye, hogy már tudsz a létezésükről, és feltételezem, hogy hajlandó vagy dacolni a tér és idő törvényeivel, és elutazni egy vagy több rejtett világba. Sajnos, közölnöm kell, kedves Olvasó, hogy ez lehetetlen. Az idődet pocsékolod, és ezennel búcsúzom.

Ami szörnyen váratlanul ért! És ijesztően faragatlan volt. Lapoztam egyet, de csak üres lapot találtam. Utána is. Csak valami kaparás látszott rajta. Hunyorogtam. A szememhez emeltem a lapot. Erre-arra forgattam. Csak akkor vált világossá a lap varázslata, amikor felkaptam a gyertyát az ágy mellől, és a pergamenhez tartottam. A gyertyafényben kibomlott Ambrose Crabtree kézírása.

Ezt olvastam:

Remek, ha idáig eljutottál, akkor komolyan gondolod. Térjünk a lényegre! Ha az ember el akar jutni egy rejtett világba, nem utazik. Mert nincs szükség rá. Ha a fátyol fellebben, azt látjuk, hogy a rejtett világ sokkal közelebb van, mint hinnénk. Ugyanis eleve itt van körülöttünk, csak meg kell találni az odavezető ajtót, és belépni rajta.

Ez mind nagyon érdekes volt, de még most sem értettem, hogyan lebbenthetem fel ezt a roppant kellemetlen fátylat, és találom meg Rebeccát. Nagyon reméltem, hogy az utolsó bekezdésben lesz a kulcs:

A fátyol fellebbentése a legtöbbünk számára lehetetlen vállalkozás, mivel a szükséges eszközök ritkán találhatók meg egyetlen emberben. Először is az a képesség, hogy olyasmit lássunk, amit mások nem. Például szellemeket. Másodszor, az ember nem találja meg a rejtett világot, ha nem tudja, melyik világot keresi. Harmadszor, és ez fontos, az illetőnek kapcsolatban kell állnia azzal a világgal, hogy az fel tudjon tárulni előtte.

Hihetetlen! Mintha Ambrose Crabtree kifejezetten hozzám beszélt volna. Micsoda csodás véletlen!

Mindhárom feltételnek eleget tettem: láttam a szellemeket, pontosan tudtam, melyik világot keresem, és közvetlen kapcsolatban álltam Prospával, mivel szeretett Rebeccámat ott tartották fogva.

Most már csak be kellett oda jutnom. A szívem dühödten vert, ahogy az utolsó bekezdést olvastam. Egy lista volt:

A szabályok nagyon egyszerűek:

A fátylat éjszaka kell fellebbenteni, lehetőleg félhold idején, bár a tehetséges utazóknak minden holdállás megfelel.

A kulcs a koncentráció.

A tekintetedet egy pontra szegezd!

Arra koncentrálj, ami a másik világhoz kapcsol!

Addig koncentrálj arra az egy pontra, amíg körülötte minden más szertefoszlik!

Az erős érzelem az a kéz, ami fellebbenti a fátylat. Amikor utazol, úgy érzed majd, hogy a tested átkerült abba a másik világba, de nem így van. Csak a lelked kelhet át láthatatlan határokon, és nem eshet bántódásod.

Ha átkerültél, ne maradj harminc percnél tovább! Vágj neki bátran!

Ledobtam a pergament, az ablakhoz rohantam, és félrerántottam a függönyt. Az ég feketén és üresen borult fölém. Ha fent is volt a hold, onnan nem láttam. Ezért halásztam ki az Óragyémántot a hálóingem alól: teliholdat mutatott. Rémesen kellemetlen!

A fátyol fellebbentéséhez félhold kell. Igaz, Ambrose Crabtree azt is írta, hogy a tehetséges fellebbentőnek bármilyen holdfázis megfelel.

Ideje volt munkához látni. A kéziratot eldugtam az egyik fiókba az alsóneműim alá. A faltól elvettem az egyetlen széket, és a szoba közepére állítottam. Leültem rá, aztán a komód feletti képre koncentráltam, amit szokás szerint Snagsby anya festett a lányáról, Gretelről. A festményen olyan tizennyolcnak látszott, eszelősen nevetett egy csodás virágoskertben. Gretelnek telt arca volt, pirospozsgás bőre, sötét haja, kellemes mosolya.

Kissé furcsálltam, hogy a vén csont Snagsby anyának ilyen fiatal lánya van, de az öreglány talán csak a kétes bőrápolás miatt látszott viharvert kókuszdiónak. Vagy megátkozta egy boszorkány.

Felidéztem mindent, amit olvastam, és tekintetemet a képre szegeztem. Aztán az agyam csodás földjén megtaláltam Rebeccát, láttam abban a sárga szobában törékenyen és sebzetten. Fájdalommal a szemében.

- Jövök, drágám! - suttogtam.

Ezer évig nem történt semmi. Olyan sokáig bámultam Gretel képét, hogy már el is mosódott. Rebeccát azonban világosan láttam az elmémben. És Prospát. Csak bámultam. A falak hullámzani és görbülni kezdtek. A mellkasom égett, ahogy az Óragyémánt életre kelt. Halk zümmögés töltötte meg a szobát. Aztán a festmény megolvadt, lecsorgott a keretből, mint a zabkása.

A látóterem szélén a komódok, függönyök és ajtók szertefoszlottak, mintha a világ szétesne. A festményből már csak egy aranyszín keret maradt, és azon át egy virágban álló fát láttam. Ragyogó fehér volt, csupasz, göcsörtös ágú, és kísértetiesen izzott, mintha lámpás lett volna benne.

A fa mögött a talaj remegni-repedezni kezdett. Aztán sápadt fák erdeje szökött a magasba. A zümmögés erősödött, csiklandozta a fülemet. A kő heve égette a mellkasomat, lüktető borostyánfényt vetett az arcomra. Álmélkodva néztem...

Kulcs zörrent a zárban. A kilincsgomb elfordult.

Ahogy a szobám ajtaja kitárult, a falak újra felszökkentek. Gretel képe megtöltötte a vásznat. A zümmögés elhalt. Az Óragyémánt eltompult. A fátyol visszahullt.

- Mi az ördög folyik itt, ifjú hölgy? - trappolt be, és állt meg felettem Snagsby anya. - Azonnal magyarázatot követelek!

- Micsodát, drágám?

- Azt a hangzavart - nézett körül gyanakodva - és az ajtód alól kiszűrődő fényt. - Letérdelt, és benézett az ágy alá. Felállt, és átkutatta a szekrényt. - Mintha tíz utcalámpát gyújtottak volna meg idebent.

Felálltam.

- Nincsenek utcalámpák, Snagsby anya, láthatja. Amit hallott, az meg én voltam. Tavaly nyáron pár hónapot egy asrámban töltöttem, és megismerkedtem egy csodálatos jógival, aki megtanított kántálni. Elragadó fickó. Nyelveken beszélt. Csak madáreleséget evett.

- Egy Snagsby nem kántál. Azonnal hagyd abba!

- Ahogy akarja, drágám.

Miután Snagsby anya szigorúan utasított, hogy feküdjek ágyba, és maradjak is ott, majd távozott, a szoba közepére mentem. Leültem. Gretel portréjára bámultam. Hallottam, hogy Snagsby anya fel-alá járkál a folyosón. Addig bámultam a festményt, míg könnyezni nem kezdett a szemem. Próbáltam meg se hallani a vén kecske lépteit. Vártam, hogy a kép elolvadjon. Hogy a falak eltűnjenek. Hogy felszökjön körülöttem az erdő. De a világ nem esett szét. Amit a lelkesedésemről nem tudnék elmondani.

- Miben mesterkedsz?

- Semmiben - feleltem.

Snagsby anya ragyás arca a bizalmatlanság maszkja is lehetett volna. Még mindig az elmúlt éjszakán töprengett. Biztos volt benne, hogy valami hitványságon jár az eszem.

- Én úgy látom, hogy állandóan valami szerencsétlenség jár a nyomodban - kelt fel az asztaltól. - Nem lehet bízni benned.

Ezt a szemtelenséget! Hogy vádolhat azzal, hogy álnok vagyok, csak mert eltitkolok előle ezt-azt? Az éjszaka sokkal felkavaróbb volt nekem, mint neki. Még mindig mardosott a csalódás, hogy nem jutottam el Rebeccához, de vigasztalt a tudat, hogy valami azért történt. Csak tartottam tőle, hogy a szobám nem a legjobb hely a zaj és a kő izzása miatt.

A legközelebbi próbálkozáshoz keresnem kell egy másik helyet. Addig is izgalomtól kergén vártam az előttem álló napot.

- Nem állok tőle távol, hogy lemondjam Mrs. Roach látogatását - mondta Snagsby anya szigorúan.

- Az nagy kár lenne, drágám! - tettem le a szalvétát. - Szinte biztos vagyok benne, hogy rosszul fogadnám a hírt. Nem állnék oda a sok nagyra becsült kuncsaft halálos ágyához.

Snagsby anya mesésen elvörösödött, de én győztem, és ezt ő is tudta.

- Egy rövid látogatásra eljönnek, de nagyon visszafogott lesz. A kedd piacnap, és Mrs. Dickensnek fontosabb dolga is van, mint egész délután minket kiszolgálni.

- Arra nincs is szükség - keltem fel. - Mint mondta, Mrs. Dickens a piacon lesz, én gondoskodom az előkészületekről.

Snagsby anya meglepődött.

- Te?

- Mindent elterveztem. Először engedek egy fürdőt magának, aztán kitakarítom a földszinti társalgót, aztán finom falatokat készítek a vendégeinknek.

Pár élvezetes pillanatra Snagsby anya nem találta a szavakat. Aztán hidegen megcsillant a szeme.

- Én esténként fürdők.

Ezt persze tudtam, hiszen én vittem neki vödörszám a forró vizet.

- Igen, drágám, de ma vendégeket fogadunk, és maga kifejezetten elgyötörtnek látszik, és úgy gondolom, hogy egy hosszú, forró fürdő a legkevesebb, amit megérdemel.

- Igen? - háborgott az öregasszony, de éreztem, hogy elgyengül, és támadtam.

- Annyi mindent csinál, Snagsby anya - vágtam csodálatosan buzgó képet -, csontig ledolgozza azokat a ronda ujjait. Hát nem a lány dolga gondoskodni az anyjáról?

Ahogy arra számítottam, ez megtette a magáét. Snagsby anya azzal a csodálattal nézett rám, amit amúgy a baconnek tartogatott.

- Ezt örömmel hallom, ifjú hölgy.

- Siess már! - förmedt rám Snagsby anya, ahogy beléptem a fürdőszobába az utolsó vödör forró vízzel. - Ez a víz jéghideg!

Ami ostobaság volt, mert a víz melegebb már nem is lehetett volna. Snagsby anyával volt gond: imádott panaszkodni. És értettem is, hogy miért. A receptkönyve miatt, amit a ruhája zsebében dugdosott. Amiből soha, de soha nem főzött.

- Ettől mindjárt jobb lesz - öntöttem a vizet a kádba.

- Megteszi - mondta kimérten.

Szerencsétlen teremtés! Nem volt mersze a finom receptekkel teli drága könyvből főzni, mert attól félt, hogy nem sikerül olyan jól, mint az anyja vagy a nagyanyja főztje. Még szép, hogy elcsüggedt! Nem tudta elővarázsolni gyerekkora ízeit. Ezért volt olyan elviselhetetlen tökfej.

De én majd változtatok ezen. Csak meg kellett szereznem a receptkönyvet, amit mindig a zsebében tartott. A ruháját pedig a fürdőszobaajtóra akasztotta, ahol sajnos remekül szemmel tarthatta a kádból.

- Most pedig lazítson, Snagsby anya! - tettem le a vödröt. - Hunyja le a szemét! Aludjon egyet!

- Lehetetlenség! - feleselt Snagsby anya. - Nehezen jön a szememre álom, mindig is így volt.

Ebben volt igazság. Szegény szerzet fél éjjel a folyosókat járta.

- Akkor szerencséje van, drágám! - húztam elő a kötényemből egy kis csokor mentalevelet. - Remek ellenszerem van az álmatlanságra. Úgy alszik majd, mint egy csecsemő az anyja karjában.

- Valóban?

A borsmentaleveleket a fürdővízbe szórtam.

- Lélegezzen mélyeket, drágám! A borsmenta borzalmasan nyugtató hatású.

Lehunyta a szemét, és hátrahajtotta fejét a kád szélére.

- Most számoljon vissza tíztől! - Mögé léptem, és felemeltem a vödröt. - A többi a természet dolga.

- Ennyi? - horkantott. - Pár mentalevél meg számolás? Ez a te csodálatos ellenszered?

- Néhány páciensem enyhe bizsergésről számolt be az előtt, hogy a mély álom elragadta, de gyorsan elmúlik.

Snagsby anya szeme felpattant.

- Bizsergés? Miféle bizsergés?

Tarkón vágtam a vödörrel. Ez tűnt a megfelelő pillanatnak. Snagsby anya feje előrecsuklott, majd ugyanolyan gyorsan hátra. Még épp időben kaptam el a tarkóját, és finoman a kád szélére engedtem a fejét. Egy őrangyal veszett el bennem.

Miután Snagsby anyát ártalmatlanítottam, az ajtóhoz ugrottam, és beletúrtam a ruhája zsebébe. Diadalmas mosoly terült szét az arcomon, és kihúztam egy jellegtelen noteszt. Az elejére nyomtatott szavak már megkoptak: „Augusta Snagsby családi receptjei”. Pazar! Az oldalán erős rézzár akadályozta a behatolást. Szívszaggató!

De biztos voltam benne, hogy egy vajkéssel fel tudom feszíteni.

- Még megköszöni nekem, drágám! - mondtam a jelenleg eszméletlen, folyton zsémbelő asszonynak, majd betettem magam mögött az ajtót, és sebesen elindultam a konyhába. Menet közben magam is álmélkodtam, milyen gyengéd a szívem, mert még soha senkit nem vertek fejbe vödörrel ilyen édeskés szeretettel.

Tizedik fejezet

De dühítő!

A vajkést a csat alá csúsztattam, és megpróbáltam felfeszíteni a lakatot. Harmadszorra. Hiába. Az árvaházban töltött évek alatt feltörtem pár naplót (a barátság és miegymás jegyében), és a zárak általában könnyen megadták magukat. Ez viszont nem. A jelek szerint törhetetlen volt.

- Roppant különös - motyogtam, és a szívem sajnálattól dagadt Snagsby anya iránt. - Ki zár le egy receptkönyvet? Szegény tehénnek elfogyott a sütnivalója! Szó szerint.

Mivel mással magyarázhattam volna, hogy Snagsby anya receptkönyve zárva van, akár egy börtöncella? Biztos voltam benne, hogy a szörnyű rejtély mélyén szívfájdalom rejlik. De nem volt időm kideríteni, mi. Vendégeket kellett vendégül látnom, és nem volt receptkönyvem, amiből süssek! Eszembe jutott, hogy Snagsby anya kedvelte Mrs. Dickens mandulás tortáját, és alig pár hete segítettem sütni egyet.

Nem voltam túl jártas az ilyesmiben, de eltökéltem, hogy a hozzávalókat egy alkimista tehetségével párosítom. Noha ez nem Snagsby anya családi receptje, meghatja majd az erőfeszítésem, csurig telik szeretetteli hálával.

Gyorsan összeírtam a szükséges hozzávalókat, aztán siettem a kamrába. A cukrot és a tojást könnyen megtaláltam. A lisztet nem. Az üveg üres volt. Ami nagy csapást jelentett. Nem lehettem biztos benne, meddig hat az alvószerem Snagsby anyánál, de nem hittem, hogy lenne idő elszaladni a boltba. Mit tegyek?

- Ezra! - szaladt ki a számom.

Ezra tartott egy kis zsák lisztet a műhelyében. Láttam eldugva egy rakás deszka és doboz mögött. Fogalmam sem volt, minek a vén kakadunak liszt, de mivel pont arra volt szükségem, örültem neki.

Csakhogy akadt egy kis gond. Ezra majd megkérdezi, mihez kell a liszt, ami talán további kérdésekhez vezet Snagsby anya hollétét illetően.

Egy zseniális és összetett terv szükségeltetett, méghozzá íziben. Kiszaladtam a műhelyhez. Bekukkantottam az ablakon. Ezra egy vastag tölgyfadeszka felett görnyedt, vésővel dolgozott rajta, háttal az ajtónak. Tökéletes. Lábujjhegyen beosontam, szinte hang nélkül. Egy templomi egér veszett el bennem. Ezra dúdolgatott magában munka közben, én meg csendben félretettem egy-két dobozt és deszkát, és felemeltem a Liszt feliratú kis zsákot. Aztán sebesen megiramodtam a konyha felé.

A fa ropogott a tűzhelyben. A vaj és a cukor mérlegelésre várt. A tojássárgáját és fehérjét szakszerűen szétválasztottam. Eddig zajos siker. Aztán eszembe jutott egy hiányzó hozzávaló.

Körülnéztem a konyhában, és úgy elszorult a szívem, akár a kanális hasmenéskor. Hogy lehet, hogy a mandulatortához pont a mandulát felejtem el? Háromszor átnéztem a kamrát, minden zeget és zugot. Sehol egy szem mandula. Hangosan sóhajtottam, és kibámultam a konyhaablakon. Ami csodásán szerencsés véletlen volt, mert megláttam a mandulafát a hátsó kertben.

Ha kicsit idiótának éreztem is magam, gyorsan elmúlt. Végül is a fa a távoli sarokban állt a kapu közelében, és csak Ezra törődött vele, aki néha a halvány rózsaszín virágai alatt szundikált. Nemsoká már a lepotyogott mandulákat szedegettem, amik úgy hevertek a fűben, akár a kavicsok.

Annyira lefoglalt ez a művelet, hogy észre sem vettem őt. Egy ág reccsenését hallottam. Akkor néztem fel, amikor a lány kiugrott a fa mögül. Kezemet a szám elé kaptam, mint a megtestesült félénkség, és a mandulák kiborultak a kötényemből.

Aranyszőke haja volt. Hosszú, fehér ruhát viselt. És ragyogó mosollyal állt előttem.

- Bocsáss meg! - mondta Estelié Dumbleby, és a mosolya eltompult. - Megijesztettelek.

- Az én hibám, drágám. Mire jó a fa, ha nem arra, hogy az ember kiugorjon mögüle, akár egy holdkóros?

Estelié elpirult, majd a lábamhoz ömlött mandulára nézett. Leguggolt, és elkezdte felszedegetni nekem.

- Azért nem elöl jöttem, mert nem akartam, hogy meglássanak. - Felpillantott rám. - Ki kellett volna várnom, amíg elküldenek valahová, vagy elindulsz a könyvtárba, de tudnom kellett, találtál-e bármit a bátyámról és Snagsbyékről.

- Hogyne találtam volna! - vágtam rá. - Kónyákig turkáltam Snagsbyék legtitkosabb ügyeiben.

- Milyen bátor vagy! - állt fel Esteile. - És mit tudtál meg?

- Hogy Sebastian nem ismerte Snagsbyéket. Az unalmas vén trotlik nem is hallottak róla. Rossz nyomon jársz, drágám.

Esteile összevissza ráncolta a homlokát.

- Akkor én sikeresebben nyomoztam, mert a bátyám járt ebben a házban. Ez tény.

- Igencsak kétséges, az én nyomozásom ijesztően alapos.

- Egy évvel az előtt, hogy eltűnt, Sebastian elég beteg lett, nem életveszélyesen, de a tüdeje elfertőződött, és sok hónapig ágyban kellett feküdnie. Anyám felvett mellé egy ápolónőt, és a fiatal nő meg a bátyám között ostoba kapcsolat alakult ki. - A hangja elhalkult, a tekintete elröppent. - Egymásba szerettek.

- Ennek mi köze Snagsbyékhez?

- Minden. - Esteile elnézett mellettem a házra, tekintete felsiklott az emeleti ablakokra. – Az ápolónő, akiről beszélek, itt lakott, Ivy.

Ez nagyon váratlanul ért. Estelié láthatóan örült ennek.

- Most már talán érted - mondta -, miért vagyok benne annyira biztos, hogy Snagsbyéknek közük van a dologhoz.

- Az ápolónő egy albérlő volt?

Estelié a szemembe nézett.

- Azt hiszem.

- Bárcsak segíthetnék, drágám! - mondtam, és hirtelen eszembe jutott, hogy szűkében vagyok az időnek. - De jelenleg rengeteg a dolgom, és úgy látszik, magad is nagyon ügyesen boldogulsz ezzel a rejtéllyel.

- Kérlek, Ivy, ne hagyj cserben! - jött a szánalmas felelet. - Az igazság valahol abban a házban rejlik, és csak te derítheted ki.

Esteile ajka megremegett. Könnycseppek gyűltek a szemébe, kicsurrantak, és végigfolytak az arcán a szívfájdalom fenséges igazolásaként. Snagsby anya ugyan világosan közölte, hogy Sebastian Dumbleby kérdését lezárta, de hogy mondhatnék nemet ennek a szegény teremtésnek?

- Gyere el hozzám csütörtökön teára! - adott egy kártyát a címével Esteile. - Ha addigra sikerülne kiderítened valamit, ami segíthet nekem a kutatásban, nagyon hálás lennék. - Melegen rám mosolygott. - De ha nem, a bácsikám és én vigasztalódunk a csodás társaságoddal.

Odavolt értem!

- Hogyne mennék! Meglátom, mit tudok kideríteni arról az ápolónőről.

Esteile megpuszilt, és elváltunk a mandulavirágok alatt.

Amíg sült a torta, felosontam az emeletre, és visszatettem a receptkönyvet Snagsby anya ruhájának zsebébe. Istennek hála, a vén kecske féktelenül horkolt a kádban! Aztán felvettem a kék ruhámat a fehér övvel. Megigazítottam a hajamat. Kitakarítottam a társalgót, és kitettem az ünnepi teáskészletet a vendégeknek.

Mire visszamentem a konyhába, a torta már megsült. Az asztalra tettem, rákentem a vaníliamázat, aztán körben egyenként rányomkodtam a mandulákat. A felénél jártam, amikor hallottam, hogy Snagsby anya hangosan felnyög.

- Jaj, de hasogat a fejem! - jajongott.

- A maga korában ez teljesen normális - szóltam neki. - Akkor aggódnék, ha nem sajogna a feje, miután fejbe verték egy vödörrel. Maradjon, ahol van, és viszem a köntösét!

Villámgyorsan - egy kilőtt ágyúgolyó veszett el bennem - felraktam a maradék mandulát a tortára, majd az egészet eldugtam az egyik konyhaszekrénybe a tűzhely mellett. Nem akartam megkockáztatni, hogy Snagsby anya kiszúrja, és elrontsa a meglepetést.

- Hol az ördögben jártál? - morogta, ahogy feladtam rá a köntösét. - Egy örökkévalóság óta ázok a kádban.

Ez igaz volt. A bőre szabályosan bepácolódott.

- Szörnyen sajnálom, drágám! - vettem le a ruháját a kampóról de irdatlanul lefoglalt, hogy készüljek a vendégek érkezésére.

Snagsby anya kikapta a ruhát a kezemből.

- Na persze.

Kezét beledugta a ruha zsebébe, és láttam a megkönnyebbülés hullámát a disznószemében, amikor érezte, hogy ott van a notesz.

Kiléptünk a folyosóra, és elindultunk Snagsby anya szobája felé, közben elmeséltem, mi mindent csináltam (kihagyva bizonyos pillanatokat, amiktől úgy kitörne, akár a vulkán).

- Kitakarítottam a szalont, kitettem a teáskészletet meg a tányérokat, és készítettem egy finom ínyencséget.

Megálltunk a küszöbön. Snagsby anya az órára pillantott a falon.

- Mrs. Roach csak fél óra múlva várható, bőven van időd kifényesíteni a korlátot. Vedd fel a kötényt, nehogy tönkretedd a ruhádat!

Aztán bezárta előttem az ajtót.

Tizenegyedik fejezet

Remélem, azonnal felszolgálják a teát! - szimatolt a levegőbe Mrs. Roach, mintha istállóban lenne. - Ebédről jövünk, amit Lady Eckhart adott a születésnapomra. Gyötrelmes volt átvágni a városon, teljesen kitikkadtam, ahogy a lányaim is.

- Úgy van, anya - helyeselt Bernadetté Roach szörnyen ránk fér a frissítő. Nem igaz, nővérem?

- Abszolút igazad van! - értett egyet Philomena Roach.

A nővérek fél fenékkel ültek csak a kanapén, az anyjuk fejedelmien terpeszkedett egy fotelben. Mrs. Roach olyan széles volt, amilyen magas (és nagyon magas volt!), és az a szerencse érte, hogy az alakja egy kolompra emlékeztetett. A lányai korombéliek és minden tekintetben közönségesek voltak: csigában viselt szőke haj, kis barna szem, ártalmatlan orr.

- Iparkodj a teával - hessegetett az ajtó felé Snagsby anya és hozd a frissítőt a vendégeinknek!

- Hamarosan, drágám - ültem be a két Roach nővér közé szívfájdító tapintattal. - Gondoltam, előbb csevegjünk kicsit. Le foglak nyűgözni benneteket, és ígérem, hogy én is úgy teszek, mintha ez fordítva is igaz lenne. Így megismerhetjük egymást, és kebelbarátnők lehetünk.

Mrs. Roach olyan kedvesen méregetett engem, akár egy baltás gyilkos.

- A lányaim megválogatják, kivel barátkoznak. Nagy kockázat befogadni egy gyereket az utcáról, az ember nem tudja, mit kap.

- Rémes lehet nem tudni, honnan jössz - húzódott el tőlem Bernadetté. - Bárki lehet a rokonod, bárki.

Philomena megborzongott a gondolatra.

- Hozd a teát! - Snagsby anya hangjából érződött, hogy nincs helye engedetlenségnek.

- Igen, Snagsby anya.

Mrs. Dickensszel felmentünk a lépcsőn, én a tortát vittem, Mrs. Dickens a teástálcát. A házvezetőnő a lépcső tetején megállt, hogy lélegzethez jusson.

- Aranyos lányok? - kérdezte.

- Borzalmasak, de világos, hogy nagyon megtetszettem nekik, ami sokat segít, mert úgy tudom, hogy csodás partikat adnak mindenféle izgalmas szórakozással.

Mrs. Dickens kedvesen rám mosolygott.

- Nem mindenki nyílik meg egyből egy idegennek.

Megpaskoltam a fejét.

- Van egy születésnapi meglepetésem Mrs. Roachnak, amivel megnyerem a szívét. És egy harapás a mandulatortámból, és Snagsby anya meg azok a lányok a tenyeremből esznek majd.

- Az meg milyen torta? - kérdezte Snagsby anya, amikor letettem a tálcát az asztalra.

- Mandulás.

- Nem látszik teljesen ehetetlennek - morogta. Bernadetté mohón bámulta a tortát, és láttam, hogy Philomena megnyalja a száját.

Mrs. Roach viszont nem lelkesedett.

- Megvetem a mandulát. A parasztok mogyorója, mondogatta megboldogult anyám.

- Az anyja féleszű volt netán? - Elővettem a gyertyákat, és a torta mellé tettem. - Csak azért kérdezem, mert köztudott tény, hogy a mandula a legfinomabb mogyoróféle a világon. Viktória királynő ezt rágcsálja reggel, délben és este.

- Hogy mondhatsz ilyen szörnyűséget!? - szólt rám Snagsby anya.

- Anyám roppant sikeres asszony volt - jelentette ki gőgösen Mrs. Roach. - Hét nyelven beszélt, Rómában tanult művészetet, a görög mitológia tiszteletbeli professzora volt, és Shakespeare egész életművét fejből tudta.

- Szegény tehén nagyon belefáradhatott - mosolyogtam együttérzően.

Az egész Roach család a mellkasához kapott, mindhármuknak elállt a lélegzetük.

- Ki kér teát? - kérdezte hangosan Mrs. Dickens. - Hozd a csészéket, Ivy, én meg töltök!

Úgy tettem, és éreztem, hogy ez a tökéletes pillanat egy kis kellemes csevegésre.

- Mrs. Roach, a maga báljairól beszél egész London - tartottam a csészét és a csészealjat, miközben Mrs. Dickens megtöltötte forró teával. - Amerre csak járok, azt hallom az emberektől, hogy Mrs. Roach egy...

- Citrom! - sziszegte Mrs. Roach.

- Hát, kissé tényleg savanyú teremtés, drágám, de ne izgassa magát! Szóval, ha meghívna az egyik csodás...

- A teába, te ostoba! - sziszegte. - Citromot kérek a teámba!

Megeresztettem egy játékos vihogást.

- Nem azt akartam sugallni, hogy maga egy kellemetlen satrafa, akinek ecetsavanyú a természete. Csak nyelvbotlás volt. Baráti tréfa.

- Idióta gyermek! - dörmögte Snagsby anya.

Egy citromszeletet dobtam a csészébe, és odanyújtottam Mrs. Roachnak.

- Mivel nemrég volt a születésnapja - kezdtem el felszúrni a gyertyákat a tortára -, gondoltam, úgy illik, hogy pár gyertyával ünnepeljük meg.

Mrs. Roach szigorú arca meglágyult. Épp csak hogy.

- Nagyon kedves.

- Egy ilyen finom tortát megfelelően kell tálalni - mondta Mrs. Dickens. Egy ezüst tálalókocsira helyezte a tálcát, és Mrs. Roach meg a lányai elé tolta.

- Énekeljük el a „Boldog születésnapot”! - vettem el egy doboz gyufát a kandallópárkányról.

Mrs. Dickens hozott pár tányért.

- Honnan szereztél lisztet, lányom? Most hoztam egy kilót a piacról, mert már egy kanálnyi sem maradt a kamrában.

Elővettem egy gyufát, megsercintettem, a feje szikrázva fellángolt.

- Ezra tart a műhelyben. - Meggyújtottam egy gyertyát, majd azzal a többit. - Ragaszkodott hozzá, hogy hozzak belőle.

- Liszt a műhelyben? - kérdezte Mrs. Dickens kételkedve.

Akkor Snagsby anya felpattant, és felém rohant. Talán kiabált is:

- Állj! Állj!

Amit furcsálltam.

- Mi az ördög...? - dohogott Mrs. Roach.

Épp az utolsó gyertyát tettem vissza a tortára, amikor Snagsby anya rám vetette magát, és hatalmas erővel megragadta a karomat. A meggyújtott gyertya kiesett a kezemből, rá a tortára. Ez amúgy nem lehetett volna probléma. De mégis az volt.

Ugyanis a torta váratlan dolgot művelt. Felrobbant. Forró darabokra, amik rakétaként süvítettek a levegőben. Odakenődtek falra, ablakra és ajtóra. Sötét hab szitált, akár az eső. Az igazi kárt azonban Roachék szenvedték el.

A torta rájuk fröccsent. Főleg a fejükre. Mrs. Roachnak belement az orrába és a bal fülébe. Bernadetté szeme és homloka csupa máz meg mandula lett. Philomena szinte eltűnt a tortamaszk mögött.

És úgy sikítoztak meg visítoztak, mintha valami rettenetes dolog történt volna.

- Hát van neked normális eszed?! - förmedt rám Snagsby anya, miközben egy jókora mázdarab csusszant le a gigantikus bibircsókjáról. - Nem lisztet loptál Ezra műhelyéből, hanem puskaport!

- Hát, így már érthető - feleltem derűsen.

- Puskaport? - nyöszörgött Bernadetté.

- A lányaim meghalhattak volna! - kajabált Mrs. Roach. - Én is meghalhattam volna!

És szegény Philomena elkezdett előre-hátra ringatózni, bombatalálatról motyogott, és hogy mind siessünk a legközelebbi bunkerbe.

- Lángol a bőröm! - vonított Mrs. Roach. - Örök életemre sebhelyes leszek!

Mrs. Dickens és Snagsby anya igyekeztek vízzel és szalvétával rendbe hozni a vendégeket. Én viszont tudtam, mire van szükség.

Kirohantam. Átviharzottam a konyhába. Felkaptam a szükséges tárgyakat. Aztán visszarohantam az emeletre.

- Ne féljenek! - rontottam be a társalgóba. - Remek orvosságom van tortaégésre.

Mrs. Roach felé indultam, aki hátrahőkölt. Nem volt idő ecsettel felvinni a kenőcsöt, ezért a fején törtem össze a tojást.

- Ifjú hölgy! - mennydörögte Snagsby anya.

Amikor a tojás lefolyt az arcán, Mrs. Roach visított, akár disznó a hentesnél. A tojáshéj nagy részét leszedegettem, mivel félelmetesen körültekintő vagyok, és elkezdtem a sárgáját az orra meg a füle köré kenni.

- Álmodom! - kiáltotta Mrs. Roach. - Ez csak rémálom lehet! Csakis az!

- Azért érzi álomnak, mert a tojás olyan nyugtatólag hat, drágám - magyaráztam gyengéden. - Ez a balzsam csökkenti a vörösséget, és nem hagy nyomot.

- El a kezekkel anyámtól! - rángatott el Bernadetté.

- Ne izguljatok, lányok - fogtam a másik négy tojást -, nektek is maradt bőven!

Ez izgalomba hozta Philomenát, mert felugrott, hogy kirohanjon. A nővére egyből követte. Szerencsére előbb értem az ajtóhoz, és becsaptam az orruk előtt.

- Megköszönitek még, lányok! - mondtam a legmegnyugtatóbb hangomon. - Japán bizonyos részein az arcra kent tojás a legnagyobb megtiszteltetés.

- Azonnal tedd le! - parancsolta Snagsby anya.

- Nem szabad, Ivy! - mondta Mrs. Dickens is.

- Téved, Mrs. Dickens, nemhogy szabad, de muszáj.

A lányok körbe-körbe rohangáltak a szobában, tortát kapartak le a hajukról, és kiabáltak, akár az eszelősök, kétségbeesetten keresték a kiutat. Nem volt választásom, kergetnem kellett őket, és tojással dobálni.

Az egyik eltalálta Bernadetté jobb orcáját. Felsikoltott, és a felmenőimet káromolta. Egy másik Philomena arcát találta telibe. Hálásan jajongott. Még térdre is rogyott.

- Ne legyetek félénkek! - nógattam őket. - Dörgöljétek be a gyógyszert!

- Hagyj minket békén! - visította Bernadetté.

- Fussatok, gyerekek! - kiáltotta Mrs. Roach, azzal talpra ugrott, és az ajtó felé iramodott.

Éppen a szoba túlsó felén voltam egyetlen tojással. Bernadetté talpra rántotta Philomenát, és az anyjuk felé rohantak, aki feltépte az ajtót.

- Az a lány maga az ördög! - bömbölt Mrs. Roach, miközben végigszáguldott a folyosón a lányai kezét fogva. - A Snagsby Takarékos Temetkezés soha egyikünket se temeti el, erre szavamat adom!

- Nagyon köszönöm, hogy eljöttek! - szóltam utánuk. - Várni fogom a meghívót a következő csodás bálra!

A társalgó igencsak sokkoló állapotban volt.

Snagsby anya a fotelben ült, fejét a tenyerébe temetve. Mrs. Dickens hitetlenkedve nézett körül. Mrs. Roach a két lányával ledübörgött a lépcsőn, és sikoltozva kirohantak a házból. Ami igencsak nem volt méltó hozzájuk.

Tizenkettedik fejezet

Aznap este sem kaptam vacsorát. Mrs. Dickensnek megtiltották, hogy akár csak egy kenyérmorzsát is adjon. Száműzött lettem. Kimondhatatlan szégyen és csalódás forrása. Olyan szörnyű lány, hogy Snagsby anya látni sem bírt.

A fenséges robbanás felvetette azt a kínos kérdést, hogy miért tart Ezra puskaport a műhelyében. És miért éppen „Liszt” feliratú zsákban. Tragikus, de nagyon ártatlan magyarázata volt. A puskapor még a vadásznapjaiból maradt, és azért tartotta régi liszteszsákban, mert nem tudta hová tenni. Szóval semmi nagy rejtély.

A hangulatom aggasztóan mélyre süllyedt. Belém fészkelt a kétségbeesés. Semmi nem úgy ment, ahogyan elterveztem. És az egész galiba alatt pedig ott volt Rebecca, akár egy kátránygödör a gyomromban.

De hogyan lehetnék biztos benne, hogy amit a kő mutat, az igaz? Talán csak átverés. Miss Always egyik gonosz mesterkedése. Így akar Prospába csalni, hogy lássa, én vagyok-e a Kétvilági, az a lány, aki meg tudja gyógyítani a világát az Árnyéktól (attól a járványtól, amibe milliók belehaltak). Aztán Miss Always rajtam keresztül uralná a királyságot. Legalábbis Miss Frost így gondolta. És noha Rebecca halálával kapcsolatban hazudott, ebben nem kételkedtem.

A hálóingem alól kihalásztam a nyakláncot, és belenéztem az Óragyémántba, szuggeráltam, hogy mutasson egy látomást. Mutassa meg, hogy pontosan hol tartják fogva Rebeccát. De csak az éjszakai eget láttam London felett, ami csillagtalan és üres volt. Csak egy módon juthattam el hozzá.

A fátyol fellebbentését viszont nem kockáztathattam meg. A kő pokoli zümmögése és fénye volt a gond. Snagsby anya legutóbb majdnem rajtakapott, és mivel már így is rémes lánynak tartott, nem mertem újra megkockáztatni. Ebben a házban legalábbis nem.

Vagyis ki kellett innen jutnom. Bizony ám, de hogyan? Snagsby anya egy órája abbahagyta a járkálást a folyosón, ám az ajtó zárva volt, a kulcs nála és Mrs. Dickensnél. Az ablakot pedig beszegelték, mert egyik kora reggel kimásztam, hogy elérjem a konyhaajtót (az éhhalál szélén álltam, vacsora óta egy falatot sem ettem). Az esőcsatornán leereszkedni nem bizonyult könnyűnek. Esett, a kezem megcsúszott, és lezuhantam. Szerencsére egy arra járó tejesasszony megtörte az esésemet.

Viszont nagy hűhót csapott a macskakőre kiömlött tej miatt. Snagsby anya szinte egy szemvillanás alatt kiviharzott a házból, a hálósipkája dühödten lebegett. Persze hogy engem okolt a szerencsétlenségért. Szükségét érezte kijelenteni, hogy nem vagyok a vérrokona, és nem tiltakozik, ha a tejesasszony el akar náspángolni a fajárommal, amivel a tejesvödröket vitte a nyakában.

Tehát az ablak mint menekülési út nem jöhetett szóba. Irdatlan kihívás volt megszökni, még nekem is. Addig járkáltam fel-alá, amíg bele nem fáradtam. Számos és számtalan képességgel rendelkezem, de fogalmam sem volt, hogyan jussak ki egy bezárt szobából.

Csüggedten lehuppantam az ágyra, és elkeseredetten sóhajtottam. Aztán összeszaladt a szemöldököm. Az ágy végén a takaró emelkedni kezdett, mintha lenne alatta valaki vagy valami. Még szép, hogy az ágy másik végébe ugrottam!

A takaró már a matrac felett lebegett és izzott. Egyértelmű volt, hogy egy óriási valami rejtőzik alatta, és gyorsan kiókumláltam, hogy csakis egyetlen fénylő zsírgolyó lehet felelős ezért a mutatványért. Aztán a takaró átcsúszott rajta, mintha ott se lenne.

- Érdekes napod volt, gyermekem! - duruzsolta a halott grófnő.

- Törődjön a maga dolgával, maga ördögi dagadék!

A szellem felnevetett, az orrlyukából dőlt a füst, akár a kemencéből.

- Ha vigasztal, anya és két lánya még sosem érdemelt jobban felrobbanó tortát.

Rá se hederítve biggyesztettem az ajkam, és karba fontam a kezem.

A kísértet lassan felém mozdult, csillagfényt hagyva maga után.

- Nem segítettem a fogadott anyáddal legutóbb? Nagyon tetszett neki a takarítás, te is tudod.

Ez igaz volt. De az még a teadélután előtt történt.

Trinity grófnője megnyalta az ajkát, fekete nyelve cikázott, akár az angolna.

- Segítesz nekem? Segítesz olcsó temetést rendezni a drága Victor kuzinomnak?

Leszálltam az ágyról.

- Az attól függ. Mit tud mondani Rebeccáról?

- Vannak híreim, amiket érdekesnek fogsz találni, de előbb ígérd meg, hogy segítesz nekem.

- Amikor utoljára a segítségemet kérte, az volt a ravasz terve, hogy megöli Matildát. Mért bíznék most magában?

A grófnő bólintott.

- Őszinte leszek, gyermekem. Úgyis rájössz, hogy Victor írt rólam egy pamfletét a halálom után, és rámutatott számos hibámra.

Lelkesen ráncoltam a homlokom.

- A legtöbb korodbéli lány úgy gondolná, hogy ez tökéletes indíték nekem a bosszúra. - Dundi és majdnem áttetsző ujjával a mellkasomra bökött. – Én azonban tudom, hogy te látni fogod, hogy csodáltam Victort az őszinteségéért. Nem érdekelte a címem, egyenrangúként kezelt. Te megérted, ugye?

Hogyne értettem volna!

- A kuzinja volt az egyetlen, akinek volt mersze megmondani, milyen szánalmas és zsugori vén banya. És maga szerette érte.

- Nagyon bölcs vagy, gyermekem.

- Nem kell megerőltetnem magam, drágám. Annyi bölcsesség szorult belém, mint egy pocakos jógiba. De minimum egy foltos bagolyba.

A szellem fénye megerősödött, bevilágította a félhomályos szobát.

- De amikor a koporsóról beszélsz vele, ne mondj neki semmit a beszélgetésünkről! - intett. - Talán ellenezné az ötletet, ha tudná, hogy tőlem származik.

- Jó, jó, nem fog gyanakodni! - vágtam rá türelmetlenül. - Most beszéljen Rebeccáról! Mit tudott meg? Látta? Hol tartják fogva?

- A Prospa Házban. A barátnőd a Prospa Házban van.

- Végre valami! És azt hogyan találom meg?

Nem érkezett felelet. A grófnő elgondolkodó képpel lebegett előttem. Talán tényleg gondolkodott. Aztán azt mondta:

- Neked nincs ott keresnivalód, gyermekem!

- Rebecca a barátnőm. Annál nincs fontosabb. - A tekintetem megkeményedett. - Hogyan találom meg a Prospa Házat?

- Tudod te - dorombolta a grófnő.

Hogyne tudtam volna! De ebben a házban nem csinálhattam.

Halvány mosoly derengett fel a szellem sápadt ajkain. Szó nélkül elkezdett zsugorodni, míg végül egy fénygömb maradt belőle, amiből fehér füst szállt fel, akár egy hamvadozó fából. A gömb átröppent a szobán, és megtorpant az ajtókilincs előtt. Akkor a grófnő dundi ujja bukkant elő a kísértetgömbből, és a kulcslyuk felé nyúlt. Az ujj kulcs alakot vett fel, és becsusszant a zárba. Kattanást hallottam.

Aztán a grófnő eltűnt.

Már az ajtónál jártam, amikor meghallottam a kísérteties intelmet:

- Nincs ott keresnivalód, gyermekem!

Elfordítottam a kilincset, és kiléptem a folyosóra.

Pirkadat előtt Londont fájdalmas csend ülte meg, amit csak néha tört meg egy elhaladó konflis zörgése vagy egy éjben ugató kutya. Az ég fekete és végzetes volt. Sehol egy csillag. Gázlámpák igyekeztek fényfoltokat vetni.

A gyomrom egy merő görcs volt. A gondolataim kavarogtak. Arra számítottam, hogy a házból kikerülve olyan könnyű lesz fellebbenteni a fátylat és elérni Prospát, mint leesni egy fatönkről. Nem volt az. Többször megálltam, és alkalmaztam az Ambrose Crabtree kéziratában olvasott technikákat. Először egy utcalámpába bámultam, amitől majdnem megvakultam. Aztán egy elhagyott konflisra koncentráltam egy keskeny sikátor túlsó végén. Hiába.

Annyira lefoglalt Rebecca és az a kérdés, hogyan érjem el, hogy messze elkeveredtem otthonról. Eltűntek a takaros sorházak. Otromba, sötét, rácsos ablakú téglaépületek magaslottak körülöttem. Tétovázás nélkül mentem tovább, nem tudtam, hová tartok, de csak mentem, nem tudtam vagy nem akartam megállni, mintha egy jelzőtűz hívott volna a messzeségbe. Rebecca elgyötört arca beférkőzött elmém legfélreesőbb zugaiba is. Prospa Ház, ezt ismételgettem magamban.

Balra fordultam, végigmentem a járdán. Megálltam. Felnéztem. A táblán a „Winslow Street” utcanév állt. Sóhajtottam. Későre járt, ideje volt visszaindulnom, mielőtt észreveszik, hogy kiszöktem. Tettem pár lépést, aztán mégis megint megálltam.

Tekintetem megakadt egy barlangszerű részen az utca túloldalán, egy cipőgyár és egy szálló között. Még a gyenge lámpafénynél is láttam, hogy az épületet lebontották (vagy leégett). Nagy halmokban állt a tégla, akár a szén. Egy rom volt az egész, nem maradt más, csak a tűzfal egy része, abban az ablak helyén a lyuk és a bejárati ajtó kerete.

Átmentem az utcán, hogy alaposabban megnézzem. Az ajtó a járdától beljebb állt, és az omladozó falon egy réztábla lógott. Megkoptatta az idő. A szemem újra az ajtókeretre vándorolt, ami büszkén állt az épület maradványai között. Elvesztett barátnőmre gondoltam. És mire észbe kaptam, már meg is történt.

Ismerős zümmögés töltötte meg a levegőt. A ruhám alatt felébredt az Óragyémánt, perzselte a bőrömet. Kétoldalt az épületek meghajoltak, fodroztak, aztán némán elolvadtak. A föld addig remegett, hogy belevacogott a fogam. Közben végig csak az ajtót néztem. Még akkor is, amikor egy fehér fal tört fel a földből, és emelkedett az ég felé.

Mintha nyújtózkodott volna, mint aki most ébredt, balra és jobbra terjedt. Irdatlan nagy volt, magas és széles. Falak repültek felfelé és oldalra. Hatalmas ablakokat töltött meg üveg és fa. Elöl oszlopok emelkedtek. A bejárati ajtó fényes feketére színeződött. Egy félhold alakú aranykopogtató bújt elő belőle. Az előbb még kopott plakett most csillogott és fénylett, mintha csak kifényezték volna.

Aztán ezüstös kövekből kirakott járda bomlott ki a lábamnál. A két oldalán sövény emelkedett a vállamig, vérvörös levelekkel.

Az ajtó felé indultam. Megálltam előtte. A plaketten ez állt: PROSPA HÁZ. A szívem nagyot dobbant. A szám kiszáradt. Megtaláltam! Felnéztem az épületre, próbáltam mindent megfigyelni. Az ablakok sötétbe borultak, kivéve egyet a harmadikon, ahol gyertya égett. Árnyék suhant át rajta. Aztán kialudt a fény.

A kilincs felé nyúltam, imádkoztam, hogy az ajtó ne legyen zárva. De ahogy a markom rázárult, éreztem... a semmit. A kezem ökölbe szorulva egyenesen áthatolt az ezüst kilincsgombon. Nagyon különös! Hirtelen hangok dörrentek, és két férfi fordult be az épület sarkán. Rövidre nyírt hajuk volt, és mindketten rémes narancssárga kabátot és fekete csizmát viseltek. Remekül ráláttak az ajtóra, ahol úgy álltam, akár egy félkegyelmű, ők azonban mintha mégsem láttak volna!

Eszembe jutottak Ambrose Crabtree szabályai... Nem azt mondta, hogy amikor az ember a világok között utazik, csak a lelke kel át? Akkor talán szellemféle lettem, azért nem tudom kinyitni az ajtót meg hasonlók. Ami klassz segítség a lopakodáshoz, viszont Rebecca megmentését mérhetetlenül megnehezíti.

Akkor az ajtó hunyorogni kezdett, akár a gyertya a szélben, az egyik pillanatban elhalványult, a másikban megint egész és tömör lett. A hunyorgások között átláttam az ajtón, de folyosó vagy szoba helyett csak téglahalmokat láttam. Attól félve, hogy az idő ellenem dolgozik, másodszor is megpróbálkoztam a kilinccsel.

- Hát ez meg mi?

Ahogy megpördültem, éreztem az erős huzatot, ahogy a Prospa Ház falai visszahúzódnak. A kőjárda pillanatok alatt eltűnt a földben, a szép vörös sövény elolvadt, akár a hó. Újra a komor, jellegtelen Winslow Streeten álltam, és egy igencsak pocakos éjszakai járőr tartott felém mélységesen gyanakvó pillantással.

- Hajnali négy van. Mért csavarogsz Stockwellben egymagad?

Alacsony volt. Tokás. A szeme messze ült. A külsődleges katasztrófát csak fokozta a vörös bajusz.

- Ahhoz meg mi köze? - kérdeztem.

Kegyetlen csapás volt, hogy majdnem elértem Prospát, és megint elragadták előlem.

A konstábler meghökkent.

- Hát, az a közöm, hogy ez a munkám, neked meg otthon kéne lenned ágyban. Jobb, ha velem jössz, kisasszony!

- Szomorú, hogy egy tizenkét éves lány nem barangolhat az utcán éjnek idején anélkül, hogy ne zaklassa egy járőr! - dohogtam. - A legszívesebben fognám a gumibotját, és jó modorra tanítanám. De késő van, elengedem egy figyelmeztetéssel.

Kötelességtudóan rácsaptam a tésztás csuklójára, és amíg döbbenten bámult, elrohantam, mint a szél, vissza se néztem.

Tizenharmadik fejezet

Biztos, hogy bezártam az ajtót - motyogta Mrs. Dickens, bőségesen merve zabkását a tányéromba, miután leültem a konyhaasztalhoz. - A tortakatasztrófa után Anyád mérgesebb egy éhes medvénél, lelkemre kötötte, hogy zárjam be a szobád ajtaját, és mielőtt lefekszem, ellenőrizzem.

Amikor Mrs. Dickens jött felébreszteni, meglepődve konstatálta, hogy már nyitva van az ajtóm. Miután visszaosontam a házba, nem tudtam az ajtót magamra zárni. Hívtam Trinity grófnőt, hogy zárja rám, de nem jött.

- Ne legyen olyan szigorú magával, Mrs. Dickens! - Csipetnyi fahéjat szórtam a zabkására, és bekaptam egy kanállal. - Maga öreg, mint a nap, és az agyát megpácolta az a sok whisky, amit iszik.

- Egy-egy kortyot iszom hébe-hóba, semmi több - védekezett a házvezetőnő csüggedten. - Az agyam vág, mint a beretva.

- És már a saját nevére is alig emlékszik. Tragikus.

- Mrs. Snagsby kihajítana az utcára, ha megtudná - vitte vissza a fazekat a tűzhelyre. - Sose láttam még olyan mérgesnek, pedig sok éve szolgálok már ennél a háznál.

- Én meg honnan tudhattam volna, hogy puskapor van a liszteszsákban? Apró hiba volt, pár könnyű seb, egy heges arc, semmi komoly. - A bánat hulláma temetett maga alá. Felnéztem a házvezetőnőre, és a kedves tekintetét látva, kiszaladt a számon a kérdés: - Mrs. Dickens, miért nem kedvel engem Snagsby anya?

- Micsoda kérdés! - Leült mellém. - Ne vedd a szívedre, lányom! Bár azt elismerem, hogy szigorú asszony. Ő már csak ilyen. - Tekintete Gretel egy kis képére vándorolt a tűzhely felett. - Adj neki időt, és majd megkedvel!

- Biztos szörnyen hiányzik neki Gretel - mutattam a festményre.

- Bizony - mondta Mrs. Dickens halkan. - Mintha nem tudná, Gretel nélkül hogyan legyen boldog.

- Mióta van Párizsban?

A házvezetőnő felpattant, és törölgetni kezdte az asztalt. - Ez nehéz kérdés... Nem vagyok jóban a számokkal.

Letettem a kanalat, és megtöröltem a számat.

- Valamit elhallgat előlem, Mrs. Dickens.

- Ha van időd üldögélni és beszélgetni - csattant egy jeges hang -, akkor arra is van időd, hogy lesöpörd a bejárati lépcsőt.

Mindketten az ajtó felé fordultunk. Snagsby anya viharzott be a konyhába.

- Utána segíthetsz Mrs. Dickensnek rendbe tenni a társalgót. A tegnapi fiaskó után még mindig szörnyű állapotban van.

Gyászos képet vágtam.

- Ami azt illeti, drágám, tudnia kell, hogy részben felelősnek érzem magam...

- Ne fáraszd magad, ifjú hölgy! Végezd a dolgodat, és tartsd csukva a szádat! Ennyit kérek tőled.

Azzal hátat fordított, és kisétált. Ami lélekromboló lehetett volna, ha nem bimbózik egy zseniális ötlet a fejemben. A mosogatóhoz vittem a tálamat, közben próbáltam megoldani Gretel Snagsby rejtélyét.

Nem Párizsban van internátusban. Nem, egy sokkal izgalmasabb helyen. Beleszeretett egy fiatalemberbe, és elszökött vele. És hogy ki a fess, bár beteges fiatal kérő? Nem más, mint Estelié Dumbleby eltűnt bátyja! Esteile mesélte, hogy Sebastian beteg volt, és gyengéd szálak fűzték az ápolónőjéhez, aki Snagsbyéknél lakott. Az a lány csakis Gretel Snagsby lehetett!

Szerelmüket titokban tartották, mert Gretel csak egy koporsókészítő lánya, Sebastian viszont ízig-vérig arisztokrata. így aztán a fiatal szerelmesek világgá mentek, és száműzetésben élnek. Bujkálnak, de együtt vannak.

Felkaptam a seprűt, elindultam a lépcső felé, és újra a réginek éreztem magam. Még szép! Két feladat is várt. Megmenteni Rebeccát. És összehozni Snagsby anyát az elszökött lányával.

- De minek kell neked a kulcsom, lányom?

- Sürgős dolgom van, és tudom, milyen megerőltetés magának fel-le caplatni a lépcsőn azért, hogy beengedjen.

Az első és legsürgetőbb feladatom megoldására akkor jöttem rá, miközben a tortát töröltem a falról a társalgóban. Noha az előző éjszakai kalandom nem aratott sikert, a Prospa Házat legalább sikerült megtalálnom.

Így aztán rettentő fontos volt, hogy ki tudjak jutni a szobámból, és újra megpróbálni. A grófnőre viszont nem alapozhattam. Ezért kellett megkaparintanom a Mrs. Dickens övén lógó nagy kulcscsomót.

- Anyád szigorúan meghagyta, hogy nem hagyhatod el a házat - felelte Mrs. Dickens (aki megdöbbentően akadékoskodónak bizonyult).

- Snagsby anya a könyvelővel találkozik, csak este jön haza - hangzott a tökéletesen ésszerű feleletem. - Különben is Mr. Blackhorn szertartása holnap lesz, és még nincs elég gyertyánk.

- De múlt héten vettem egy tucatot.

- Maga szegény, agyonhajszolt szélkakas, az három hete volt - ültem le a kanapéra. - Hát csoda, hogy tegnap éjjel elfelejtette bezárni az ajtómat?

- Mostanában nem vagyok önmagam.

- Nem hát. Az agya akadozik, a szájszaga kriminális, az idegei cafatokban lógnak.

Szívfájdító gyengédséggel a karfának nyomtam és kioldottam az övére erősített kulcscsomót. - Ragaszkodom hozzá, hogy ezeket elvigyem, Mrs. Dickens. Hamarosan visszaadom. Maga is tudja, hogy így a legjobb.

A házvezetőnő szipogott, és hangosan lamentált, hogy mi lesz vele, de volt annyi esze, hogy igazat adjon nekem.

A város egyik kevésbé tiszteletre méltó környékén kerestem lakatost, így Mrs. Dickens vagy Snagsbyék nem jöhetnek rá, hogy lemásoltattam a szobám kulcsát. A lakatos mogorva alak volt, de nem sokat kérdezett, és azt mondta, menjek vissza kettőre. Két shillingbe került. Szerencsére Mrs. Dickens adott öt shillinget gyertyára.

Vagyis szép kis hasznot söpörtem be. De mivel tisztességtelen módon jutottam hozzá (a gyertyákat, amiket Mrs. Dickens a múlt héten vett, eldugtam egy fiókba a bemutatóteremben), úgy éreztem helyesnek, ha a megmaradt három shillinget sütire és forró csokira költőm.

Volt pár üres órám, hát elindultam megfelelő teázót keresni. A zsúfolt utcákat járva aztán nagyon különös érzésem támadt. Emberek siettek el mellettem erre-arra, közben pedig éreztem, hogy valaki vagy valami minden lépésemet követi. Megpördültem. Nyomát sem láttam alantas alakoknak.

Hirtelen befordultam balra, és elbújtam egy keskenyebb sikátor árnyai között. Innen, egy kocsma és egy hentes közül megfigyelhettem a járókelőket. Ha egy gonosztevő követ, hamarosan lelepleződik.

Csakhogy nem szúrtam ki senkit, aki akár csak kicsit is gyanús lett volna. Csak abszolút közönséges embereket láttam, akik a dolguk után járnak. Mint Miss Carnage-ot. Micsoda hihetetlen véletlen! Elment mellettem. Megtorpant. Visszajött, és bebámult abba a sötét sikátorba, ahol megbújtam. Megfordult, és a másik irányba nézett. Olyan kemény volt a pillantása, amilyennek még sosem láttam. Komor és eltökélt. Talán romlott gyümölcsöt evett.

Elérkezettnek láttam a pillanatot, hogy kilépjek az árnyékból.

- Ivy! - kiáltott fel Miss Carnage, és megigazította vastag szemüvegét. - Nahát! Mit keresel a városnak ezen a részén?

- Maga mit keres a városnak ezen a részén?

Miss Carnage feszesen elmosolyodott.

- Könyveket keresek - magyarázta. - Egy férfinak a szomszéd utcában van egy gyűjteménye délamerikai történelemből, amiről úgy gondolja, érdekelheti a Londoni Könyvtárat.

Abszolút érthető. Egy könyvtáros élete tele van efféle kalandokkal.

- Az a furcsa érzésem volt, hogy követnek - meséltem. - Aztán megjelenik maga. Ami zsibbasztóan érdekes egybeesés.

A könyvtáros elpirult.

- Tartozom egy vallomással, Ivy... Kiszúrtalak az út túloldaláról, és aggódtam, hogy megint azt a kellemetlen Miss Alwayst követed. Úgy döntöttem, követlek, és meggyőződöm róla, hogy biztonságban vagy. Mérges vagy rám?

Az előbb egy kurta pillanatra nem hittem neki, de most már ostobának éreztem magam miatta.

- Nagyon fontos ügyben járok - közöltem vele mesélnék róla, de attól félek, elájulna a sokktól.

- Ahhoz a... - Miss Carnage szörnyen közel nyomult hozzám - barátnődhöz van köze, aki messze van?

Miss Carnage döbbenetesen okos volt!

- Igen, drágám, mondhatjuk.

- Bárcsak elmennél a hatóságokhoz, Ivy! Nagyon aggódom a barátodért. És érted is. Nagyon-nagyon aggódom.

- Egyet se féljen, Miss Carnage - csaptam a karjára gálánsán -, kézben tartom a dolgokat!

A könyvtárosnő karba fonta kezét a pocakján. Lenyűgözően komolynak látszott.

- Tegnap ki kellett nyitnom a könyvtár pincéjét, és... és döbbenten fedeztem fel, hogy Ambrose Crabtree kézirata eltűnt. Ivy, kérlek, ne érezd úgy, hogy bármivel vádollak, de meg kell kérdeznem, hogy...

- Hogy elloptam-e, és játszottam-e az idő és tér törvényeivel? Soha, drágám, nincs az a pénz!

Miss Carnage még mindig a homlokát ráncolta.

- Ezt örömmel hallom, mert megbántam, hogy egyáltalán beszéltem neked arról a szörnyű könyvről. - összehúzta a szemét. - Megkérdezhetem, sikerült megtalálnod a barátodat?

- Még... még nem értem el Rebeccát. - Valamiért nem akaródzott többet mondanom.

- De megpróbáltad? - kérdezte Miss Carnage óvatosan.

Bólintottam.

- Talán nem adtál bele mindent! - csattant fel.

De az arca gyorsan megenyhült, és újra régi önmaga lett. - Úgy értem, ha sürgető a helyzete, akkor mindent meg kell tenned, amit csak tudsz. Az észszerűség határain belül, természetesen. Ha megengeded, talán segíthetek.

- Isten őrizz! Pillanatnyilag ugyan rengeteg a dolgom, de mit segíthetne egy könyvmoly?

Miss Carnage bólintott. Halványan elmosolyodott.

- Igen, valószínűleg igazad van.

Az nem volt benne a tervben, hogy elalszom. Az volt a terv, hogy megvárom, amíg sötét lesz a házban, és amíg Snagsby anya abbahagyja a járkálást. Akkor az új kulcsommal kinyitom a szobám ajtaját, kiosonok a házból, és visszamegyek a Winslow Streetre, ahol megkeresem a Prospa Házat.

De ahogy ültem az ágyban, és számoltam a perceket, lecsapott rám az álom. A legmélyebb álom. Fel sem ébredtem volna talán reggelig, ha nincs az Óragyémánt. Életre kelt az éjben, sugárzott, akár egy világítótorony, forrón izzott a bőrömön. Felriadtam. Gyorsan magamhoz tértem. A ház néma volt, nem hallatszott Snagsby anya járkálása. A viharvert óra szerint hajnali egy múlt. Ahogy kihalásztam a nyakláncot a hálóingem alól, Rebecca neve szaladt ki a számon.

Imádkoztam, hogy ott legyen.

A misztikus kőben kibomlott az éjszakai ég képe London felett, majd elfakult, és egy sárga szoba foglalta el a helyét. Abban volt egy vaságy. Csupasz fehér padló. Falhoz állított szék. Azon egy lány kuporgott, elefántcsontszín hálóingben. Az arca még sápadtabb volt, tompa és kissé homályos, noha körülötte világosan látszott a szoba. Rebecca ezúttal nem nézett rám. A tekintete távoli volt.

- Rebecca - suttogtam. - Én vagyok, Ivy. Hallasz? Látsz?

A lány elkezdett előre-hátra ringatózni, haja a szemébe hullt.

- A Prospa Házban vagy? - faggattam. - Bólints, ha ott vagy!

Nem felelt.

- Visszamegyek, amint tudok. Hazahozlak.

Rebecca felnézett. Egy pillanatra. Egyenesen átnézett a kövön. De nem rám. A szemében félelem csillant. Árnyék borult az arcára. Aztán egy durva kéz markolta meg a csuklóját. Felsikoltott, de a hang tompa és gyenge volt. A szék felborult, ahogy Rebeccát elrántották a szemem elől.

Tizennegyedik fejezet

A szívem tombolt. A lelkem őrjöngött. És örültem neki!

Szinte kábulatban gyalogoltam el Stockwellig. Nem tűnt fel a háromnegyedes hold. Sem a macskaköveken finoman kopogó eső. Nem érdekelt, hogy hálóingben járom Londont. Mezítláb.

Rebecca nagy bajban volt. Rémisztő helyzetben. Szörnyen bántak vele. Ki tudja, hová rángatta el az a vadember? Nem kellemes helyre, az biztos! Óceánnyi düh kavargott-dübörgött bennem. Még sosem éreztem ilyen elvakító dühöt.

Befordultam a Winslow Streetre, és a levegő mintha megsűrűsödött volna körülöttem. Sürgetően zümmögött, és valahogy lassan, bár én továbbra is könnyen mozogtam. Az Óragyémánt annyira perzselte a bőrömet, biztos voltam benne, hogy felhólyagosodik tőle a mellkasom. A kő izzása kitört a hálóingem alól, aranysárga gömbként világította meg a járdát előttem. Szerencsére a paradicsomfejű konstábler nem volt a láthatáron.

Állandóan Rebeccán járt az eszem, de arra nem gondoltam, hol van. Arra sem, hogy el tudom-e érni a Prospa Házat. Mert ahogy át akartam menni az utcán, a mellettem álló lámpaoszlop beleolvadt a járdába. A lábam alatt az út a nedves macskakövekkel együtt elfoszlott, akár a sár, és belesüllyedt a sötétbe, a helyén vékony ezüstös kövek jelentek meg. Egy üres konflis eltűnt. Ambrose Crabtree hatodik szabálya azt ígérte, hogy erős érzelem fellebbenti a fátylat. Eszelős létére nagyon okos volt.

Még oda sem értem, az üres telek melletti cipőgyár és szálló fodrozott, meghajlott és elmosódott. Aztán úgy eltűntek, mintha a föld kinyitotta volna a száját, és elnyelte volna őket. A talaj remegett, a zúgás erősödött, és cseppet sem lepődtem meg, amikor felemelkedett előttem a Prospa Ház az oszlopokkal, magas fehér falaival és számtalan ablakával. Ezúttal sápadt erdő nőtt körülötte, az épületet őrző ezernyi kísértet őr. Dermesztő hatást keltettek.

Nem mintha lett volna félnivalóm. A legutóbbi látogatásom során megtanultam, hogy amolyan szellemféle vagyok ebben a világban. Még a kilincset sem tudom megfogni. Ahogy a vérvörös sövények között lépkedtem, felnéztem, hogy látok-e fényt valamelyik ablakban. Eközben először pillantottam fel az éjszakai égre. Sötét és üres volt, kivéve a háromnegyedes holdat. Azt gondolhattam volna, hogy ugyanaz a hold, amit pár pillanattal korábban láttam London felett, csak éppen ez smaragdkék volt.

Az összes ablak sötét volt. Megkerültem az épületet. Megint felnéztem. Az elsőn egy ablakban sárgás gyertyafény izzott. Az ablak nyitva volt, a függöny finoman lengett az éji levegőben. Ráadásul egy nagy fehér fa állt a közelében, aminek az egyik segítőkész ága tökéletes bejáratot kínált az ablakba. Micsoda szerencse!

Tompa hangokat hallottam, lábak dobogását, de mintha az épület másik feléről jöttek volna. Biztonságosnak éreztem elkezdeni.

De hogyan? Hogyan tudok fára mászni Prospában, ha csak egy szellem vagyok? Dühös csalódottságomban rácsaptam a fa törzsére, és kétszer belerúgtam. Aztán örömmel felszisszentem. Újra odanyúltam, és megérintettem a fatörzset. Furcsán meleg volt. Valami okból ezen a látogatáson sokkal inkább jelen voltam Prospában.

Felemeltem a hálóingem alját, átkaroltam a fát, mintha gazdag nagynéni volna rokonok nélkül, és elkezdtem mászni. A fa pazarul göcsörtös volt, bőven akadt kapaszkodó. Amikor a legalsó ág kartávolságba került, megragadtam, aztán könnyedén másztam ágról ágra.

Amikor elég magasra értem, a vastag ágon az ablak felé kezdtem araszolni. Sajnos az ág nem ért a párkányig. Valamekkorát ugranom is kellett. Benéztem az ablakon, és nem láttam senkit. Tökéletes. Ízléses guggoló helyzetet vettem fel, nagy levegőt vettem, majd elrugaszkodtam olyan lelkesedéssel, akár egy bosszús kenguru.

A leérés kissé esetlenre sikeredett. Valami roppant, ahogy a bal lábam eltalálta a keskeny kőpárkányt. Szerencsére félhalott lévén immunis vagyok az efféle bagatell sérülésekre, és a fájdalom pillanatok alatt megszűnt. Megragadtam az ablakkeret oldalát, és gyorsan találtam támaszt a lábamnak is. Becsusszantam a nyitott ablakon. A szobában sötét volt. A falak komor lilák. Az ajtó csukva. Egy alacsony asztalon félig égett gyertya.

Felkaptam a gyertyát, hogy körül tudjak nézni. A szoba spártai volt. Vaságy. A falnál szék. Fehér padló. A fal színétől eltekintve pont olyan szoba volt, mint amilyenben Rebeccát láttam. Vagyis közel lehetett. Olyan magabiztosan mentem az ajtóhoz, ahogy egy láthatatlan lány egy üres házban képes.

- Többet ne! - krákogta egy hang. - Kérem, ne!

Összerezzentem.

- Ki az?

A hang az egyik sarokból jött. A gyertyát előrenyújtva természetesen odasiettem.

- Rossz modorra vall árnyékban ólálkodni. Azonnal jöjjön elő!

- Többet ne! - ismételte a hang. - Nincs erőm... nincs...

A gyertya aranyszín árnyakat vetett a falra. Kellett pár pillanat, mire megtaláltam: a sarokban gubbasztott a padlón. Leguggoltam. Felemeltem a gyertyát, hogy jobban megnézzem. A fénytől összerezzent, és kezét a szeme elé kapta. A bőre szörnyen sápadt volt, már-már áttetsző, szinte látszott mögötte a lila fal. Ami roppant különös volt.

És mint Rebecca, amikor a kőben láttam, szegény fickó is halványan izzott. Nem annyira, hogy megvilágítsa a szoba komor sarkát, inkább mintha egy fakuló tűz utolsó zsarátnokai hamvadoznának benne.

- Kérem... ne!

- Nem azért jöttem, hogy bántsam, drágám. A barátnőmet keresem. Rebecca Butterfieldet. Nem tudja, hol találom?

- Maga nem közéjük tartozik?

- Kik közé?

A férfi lassan leeresztette a kezét. Felemelte a fejét. Kinyitotta a szemét. Az arca beesett volt. A borostája ősz. A tekintete üres. De kétség sem férhetett hozzá, hogy ő az.

- Mr. Blackhorn?!

Könnyek gyűltek a szemébe, ahogy az arcomat fürkészte. Nem tudnám megmondani, hogy felismert-e. A gondolataim kavarogtak. Hogyan lehetséges, hogy szemtől szemben állok Mr. Blackhornnal? Azzal a Mr. Blackhornnal, akinek a halálos ágya mellett bájos verset olvastam. Azzal a Mr. Blackhornnal, akinek a felesége makacs parókát viselt. Azzal a Mr. Blackhornnal, akit Snagsbyék holnap délután temetnek!

- Mi történt magával, drágám? - kérdeztem. - Hogy az ördögbe került ide?

Pillanatokkal azelőtt hallottam meg a kulcscsörgést, hogy az ajtó kitárult volna. Villámgyorsan elfújtam a gyertyát, és az ágy alá hengeredtem. Két fekete csizma lépett be az árnyékos kamrába, és ment az ablakhoz.

- Hallow bíró nagyon kedvelheti magát, Mr. Blackhorn. - A nőnek mély és zengő hangja volt. - A többiek szobáját nem szellőztetik ki minden éjjel.

Hallottam, hogy becsukják az ablakot, és az alkalmat kihasználva kicsusszantam az ágy alól, és elbújtam az ajtó mögött. Onnan jól megnéztem a betolakodót. Sötét haját rövidre nyírták. Az arca heges volt, és zord. Magas nyakú, merev fehér ruhát viselt, és ugyanolyan ronda narancssárga kabátot, mint amilyet a két férfin láttam az első látogatásomkor. Az övéről tőr lógott.

- Ágyba! - vágott át a szobán. A férfi felállás közben megtántorodott, a nő felkapta, mintha csecsemő lenne, és az ágyhoz vitte. - Holnap dolgoznia kell, úgyhogy pihenjen!

Mr. Blackhorn nyöszörgött és zokogott. Szívfájdító volt. De nem feledkezhettem meg a küldetésemről. És nem feledkezhettem meg Ambrose Crabtree nyolcadik szabályáról: ne maradj tovább harminc percnél. Az idő ellenem dolgozott.

Amíg a kopasz barrakuda azzal volt elfoglalva, hogy ágyba tegye Mr. Blackhornt, kirepültem az ajtó mögül, és lábujjhegyen kiosontam a szobából. Legalábbis ez volt a terv. Sajnos a ronda szerzetnek olyan érzékei voltak, akár egy dzsungelmacskának.

Megpördült, és rám rontott, még mielőtt a küszöbhöz értem volna.

Szerencsére a kulcsot a zárban hagyta. Becsaptam az ajtót, és ráfordítottam a kulcsot. No persze sokat és veszedelmesen dörömbölt. Kiáltozott is. Olyasmit, hogy felkoncol meg hogy nyárson sütöget.

Közben már rohantam a folyosón, kezemben szorongatva a súlyos rézkulcsokat (szilárdan hittem, hogy az egyik Rebecca szobájának ajtaját nyitja). Csak meg kellett találnom.

Futás közben érdekes dolgot vettem észre a folyosón: a fal, a mennyezet és a padló fehér volt, viszont minden ajtó más-más lila árnyalatú, az egyik végén a legmélyebbtől a másik végén a leghalványabbig.

A folyosó túlsó végén egy pazar lépcsőt láttam.

Mivel az épület hét-nyolc emeletes lehetett, felfelé indultam, nem le, kettesével szedve a lépcsőfokokat. A következő szinten újabb hatalmas folyosót találtam, amin jelöletlen ajtók sorakoztak. Mind kék árnyalatú. A következő szinten meg zöld.

Habár nehezen vettem a levegőt, felrohantam a lépcsőn a következő szintre is. És megtorpantam. Lihegve. Megkönnyebbülten. Ez is folyosó volt, mindkét oldalt tele nagy ajtókkal... sárga árnyalatban. Végre! Most már csak emlékeznem kellett a látomásból a pontos színárnyalatra Rebecca szobájában. Akkor megtalálom a barátnőmet.

Végigrohantam a folyosón, el a mélyebb árnyalatok mellett, csak akkor álltam meg, amikor az aranyszín puhulni kezdett. Úgy éreztem, innentől az a legbiztonságosabb, ha dörömbölök minden ajtón, és Rebecca nevét kiabálom. Ezt is csináltam volna (tökéletes terv), ha nincs az Óragyémánt. Villogni kezdett a hálóingem alatt. Kihalásztam, és amikor belenéztem a kőbe, csodálatosan sárga volt. Csak ez lehetett az a szín, amit Rebecca szobájában láttam!

Az utolsó húsz ajtó előtt úgy futottam el, hogy mindegyikhez odatartottam a gyémántot. Pillanatok alatt megtaláltam. Eltettem az Óragyémántot, és megpróbáltam kinyitni az ajtót. Persze hogy zárva volt.

- Rebecca! - dörömböltem. - Odabent vagy, drágám?

Nem is vártam válaszra. Felemeltem a nagy kulcscsomót, és elkezdtem egyenként próbálgatni a kulcsokat, mindegyiknél imádkozva, hogy nyissa az ajtót.

- Biztos csodálkozol, hogy megtaláltalak - folytattam. - Nagyrészt egy kedves varázslónak köszönhető, akivel a Covent Gardenben találkoztam. Úgy hívják, hogy Ambrose Crabtree. Három citromos pite és egy pudli áráért megtanított egy ijesztően misztikus technikára, „A fátyol fellebbentése” a neve, és a jelek szerint jól megy nekem.

- Ivy...

- És nem is okozott gondot betörni ebbe a förtelmes házba, hála egy nyitott ablaknak és egy kézre eső fának. A Pocketekre jellemző az efféle szerencse. Van egy távoli unokatestvérem, Jack, akinek izgalmas szerencséje volt egy marék babbal.

- Tudtam, hogy eljössz, Ivy.

Rebecca! Mozgást hallottam az ajtó túloldaláról, és tudtam, hogy a barátnőm nekisimult. Már csak egy deszka választott el bennünket.

- Hogyne jöttem volna! - próbáltam ki három kulcsot gyorsan. - Tudom, hogy rettenetesen szenvedtél, drágám, de annak már vége. Pillanatok alatt Londonban leszünk.

- Pont azt tetted, amiben reménykedtek. - Rebecca hangja olyan halk volt, hogy alig hallottam. - Azt akarták, hogy idecsaljalak... de én próbáltalak figyelmeztetni, Ivy. Miért nem hallgattál rám?

- Talán itt kellett volna hagyjalak? - húztam ki egy kulcsot, és dugtam be a következőt.

- Igen, azt kell tenned! - Rebecca hangja erőre kapott. - Jaj, Ivy, el kell menned! Ebből nem sül ki semmi jó.

- Csak jó sül ki belőle. Haza kell térned a családodhoz! Magukon kívül lesznek az örömtől a Butterfield Parkban, amikor visszatérsz.

- Hagyd abba! - A hangjának nyersesége rosszulesett. - Túl késő már, nem érted?

Csend. Hallottam az ajtón keresztül a zihálását. Vagy talán csak képzeltem.

- Rebecca, mit művelnek veled? Mi történik ebben a házban?

- Meghal a remény, mert nem tud életben maradni. Én már elfogadtam a sorsomat, Ivy, és neked is el kell fogadnod. Ha még egyszer idejössz, csak rontasz a helyzetemen. Hagyd itt Prospát, és sose gyere vissza!

- Nem megyek el nélküled.

- Muszáj, mert ha megtalálnak...

- Ott van! - Aztán hangos fütty.

Megpördültem, a kulcsok kiestek a kezemből. Az a drabális vadállat tartott felém, akit bezártam Mr. Blackhorn szobájába, mellette meg egy hatalmas férfi hasonló rövid hajjal és a narancssárga kabátban.

- El kell halasztanom a megmentésedet, drágám - szólaltam meg csodálatra méltó nyugalommal.

Rebecca dörömbölt az ajtón.

- Fuss, Ivy! Menekülj!

De nem tettem.

- Egyet se félj, Rebecca! Ambrose Crabtree hetes számú szabálya szerint csak a lelkem jött át Prospába, és nem eshet bántódásom. Ebben a pillanatban is biztonságban vagyok Londonban. Látod? Nincs miért aggódni.

Ezért is ért sokként, amikor a két nagydarab őr megragadta a karomat, és a falhoz lökött.

A haramianő megbámult, még a lélegzete is elállt.

- Ő az!

- Ébren van! - tutulta a társa. - Hallow bíró ezért kitüntet bennünket.

- Azonnal engedjenek el, különben nagyon megbánják!

Válaszul vonszolni kezdtek a folyosón. Azt tettem, amit a józan ész diktált: sikoltoztam, igyekeztem megharapni őket, lelkesen rugdostam. Fogva ejtőimnek szinte az arcizmuk sem rezzent. Éppen odaértünk a lépcsőhöz, amikor rátapostam a nő csizmájára. Ez segített. A gonosz tehén elbődült, és elengedte a karomat. Amit rögvest kihasználtam, megböktem tyúkagyú társának a bal szemét. Olyan sikoltást hallatott, hogy még egy bába is megdöbbent volna, aztán hátratántorodott.

Úgy süvítettem Rebecca szobája felé, akár a fény. Felkaptam a kulcscsomót, és elkezdtem egy újabb rulettpörgetést, kétségbeesetten remélve, hogy megtalálom a jó kulcsot, és kiszabadítom.

- Tarts ki, drágám! - biztattam.

- Fuss, Ivy! Menekülj!

- Lárifári! Nem hagylak itt, és kész.

A fejem hátracsuklott. Nem magamtól. A nő megragadta a hajamat, és hátrarántotta. A kulcscsomót kikapták a kezemből. Hősiesen küzdöttem, de pillanatok alatt újra a folyosón rángattak.

- Majd Hallow bíró elbánik veled - vihogott dermesztőén a vadállat.

- Ne hagyd magad elfogni, Ivy! - kiáltotta Rebecca. - Csinálj bármit, de ne hagyd, hogy elfogjanak!

- Nincs választásom, drágám!

- Tudod irányítani, Ivy! - kiabált Rebecca. - Ahogy idejöttél, úgy el is tudsz menni!

- Pofa be, Butterfield, ha jót akarsz! - förmedt rá a nő.

- De hogyan? - kiáltottam.

- Fellebbentetted a fátylat... - A barátnőm hangja gyengült. - Most ereszd le! Ereszd le, Ivy!

Már a lépcsőnél jártunk, letoloncoltak az első pár fokon. Akkor elernyesztettem a karom. A lábam kocsonyává változott. Magam sem voltam biztos benne, mit csinálok, csak azt tudtam, hogy London jár az eszemben. És Rebecca a szívemben. Elengedtem mindent.

Hallottam, hogy az egyik őr olyasmit kiált:

- Ne engedd el, te bolond!

- Próbálom! - hangzott a nyugtalan felelet.

A lépcső elkezdett hánykolódni, emelkedni-süllyedni, akár az óceán. Aztán az őrök karja, majd az egész testük egyszerűen elolvadt. Ahogyan a Prospa Ház és vele én is. És a legkevésbé sem volt ijesztő.

Lehunytam a szemem, széttártam a karom, és zuhantam az épületben. Mégis mintha tollpárnára estem volna. Hirtelen szilárd talajt éreztem magam alatt. Talán bukfenceztem is egyet-kettőt. A hálóingem nyirkos volt, a Winslow Street nedves macskakövein hevertem. Minden olyan volt, mint amikor itt hagytam. Feltápászkodtam. Kábán álltam.

Olyan közel voltam Rebeccához, csak egy ajtó választott el bennünket, mégsem tudtam hazahozni. És mit lett Mr. Blackhornnal? Szívszaggató zokogása még a fülemben csengett. Mit csinálhatnak velük a Prospa Házban?

Nem az Árnyéktól haldoklókat kéne gyógyítaniuk? És Rebecca miért nem akarja, hogy megmentsem? Az egész olyan igazságtalan volt. És érthetetlen. És szomorú.

Ahogy felléptem a járdára, a szemem elhomályosodott. Csak a szél miatt. Semmi több. Még egyszer megnéztem a sötét űrt, ahol pillanatokkal korábban a Prospa Ház állt, majd letöröltem a könnyeket az arcomról, és elindultam haza.

Tizenötödik fejezet

- Nagyon meghatóan olvastál, Ivy.

- Igen?

Ezra bólintott (leffegett a pofazacskója), és egy székhez terelt a behúzott zsalujú ablaknál.

- De talán megkérhetnéd a barátodat a könyvtárban, hogy legközelebb felemelőbbet válasszon. Most pihenj kicsit, amíg mi Snagsby anyával nyélbe ütjük az üzletet!

Mrs. Rushmore-nak a mája volt beteg. Az orvos két hetet adott neki. Maximum két hetet. Nem akarta a családját terhelni a temetéssel meg miegymással, úgyhogy beugrott Snagsbyékhez. A vers megtette a magáét. Azt hiszem, skót volt, arról szólt, hogy a halál éjszaka érkezik, amikor a legkevésbé számítunk rá, és hogy mindnyájunkra halál vár. Mrs. Rushmore úgy jajongott, akár egy sziréna.

Szégyellem bevallani, de nem olvastam igazi átéléssel. A gondolataim még az előző éjszakán jártak. Rebeccán. A Prospa Ház sötét dolgain. És mi van Mr. Blackhornnal? Ő hogy került oda? És azok az őrök honnan ismertek engem? Ébren van. Ezt mondta az egyik. Mi a nyavalyát jelent? Micsoda szövevényes ügy!

- Tessék! - nyújtott egy pohár meleg tejet Snagsby anya.

- Nem vagyok szomjas.

- Hogyne lennél! - felelte határozottan. - Mrs. Rushmore-nak rengeteg kérdése van, nem érek rá vitatkozni veled.

Elvettem a tejet. És adtam neki valamit cserébe:

- Mr. Blackhorn jutott eszembe.

- Mi van vele?

- Nem emlékszik semmi különösre a halálával kapcsolatban? Nem történt semmi szokatlan vagy különös?

- Például mi?

Tudtam, hogy lehengerlőén ravasznak kell lennem, hogy ne keltsem fel a gyanakvását.

- Ki tudja? Talán beszélt róla, hogy sürgős dolga van egy távoli helyen. Talán nem is volt annyira halott, mint gondolták? - A legmegértőbb pillantásommal néztem Snagsby anyára. - Lehetséges, drágám? Ha igen, biccentsen egyet! Ha nem, csak bámuljon rám tovább sorvasztó ellenszenvvel.

- Mr. Blackhorn temetése ma délután kettőkor lesz - mondta nyugodtan -, és biztosíthatlak, ifjú hölgy, hogy a Snagsby Takarékos Temetkezés nem temet el élőket. - A pohárra bökött. - Idd meg, aztán tégy lakatot a szádra!

Snagsby anya hamarosan ott görnyedt Mrs. Rushmore ágya felett, arról suttogtak, milyen színűre pácolják a koporsót. Ezra méretet vett szegény asszonyról. Ártalmatlan pár voltak. Aszottak, akár két mazsola, de ártalmatlanok.

Felhajtottam a tejet. Zavaros gondolatok töltötték meg agyam legtávolabbi zugait is. És ahogy küszködtem velük, meleg és vigasztaló érzés kerített hatalmába. Mint egy forró vizes palack egy téli éjszakán. Vagy egy kedves ölelés. Felnyúlt és lehúzott. Túl finom volt, hogy ellenálljak, és nem is álltam.

Amikor Ezra felébresztett, a kő meleg volt a bőrömön. Mrs. Rushmore-t lepel takarta. Snagsby anya azt mondta, jobb így. Hirtelen hunyt el, és már békében pihen.

Miss Carnage átlátott rajtam.

- Nem vagy önmagad, Ivy, ne is tagadd! - Odahúzott egy széket, és leült mellém. - El kell mondanod, mi aggaszt. Végül is, ha nem mondod el egy kebelba... - Elharapta. Sűrűn pislogott.

- Mosdóba kell mennie, drágám?

Lelkesen nevetett.

- Dehogy! Szóval ha nem tudsz megbízni egy együttérző barátban, akkor kiben tudsz?

Még az előtt eljöttem otthonról, hogy megkezdődött Mr. Blackhorn búcsúztatása. Snagsby anya az előkészületekkel foglalatoskodott - virágok, orgonazene, szendvics és tea későbbre -, így észrevétlenül ki tudtam surranni. Nem mintha nem lett volna nyomós okom eljönni a könyvtárba. Ezra felemelőbb verseket kért. De nem tudtam tettetni, hogy ez az igazi ok. Nem bírtam Mrs. Blackhornra nézni, amikor megérkezett feketében és zokogva. Még a fenomenálisan csálén álló parókája sem javított a kedvemen.

- Szörnyen bonyolult - mondtam Miss Carnagenak.

- Történt valami, Ivy? - Miss Carnage a kezemre tette a kezét. Nagyon együttérzően szorította meg. - Hallottál hírt a barátnőd felől?

Bólintottam.

- Eljutottam hozzá.

A könyvtáros lélegzete elakadt.

- Igen?

- Olyan gyorsan történt. Visszamentem a Winslow Streetre, nem tudom, miért, de ez tűnt helyesnek, és mire észbe kaptam, már ott voltam. Nem volt könnyű megtalálni a szobáját a sok sárga között, aztán az őrök felismertek, és majdnem rossz vége lett.

- Felismertek?

- Azt hiszem. Nem tudom.

Miss Carnage szörnyen meglepett képet vágott, de gyorsan magához tért.

- Nekem azt mondtad, hogy a barátnőd messze van. De a Winslow Street itt van Londonban.

- Onnan csak elindultam.

- És hogyan értél vissza ilyen gyorsan? - kérdezte a kíváncsi könyvtáros.

- Csak harminc percet maradhat az ember - vontam vállat. - Ez az egyik szabály. Igaz, hogy több szabály is gyanús nekem.

- Az egyik szabály? - Miss Carnage megint felszisszent, de kezét ezúttal sokkolóan nagy állához kapta, és ijedten nézett rám. - Te loptad el Ambrose Crabtree kéziratát a széfből, igaz? Jaj, Ivy, keserűen csalódtam benned! Hazudtál nekem!

- Kétlem. Általánosságban brutálisan őszinte vagyok.

- Pedig figyelmeztettelek, hogy ne... - Az izgatott teremtés felállt, aztán visszaült. - Azonnal vissza kell adnod, és megígérned, hogy többet nem avatkozol ilyesmibe!

- Mit adjak vissza, drágám?

- Az ellopott kéziratot.

- Ellopott? - mondtam. - Ugyan, biztos csak elhányták.

Éreztem, hogy ezzel a témát lezártuk. A könyvtáros másképpen érezte. Karon fogva a hátsó irodába húzott. Betette az ajtót. Leültetett az íróasztalhoz.

- Annak a könyvnek nagy az ereje, nem szabad játszani vele. Ha Ambrose Crabtree szabályait nem követik az utolsó betűig, annak biztos halál a vége.

Ezt a pimaszságot!

- Miss Carnage, noha ártatlan vagyok, azt kijelenthetem, hogy ha elloptam volna a kéziratot, pofonegyszerűen követtem volna az utasításait.

Miss Carnage feltolta szemüvegét görbe orrán.

- Értem.

- Ami pedig a buta szabályokat illeti, Mr. Crabtree berúgott a rumos tortától, akkor írhatta. Van, amelyik elképesztően téves. Legalábbis ezt hallottam.

- Folytasd! - hajolt előre Miss Carnage.

- A hetedik szabály szerint, amikor az ember átkel, csak a lelke utazik, és nem eshet bántódása. Biztos forrásból tudom, hogy az embert igen kellemetlenül a hajánál fogva tudják ráncigálni.

- Egek! - sápadt el a könyvtáros.

- Annyira szeretnék segíteni Rebeccán, de azt mondta... - Suttogóra vettem a hangomat, és buzgón nézem Miss Carnage-ra. - Azt mondta, hogy nem szabad visszamennem. Hogy azzal csak rontok a helyzetén. Be kell vallanom, drágám, nem tudom, mit tegyek. Nem hagyhatom azon a borzalmas helyen, de azt a gondolatot sem tudom elviselni, hogy még több szenvedést okozok neki azzal, ha visszamegyek.

- Te szegény lány! - mondta Miss Carnage gyengéden. - A kézirat hollétét hagyjuk, de abban igazad van, hogy eleget kell tenned a barátnőd kérésének, és távol maradni. - Megköszörülte a torkát. - Végül is mindent megtettél, ami egy baráttól elvárható. Ki hibáztathatna, amiért feladtad? Biztos vagyok benne, hogy Rebecca meg fogja érteni.

A vajszívű Miss Carnage nyugtatni próbált, ám az ellenkező hatást érte el. Hogy gondolhattam egy pillanatig is, hogy jobb Rebeccát a sorsára hagyni? Megbocsáthatatlan!

- Nagyon sajnálom, Miss Carnage, de a barátomnak szüksége van rám, és én nem mondok le róla.

A könyvtárosnő halványan elmosolyodott.

- Szörnyen bátor vagy, Ivy!

Dumblebyék háza pazar volt.

Estelié az ajtónál várt, mintha régi barátnők lennénk, aztán felkísért az emeletre, hogy bemutasson a bácsikájának. Az öregember ritkán hagyta el a lakosztályát, rettenetesen gyenge volt.

- Úgy örülök, hogy el tudtál jönni! - mondta Esteile, miközben felfelé lépkedtünk a fenséges lépcsőn, aminek öntöttvas korlátja volt. - Aggódtam, hogy nem tudsz majd elszabadulni.

- Ma búcsúztatás van - magyaráztam. - Aztán Snagsby anya találkozik egy gyászoló özveggyel, aki ki akarja tömetni és a falra tenni a férjét. Szóval szabad vagyok.

- Csodás! - mondta Esteile meleg mosollyal. - Sajnálom, hogy titokban kell tartanunk a barátságunkat, de ha lenne más lehetőség...

- Ne is törődj vele, drágám! Tehetségem van a suskushoz.

Dumbleby báró lenyűgöző szerzet volt. Rövid kar. Gombaszár lábak. A füle akár az ecetes articsóka. A nyelve irdatlan gyakran ki-be cikázott. Amit jó volt nézni. És jócskán görnyedt volt. Gyakorlott vagyok az arisztokratákkal való társalgásban, melegen üdvözöltem, majd megjegyeztem, hogy úgy néz ki, mint egy lábtartó.

Az inasa úgy meredt rám, mintha valami illetlenséget mondtam volna.

A báró viszont halkan kuncogott.

- Sosem voltam magas, és manapság a hátam önálló életet él.

- Remélem, szereted a tortát, Ivy! - mondta Estelié, ahogy a Berthának hívott szolgáló betolt egy teáskocsit. - Van eperkrémes és vaníliás.

- Mindkettőből kérek egy szeletet. És lehet vastag szelet, mert éhen halok.

Míg Estelié ezzel foglalatoskodott, segítettem Dumbleby bárónak leülni a tűzhöz, megsemmisítő szolgálatkészséggel párnát tettem a háta mögé. Szerencsétlen arca megrezzent, amikor leült.

- Szörnyen fáj a háta? - kérdeztem.

- Sajnos - felelte a báró halkan.

- Van rá egy remek orvosságom. Csak egy pohár disznózsír kell, egy spárga, két fakanál meg egy csapóajtó.

A báró játékosan nevetett. El nem tudom képzelni, min.

Észrevettem egy elég jóképű fiatalember miniatűr portréját a kisasztalon. Barna haja volt, okos szeme és félénk mosolya. És Estelié kiköpött mása volt.

A szolgáló és az inas távoztak, mi pedig kellemesen tereferéltünk, majd a báró megkérte Estelle-t, hogy hozza el a szemüvegét az öltözőből.

- Hogyne, bácsikám - felelte a csinos lány.

Amikor kiment, a báró felém fordult.

- Nagyon örülök, hogy Estelié új barátot szerzett. Nem tölt elég időt vele egykorúakkal. Az unokahúgomat olyan bánat érte, hogy beleszakad egy öregember szíve. Az édesanyja halála hatalmas sokk volt, és persze ott van Sebastian...

- Ó, én pontosan tudom, mit érez! Nemrég vesztettem el egy drága barátnőmet, bár nagyon igyekszem, hogy visszaszerezzem. De Sebastian miatt nem aggódnék.

- Tudsz valamit az unokaöcsémről?

- Csak annyit, hogy beteges fickó, aki fülig beleszeretett az ápolónőjébe. - Nagyot haraptam az epres tortából.

- Gondolom, Estelié elmesélte a szomorú történetet. - Dumbleby báró felvette a miniatűr portrét. - Hát nem volt fess legény?

- Igazi szívrabló.

- Sebastian félénk volt, magának való, de az a lány megtöltötte élettel. Nagyon közel kerültek egymáshoz.

- Nem lett volna tartós. - Esteile tért vissza az unokabátyja szemüvegével. Elég durván az öregember ölébe ejtette. - Mielőtt az a nő megjelent, a bátyám csak velünk törődött. Ő vette volna át a Dumbleby szénbányákat, és gondoskodott volna róla, hogy úgy prosperáljunk, mint amikor apukám életben volt. De miután azzal a lánnyal megismerkedett, elvesztette az érdeklődését az efféle dolgok iránt.

Noha bizonyosan tudtam, hogy a Sebastian szívét elrabló lány Gretel Snagsby volt, úgy döntöttem, kutakodók még egy kicsit, mielőtt eléjük tárom a döbbenetes felfedezést.

- Hogy nézett ki ez az ápolónő? - kérdeztem közömbösen.

- Sötét haja volt, és közönséges vonásai - ült le Estelié mellém a süppedős kanapéra, és átölelt egy selyempárnát. - A szeme nagy és kék volt, azzal babonázta meg a bátyámat, de azt nem értem, ő mit látott benne.

Gretelnek is sötét haja és kék szeme volt, bár Snagsby anya képein nem tűnt éppen babonázónak. De csak ő lehet!

- Kapaszkodj az alsóneműdbe - jelentettem ki, belapátolva a torta utolsó morzsáját is mert rögtön megoldom Sebastian és az igaz szerelme rejtélyét!

Estelié álla leesett. Szinte rám vetette magát:

- Tudod, mi történt a bátyámmal?

- Szó sincs róla - feleltem derűsen -, de fel tudom fedni a fiatal hölgy kilétét, aki elrabolta a szívét.

Dumbleby báró meglepett képet vágott.

- Tényleg? - kérdezte Esteile.

- Miért vágsz olyan fancsali képet? - érdeklődtem. - Nem örülsz a hírnek?

- Csak csalódott vagyok, mert már tudunk Anastasia Radcliffről.

Összeszaladt a szemöldököm.

- Ki az az Anastasia Radcliff?

- A lány, akiről beszélsz - felelte türelmetlenül Esteile.

Ami váratlanul ért!

- Anyukám hirdetés útján ápolónőt keresett - mesélte -, és Anastasia jelentkezett elsőként azzal a mesével, hogy most jött Londonba, és nincsen itt senkije. Az anyám jószívű volt, és megszánta.

- Anastasia olyan édes lélek volt, nem lehetett ellenállni neki - tette hozzá Dumbleby báró.

Esteile vasvillaszemekkel meredt a bácsikájára.

- Jó ajánlásokkal érkezett, anyának nem volt oka gyanakodni rá. - Estelié összehúzott szemmel fordult felém. - Nagyon jó ajánlást adott neki az előző házvezetőnőnk egy közeli barátja, egy roppant szavahihető asszony, aki a szüléidnél volt szakácsnő.

- Igen?

- Mrs. Glória Dickens. Gondolom, ismered.

- Sose hallottam róla, drágám. A jelenlegi szakács egy alacsony ember Kongóból, tizenegy ujja van és egy hatalmas fűszerpolca.

- Valóban? - Estelié mosolya nem volt éppen kellemesnek nevezhető. - Biztos forrásból tudom, hogy Mrs. Dickens még mindig Snagsbyéknek dolgozik.

- Ki tudhatja? - csaptam a lány térdére viccesen. - Az egyik szakács olyan, mint a másik, nem igaz?

- Anastasia azt állította, a szüléidnél szállt meg, de azok tagadták, hogy valaha is találkoztak volna vele. Éppen emiatt vagyok biztos benne, hogy tudják, mi történt valójában. - Esteile fogta a teáscsészéjét, és finoman belekortyolt. - Anyukám kileste, hogy a lány titokban szerelmes leveleket ad a bátyámnak, csak bizonyítékot nem talált. Miss Radcliffet elbocsátottuk még aznap délután, és három napra rá eltűnt a bátyám. Amennyire meg tudtuk állapítani, azóta senki sem látta.

- Akkor csak együtt szökhettek el - mondtam határozottan.

Estelié a fejét rázta, könnyek gyűltek a szemébe.

- Sebastian sosem tenne ilyet. Anyám megparancsolta neki, hogy szakítson a lánnyal, és azt mondta, megteszi.

- Akkor szerintetek mi történt?

- Pofonegyszerű - rebegte Esteile. - Anastasia Radcliff megölte.

Amikor a hátsó kertből beléptem, Mrs. Dickens épp a szalont rohamozta porronggyal és nagy lelkesedéssel.

Fogtam egy sulykolót, és csatlakoztam hozzá. A házvezetőnő egy pillanatra abbahagyta a szőnyegporolást, és megtörölte verejtékes homlokát.

- Te meg hol jártál, lányom?

- Erre-arra. Hadd segítsek!

Felemeltem a karom, és elkezdtem ütni a szőnyeget, mintha léha fiú lenne, aki most veszítette el a családi birtokot meg esetleg a nadrágját egy izgalmas sakkjátszmában. Az ütések között szóba hoztam a témát, ami a leginkább foglalkoztatott.

- Mit tud egy Anastasia Radcliff nevű lányról?

Mrs. Dickens köhögő görccsel válaszolt.

- Az meg ki?

- Mondja meg maga, drágám! - Rácsaptam párat a szőnyegre. - Maga ajánlotta be ápolónőnek Sebastian Dumbleby mellé.

- Én? - Kuncogott, de engem nem győzött meg. - Hát már mondtam, hogy a memóriám nem a régi.

- Lárifári! És úgy gondolom, Anastasia Radcliff ebben a házban volt szállóvendég, amíg ő és Sebastian titokzatosan el nem tűntek.

- Micsoda mese! - mondta, de én láttam, hogy pánik hunyorog a szemében. - Ki beszélte tele a fejedet ilyesmivel?

- Sebastian nővére. Meggyőződése, hogy Anastasia Radcliff gonosz. Megölte a férfit, akit szeretnie kellett volna, aztán elszökött, és sosem látták többé.

- Az a lány egy légynek se tudott volna ártani! - jelentette ki Mrs. Dickens vehemensen. - Jobban szerette Sebastiant, mint az életét, és a fiú is viszonozta a szerelmét!

A legszívesebben megpusziltam volna a buta húsgolyót. Könnyedén túljártam az eszén. - Azt hittem, sose hallott Anastasia Radcliffről.

Mrs. Dickens elkomorodott.

- Rég volt már. - Megint megtörölte a homlokát, és leült. - Amiről beszélsz, az szörnyen mélyre és régre nyúlik vissza. Vannak dolgok, amik ésszel felérhetetlenek... Jómagam legalábbis biztosan nem értem.

- Akkor talán beszélek róla Snagsby anyával.

A házvezetőnő felpattant.

- Nem szabad!

- Mért? Mért nem szabad? - Sürgető, mély nyugtalanság moccant bennem. Nem tudtam megmagyarázni, miért, mivel ennek a kis drámának vajmi kevés köze volt hozzám, mégis nyugtalanított. - Ki volt az az Anastasia Radcliff, Mrs. Dickens? És mért fél annyira beszélni róla?

- Talán én felvilágosíthatlak - hallatszott mögülünk.

- Könyörülj, uram! - motyogta Mrs. Dickens. Snagsby anya állt a hátsó kapunál, egy kőhajításnyira a mandulafától. A tekintete rajtam nyugodott. A szeme hideg, de nyugodt volt.

- Ha válaszokat keresel, én talán segíthetek. - Elrobogott mellettünk a ház felé. - Gyere a dolgozószobámba!

Tizenhatodik fejezet

- Ülj le!

Leültem. Rögvest.

Snagsby anya egy nagy íróasztal mögött ült, olyan görnyedten, akár Quasimodo kevésbé vonzó nővére.

- Igazi nyomozó vagy, Ivy! Le vagyok nyűgözve. Még soha nem szólított Ivynak. Mindig csak ifjú hölgynek. Haladunk!

- Világosan értésedre adtam a Dumblebyékkal kapcsolatos érzéseimet, te mégsem hagytad annyiban a dolgot. Biztos vagyok benne, hogy ma náluk jártál, minimum hosszasan elbeszélgettél velük, és láthatóan felvállaltad az ügyüket.

- Esteile csak tudni akarja, mi történt a bátyjával. Az embereket nem nyeli el csak úgy a föld.

- Kivéve, ha azt akarják. - Snagsby anya az ajkát biggyesztette, mintha fütyülni akarna. - Az, hogy Miss Dumbleby nem tudja, mi történt a bátyjával, még nem jelenti azt, hogy a fiú kellemetlen bűntény áldozata lett. Érted?

- Egy szót sem.

Snagsby anya sóhajtott, és szomorúságot éreztem ebben a sóhajban.

- Helyesen feltételezed, hogy az a lány, aki Dumblebyékhez beállt dolgozni, ebből a házból való, és azt is helyesen feltételezed, hogy közte meg Sebastian között a legmélyebb kötelék alakult ki. - Az öreg kecske az asztalra fektette a tenyerét. - De abban tévedsz, hogy szállóvendég volt itt.

A homlokom ráncba szaladt.

- Akkor ki volt?

- A lányom.

Bevallom, hogy erre kiguvadt a szemem.

- Két lánya van?

- Egy... egy lányom van. - Snagsby anya felpillantott Gretel portréjára a kandalló felett (tizenháromnak nézett ki, kiengedett sötét haja a válláig ért, az ölében macska kuporgott). - Gretel jót akart cselekedni a világban, és nem elégedett meg azzal, hogy teázgasson és bálokat szervezzen, mint más fiatal lányok. Ő hasznos akart lenni.

- Ez borzasztóan nemes.

- Lehetséges - mondta Snagsby anya, de a hangjában kétkedést hallottam. - Azt az ostobaságot vette a fejébe, hogy bába lesz. Természetesen megtiltottam neki. Az én lányom nem fog szolgaként dolgozni, csecsemőket világra segíteni, és lázas arcokat törölni. - Halványan elmosolyodott. - Amikor Gretel tizennyolc lett, a hátam mögött rávette Mrs. Dickenst, hogy segítsen neki állást keresni. így került Dumblebyékhez. Hónapokig nem is tudtam róla.

- Nem csodálkozott, hogy hol van egész nap?

- A lányom okos volt, én meg elfoglalt - mondta Snagsby anya némi büszkeséggel. - Azt mondta, egy magatehetetlen rokonnak olvas fel a város másik végében, és mivel ilyen lány volt, elhittem.

- Akkor kicsoda Anastasia Radcliff?

- Azt hittem, ez nyilvánvaló: Gretel más néven állt be dolgozni, hogy ne tudódjon ki.

Ami érthető volt. De nem teljesen.

- Amikor Sebastiant elkezdte keresni a családja, miért nem árulta el nekik, kicsoda Anastasia? Megnyugtatta volna őket.

- Nem óhajtottam botrányba keverni a Snagsby nevet. Mi jó származott volna belőle?

Már csak egy kérdésem maradt. A legfontosabb.

- Mi történt Gretellel és Sebastiannel?

- A fiatalember családja legalább annyira ellene volt a kapcsolatuknak, mint én. - Snagsby anya egy pillanatra lehunyta a szemét. - Más-más világból jöttek, nem tartoztak össze. Sejtheted, hogy az ifjú szerelmet nehéz kioltani, egy éjszaka elszöktek, még levelet sem hagytak. - Fújt egyet, ami azt jelentette, hogy a beszélgetésnek vége. - Most már mindent tudsz.

Csodálkozva néztem Snagsby anyára.

- És nem kíváncsi rá, hol vannak?

- Mi értelme lenne? Remélem, hogy elégedettek a döntésükkel, és... és békét leltek.

- Bizsergető lehet a tudat, hogy Gretel megtalálta élete szerelmét.

Snagsby anya a homlokát dörgölte.

- Igen, nagy vigasz.

Aztán dörmögött valamit sürgős ügyekről, és kitessékelt a dolgozószobából.

A lány bejelentés nélkül érkezett péntek délelőtt. Ami szörnyű udvariatlanság volt, de tökéletes időzítés.

- Egyedül vagy?

- Mint a kisujjam - kínáltam fel neki Ezra kedvenc székét a könyvespolc mellett. A kandallópárkánynak háttal állt, ami pont megfelelt nekem.

- Elnézést, hogy csak úgy beállítok - vette le a kalapját Estelié -, de a környéken jártam barátoknál, és gondoltam, megnézem, hátha itthon vagy. Aggódtam, hogy tegnap elijesztettelek. A bácsikám alaposan lehordott, amikor elmentél.

- Elég eszelősen viselkedtél - ültem le vele szemben.

Estelié folyton az ajtó felé tekingetett.

- A szüleid nincsenek itthon?

- Nincsenek, hál* istennek! - Ezra a kovácshoz ment megéleztetni a szerszámait, Snagsby anya a városban intézett ügyeket, Mrs. Dickens meg kivette a délelőttöt.

- És a kongói szakácsotok?

- Belefulladt egy vödör ragasztóba - vágtam rá. - Az éjjel. Megszakadt a szívünk. Ráadásul ebédet sem készített.

Halvány mosoly jelent meg Estelié arcán, de gyorsan lehervadt.

- Bevallom, megint Sebastianről akarok beszélni veled.

- Nos, drágám, sok következtetés, szimatolás és butáskodás után igazán bizsergető felfedezést tettem ezen a téren.

A lány egyből a széke peremén ült, az arca izzott.

- Mi az, Ivy? Jaj, kérlek, áruld el!

- Anastasia Radcliff egyáltalán nem gonosz, ahogyan azt hiszed. Sőt az Anastasia Radcliff nem is az igazi neve.

- Ez egyáltalán nem lep meg - felelte jegesen. - Anyám sok pénzt költött rá, hogy lenyomoztassa, és nem találták a családját Angliában. Ha egy lány el akarja titkolni a szégyenletes múltját, hogy gazdag férjet szerezzen, még szép, hogy álnevet használ.

- A bátyád egy jószívű lányba szeretett bele, aki csak jót akart tenni a világban.

- jószívű? - Estelié a homlokát ráncolta, de bájosan. - Azok után, amit a bátyámmal tett, meg vagyok döbbenve, hogy ezt mondod, Ivy.

- De én nem hiszem, hogy a bátyád meghalt.

- Ó, dehogynem! Anya érezte a csontjaiban, és én is érzem.

- És ha tévedtek?

- örülnék neki! - felelte hevesen. - Csak egy ember tudná megmondani, mi lett Sebastiannel, de ő nem hajlandó. Makacs bolond!

- Nem értem - vágtam bájosan döbbent képet. - Ki nem hajlandó?

Esteile próbált szégyenkezve sóhajtani, de az eredmény kétséges lett.

- Úgy értem, Anastasia elszökött, hogy sose derüljön ki, mit tett.

- Pár pillanat múlva monumentális idiótának fogod érezni magad - mondtam gyengéden.

Elérkezett a pillanat, felálltam. - Az igazság az, hogy a bátyád egy jó családból való lányba szeretett bele. Egy olyan lányba, aki nevet változtatott, hogy anélkül ápolhassa a bátyádat, hogy az anyja megtudná. - Diadalmasan mutattam a kandallópárkányra Esteile mögött. - És ez a lány Gretel Snagsby!

- Gretel Snagsby?

Estelié hátrafordult, és Gretel portréjára nézett a kandallópárkányon.

- Csak nem őrá gondolsz? - mutatott megvetően a festményre.

- Gondolom, az évek eltompították a memóriádat, hiszen akkor még kislány voltál. Vagy talán eleve gyenge az arcfelismerő képességed. - Odasiettem a portréhoz, és fejedelmien rámutattam. - Talán fiatalabbnak tűnik, mint amire emlékszel, de el kell ismerned, hogy ez Anastasia Radcliff.

A dühítő lány a kalapjáért nyúlt, és felállt.

- Nagyot tévedsz, Ivy. Ez nem az a lány, aki elrabolta a bátyámat.

Tizenhetedik fejezet

Aznap éjjel Snagsby anya megint a házban járőrözött. Minimum ezerszer elment az ajtóm előtt, mialatt a folyosókat rótta. Ez sose alszik? Vártam a megfelelő pillanatot, hogy kiosonjak a Winslow Streetre, és megint elutazzam a Prospa Házba.

Egyre csak bámultam az Óragyémántba, szuggeráltam, hogy mutassa meg Rebeccát. Csak hogy tudjam, hogy jól van. Hogy nem jutott szörnyű sorsra miattam. De a kőben csak a szikrázó éjszakai égbolt jelent meg.

Azt reméltem, hogy a dolgozószobában folytatott beszélgetést követően megváltozik a viszonyom Snagsby anyával. A bizalmába fogadott, mesélt az elszökött lányáról. De ha Gretel tényleg Anastasia volt, akkor hogyhogy Estelié nem ismerte fel a festményről? Ennek semmi értelme! Mégsem mertem megkérdezni Snagsby anyát. Vacsora közben szinte felém sem nézett. Egy-két szót szólt csak hozzám a kötényem siralmas állapotáról. Minden maradt a régiben.

Hallottam, hogy Snagsby anya elmegy az ajtó előtt, elhalkultak a léptei. Aztán csend lett. Végre lefeküdt. Aztán a cipőkopogás, amikor megfordult és visszaindult.

Az idős asszony előbb-utóbb kimerül. Muszáj neki. Ébren kivárom. Ijesztően éberen. És amikor elérkezik a pillanat, indulok. Legalábbis ez volt a terv. De a szemhéjam elnehezedett. Fejem a mellkasomra kókadt. Csak egy pillanatra hunytam le a szemem. Talán kettőre. De sajnos a csatát elvesztettem. Aznap éjszakára legalábbis.

Snagsbyék elküldték Hackney-be az áldásukkal. Ráadásul konflissal.

- Mondd meg Mr. Crimwignek, hogy adunk neki további öt százalék kedvezményt, ha hajlandó kimúlni hét napon belül! - mondta Ezra, miközben levettem a kötényemet, és feltettem a kalapomat. - Ez nagylelkű ajánlat, egy temetkezési vállalkozótól sem fog jobbat kapni.

- Igen, drágám, elmondom neki az összes szörnyű részletet.

Azt adtam be Snagsbyéknek, hogy levelet kaptam egy kedves párizsi barátnőmtől, akinek a kuzinja, Victor Grimwig, súlyos beteg, és sürgős szüksége van egy fenyődobozra meg egy gödörre a földben. Snagsby anya kifaggatott Mr. Grimwigről - természetesen nagyon keveset tudtam róla, úgyhogy kitaláltam egy lenyűgöző mesét -, és tetszett neki az ügyfél.

- Csak azt nem értem, miért nem mehetünk veled mi is - mondta, amikor a konflis megállt a ház előtt.

- Mr. Grimwig nem sejtheti, hogy üzletről van szó. Gyanakvó, ha a pénzétől kell megválnia - mosolyogtam. - Ha megjelenik két ilyen komor kövület, mint maguk, gyanakodni fog, honnan tudnak a betegségéről, és elzavarja magukat. Hadd fektessem le én az alapokat, és amikor majd fel kell mérni, akkor velem jöhetnek!

Snagsby anya mordult egyet.

- A Snagsby Takarékos Temetkezés egy ügyfelet sem utasít el, bízom benne, hogy jól képviselsz bennünket, és tető alá hozod az üzletet.

Noha mostanában nem kevés probléma zúdult rám, nem feledkeztem meg a Trinity grófnőnek tett ígéretemről. Igaz, hogy egy ocsmány, gyilkos, álnok kísértet, de egy halk hang a fejemben azt súgta, hogy a grófnő hasznomra lehet még. Azt pedig biztosan tudtam, hogy ez nem egy gonosz terv. Hogy lehetne veszedelmes egy engedményes koporsó?

- Miről van szó?

Victor Grimwig nagy csalódást okozott. Átlagos termet. Vékony arc. jobbára kopasz, kivéve két szürke hajcsomót a füle felett. Elegánsan öltözött. Szerette a feketét. És nem örült nekem.

- A Snagsby Takarékos Temetkezés szombati akciójának keretében Hackney egyik szerencsés lakosának irdatlan engedményt adunk egy minőségi koporsóra - közöltem és maga az a szerencsés lakos, Mr. Grimwig!

Ami csak abban az értelemben volt hazugság, hogy nem volt igaz.

- Nem akarok engedményes koporsót, köszönöm szépen.

- Nagyon szívesen. Hát nem csodás ajánlat? - Éreztem, hogy ez az a pillanat, amikor el kell nyomakodnom mellette, és belépni a kicsi, de takaros nappaliba. Két macska ült az ablakpárkányon és egy a tűznél. Leültem egy kopott fotelbe egy cserepes páfrány mellé, és a tárgyra tértem. - Tölgyfát vagy inkább juharfát szeretne?

Victor az ajtóban állt, és hevesen köhögött.

- Mihez?

- A koporsójához ugyebár. - Lesimítottam a kötényemet. - Komolyan, drágám, figyeljen kicsit!

Victor megint köhögött.

- Biztosíthatom, hogy jó egészségben vagyok, nincs szükségem koporsóra.

- Lárifári! Az ügyfeleink fele állítja, hogy egészséges, aztán percek múlva merevek, mint a kerítésoszlop.

- Csak megfáztam.

- A megfázás szinte minden halálos betegség első fázisa, ezt biztosan tudja.

Victor kissé elsápadt. Betette a bejárati ajtót, és leült. Az ablakpárkányról leugrott egy rőt macska, és letelepedett az ölébe.

- Doktor Bensőn azt mondta, nincs miért aggódni.

- Doktor Bensőn? - horkantottam fejedelmien. - Doktor Bensőn azt mondta a nagyapámnak, hogy enyhe szénanáthája van. Szegény emberre még aznap délután olyan tüsszögő roham jött, hogy leszakadt a feje. Kirepült az ebédlő ablakán, és agyonütötte a lovát.

- Szerintem magának van szüksége orvosra - kuncogott rekedtesen Victor. - Én talán megfáztam, de magának elment az esze.

- Elveszíted, gyermekem!

Õ volt az! Kapkodva néztem körül, de nem láttam kísérteties fénygömböt vagy szellemjelenést a fényes nappaliban. Aztán balra mégis megpillantottam: bizony ott volt Trinity grófnője a cserepes páfrányban közvetlenül a fejem mellett egy levélen! Akkora volt, mint a hüvelykujjam, mindössze egy vízcseppnek látszott.

- Kézben tartom a dolgot - súgtam.

- Mit mondott? - nézett rám némi aggodalommal Mr. Grimwig.

- A nagyotmondásod megtörte a varázst - mondta szigorúan a grófnő. - A szívéhez a macskáin keresztül vezet az út, de gyorsan kell cselekedned, gyermekem.

- Jól van - súgtam -, de most fogja be a bagólesőjét, hadd csináljam!

Mr. Grimwig homlokára barázda vésődött.

- Azt mondta, hogy fogjam be a bagólesőmet?

- Nem maga, drágám, a banya a páfrányon.

- Meg kell kérnem, hogy távozzon. - Mr. Grimwig letette a macskát, és felállt. Megigazította a nyakkendőjét. - Az édesanyja tudja, hogy az utcákat járja és koporsókat árul?

- Igen, drágám, az ő ötlete volt. - Átvágtam a kellemes szobán, és letérdeltem a tűz előtt heverő macska mellé. Szörnyen gyengéden megsimogattam. - Általában is imádom az állatokat, de ezek a lustaságok a kedvenceim. Látom, hogy szépen gondjukat viseli.

- Igyekszem.

- Biztos aggaszthatja, hogy ha maga nem lesz, zsákba dugják és a folyóba dobják őket.

- Soha! Az én fiaimat aztán nem!

- Sajnos, drágám, így lesz. Vagy a családja befogadja őket?

Mr. Grimwig habozott.

- Nos... nincs családom.

- Nincsenek rokonai?

- Volt egy kuzinom, de már nincs.

- Borzasztóan hiányozhat.

Szárazon felnevetett.

- A pénzt imádta, mást semmit. Még a fehérrépában is több a keresztényi könyörület, mint a grófnőben.

- Rágalmazó rohadék! - bődült el a grófnő. Aztán eszébe juthatott a szürkületi vidék, mert a hangjából eltűnt a düh. - De micsoda bátorságra vall, hogy rámutat, milyen szörnyeteg voltam, és bemocskolja a nevem. Bravó, Victor!

- Mr. Grimwig, ha anélkül hal meg, hogy megtervezné a temetését, a város az ön félretett pénzén vesz koporsót és parcellát. De ha elfogadja nagylelkű ajánlatunkat, és vesz egy olcsó koporsót, sok fontot megtakarít, amit a macskái gondozására fordíthat.

Az orra ráncolásából arra következtettem, hogy töri a fejét.

- Ebben van ráció.

- Tudtam, hogy sokkal bölcsebb, mint amilyennek látszik. - Felpattantam. - A munkatársaimmal a jövő héten eljövünk, felmérjük, amit kell, beszedjük a pénzt, és miegymás. - A karjára csaptam, ahogy az üzletemberek szoktak, amikor megpecsételnek egy alkut. - Sokat segítene, ha feküdne majd, amikor az üzlettársaim, Snagsbyék idejönnek. Nyögdécselne. Kiöntené a szívét. Ha esetleg bevizelne az ágyba, az csodás lenne! A Snagsby Takarékos Temetkezéstől a halál küszöbén állók még öt százalék engedményt kapnak.

- De én abszolút jól...

- Gondoljon a macskáira, drágám! - intettem bölcsen. - Minél kevesebbet költ a temetésére, annál több marad nekik.

Az aranyos ember bólintott.

- Ez nagyon igaz.

Trinity grófnője ijesztően élesen izzott, és kék fényfodrokkal töltötte meg a konflist.

- Ügyes voltál, gyermekem! - Az ülés felett lebegett velem szemben, ahogy a kocsi visszavitt Paddingtonba. - Az adósod vagyok.

- Igen, igen, kicsordul belőlem a jótékonyság.

Most mondja el, mit csinálnak Rebeccával a Prospa Házban.

- Nem ismerem a világegyetem rejtélyeit, gyermekem. Csak halk suttogásokat hallok, töredékeket, amiket a szél sodor... Csak azt tudom, hogy amikor felvette a nyakláncot, a sorsa megpecsételődött, és végzete ahhoz a másik világhoz köti.

- Mr. Blackhorn hogyan került oda?

- Talán rossz felé fordult.

Karba fontam a kezem.

- Nem bánta meg, amit Rebeccával tett? Mert ha nem, akkor nem áll az alku.

- össze vagyok törve, gyermekem! - jajongott a szellem. - Azt tudtam, hogy a kő halálos eszköz, de a másik hatalmáról nem tudtam.

- És ez magának mentség? - förmedtem rá. - Maga miatt Rebecca nem érte el az anyját, pedig csak ezt akarta. - A hangomból elpárolgott a düh, és csak a bánat maradt. - Grófnő, kérem, segítsen! Hogyan tudom hazahozni?

Sóhajtott. Úgy hangzott, mint az oroszlán morgása.

- Nem tudom, gyermekem, és sajnálom, hogy nem. De ha válaszokat keresel, lehet egy javaslatom?

Bólintottam.

- Hallgatom.

- Feltűnt, hogy a szüleid minden vasárnap elmennek otthonról magánügyben?

- Nem titok. Bayswaterbe mennek Ezra nővéréhez.

A grófnő hirtelen ott termett, centikre az arcomtól lebegett.

- Kövesd őket! - suttogta.

Aztán a halott asszony eltűnt a konflis tetején át.

Snagsbyék gyalog indultak el, mint minden vasárnap, és elsétáltak a pályaudvarra. Vettek két jegyet, aztán felszálltak a vonatra. De nem a Bayswaterbe tartóra. Harmadosztályon ültem a mögöttük lévő kocsiban, és Londonból délre indultunk, Sussex felé.

Arundelben szálltak le. Megállás nélkül keresztülvágtak a falun. Át egy kis kőhídon. Végig a faluból kivezető főúton. Lenyűgözően lopakodtam. Inkább árnyék voltam, mint húsvér lány. Besurrantam egy fa mögé, amikor csak Ezra megállt megtörölni a homlokát. Lekushadtam a nagy fűbe, ha Snagsby anya csak kicsit is elfordította a fejét. Végig bámulatosan észrevétlen maradtam.

Minden tanyaháznál arra számítottam, hogy oda fordulnak be, hogy az az úti céljuk. De nem. Felkapaszkodtak egy alacsony dombra, és megálltak egy mezőn, ami mögött templomtorony magasodott. Snagsby anya és Ezra munkához láttak, nagy csokor vadvirágot szedtek. Aztán a vén házaspár hajlott háttal belépett az elhagyatott templomudvarra.

A parókiát alacsony kőkerítés vette körül, amin átmásztam. Átvágtam az elég elhanyagolt udvaron. Felmásztam a következő kerítésre is, már tíz lépésre sem voltam onnan, ahol Snagsbyék megálltak. Egy temetőben. Egy kripta mögé rejtőztem, aminek csodás márványangyal volt a két oldalán. Snagsbyék egy fehér sírkő előtt álltak. Túl messze voltam, hogy elolvassam, mit írtak rá.

A túlsó végén urna állt, abban száraz virágok. Ezra kivette őket. Egy közeli kútból hozott vizet. Aztán beletette az urnába az útközben szedett vadvirágokat. Közben Snagsby anya kivett egy ruhát a retiküljéből, meg egy üveg valamit, és elkezdte súrolni a sírkövet.

Meg nem tudnám mondani, mennyi idő telt el. Amikor végeztek, az öreg pár leült a sír két oldalára. Egy szót se szóltak. Egyszer Snagsby anya kerek válla remegni kezdett. Csak egy kicsit. Szerintem sírhatott. Aztán Ezra megcsókolta a kezét, és a kőre nyomta. Snagsby anya nem. Ő lehajolt, és az arcát fektette rá. Nagyon-nagyon sokáig ott hagyta.

Aztán szedték a cókmókjukat, és lassan kiballagtak a temetőből.

Már majdnem a domb lábánál jártak, amikor a sírkövek között odasiettem a kőhöz. A fehér sírkő úgy szikrázott a délelőtti napsütésben, mintha vadonatúj lenne. A márványba faragott dátum mindent elmondott: harmincéves is elmúlt. És ahogy elolvastam, ki fekszik a lábam alatt a földben, éreztem, hogy a szívem dübörög a mellkasomban. Mert ez mindent megváltoztatott.

GRETEL MARGARET SNAGSBY

Szeretett lányunk

Élt hat évet

Tizennyolcadik fejezet

Épp szökni készültem, amikor megláttam.

- Ezra?

Amikor Sussexből hazaértem, Snagsbyék nem voltak otthon, új koporsófogantyút és kiegészítőket rendeltek a város másik felén, és mondták Mrs. Dickensnek, hogy csak késő délután érnek haza. Amikor aztán megjöttek, semmit nem szóltam arról, amit láttam. Mrs. Dickenst sem faggattam. Szavakba sem tudtam önteni.

Snagsby anya szörnyen kimerültnek látszott. Alig nyúlt az ételhez, és korán lefeküdt. Most az egyszer nem járőrözött.

Ezért aztán a kulcsommal kinyitottam a szobám ajtaját, és kisurrantam. A Winslow Street volt a célom. Vagyis a Prospa Ház. És Rebecca. De ahogy a folyosón lopakodtam, égő gyertyát vettem észre a nappaliban. Ezra a kedvenc székében üldögélt, fején hálósapka, és bámult ki a sötét éjbe.

Beléptem. Mi mást tehettem volna?

- Ezra? - szólítottam újra.

Felnézett rám, szeme elfelhősödött. Megvakarta a borostáját, látszott, hogy megdöbbent. Megértettem a zavarát.

- A szobám zárja biztos rossz - ültem le egy faszékre az ablak mellé. - Könnyű frissítőre vágytam, és a konyhába tartottam, amikor észrevettem, hogy ég a gyertya.

Ezra bólintott.

- Úgy látszik, egyikünknek se jön álom a szemére.

Amit aztán mondtam, azt muszáj volt elmondanom, pedig nem szabadott volna.

- Ma követtem magukat. Láttam, hová mentek. Tudom, ki fekszik ott.

- Igen - mondta Ezra.

- Tudta?

- Nem volt nehéz észrevenni téged.

- De akkor miért nem állított meg?

Ezra vállat vont.

- A titkot néha nehéz cipelni.

- Snagsby anya is tudja?

- Nem hiszem - nézett a szemembe Ezra. - És nagyon hálás lennék, ha ez így is maradna, Ivy.

- Persze.

A félhomályban láttam Cretel portréját a kandalló felett. Amelyiken könyvet olvas gyertyafénynél. Egy csinos tizennégy-tizenöt éves lány. Amely kort Cretel Snagsby sosem érte meg.

Ezra mintha olvasott volna a gondolataimban.

- Sokat kellett várnunk Gretelre, és amikor megszületett, olyan volt, mintha friss levegőhöz jutottunk volna. Örökre megváltoztatott bennünket. Éppen betöltötte a hatot, amikor elkapta a skarlátot... gyors és kegyetlen volt, a láz nyolc nap alatt elvitte.

- Nagyon sajnálom.

Ezra megint bólintott.

- Biztos csodálkozol a képeken.

Most én bólintottam.

- így felnőhetett, átélhette azokat az éveket, amiktől meg lett fosztva - magyarázta az öregember. - Életben tartják, itt van velünk. Az ügyfelek, akik idejönnek, megdicsérik, és arra a pár percre Snagsby anya úgy tesz, mintha a lányunk még élne. Végül nehezebb volt azt mondani az embereknek, hogy Gretel meghalt, mint úgy tenni, mintha felnőtt lenne, és Párizsban tanulna. Meg tudod érteni, Ivy?

- Snagsby anya elvesztette az eszét - mondtam elgondolkodva -, és maga volt olyan kedves, és belement a játékba.

De Ezra a fejét rázta.

- Ellenkezőleg, azokkal a képekkel őrizte meg a józan eszét. Azok miatt könnyebb elviselni a szomorúságot és a terhet.

- Persze - mondtam végül.

- Minden héten elmegyünk a sírjához. Nagyon jól tudjuk, hogy nincs már, de amikor felnézünk a képére, él, Ivy, és elképzeljük, hogy az óceánon túl éli az életét Párizsban.

- Én csak azt nem értem, Snagsby anya miért akarta elhitetni velem, hogy Gretel elszökött Sebastian Dumblebyvel.

Először láttam habozást Ezra arcán. Megdörgölte az állát.

- Hát... gondolom, kevésbé fájdalmas úgy tenni, mintha a lánya elszökött volna a szerelmével, mint bevallani, hogy a kis testében nem volt elég erő.

Ezt el tudtam fogadni. Viszont egy másik kérdést vont maga után.

- Akkor kicsoda Anastasia Radcliff?

- Egy lány, aki egy ideig velünk lakott - mondta Ezra, és a puha szavakban másfajta szomorúságot hallottam. - Elszökött egy boldogtalan otthonból, és szállást keresve bekopogott hozzánk. Befogadtuk, és nem kérdezősködtünk. Nem tagadom, hogy ebben szerepet játszott, hogy nagyon hasonlított Gretelre.

- Második esély volt - mondtam ki merészen.

- Az - rebegte az öregember.

- Mi történt Anastasiával, drágám?

- Mondhatjuk, hogy hallgatott a szívére. - Halkan sóhajtott, és halványan elmosolyodott. - Késő van, Ivy, feküdj le!

Lett volna még pár kérdésem, de az öregember visszafordult a sötét ablak felé, és noha még ott ült velem szemben, Ezra Snagsby már teljesen máshol járt.

Még sosem vettem kecskebékát, de mivel nem ismertem a békákat, nem tűnt nagy árnak öt pennyt adni a szomszéd szurtos fiúnak, hogy szerezze be. A nyálkás vásárlás oka pedig pofonegyszerű volt. Snagsby anyát fel kellett vidítani.

A reggelinél alig szólt egy szót, csak nyammogta az imádott baconjét, és közben átnézett egy rakás számlát. Mrs. Dickens a padlást takarította (ami rémisztő állapotban volt). Nekem be kellett mennem a városba és venni pár vég krémszín szatént a három koporsóhoz, amit Ezra befejezni készült. A szokásos dolgok. De hogy lehetne szokásos most, hogy már tudtam az igazat?

- Neked dolgod van - mondta Snagsby anya, ahogy kézen fogtam és kivezettem -, nekem meg leveleket kell írnom. - Hunyorgott a meleg délelőtti fényben. - Mi olyan fontos, és miért nem tudod odabent elmondani?

Feszülten fürkésztem az arcát, a vastag púderréteget, amivel elfedte az idő rombolását. Szeme körül a szarkalábakat. A kolosszális bibircsókot a felső ajkán. És aztán Gretelre gondoltam. És a szívem meglágyult a bosszantó denevér iránt.

Azt nem adhattam vissza neki, amit elveszített, de a többi terhe közül az egyiket megkönnyíthettem. Ezzel a szándékkal vittem oda Mrs. Dickens zöldségeskertjéhez a hátsó kerítésnél.

- Miben sántikálsz? - förmedt rám, ahogy kinyitottam a kaput, és intettem neki, hogy kövessen a sárgarépákhoz. A káposzták mögé dugtam a hozzávalókkal teli kosarat.

- Elárulom az egyik legünnepeltebb természetes orvosságomat - feleltem. - Ajándékba adom magának, mindörökre.

- Ha csak távolról is hasonlít az álmatlanság elleni orvosságodra, akkor nem kérek belőle. Három napig fájt a fejem!

Megfordult, hogy menjen. Amiről szó sem lehetett. Ezért úgy éreztem, a leginkább emberbaráti cselekedet, ha a cipőmet a bokája mögé dugom, és fellököm. Örömmel jelenthetem, hogy Snagsby anya puhán ért földet. Szinte ki sem szakadt belőle a szusz. Nagyon finom az érintésem, egy pillangó veszett el bennem. De minimum egy nagyon intelligens denevér.

- Jó ég, mit művelsz!? - visított, akár egy tehén (az ideges izgatottság hálás sziréndala). Kétségbeesetten próbált felemelkedni. Nyilván homlokon akart csókolni.

- Nyugalom, drágám! - guggoltam le mögé, és a térdemmel leszorítottam a karját.

- Engedj fel, ifjú hölgy! - mennydörögte. - Ezra! Gyere gyorsan, ennek a lánynak elment az esze!

- Ezra fáért ment a telepre. - Előhúztam a zsebemből a kötelet, és szeretettel a kerítésoszlophoz kötöztem a kezét.

- Ezt nem teheted... ez bűncselekmény! Azonnal oldozz el!

Most már elmehettem a kosárért. Kinyitottam, és kivettem a doboz tealevelet, majd a vajkést meg az üveg melaszt.

Snagsby anya dühét ijedt vigyor nyomta el.

- Piknikezünk? - kérdezte reménykedve. - Remek ötlet! Oldozz el, és elüldögélünk itt a kertben. Jó móka lesz. Siess, aranyom, vedd le anya béklyóit, és kezdhetjük!

Vihogva megpaskoltam kipirult arcát.

- Butuska.

Abban a pillanatban a kecskebéka hangosan brekegni kezdett a kosárban.

Snagsby anya felkapta a fejét.

- Az meg mi?

- A gyomra - mosolyogtam kedvesen. - A maga korában természetes, ne szégyellje.

Fogtam egy marék tealevelet, aztán bőségesen leöntöttem melasszal. Ragacsos pasztát gyúrtam belőle. Közben Snagsby anya hánykolódott, rugdosott, rángatta a köteleket.

- Ez az alap - magyaráztam -, először felrakom ezt, aztán jöhet a titkos hozzávaló.

- Hová rakod fel? - vicsorgott Snagsby anya.

- Arra a szörnyetegre az arcán, drágám. - A vajkéssel rákentem a ragacsos krémet a meggyötört vénasszony bibircsókjára. - Ne értsen félre! Egy ekkora bibircsók fenséges és érdekes, még a kalapomat is fel lehet rá akasztani, de biztos vagyok benne, hogy ha leveszem ezt az irdatlan makulát, egy abszolút unalmas temetkezési vállalkozó szabadul ki alóla.

- Te féleszű! Élve megnyúzol! Ne merészeld! Üldözz el!

A kosárba nyúltam.

- Itt a titkos hozzávaló.

Akkor előhúztam a kecskebékát. Átlagos nagyságú volt. Sárga és zöld. Nagy száj. Hatalmas nyak. Párszor méltatlankodva brekegett.

Némi kellemetlenség következett, amikor Snagsby anya meglátta a békát. Megfenyegetett, hogy ragasztógyárba küld dolgozni. Kiköt egy lámpavashoz, és villámért imádkozik.

- A rémült béka mindenféle hasznos vegyszert ürít ki magából. - Általában nem szeretem elmagyarázni az orvosságaimat, de úgy éreztem tisztességesnek, hogy megnyugtassam ezt a zokogó teremtést, aki éppen fohászkodott, hogy a pokol kapui nyíljanak ki, és nyeljenek el. - Azok a vegyszerek felzabálják az arcáról azt a hegyet. Hát nem döbbenetes?

- Döbbenetes? Döbbenetes?! Ha csak a közelembe hozod azt a nyálkás állatot, véged!

Kissé vonakodva fogadta a kezelést. A massza kezdett megszáradni a napon, elérte a tökéletes állagot. A béka kis nyomásra oda fog ragadni.

- Ha vége, összeölelkezünk, mint a nővérek, és megbeszéljük az illően bőkezű jutalmat.

- Ne merészeld, ifjú hölgy! Ezer napra a szobádba zárlak. Teszek róla, hogy az életed egyetlen hosszú robot legyen!

- Csitt, drágám, tönkreteszi a pillanatot!

Melegen, bátorítóan rámosolyogtam, aztán az arcához nyomtam a békát.

Tizenkilencedik fejezet

Ezra ellenőrizte a zárat, aztán még egyet igazított rajta.

- Tessék - bökött rá a csavarhúzóval jobb, mint az új!

- Nem értem, miért kellett kicserélni - mondtam durcásan.

Persze az én hibám volt, mert előző éjjel azt mondtam neki, hogy rossz a zár a szobámon. És most nem lesz több út Prospába, amíg nem találok egy új menekülési utat.

- Snagsby anya ragaszkodott hozzá - vette fel a szerszámos dobozát a padlóról -, és ma inkább nem vitatkozom vele.

- Olyan zaklatott - huppantam le az ágyra. - Veszekedtek?

Halvány mosoly.

- Szerintem az a békaügy zavarja.

Ja, az! A kecskebéka hatalmas csalódást okozott. Úgy döntöttem, felolvasok Snagsby anyának, míg várjuk, hogy elolvadjon a hegynyi anyajegy. Erre a célra a valaha írt legjobb regény a következő: Az ördögi első hálózó. Annyira belefeledkeztem a történetbe - Evangeline éppen kilökte a jegyesét a szénapadlásról, hogy hozzámehessen a nővére igaz szerelméhez hogy nem vettem észre, amikor a krém meglágyult. Nagy sokként ért, amikor a kecskebéka megtámaszkodott Snagsby anya arcán, és leugrott róla.

Természetesen üldözőbe vettem a pimasz párát, de eltűnt egy sor paszternák mögött. Mire visszamentem Snagsby anyához, a mutató és a hüvelykujjával sikerült neki kioldoznia magát. Felugrott, és a ház felé rohant, ráadásul engem is berángatott a fülemnél fogva. Felháborító!

Ezra kivette az új kulcsot a zárból, és a zsebébe csúsztatta.

- Ne aggódj, Ivy! Egy átaludt éjszaka, és Snagsby anya másképp látja majd a dolgokat.

- Akkor emlékeztesse rá, hogy Mr. Crimwiget ma délután kell lemérni a koporsóhoz, ami csak nekem köszönhető!

Ezra bólintott, és kedvesen nézett rám. Aztán kicsoszogott, pont amikor Mrs. Dickens berontott a vacsorámmal. Hideg csirke és egy pohár almabor. Snagsby anya ennyit engedélyezett.

- Ezt edd meg! - tette le a tálcát a komódra -, én pedig meglátom, össze tudok-e ütni egy pudingot. - Leült a székre, és sóhajtott. - Mrs. Snagsby egész délután úgy hajtott, mint egy hajcsár.

- Biztos az én hibám, drágám.

A házvezetőnő vihogott.

- Tényleg békát ragasztottál az arcára?

- Ha tud jobb módot a nagy bibircsók kezelésére, örömmel hallgatom.

Mrs. Dickens megint vihogott.

- Én csak jót akartam - mondtam.

- Én hiszek neked, lányom, de Mrs. Snagsby nehezen barátkozik, és nem a kecskebéka a legrövidebb út a szívéhez. Szörnyen nehéz élete volt, és...

Elhallgatott.

- Nyugodtan, tudok Gretelről.

Mrs. Dickens meglepődött.

- Ki mondta el?

- Egy barát. Megértem, hogy nagy veszteség érte, és hogy még mindig szenved, de jobban örültem volna, hogy ha ő mondja el.

- Ez bonyolult kérdés.

Bólintottam.

- Tudok Anastasiáról és arról, hogyan került ide.

A házvezetőnő lélegzete elállt.

- Pontosan mit tudsz?

- Hogy boldogtalan házból szökött el, és hogy Snagsbyék megszerették. És hogy elszökött Sebastian Dumblebyvel, és azóta sem látták.

- Az a lány fülig szerelmes volt. Amikor nem voltak együtt, hosszú leveleket írt Sebastiannek... Még sose láttam lányt ennyire meggárgyulva a szerelemtől.

- Azt nem értem, hogy ez mért akkora titok?

- Én úgy látom, Anastasia volt a válasz sok néma imájukra - tápászkodott fel nyögve Mrs. Dickens -, aki szinte a mennyből pottyant le. Ha beszélnek róla, feléled a fájdalom, gondolom. Nyugodtan mondhatjuk, hogy a második lányuk lett.

Eszembe jutott, amikor Snagsby anya Gretel sírkövéhez szorította az arcát.

- Gondolom, egy harmadikhoz már nincs szíve.

A házvezetőnő odasietett hozzám, és megpuszilta a homlokomat.

- Edd meg a vacsorát, lányom, addig én megcsinálom azt a pudingot!

- Estelle-hez jöttem.

- Megbeszélték?

- Nem igazán, de állandóan beugrunk egymáshoz bejelentés nélkül.

Rögtön másnap megtaláltam a leveleket. Amikor Mrs. Dickens elmesélte, hogy Anastasia mindig leveleket írt Sebastiannek, eszembe jutott, hogy ezt Esteile is mondta. És ragyogó ötletem támadt. Egyből kettő is. Az első, hogy ha Sebastian annyira szerette Anastasiát, ahogyan mondják, akkor valószínűleg nem dobta ki a leveleit. Vagyis valahol elrejtve lehetnek a szobájában. És mivel tehetséges felfedező vagyok, biztos voltam benne, hogy meglelem őket.

A második ragyogó ötlet meg az volt, hogy azokból a levelekből talán kiderül, hol akartak új életet kezdeni a szerelmesek. Így hát, míg Prospába eljutni és megmenteni Rebeccát szörnyen nehéznek bizonyult, legalább újra összehozhatnám Snagsby anyát azzal a lánnyal, aki meggyógyította (aztán összetörte) a szívét.

Most már csak be kellett jutnom ebbe a pazar házba, hogy elkezdhessem a kutatást.

- Miss Dumbleby nem tartózkodik itthon - közölte az inas szigorúan. - Jó napot, kisasszony!

És betette az ajtót, mielőtt tiltakozhattam volna.

Eszemben sem volt feladni, úgy döntöttem, megpróbálok bejutni a konyha felől, ami nyitva kell hogy legyen. Sajnos egy ijesztően savanyú képű, tohonya teremtés ült pont az ajtó előtt borsót fejtve. Bertha, Esteile szobalánya.

- Ne is törődjön velem, drágám! - próbáltam elsurranni mellette. - Csak beugrók pár órára.

Bertha felismert, és az arca felderült.

- Miss Dumblebyhez jött? Kihívhatom, ha akarja.

- Nem a városban van?

- Khm... - Bertha egy pillanatra meglepett képet vágott (éreztem, hogy ez nem ritkaság nála). - De igen. A fejemet is elhagynám, ha nem lenne felragasztva.

- Kettőnk közt szólva titkos ügyben járok. - A hatás kedvéért halkabban folytattam. - A küszöbén állok, hogy kiderítsem a hollétét annak a párocskának, akik e fedél alatt szerettek egymásba.

- Sebastian gazda és Miss Radcliff?

Bólintottam.

- Akkor is itt dolgozott?

- Én nem, kisasszony, de a mamám igen.

Még egy lapáttal tettem a tűzre.

- A ház, amiben élek, sok bánatot látott, és tudom, egyszerűen tudom, hogy ha kiderítem, hová ment Anastasia és Sebastian, helyre tudok hozni némi balszerencsét. Legalább valamennyire.

Bertha letette a tál borsót, és felállt. De nem fordult meg, és ment be a házba, hanem lejött a lépcsőn, és azt mondta nekem: - Jöjjön velem!

Az istállóhoz vezetett, mintha tolvajok lennénk az éjszakában.

- Nincsenek együtt - súgta, ahogy behúzott az egyik állásba.

- Kik?

- Sebastian gazda és Miss Radcliff - érkezett a meglepő felelet.

- Honnan tudja?

- Biztosan nem tudom, de a mamám esküdött rá.

- És ő honnan tudja?

- Mr. Dumbleby már majd egy éve eltűnt, amikor mama nyitott ajtót egy fiatal nőnek, aki Anastasiát kereste. Miss Esteile anyjával akart beszélni, Lady Viviannel.

Ó! Ennyi az egész? Snagsby anya vagy Mrs. Dickens lehetett. De várjunk, miért keresték volna Anastasiát egy évvel az eltűnése után? Hiszen ők tudták, hogy Sebastiannel szökött el.

- Találkozott a nő Lady Viviannel?

- Nem fogadta.

A homlokomat ráncoltam.

- De ez semmit nem bizonyít Sebastianről és Anastasiáról. Miből gondolja, hogy nincsenek együtt?

- Abból, hogy az a nő azt mondta, hónapok óta követi Anastasia nyomát, és az pár nappal korábban visszatért Londonba. - A szobalány az alsó ajkába harapott. - Nincs még vége. Ez a nő úgy gondolta, hogy Anastasia már járt itt, és beszélt Lady Viviannel egy fontos dologról.

Elállt a lélegzetem, és nem bántam.

- És tényleg?

Bertha a fejét rázta.

- Mama kérdezte Lady Viviant, aki azt mondta, Anastasiáról azóta nem hallott, amióta eltűnt.

- Mért jött volna vissza Anastasia egyedül Londonba? - És biztos voltam benne, hogy akkor Snagsbyéknél keresett volna menedéket, nem Dumblebyéknél. És Estelié miért nem beszélt erről a különös látogatóról? Talán nem is tudott róla!

- Mama nem látta többet Anastasiát, de ő elhitte a vörös hajú idegen minden szavát.

Ettől az utolsó pár szótól lúdbőrös lettem. Borzongás futott végig a gerincemen.

- Volt ennek az idegennek neve? - kérdeztem lassan.

- Igen... nem... jaj, itt van a nyelvem hegyén! - A szobalány a homlokára csapott. - Állandóan összezavarodok. A fejemet is elhagynám, ha...

- Igen, drágám, de szerencsére oda van ragasztva. - Igyekeztem nyugodtan beszélni, cseppet sem bosszúsan. - Biztos nem emlékszik a nevére? Nagyon fontos lenne!

Bertha elpirult, és leszegte a tekintetét.

- Meg kell kérdeznem mamát - mondta szégyenkezve. - Ő mindenre emlékszik a szeplőitől a fekete ruhájáig. Azt mondta, csinos volt, de úgy öltözött, mint egy temetkezési vállalkozó.

Nem bírtam tovább.

- Nem Miss Frostnak hívták?

Bertha arca kivilágosodott, akár egy égő ház.

- Hát ezt meg honnan tudja?

Huszadik fejezet

Ha elmentem, ne sírjatok, hisz csak hazatérek; Találkozunk majd, hisz vár az örök élet.

- Szép, Ivy - mondta Ezra halkan. - Nagyon szép. Victor Grimwig hálószobája kicsi, de elég vidám volt.

Az ablakon puha délutáni napfény szűrődött be. A hátsó falnál komód és egy finom fotel állt. A kisasztalon korsó és mosdótál. Victor a keskeny ágyban feküdt állig húzott takaróval, három macskája körülötte hevert, akár a párnák. Lenyűgöző műsort adott elő.

- Mr. Grimwig, megkérdezhetem, mi a betegsége? - húzta be a függönyt Snagsby anya, örömtelen félhomályba borítva a szobát. - Kifejezetten egészséges az arca.

- Gyógyíthatatlan fejfájása van - szóltam közbe gyorsan. - Nem igaz, drágám?

Mr. Grimwig hevesen köhögött.

- Nagyon igaz.

- Szép volt! - súgtam neki. - Ha néha kimerültén megborzong, garantálom az extra árengedményt.

- Altatót vettem be, hogy meggyőzőbb legyen - felelte halkan.

- Ne haragudjon a kérdésért, Mr. Grimwig - vett elő Snagsby anya a táskájából egy fatáblát réz-, arany és ezüstfogantyúkkal -, az orvosa utalt rá, hogy mennyi ideje van még hátra?

- Nem sok - feleltem gyorsan illő sajnálkozással. - Az orvosa szerint Mr. Grimwig még a héten kimúlik. Remélhetőleg hamarabb.

- Értem. - Snagsby anya Ezrának adta a falapot, majd megkérdezte Mr. Grimwiget, nem bánja-e, ha melegít egy kis tejet.

- Nem, bár én nem vagyok szomjas.

Snagsby anya szaporán kisietett, Ezra pedig elsorolta Mr. Grimwignek a koporsókínálatot. Mr. Grimwig a lehető legolcsóbbat választotta.

- Hát nem megmondtam, hogy csodásán megy?

- ráztam fel a párnáit nagy gonddal.

- Hagyd pihenni Mr. Grimwiget, Ivy! - vette le a nyakából a mérőszalagot Ezra. A székre mutatott a falnál. - Snagsby anyával mi majd befejezzük.

Az ajtó felé néztem, hogy a vén kecske visszatérte.

- Milyen jól ismerte Miss Frostot, Ezra?

A Berthával folytatott beszélgetés után nem tudtam kiverni a fejemből a paradicsomfejű nevelőnőt. Valami nagy szélhámosságról van szó, ha Miss Frost is benne van! De nem volt alkalmam szembesíteni Snagsbyéket azzal, amit megtudtam, mert ahogy hazaértem Estelle-éktől, már várt ránk a konflis, hogy Mr. Grimwighez vigyen.

- Miss Frostot? - A mérőszalag elernyedt a kezében. - Hát csak úgy... egyáltalán nem ismerjük.

- Ez nem igaz, drágám.

Ezra csoszogva megkerülte az ágyat, és odébb vezetett Mr. Grimwigtől. - Miért mondasz ilyet, Ivy?

- Mert biztos vagyok benne, hogy sokkal jobban ismerte, mint ahogy mondja. A szobámban találtam egy hajkefét tele vörös hajjal, és nemrég megtudtam, hogy Miss Frost egy évvel az után kereste Anastasia Radcliffet, hogy az eltűnt. És szörnyen érdekelne, miért keresett egy lányt, aki maguknál szállt meg.

Ezra Mr. Grimwigre pillantott. Aztán az ajtóra. Aztán rám. - Ha hazamentünk, keress meg a műhelyben. - Megdörgölte az arcát, és most először undorított a puha arcbőre lötyögése. - Akkor majd beszélünk, és elmondok egy-két dolgot.

Snagsby anya súlyos léptei törték meg a varázst. Berontott egy pohár tejet szorongatva, utasított, hogy üljek le és ne csináljak semmit.

- Tessék - nyújtotta nekem a tejet.

Sóhajtottam. Mi a nyavalyáért kell mindig meginnom azt az uncsi tejet? Mindig ugyanaz. Tej, aztán alvás. Gondolom, így hat a tej az emberre. Csakhogy én nem akartam aludni. Észnél kellett lennem, hogy kiterveljem, hogyan lebbentem fel a fátylat még aznap éjjel, és hozom haza Rebeccát. Ha kell, kitöröm a hálószobám ablakának üvegét, és ott ugróm ki. Bármit megteszek, hogy megmentsem a barátomat.

- Nem vagyok szomjas.

- Hogyne lennél, vedd el - mondta szigorúan.

Fokozta a szerencsétlenséget, hogy az Óragyémánt egyszerűen nem volt hajlandó együttműködni. Mit ér egy misztikus kő a nyakamban, ha nem segít abszolút misztikus ügyekben?

Elvettem a pohár tejet. - Jól van, de nem értem, minek.

Snagsby anya figyelte, hogy lenyelek két kortyot, aztán elégedetten Victor felé fordult, hogy megbeszéljék a fizetés kényes kérdését. A többi tejet nem ittam meg. Nemcsak mert nem voltam szomjas, hanem mert valami - egy komor görcs a gyomromban - azt súgta, ne igyam meg. Ami butaság. De miközben Snagsby anya ébresztgette Mr. Grimwiget, aki elszundikált, és Ezra befejezte a méregetést, kiöntöttem a maradék tejet Mr. Grimwig bal papucsába.

A melegség hamarosan elöntött, de nem olyan erősen, mint máskor. Az akaraterőmet összeszedve nyitva tartottam a szememet. Egy ideig. Aztán a szoba elmosódott előttem. Utoljára azt láttam, hogy Snagsby anya felém tart.

A szám kiszáradt. A fejem sajgott. Hol vagyok? Á, igen, Mr. Grimwignél. Megdörgöltem a halántékomat, kinyitottam a szememet. Aztán becsuktam. Ahogy tisztult a látásom, egy kis kamrát láttam. Ezra és Snagsby anya az ágy két oldalán hajoltak Mr. Grimwig fölé, aki mélyen aludt. Beszélgettek egymással. Vagy Mr. Grimwiggel? Nem értettem, mit mondanak. Különben sem ez keltette fel a figyelmemet.

A mellkasomhoz nyúltam. Lázasan tapogattam. Ami butaság volt. Nagyon jól tudtam, hogy nincs ott. Hogy is lehetne? Ugyanis Ezra éppen felemelte Mr.

Grimwig fejét a párnáról, és Snagsby anya a nyakába akasztotta az Óragyémántot.

Huszonegyedik fejezet

- Meneküljön, Mr. Grimwig! - kiáltottam, és felugrottam. - El akarják lopni a lelkét!

A szoba makacs zümmögéstől vibrált. Az Óragyémánt fehéren felragyogott, ahogy életre kelt. Mr. Grimwig szeme felpattant.

- A mimet?

Snagsby anya elsápadt. Ezra hátratántorodott. Szegény Mr. Grimwig kiugrott az ágyból, a macskák szanaszét repültek, a nyaklánc a földre pottyant. Szerencséjére Snagsby anya még nem csatolta be.

Snagsby anya a lába előtt heverő nyakláncot bámulta. Átrohantam a szobán, és felkaptam.

Az Óragyémánt kezdett halványodni a kezemben.

- Az meg mi? - mutatott a nyakláncra Mr. Grimwig. - Követelem, hogy magyarázzák meg!

- Pofonegyszerű - mondtam. - Most már mindent értek. A meleg tejet, az alvást, a kő melegét a bőrömön.

- Vigyázz, mit beszélsz! - figyelmeztetett Snagsby anya Mr. Grimwig felé sandítva.

- Miért ne tudhatná meg, milyen szörnyetegek maguk? - kiabáltam, és szörnyen jólesett. - összeszűrik a levet Miss Frosttal, nem igaz? Ezért küldött magukhoz: hogy megszerezzék az Óragyémántot, és embereket gyilkoljanak vele, ahogy szegény Mr. Blackhornt.

- Önként vállalta - felelte Snagsby anya acélos pillantással. - A halál küszöbén volt, és mi esélyt kínáltunk neki, hogy tovább élhessen.

- De nem él! - kiabáltam. - Szenved, maga hidegvérű ördög! Ahogy Rebecca is szenved a kő gonosz ígérete miatt. - Ezrára néztem. - Hogy tehette? Hogy művelhette ezt?

Az öreg lerogyott az ágyra, lehajtotta a fejét.

- Miss Frost húsz éve bízta ránk a követ, és kincsként őriztük, amíg el nem lopták. Miss Frost tudta, hogy csak olyan embereknél használjuk, akiknek az élete itt a végéhez ért. - Könyörgő pillantással nézett fel rám. - Reményt ajánlottunk nekik, Ivy.

- A Prospa Házban nincs remény. Ezt Rebecca mondta, de a saját szememmel is láttam.

- Nagyon okosnak hiszed magad, mi? - sziszegte Snagsby anya. - Böngészed azt a buta kéziratot, és olyasmibe ütöd az orrodat, amibe nem kéne. Ha nem járom a folyosót, és akadályozom meg, hogy utazz, a kő már hetekkel ezelőtt elveszett volna Prospában.

- Mi csak segíteni próbálunk a magunk módján - mondta Ezra gyengéden. - Csak segíteni.

- Muszáj magyarázkodnunk? - csattant fel Snagsby anya, és vastag orrcimpája megremegett. - Azt még ő is láthatja, hogy ha egy itteni lélek, ami a halál közelében jár, sokakat megmenthet Prospában, akkor megéri az áldozat.

- Nagyon biztos magában - jegyeztem meg.

- Biztos vagyok, ifjú hölgy - felelte büszkén.

- Ez sem hozza vissza Gretelt. - Kegyetlenség volt ezt mondani, de nem tudtam megállni.

Snagsby anya megdöbbent. Vagy megbántódott. Ezrára nézett, aki a lábát bámulta, és nem szólt.

- Követtem magukat vasárnap - magyaráztam meg.

- Nem volt jogod! - Aztán a düh a szemében eltompult, mintha eszébe jutott volna egy kimondhatatlanul szomorú pillanat. - Az én kislányom... - Élénken megrázta a fejét. - Ha lett volna mód, esély, hogy meggyógyuljon vagy máshol éljen, akár rövid ideig is, én bármit megadtam volna érte.

- Én eleve nem is akartam koporsót - szólalt meg zaklatottan Mr. Grimwig. - Egészséges vagyok, akár egy versenyló.

Ezra hátratett kézzel felém lépett.

- Csak az idő számít - mondta gyengéden. - Az idő megér egy kis szenvedést, nem?

- Végig hazudtak nekem, igaz? - kérdeztem. - Nem is akartak másik lányt, maguknak csak a kő kellett.

Egyikük sem felelt. Nem is kellett.

Vállat vontam.

- Talán jobb is így, szülőnek túlságosan gyilkosok és őrültek.

Snagsby anya hirtelen rácsapott a kezemre, a földre ütötte az Óragyémántot. Mindketten utánavetődtünk, és összegabalyodtunk.

- Add ide! - sziszegte.

- Az enyém, maga púpos sakál!

Én markoltam meg, de Snagsby anya úgy lecsapott rá, akár a kígyó, és kikapta a kezemből. Durván megragadtam a karját, ő meg nekem rontott, de átesett a lábamon. A zsebe tartalma szanaszét szóródott. Kirepült a receptkönyv, nekikoppant az ágy féloszlopának. A könyv zárja az ütéstől felpattant, és a lapok kiszóródtak a padlóra, akár egy pakli kártya.

Snagsby anya lélegzete elakadt.

Egy-két pillanatra néztem le, de elég volt, hogy felcsigázza a kíváncsiságomat. Merthogy nem családi receptek voltak. Minden lapon volt egy kis ceruzás portré, alatta meg egy név. A hozzám legközelebbi egy szigorú nőt ábrázolt. Fehér haja volt, és szomorú szeme. És a kép alján a neve: KATHERINE JEPSON.

Egy másikon hatalmas pofaszakállú, ráncos homlokú férfi. A neve: NATHANIAL HUME.

- Ez mi? - kérdeztem.

- Semmi közöd hozzá! - felelte élesen Snagsby anya, és elkezdte felszedni a lapokat.

Egy ékszertolvaj fürgeségével kihasználtam, hogy elterelődött a figyelme, és kitéptem a kezéből az Óragyémántot. Szinte észre sem vette. Hátraugrottam, és a zsebembe dugtam a követ.

Ezra a feleségével együtt a miniatűr portrékat szedegette. És akkor láttam, hogy felveszi Mr. Blackhorn arcmását. És megértettem, mit látok. Összeállt az egész. Az egész borzalom.

- Ezek az áldozatok rajzai, igaz? - Leguggoltam, és felvettem egy marékkal. A legcsúnyább tekintettel meredtem Snagsby anyára. - Ezek azok az emberek, akiket becsaptak a kővel. A lelkek, akiket Prospába küldtek, mint Mr. Blackhornt!

Kikapta a rajzokat a kezemből.

- Bátor és nemes mindegyikük, és én úgy mutatom ki a tiszteletem a bátorságuk és önfeláldozásuk iránt, ahogyan én tudom.

- Maguk megőrültek! Elmebetegek! - kiáltotta Mr. Grimwig. - Rendőrt hívok! Majd ő elintézi magukat.

Majd felvett annyi macskát, amennyit bírt (kettőt), és hálóruhában kiszaladt az utcára.

- Mennünk kell, mielőtt visszatér a rendőrökkel! - mondta Snagsby anya.

Ezra elvette a rajzokat a feleségétől és gondosan visszatette a könyvbe a többivel együtt. - Remélem, egy nap majd megérted, Ivy... megérted, és megbocsátasz nekünk!

A nyilvánvaló őrültsége dacára meghatott a hangjában érződő tehetetlenség. Kiszúrtam, hogy az egyik arcképet nem vették észre, az ágyoszlop mellett hevert. Az öreg iránti szeretettől vezérelve odasiettem, és felvettem. Éppen át akartam adni neki, amikor rápillantottam. Snagsby anya meglátta, és felém kapott.

De gyorsabb voltam. És különben is eleget láttam.

Egy csinos fiatalembert ábrázolt. Barna haj. Fényes szem. Elképesztően hasonlított a húgára. Nem is kellett elolvasnom az alá írt nevet. Pedig ott állt Snagsby anya takaros kézírásával: SEBASTIAN DUMBLEBY.

- Megölték? - hátrálni kezdtem az ajtó felé. - Megölték Sebastian Dumblebyt az Óragyémánttal?

Képtelenségnek tűnt.

Ezra a fejét rázta.

- Nem úgy volt, ahogy gondolod.

- Ó, pontosan úgy volt, ahogyan gondolom, mert itt a képe! - A földre dobtam. - Estelié azt hiszi, Anastasia ölte meg, pedig maguk voltak azok! Ezért jött vissza Anastasia annyi idő után Dumblebyékhez. Ő is Sebastiant kereste. Igaz?

- Sebastian a saját szabad akaratából vette fel a nyakláncot - mondta az öreg félénken.

- És mért tette volna? Annyit hazudtak, hogy már maguk sem tudják, mi az igaz?

Snagsby anya megrovón vihogott.

- A hazudozásban te vagy a szakértő, ifjú hölgy, te már csak tudod.

Micsoda felháborító vád!

Ezra odacsoszogott, hogy felvegye Sebastian rajzát. De nem így lett. Az öregember lehajolt, aztán amikor elég közel volt, rám vetette magát. Megpördített, és hátracsavarta a karomat. Küszködtem, de egy kövülethez képest meglepően erős volt.

- Majd otthon beszélünk, ahogy megígértem - súgta.

- Nem rombolod le életünk munkáját. - Snagsby anya hangja dermesztőén jeges volt, ahogy felém trappolt. - Csak most szereztük vissza az Óragyémántot, és másodszor nem fogom elveszíteni.

Kihalászta a nyakláncot a zsebemből, és mohón megmarkolta.

- Vidd a konflishoz! - utasította a férjét.

Abban a pillanatban a fekete macska, amit Mr.

Grimwig ott hagyott, leugrott az ágyról, és ránk sziszegett.

Én meg pont akkor emeltem fel a lábam, és rátapostam Ezráéra. Felüvöltött, és elengedett. Snagsby anya a kisasztal mögé rohant, én meg utána, hogy megszerezzem a nyakéket. Felkapott egy üres korsót, és megpördült, pont ahogy Ezra elkapott engem hátulról.

- Bárcsak lenne más mód, Ivy! - mondta az öregember.

Snagsby anya a fejem felé hajította a korsót. Szédítő gyorsasággal lebuktam, és a lövedék Ezra fejét találta el. A földre rogyott, ahogy arra számítani lehetett. Biztos voltam benne, hogy Snagsby anya izgatottan felsikolt, és odarohan hozzá. Ő viszont felkapta a koporsófogantyúkkal teli deszkát és a feje fölé emelte, majd dühös maszkká torzult arccal felém robogott.

Én pedig felkaptam a macskát.

- Bocsánat, drágám - súgtam neki de ez vészhelyzet!

Azzal Snagsby anya arcába vágtam a macskát, aki megkapaszkodott a vén satrafa hajában, és feljebb akart mászni.

- Szállj le rólam! - sikoltotta Snagsby anya.

Fel akartam kapni a követ, de Ezra már kászálódott felfelé, Snagsby anya meg pörgött, akár egy fedél. Fogságtól és sanyarú sorstól tartva sarkon fordultam, és megiramodtam. Gyötrelmes érzés volt az ő markukban hagyni a gyémántot, de kirohantam a házból, és nem is néztem vissza.

Huszonkettedik fejezet

Szürkület telepedett Londonra, az égen az utolsó rózsaszín csíkok is behódoltak a sötétségnek. Órák óta kóboroltam. Nem tévedtem el, mégis elvesztem.

Arra gondoltam, hogy elmegyek Estelle-hez és elmondom neki, amit Sebastianről megtudtam.

Szegény Sebastian! Sajnáltam egy olyan fiatalembert, aki az előtt meghalt, hogy megszülettem. Mi ütött Snagsbyékbe, hogy használták rajta az Óragyémántot? Mit nyertek vele? És hogyan mondhatom ezt el a húgának?

A Hyde Park szellemvárosnak tűnt, amikor odaértem. Az emberek mind hazamentek a meleg tűzhelyekhez és a szerető családjukhoz. Leültem egy padra a Rotten Row-n. A holdsarló fényénél fájdalmasan egyedül voltam.

- Na, Ivy, most mihez kezdesz? - sóhajtottam.

Éles sikoly válaszolt. Úgy hasított az éjbe, akár egy sziréna. Egy lány sikolya, aki nagy bajban van. Arrafelé kaptam a fejem. A hatalmas park túlsó végében homályosan ugyan, de egy hintó körvonala bontakozott ki. Nem messze tőle dulakodás zajlott.

A lány ismét felsikoltott.

Lehetetlen volt megmondani, hányán vannak, de nem is számított, mert máris rohantam, hogy rendet tegyek. Közelebb érve láttam, hogy két tagbaszakadt fickó rángat egy lányt a hintó felé. A lány vadul küzdött, csapdosott és dacosan rugdosott.

- Engedjenek el, vadállatok!

De végül azok kerekedtek felül, és behajították a hintóba, akár egy zsák krumplit.

Közben majdnem odaértem.

- Abbahagyni, ti brutális bestiák!

A nagyobbik becsapta a kocsiajtót. A lány dörömbölt a sötétített üvegen, és segítségért kiáltozott. A fickó a bűntársa mellé állt.

Felém indultak.

- Ez meg mi? - kérdezte az alacsonyabb.

- Kapjuk el! - mondta a magasabb.

Rám rontottak. Én meg rájuk. Bevittem pár ütést. Egy-egy rúgás is célba talált. Tragikus, de ez csak szórakoztatta a vadállatokat.

- Tüzes fruska - vihogott az egyik.

Szégyen, de az egyikük is könnyedén lefogott. A bandita megragadta a karomat meg a nyakamat, és a hintó felé taszigált. Az ajtó kinyílt, engem felemeltek és behajítottak. Az ajtó becsukódott mögöttem. Aztán ostorcsattogást hallottam, a hintó meglódult, én meg hanyatt zuhantam az ülésre.

- Pocket?

Még mindig zihálva balra kaptam a fejem, és most először láttam, kit akartam megmenteni.

- Mi az ördög...?

Matilda Butterfield a könnyeket törölgette a szeméből.

- Nem sírok, Pocket, csak hogy tudd.

- Persze, hogy nem, drágám, az arcod csak megszabadul a felesleges folyadéktól. Néha velem is megesik.

A lovak és a kerekek zaja fülsüketítő volt, a robogás dühödt szimfóniája. Matilda a hintó tetején dörömbölt.

- Azonnal álljanak meg, maguk himpellérek!

A hintó balra fordult, majd jobbra, aztán megint jobbra. Elhúztam a függönyt, és kinéztem. Nem tudtam, London melyik részén járunk, csak azt tudtam, hogy az egyik nem jó részén. Az épületek komorak voltak. Az emberek még inkább.

- Gondolom, elraboltak bennünket - mondta Matilda nyugodtan.

- Úgy tűnik - bólintottam.

Amikor az előbb elhúztam a függönyt, puha holdfény hatolt a sötét fülkébe. Csak most láttam, hogy Matilda szép rózsaszín selyemruhát visel. A hajában virágok. Észrevette, hogy nézem.

- Egy rémisztő bálon voltam anyával, és úgy gondoltam, hazasétálok, mert csak pár utcányira van innen a házunk. - Dörömbölt az ablakon. - Ezek a gerinctelen bűnözők elkaptak az utcán, és berángattak a parkba.

- Láttad már őket előtte?

Matilda a fejét rázta. Aztán összeszaladt a szemöldöke.

- Miért voltál a Hyde Parkban ilyenkor?

- Csak sétáltam a holdfényben.

Matilda karba fonta a kezét, mintha fázna.

- Szerinted mit akarnak tőlünk, Pocket?

Kinéztem az ablakon, és láttam, ahogy a sötét London elsuhan.

- Semmi jót.

A szoba kicsi volt. Nem is, a cella volt kicsi. Mert az volt. Kicsi és nyirkos. Ablaktalan. Csupasz padló. Sötét kőfalak, a plafonról araszoló penész. Nyirok és mocsok szaga. Fényt csak egy faggyúgyertya adott egy széken. A falnál ágy. Az egyetlen kijárat egy nagy és határozottan komor fémajtó.

A kocsi korábban befordult egy utcára és lassított, majd behajtott egy kapun. Igencsak méltatlanul kirángattak bennünket a fülkéből, és belöktek egy ajtón egy hosszú, nyirkos folyosóra. Képtelenség volt megállapítani, hol vagyunk.

Matilda bátran harcolt, én meg aljasan. Sok karmolással és rugdosással. De mindhiába. Bevittek bennünket. Belöktek a cellába. Lefogtak, amíg egyik bokánkat a falhoz láncolták. Még az óránkat is elvették.

- Ezt nem tehetik! - kiabált Matilda. - Butterfield vagyok, maguk tökfejek! Van fogalmuk róla, mit csinál a nagyanyám, ha ezt megtudja?

- Elég okos, kiskegyed, tudhassa, hogy ahhoz előbb meg kell neki találnia - mondta a magasabb.

Ami nyelvtanilag borzalmas állítás volt, viszont igaz. A kellemetlen fráterek ellenőrizték a béklyókat, hogy zár-e a lakat. Motyogtak valamit egy korsó sörről, aztán indultak. Lehet, hogy furcsa, de ez engem jobban megrémített, mint ha maradtak volna.

- Ne hagyjanak itt bennünket! - visított Matilda. - Vegyék le a láncokat!

Már az ajtónál jártak. Mindjárt kimennek.

Kétségbeesetten vágytam egy információmorzsára a helyzetünkről, hát kevésbé ellenséges taktikát választottam.

- Én értem, hogy maguk csak elhibázott nevelés eredményei - mondtam elbűvölően -, ezért aligha lehet hibáztatni magukat, amiért elraboltak, de lennének kedvesek legalább azt elárulni, hol vagyunk?

Az alacsonyabb haramia megszánt.

- Lashwoodban.

A fémajtó becsapódott. Hallottam, hogy a súlyos retesz a helyére csusszan.

Huszonharmadik fejezet

De hát Lashwood egy bolondokháza! - mondtam. - Ki akarna bennünket bolondokházába zárni? Nem vagyok félnótás. De még negyednótás sem.

Lashwoodról mindenki hallott. Egy őrültekháza volt Islingtonban, méghozzá a legkellemetlenebb fajta. Ami felvetette a kérdést: mi folyik itt?

- Ez csak tévedés lehet! - kiáltotta Matilda, és dobbantott. - Engedjenek ki! Nem tartozunk ide! - Felém fordult, hősiesen próbált dacolni a sírással. - Csinálj valamit, Pocket!

A nyirkos falakon keresztül izgatott és őrült kiáltások hatoltak át. A padlón patkány inait keresztül.

- Jelenleg korlátozottak a lehetőségeim, drágám - rántottam meg a láncot. - Meg kell várnunk, hogy erre jöjjön valaki, aki nem emberrabló, és akkor rendezhetjük ezt az egészet.

Erre elkezdett ordibálni. Rángatta a láncát. Rendőrért kiabált. Tiszta alsóneműt és habfürdőt követelt. Csak akkor hagyta abba, amikor hallottuk, hogy félrehúzzák a reteszt. Izgatottan és reménykedve összenéztünk, ahogy nyílt az ajtó, és egy termetes nő jött be komor fekete-fehér ruhában, a kezében vödörrel és kanállal.

Pár lépésre tőlünk megállt, egyik ujját az orrába dugta, és lelkesen kotorászott benne.

- Vizet? - kérdezte kevésbé lelkesen.

- Vizet?! - bődült el Matilda. - Szabadítson ki, maga förtelmes trampli!

Rám nézett.

- Vizet?

- Hadd magyarázzam el a helyzetünket! Két tisztességes lány vagyunk, akiket orvul elraboltak a Hyde Parkban, és bezártak ebbe a szörnyű őrültekházába. Maga jószívűnek látszik, lenne olyan kedves szólni egy orvosnak, hogy nézzen be hozzánk?

- Nekem mi hasznom belőle?

Szerencsére erre tudtam a választ.

- Maga aggszűz, drágám?

A homlokát ráncolta.

- És akkor?

- Ismerek egy cipészt Bristolban, aki feleséget keres. Kifejezetten olyat, akinek tövig befér az ujja az orrába. - Bátorítón mosolyogtam. - Örömmel közvetítek, ha szól az orvosnak, hogy nézzen be hozzánk.

- Utálom Bristolt.

- Segítenie kell nekünk! - üvöltötte Matilda.

- Utálom Bristolt - ismételte meg a trampli.

Aztán kiment, és ránk zárta az ajtót.

Teltek-múltak az órák. Fogalmam sem volt, hány.

Matilda lecsendesedett.

- Anyukád biztosan kerestet - mondtam reménykedve.

- Az biztos - fortyant fel Matilda. A haja kezdett kókadni, a virágok kilazultak és szétszóródtak körülöttünk, akár a hópelyhek. - Anya magánkívül lesz, ha felfedezi, hogy nem vagyok otthon. A brit hadsereget is riadóztatja, ha kell.

Ami bátorítón hangzott.

- És nagyanya tombolni fog! - jelentette ki. - Már ha a szíve fel nem mondja a szolgálatot. Azok után, ami Rebeccával történt, nem hiszem, hogy túlélne még egy Butterfield-tragédiát.

- A kuzinod életben van - szaladt ki a számon.

Matilda felnevetett. Igen, nevetett. Nem hibáztattam.

- Mit mondtál?

- Azt mondtam, hogy Rebecca életben van. - A falnak dőlve leültem a hideg padlóra. - Hosszú történet, aminek egyelőre nincs vége, de attól még tény, hogy láttam, és él.

- Talán neked mégis itt a helyed, Pocket. Megőrültél.

- Az Óragyémánt többre képes, mint ölni - mondtam halkan.

Matilda is leült mellém, térdét felhúzta báli ruhája alá.

- De hogyan?

- Amikor felvette az Óragyémántot, a lelke egy Prospa nevű helyre került. Ott nem boldog, és sokat szenved, de mindent megteszek, hogy visszahozzam.

- Rajtad van? - Matilda szeme mohón csillant a tompa fényben. - Talán a nyaklánc segít nekünk kijutni innen. Nálad van, Pocket?

Belém sajdult a sajnálat. A vágyakozás. Megráztam a fejem.

- Hazudsz - sziszegte.

Mielőtt felelhettem volna, gyötrelmes nyikorgással kinyílt az ajtó. A folyosóról sápadt fény ömlött a kis cellába. Az orvos! Csak ő lehet.

Sétabot kopogott a kövön, akár egy ingaóra. És elhűltem. Az lehetetlen. Vagy nem? Értetlenség gyűrte ráncba a homlokomat, ahogy Lady Elizabeth Butterfield sétált be a nyirkos cellába.

- Üdv! - mondta a vén denevér.

Matildával felpattantunk, és a láncaink szörnyű szimfóniát csörögtek.

- Nem is tudja, mennyire örülök, hogy látom, drágám! - sugároztam Lady Elizabethre a leghálásabb, bár döbbent arckifejezéssel. - Szörnyű kínszenvedést éltünk át. Elraboltak. Taszigáltak. Falhoz láncoltak. Nem igaz, Matilda?

A lány nem felelt, csak vigyorgott.

- Igaz, Matilda? - nézett az unokájára Lady Elizabeth.

- Minden szó, nagymama.

- Örömmel hallom! - fújt az öregasszony.

Amit furcsálltam. Valami nem stimmelt. Miért beszélnek ilyen furcsán? Csak akkor értettem meg, amikor Matilda lehajolt, és könnyedén leoldotta a bokájáról a bilincset. Hiszen be sem lett zárva.

Félrerúgta, és odament Lady Elizabeth mellé.

Eddigre már a fejemet ingattam.

- Nem értem.

Lady Elizabeth a botjával rám bökött.

- Veszedelmes ostobasággal tömte tele Rebecca fejét, és biztos vagyok benne, hogy ez vezetett a halálához. És tönkretette Matilda születésnapi bálját, az egész megyében nevetség tárgyává tette. A Butterfield nevet botrány és tragédia mocskolja be, amiért csak maga a felelős, Miss Pocket.

- Nagymama nem hitte, hogy vagy olyan ostoba, és bedőlsz ennek a kis trükknek - mondta Matilda vidáman -, de én megígértem neki, hogy úgy lesz.

- Hetek óta követtettünk - közölte élvezettel Lady Elizabeth.

- Ez az egész éjszaka... - Nem is fejeztem be, annyira borzalmas gondolat volt.

- Ez az egész éjszaka csak a kezdet. A bosszú és a bűneiért való bűnhődés kezdete, Miss Pocket.

A vén denevér pont olyan volt, amilyenre emlékeztem. A feje akár a dió. A keze egy karom. Csupa csont, akár a csontváz. Tele dühvel. Miss Frost figyelmeztetett, hogy Rebecca halála után Lady Elizabeth ki fogja tölteni rajtam a mérgét, de én nem vettem komolyan.

- Ezt nem teheti! - mondtam. - Senkit nem zárhatnak bolondokházába orvosi vizsgálat nélkül. Olvastam erről abszolút szavahihető regényekben.

Lady Elizabeth horkantott.

- Még egy olyan regényt se olvastam, hogy ne akartam volna lelőni az íróját egy muskétával. - Ráncos fejét az ajtó felé fordította. - Professzor, jöjjön be!

Nem tudtam, hogy egy alak hallgatózik a folyosón a végszóra várva. Most szaporán bejött a cellába, és rajongással mosolygott Lady Elizabethre.

- Ploomgate professzor az egyik legelismertebb orvos az országban - mondta Lady Elizabeth -, mivel én pedig a lashwoodi igazgatótanács tagja vagyok, egyben az intézmény nagylelkű támogatója, beleegyezett, hogy felméri a maga mentális állapotát.

- Hogy érzed magad, Ivy? - kérdezte Ploomgate professzor.

- Soha jobban, drágám - feleltem tőlem telhető józansággal. - Attól eltekintve, hogy egy bosszúszomjas vén denevérnek és a rosszindulatú unokájának áldozata vagyok.

- Értem - bólintott jelentőségteljesen Ploomgate professzor.

Hihetetlenül komor volt. Savanyú pofa. Zöld, kiguvadó szem. Olyan hatalmas és ráncos homlok, hogy szinte könyörgött tapétáért. De akármilyen ijesztőnek látszott, megbecsült orvos volt, biztosan átlát ezen a gonosz játékon.

- Beszélsz szellemekkel, Ivy?

- Csak amikor elengedhetetlen - feleltem okosan.

- Nagyon érdekes.

- Azt hiszi, hogy Rebecca egy másik világban él - tette hozzá Matilda és az előbb árulta el nekem, hogy járt nála.

A professzor dülledt szeme majdnem kipattant a helyéről.

- A páciens azt mondta, egy másik világban járt?

- Talán tényleg járt - mondta Matilda. - Az a nyaklánc nagyon különleges.

- Badarság! - csattant fel Lady Elizabeth. A botjával ráütött a professzor cipőjére. - Ez nem elég bizonyíték, hogy a lány megháborodott?

- Igaz ez, Ivy? - A professzor felém lépett. - Azt hiszed, hogy elhagytad ezt a világot, és átléptél egy másikba?

A helyzet kezdett kicsúszni az irányításom alól.

- Nézze, Plumcake professzor, azt hiszem, hogy ez...

- Ploomgate. A nevem Ploomgate professzor.

- Az nem a maga hibája, drágám. Mint a homloka, sajnálatos, de önhibáján kívül esik. Legyen olyan jó, és engedjen el!

- Mit mondtam? - ütött megint a professzor cipőjére Lady Elizabeth. - Itt egy alacsony sorból való lány, egy senki, aki vad történetekkel traktál mindenkit. Ha ez nem a zavartság jele, akkor nem tudom, mi!

Ploomgate professzor felemelte a fejét. Lehunyta a szemét. Aztán kinyitotta, és élesen levegőt vett.

- Szakmai véleményem szerint a lány zavart. - Megfordult, és megpaskolta a vén diófej vállát. - Jól tette, hogy idehozta, Lady Elizabeth.

- Csak meg akar büntetni - hadartam. - Ez bosszú, professzor, nem elmeállapot! Ha ezt nem látja, drágám, akkor maga a páciens.

Talán nem ez volt a legjobb taktika. A professzor a tiltakozásommal mit sem törődve kiment.

- Gyere, Matilda, menjünk! - mondta Lady Elizabeth.

- Várj! - mondta a lány.

Közel lépett hozzám, láttam a mohóságot a szemében.

- Hol van, Pocket?

Tudtam, mire gondol. A szörnyű lány a nyakamat tapogatta. A kötényem zsebét. A ruhámat.

- Mit csináltál vele? - sziszegte.

- Rebecca él - súgtam -, és téged csak a gyémánt érdekel, ami elragadta. Szégyelld magad, drágám!

Valami villant az arcán. Futólag, de ott volt.

Az ajtó felé trappolt.

- Megvárlak a hintónál, nagymama.

Lady Elizabeth sokáig nézett rám homlokráncolva. A falnak dőlve újra leültem. A nyitott ajtót bámultam. Szerettem volna kívül lenni rajta.

- Csillapítja a bűntudatát, hogy azt képzeli, Rebecca él egy messzi világban, Miss Pocket? - kérdezte.

- Csillapítja a bűntudatát, hogy bezárat ide?

- Miért kéne bűntudatot éreznem?

Félelem nélkül néztem rá.

- Mért nem volt kedvesebb? Mért nem próbálta megérteni az órákat, Rebecca énjének hiányzó részét?

- Nekem egésznek tűnt - felelte Lady Elizabeth. De pontosan tudtam, mire gondol. - Elvesztette az anyját, de a józan eszét is el kellett veszítenie? - Az arca megkeményedett. - Rebeccának kemény kézre volt szüksége, nem simogatásra.

- Magára volt szüksége, drágám, de ahelyett, hogy szerette volna, maga csak szidta.

- Jobb, ha ezt megszokja, Miss Pocket - bökött rám megint a botjával mert nagyon sokáig lesz Lashwood vendége!

Huszonnegyedik fejezet

Az őrültekházában zene is volt. Egész éjjel. A dúdoló nő jóvoltából, akinek a hangja visszhangzott az üres folyosón. Biztos egy másik holdkóros egy másik cellába zárva. Csak egy nótát ismert. És amint a végére ért, kezdte is elölről.

Cseppet sem volt hamis, de ahogy az első éjszaka végtelen nyomorrá nyúlt, és ő újra meg újra rázendített, boldogan megfojtottam volna a kötényemmel.

Más hangok is megtöltötték a csendet. Eszelős sikolyok. Szánalmas zokogás. Egy fickó tízpercenként az anyját hívta. Egy másik káromkodott, akár a kocsis, és fenyegetőzött.

Én meg közben a fátylat próbáltam fellebbenteni. Reméltem, hogy a szörnyű őrültekháza eltűnik, és a Prospa Ház emelkedik fel a helyén. Az Óragyémánt nélkül csak a fejfájásig sikerült eljutnom.

Mivel tömkelegével vannak zseniális ötleteim, gondoltam, segítségül hívom Trinity grófnőt.

- A legszívesebben fülön vágnám, amiért megint bosszúra használt - mondtam hangosan -, de pácban vagyok, benézhetne és segíthetne.

Semmi. Még kísértetkacagás se.

A kicsi és sivár cellában többféleképp próbáltam elütni az időt. Az üldögélés nagy kedvencem lett. Úgyszintén a séta, amíg a lánc engedte. Ploomgate professzor nem jött többet. A fekete-fehér ruhás nagydarab nő igen, hozott egy tál zabkását. Egy merőkanál vizet. Nem öltöztem át, mert nem volt más ruhám. Nem mosdottam. Nem láttam az eget. Ilyen volt az új életem.

Három nap telt el így.

A negyedik nap egy új ember hozta a zabkását (azt hiszem, szombat volt, bár nehezen tudtam követni). Kilenc-tíz éves fiú. Sötét haj. Barna bőr. Nagy mandulaszem. Érdekes fül. Némán jött két vödörrel, és adott egy kanál kását.

Mivel egy nap csak kétszer kaptunk enni, úgy faltam, mintha Mrs. Dickens legfinomabb kásája lenne.

Miután az utolsó cseppet is kinyaltam, az ingujjamba töröltem a számat, és visszaadtam neki a tálat.

Akkor a fiú valami különöset csinált. Mert a tálba még egy adagot. És mintha ez nem lenne elég, a zsebéből elővett egy darab állott kenyeret, és azt is nekem adta!

- Nincs nálad véletlenül pár nyers krumpli? - haraptam élvezettel a ropogós kenyérbe.

Furán nézett rám. Mintha a nyerskrumpli-evés magyarázatra szorulna.

- Icipicit halott vagyok - mondtam két harapás között -, és ez furán hat az étvágyamra.

- A kutyafáját! - mondta lenyűgözve. - Megnézem, holnap mit tudok szerezni.

- Régóta dolgozol ezen a rémes helyen?

- A héten kezdtem. A fizetség pocsék, de sokat lehet enni, és a legtöbb éjjel a pincében alhatok.

- Itt alszol?

- Ha muszáj.

- Hogy hívnak, drágám?

- Jago - felelte. - Hivatalosan Olivér Jago, de az pocsék név, elhagytam.

Az utolsó kenyérdarabbal kitöröltem a kását.

- Egyszer ismertem egy Olivért. Persze árva volt, és ocsmány étkezési szokásokkal bírt. - A kenyeret a számba tömtem, és lázasan rágtam. - Mindig többet kért. Ami ijesztő faragatlanság.

Valahol felettünk harang szólt, a vacsora végét jelezte.

Jago felvette a vödröket.

- Akkor holnap.

- Várni foglak, drágám.

A fiú megtorpant, és rám nézett.

- Nagyon fiatal vagy. Mért hoztak be?

- Bosszúból - feleltem.

Vállat vont.

- Az is elegendő ok.

Egyre jobban vártam Jago látogatásait. Locsi-fecsinek nevezett. Nem értem, mért. Mindig adott ráadás kását meg kenyeret. Néha még egy krumplit is (kedves fiú!). Abban a pár percben Jago mesélt a kinti életről, merre járt Londonban, hogy szerezzen pár pennyt. A családjáról sose beszélt. Gondoltam, mert nincs is neki.

Szemérmes lány lévén vonakodtam beszélni magamról, de lassanként kinyíltam, akár egy kagyló, és ízelítőt adtam neki csodás kalandjaimból. Szörnyen lenyűgözte.

Egyik este menni készült, amikor a dúdoló nő végeérhetetlen dallama lebegett be, akár a délutáni szellő. Egy nagyon bosszantó szellő.

- Most neki adok majd enni - mesélte. - Ő tényleg őrült.

- Nem ismer más dallamot?

- A babának dúdol - magyarázta Jago. - „Aludj és álmodj szépeket”, ez a címe.

- Naná, hogy altató!

- A főnökasszony szerint évek óta itt van.

- És van babája?

- Idebent nincs.

- Jago, lennél olyan kedves és megkérnéd Ploomgate professzort, hogy ugorjon be hozzám? Attól félek, hogy elfeledkezett rólam, és nagyon szeretnék már kikerülni ebből az iszonyatos cellából. Én egyáltalán nem vagyok elmeháborodott.

A fiú átgondolta.

- Sajnálom, locsi-fecsi, kivágnak innen, ha beleütöm az orrom.

Másnap reggel, amikor Jago hozta a reggelit (hideg löttyöt), kihívta a folyosóra az egyik ápoló, és ráförmedt, hogy ha végzett, mosogassa el az edényeket a konyhában. A földön ültem, a bőrömet vakargattam a bilincs körül a jobb bokámon. Irtózatosan viszketett. Ahogy a fejem is. A bolhásság lehetősége határozottan fennállt.

Lépteket hallottam. És hangokat. Talán Ploomgate professzor jön értem! Éppen álltam fel, amikor a professzor ment el az ajtó előtt egy fiatal nővel. Elmélyülten beszélgettek, felém sem néztek.

A lány feltornyozva viselte fényes barna haját. Kápráztatóan fehér ruhát és ahhoz illő kalapot viselt. És elképesztően hasonlított Esteile Dumblebyre! Ami lehetetlen. Mit keresne itt? Aztán bizsergető gondolat ötlött fel bennem: észrevette az eltűnésemet, és engem keres!

A folyosó felé rohantam.

- Esteile, én vagyok, a drága barátnőd!

Három dolog történt gyors egymásutánban. Először a lánc véget ért, a bilincs a bokámba vájt, és megállított. Másodszor az ápoló berohant a kis cellába, és a számra tapasztotta a kezét. Harmadszor Jago becsapta az ajtót.

Utána csak az őrült nő dúdolását hallottam.

Matilda a tizenharmadik napon jött.

Gyanítom, hogy megkapta Lady Elizabeth engedélyét a kárörvendésre. El sem tudtam képzelni, hogy anélkül jöhetne. Sárga muszlinruhát viselt. A gyertyafényben skarlát foltok csillantak fekete hajában. Utasította az ápolót, hogy menjen ki, és csukja be az ajtót.

- Hát, Pocket, hogy tetszik az új otthonod? - nem jött közel. - Nagymama reméli, hogy berendezkedtél.

Lesimítottam a hajam, mintha nem zsíros gubanc lenne.

- Igazán csodálatos - mondtam vidáman. - Az óta a nyár óta nem volt időm ennyit foglalkozni magammal, amit a Hudson folyónál töltöttem egy dobozba zárva. És az ellátás kivételes.

- Szenvedsz, ismerd el.

- Lárifári! Nézz körül, drágám, itt ez a cella, holdkórosok kiabálnak a problémáikról folyamatosan, legalább három szellem járja a folyosókat láncban! És ez még nem is a legjobb.

Pajkosan mosolyogtam, mintha fincsi titkom lenne.

Matilda a homlokát ráncolta. Nem akart rákérdezni. A világért sem. De nem tudta megállni.

- Mi a legjobb?

Tenyeremet a fülemhez tettem. És a sikolyok és üvöltések mögött hallani lehetett a dallamot.

- Ez csak egy holdkóros - fonta karba a kezét Matilda.

- Hát nem érted? Ez tökéletes hely, hogy megírjam a nagyszerű gótikus regényemet. Itt az ihlet a penészben a falakon, a patkányokban, a mosogatóié kajában.

- Majdnem elhittem, Pocket - vicsorgott Matilda -, de papírod sincs.

- A fejemben írom, drágám. A legjobb írók manapság így csinálják.

- Úgy beszélsz, mint akinek tényleg elment az esze. Megérdemled, hogy bezárjanak. - Elhallgatott. A szavakat kereste. - Figyelj, Pocket, nem mondom, hogy egy szót is elhiszek abból, amit a múltkor mondtál, de mesélj nekem Rebeccáról! Mesélj el mindent az elejétől egész addig, amíg behajítottak a hintóba a Hyde Parkban!

- Jól van.

És így is tettem. Nem hagytam ki egy részletet sem. Amikor befejeztem, Matilda a nyirkos falat bámulta mellettem. Aztán a padlót. Aztán a bolhafészek ágyat.

- Miért kéne hinnem neked? - kérdezte végül.

Jogos kérdés volt, és egyetlen választ tudtam adni rá: - Mert te is tudod, hogy általában senki nem fonnyad el és hal meg attól, hogy felvesz egy nyakláncot. Csak az Óragyémánt képes ilyen csodás és gonosz dolgokra, de ha nem szerzem vissza attól a két féleszűtől, akinél van, nem tudom visszahozni Rebeccát.

- Nagymama azt akarja, hogy itt rohadj meg.

- És te mit akarsz, drágám?

A homlokát ráncolta, mintha ez a kérdés még soha fel sem ötlött volna benne. Aztán csinos kék szemébe visszatért a gonoszság.

- Ügyes próbálkozás, Pocket.

Szörnyen hiányzott az ég. Néha másra sem tudtam gondolni. A cellámnak nem volt ablaka, csak a reggeli és vacsora alapján tudtam beazonosítani a nappalt és az éjszakát. Úgyhogy elképzeltem a teliholdat meg a csillagokat. Vagy a napkeltét London felett, ahogy vörös foltokkal keni meg az utcákat.

Került az álom. Csak feküdtem a sötétben. A dúdoló nő elhallgatott. A karomat vakartam, hogy csillapítsam a bolhacsípések viszketését. Matilda látogatásán töprengtem. Bárcsak többet mondtam volna neki!

Hirtelen elhúzták a cellám reteszét. Csendesebben, mint máskor. Lassabban. Felugrottam. Ökölbe szorítottam a kezem, harcra készültem. Ki látogat meg az éjszaka közepén?

Nyílt az ajtó, a résen finom fény szivárgott be. Alacsony alak követte, a fény benyomult körülötte, de nem láttam az arcát. Valamit cipelt a karjában.

- Nálad nagyobb embereket is elpáholtam, pöttöm, szóval vigyázz!

Az alak betette az ajtót, újra sötétbe borítva a cellát. Ruha suhogását hallottam. Aztán gyufa sercenését. A láng megtalálta a kezében tartott gyertyát, és annak izzása beterítette az arcát.

Előreléptem.

- Mit keresel itt? Két órája vége a vacsorának.

Jago egy sötét köpenyt fogott, de nem találta a szavakat.

- Jaj, te kedves utcagyerek - vettem el és vettem fel a köpenyt -, azért hoztad, hogy melegítsen hideg éjszakákon! - Ásítottam. - Mennyi az idő?

- Nyolc múlt.

- Rémes nap volt, és biztos mogorva voltam veled, amiért segítettél annak a vadállatnak, hogy elhallgattasson.

- Nagyon sajnálom - mondta szégyenkezve. - A munka miatt. Ha nem segítek nekik, még azt hiszik, hogy kivételezek veled. Figyelj...

- Abszolút érthető. Ahogy mondtam, miután az a tuskó elvette a kezét a számról, mintha egy drága barátnőmet láttam volna, de az nem lehet, mert...

- Befognád egy pillanatra, locsi-fecsi? Nincs sok időnk.

- Mire nincs időnk? - kérdeztem morcosán.

- Kiviszlek innen.

Elállt a lélegzetem örömömben.

- Mikor? Ma?

Jago leguggolt, előhúzott egy kulcskarikát, és nekilátott kinyitni a bilincsemet. Kiszabadultam. Felállt, és a koszos kezét nyújtotta, én pedig megfogtam.

Huszonötödik fejezet

Húsz perc. Ennyink volt. Húsz perc kitörni abból az erődből. A kulcs, ami nyitotta az oldalsó ajtót meg a hátsó kaput, egy kampón lógott az éjjeliőr szobájában. Azzal zárt minden ajtót és kaput... aztán óránként ellenőrizte őket. Amúgy az asztalánál hortyogott.

Jago megvárta, amíg elszundikál, akkor ügyesen elemelte a kulcsokat. De húsz perc múlva, amikor az óra kilencet üt, az éjjeliőr felébred, és a kulcsért nyúl majd. És ha felfedezi, hogy nincs ott, riadót fúj.

- Nem lesz még egy esély - mondta Jago, ahogy kisurrantunk a folyosóra. - Maradj mellettem!

- Itt jövök mögötted.

A nyirkos folyosón falitartóban pár gyertya égett. Siettünk, az elveszett lelkek sikolyától és cukkolásától nehéz volt bármi mást meghallani. Szerencsére Jago hallása éles volt.

A folyosó végén megállított. Kidugta az orrát a sarok mögül, majd visszarántotta.

- A főnökasszony! - sziszegte. - A kutyafáját, nekünk annyi!

- Te vagy az, Jago? - hallatszott a főnökasszony szigorú hangja.

Szerencsétlen fiú elsápadt (már amennyire a bőre engedte). A tapasztalt bűnözőre jellemző ravasz és gyors gondolkodással a legközelebbi ajtóhoz ugrottam, elhúztam a reteszt, és besurrantam.

Jago gyorsan becsukta az ajtót mögöttem. A falon keresztül hallottam, hogy a főnökasszony leszidja, amiért a folyosón csavarog ahelyett, hogy a korlátot fényesítené.

A cellában vaksötét volt, de ahogy bearaszoltam a sarokba, a szemem lassan hozzászokott. Eszembe se jutott, hogy veszélyes lehet egy elmebeteg cellájában keresni menedéket. Nem volt rá idő.

A sötétség fokozatosan árnyakra és formákra bomlott, és ki tudtam venni egy ágyat a túlsó falnál, azon meg egy emberi alakot. Hallottam, hogy lassan veszi a levegőt, és azt gondoltam, alszik. De egy váratlan sikoly egy közeli cellából változtatott ezen.

Először lánczörgés hallatszott. Aztán szisszenés. Aztán elkezdett dúdolni. Dallamos hangja becsusszant a fülembe, körbefonta a testemet. Volt benne valami csodás és ingerlő.

- Mmmm mm mmmm mm - dúdolta.

A lehető leghalkabban előreléptem. Az őt körülvevő sötétség megritkult, és halványan megpillantottam. Micsoda látványt nyújtott! Hosszú, csapzott haja úgy takarta az arcát, akár a függöny. A hálóinge valaha fehér lehetett. A lábán nem volt cipő, korom feketítette. És szorosan ölelte magát. A dúdolás hirtelen elhallgatott. Felkapta a fejét, akár egy farkas, és hallottam, hogy szimatol.

Elhátráltam, vissza a sarkomba. Nem féltem, mást éreztem. Valamit, amit nem tudtam se megnevezni, se megérteni.

- Helló, drágám! - mondtam halkan.

Hátrahőkölt, megzörrent a lánc.

- Nem akarom bántani - súgtam. - Tizenhárom napja hallgatom a dúdolását, és amikor nem őrjített meg, akkor csodás volt. Holdkóroshoz képest nagyon jó a hallása.

- Mmmm mm mmmm mm - kezdte elölről.

Akkor gyorsan kinyílt az ajtó, és Jago jelent meg.

A nő nem hagyta abba a dúdolást, és a dallam aláfestette a mi hangunkat, ahogy Jago felé siettem.

- Ennek nem sok híja volt - mondta. - Az igazgatótanácsból valaki váratlanul beállított, és mindenki izgatott. Gyere, nincs sok időnk!

- Viszlát! - súgtam a dúdolónak.

Kiléptem a folyosóra, és Jago bereteszelte mögöttünk az ajtót.

Aztán továbbindultunk a folyosón. A túlsó végén befordultunk, és addig futottunk, amíg egy hátsó lépcsőhöz nem értünk. Ott a fiú váratlan dolgot csinált. A tenyerembe nyomta a kulcsot.

Ránc futott végig a homlokomon.

- Te nem jössz velem?

Meg sem hallotta a kérdést.

- Menj le a lépcsőn, aztán végig a folyosón a keleti ajtóhoz! Ezzel a kulccsal ki tudod nyitni. Onnan át tudsz vágni az udvaron a hátsó kapuhoz. Azt ezzel nyisd ki, aztán fuss, ha kedves az életed!

- De ha elviszem a kulcsokat, nem tudod visszatenni a helyére, és riadóztatnak.

- Most már úgyis mindegy. Ha felérek, lármát csapok, és magam riadóztatok. Aztán tévútra terelem őket.

- És ha rájönnek, hogy mit csináltál?

- Megvan a magamhoz való eszem, locsi-fecsi, sose jönnek rá.

- Mért segítesz nekem?

- Mert nem tartozol ide.

Megöleltem a kis semmirekellőt, és elindultam le a lépcsőn.

Az útbaigazítás egyszerű volt, és betartottam. A lépcső alján egy hosszú folyosó nyúlt el, a túlsó végén egy ajtót láttam. Sebesen megiramodtam. Le nem vettem a szemem a szabadságot jelentő ajtóról.

A folyosó felénél jártam, amikor borzongva megtorpantam. Balra egy másik folyosó vált le. Az lett volna az okos dolog, ha elrohanok mellette.

Csakhogy visszhangokat hallottam. Megtorpantam. Vadul lihegtem.

Egy férfi beszélt. Aztán egy nő kiabálta túl. Azonnal felismertem a hangját.

- Az unokámtól tudom, hogy ugyanolyan lehetetlenül vidám, mint mindig - fröcsögött vén diófej. - Miért nem tört meg? Miféle őrültekházát vezet maga, Ploomgate professzor?

- Megfosztottuk a szabadságától, a napfénytől, alig kap enni - felelte a professzor. - Nem tudom, mi mást tehetnénk még.

- Hát találjon ki valamit, maga langaléta tökfej!

A hangjuk és Lady Elizabeth botjának kopogása minden pillanattal közeledett. Egyenesen felém tartottak. Az volt a nyilvánvaló megoldás, ha visszafutok. De akkor hogyan tovább? Jago majd riadóztat, a folyosók megtelnek ápolókkal. Az egyetlen lehetőség, ha megkockáztatom a lebukást, és futásnak eredek.

Ehhez tudnom kellett, mennyire vannak közel. Roppant óvatosan kikukucskáltam a sarok mögül. Egy kurta pillantásra futotta, de elég volt. A csoportot Ploomgate professzor, Lady Elizabeth és Matilda alkották. Olyan harminc lépésre lehettek. Lady Elizabeth és a professzor beszélgetésbe mélyedtek, nem vettek észe. De Matilda igen. Biztos voltam benne.

- Valamit tudnod kell, nagymama - szólalt meg a csinos fattyú.

- Mi az? - fortyant fel a vén denevér.

A játéknak vége. Felkészültem a futásra.

- A karkötőm nincs meg, pedig rajtam volt, amikor megérkeztünk. Vissza kell mennünk érte, mert ha valaki megtalálja ezen a helyen, sose látom többet.

- Biztosíthatom, hogy a személyzet erkölcse és jelleme makulátlan - mondta Ploomgate professzor.

- Badarság! - torkolta le Lady Elizabeth. - Visszamegyünk, hátha leesett útközben.

Hallottam, hogy visszafordulnak arra, amerről jöttek.

Megiramodtam a keleti ajtó felé.

- Szökevény! - hallatszott egy kiáltás.

A kezem remegett, alig találtam a kulcsot, de végül sikerült kinyitnom a súlyos ajtót. Kirohantam az udvarra. Hideg szél kavargóit körülöttem. A magas téglafalat lámpafény pöttyözte. Végre megláttam a kivezető utat. Futás közben lépteket hallottam.

A hátsó kaput vastag lánc és nagy lakat zárta le.

- Ellenőrizni minden kaput! - kiáltotta egy őr.

Ahogy becsúsztattam a kulcsot a zárba, némán fohászkodtam. A lakat fenséges kattanással kinyílt. Megrántottam a zárat, és a kapu engedett. Szinte úgy ugrottam ki rajta. Közben nem fért a fejembe, hogy Matilda Butterfield miért segített megszökni. Döbbenetes! Hihetetlen!

Az utcán egyetlen gázlámpa világított. Rohantam, lobogott mögöttem a köpeny, és hallottam, hogy egy kocsi közeleg. Lassítottam, a sorházakhoz lapultam. Vártam, hogy elmenjen.

Aztán megéreztem valakit a hátam mögött. Szörnyen közel. És akkor megragadta a karomat. Meg se fordultam, csak kitéptem magam a markából. A kocsi mennydörgő robajjal elrobogott, én meg rohantam, és elrugaszkodtam. Megragadtam a poggyásztartót, felhúztam magam, és megkapaszkodtam.

Ahogy elszáguldottunk, vissza mertem nézni, de a támadómnak nyomát sem láttam.

Egyetlen helyre mehettem. Egyetlen helyen kereshettem menedéket. Hát oda mentem.

Végül is a lehetőségeim korlátozottak voltak. Snagsbyék szóba sem jöhettek, mivel erőszakos bűnözők. Miss Carnage tragikus módon szintén nem, mert nem tudtam, hol lakik. A Londoni Könyvtár pedig nyilván zárva van ilyenkor. Vagyis egyetlen lehetőség maradt, és úgy éreztem, az adott körülmények között elég jó.

Sajnos ezzel nem mindenki értett egyet.

- Miss Esteile és a báró már nyugovóra tért.

Megint az inas volt. Rosszallóan mért végig tetőtől talpig. Talán mert úgy néztem ki, mint aki egy őrültekházából szökött meg éppen: csapzott haj, koszos ruha, áradó bűz.

- Híreim vannak Estellenek. Jöttem volna hamarabb is, de Lashwoodban lefoglaltak.

- Mint mondtam, Miss Esteile már nyugovóra tért.

- Semmi gond, Lampton! - hallatszott egy derűs hang.

Esteile jelent meg a maga kedves valójában. Mintha az ajtó mögött rejtőzött volna.

- Ivy kedves barátom, mindig szívesen látjuk.

Rettenetesen meghatott a ragyogó mosolya. Ami elhalványul majd, ha mesélek neki Sebastianről.

Beléptem, vállon csaptam az inast, és a szám sarkából odasúgtam: - Hozzon vödröt és felmosórongyot, mert tengernyi sírás lesz.

Miután beléptünk a pazar szalonba, Esteile elvette a köpenyemet, és hellyel kínált egy kényelmes fotelben.

- Ivy... - ült le homlokráncolva velem szemben.

- Nem tudom, hogyan fogalmazzak... ziláltnak látszol. Hol jártál?

- Őrültekházában, drágám. - Úgy éreztem, az igazság a legjobb taktika. - Hosszú történet, de a lényeg, hogy egy bosszúszomjas vén satrafa áldozata lettem, akinek gyűlölet tombol a szívében.

Estelié meggyőzően hüledezett.

- Bezártak?

- Lashwoodba. Ami azt illeti, majdnem biztos vagyok benne, hogy láttalak ott téged.

- Engem? Hogy te miket mondasz!

- Biztos csak valakit, aki hasonlít rád, de döbbenetes hasonlóság volt.

Egy szobalány jött be, Esteile teát és frissítőt kért. Aztán felállt.

- Engedünk neked fürdővizet, és valahogy rendbe szedjük a ruhádat. Várj itt, és egyél valamit, amíg intézem!

- Csak szaporán, drágám, mert komor híreim vannak!

Estelié bólintott, és gyors léptekkel kisietett a társalgóból. Hátradőltem, nagy levegőt vettem, aztán körülnéztem a fényűző szobában. Estelié bizonyára ragaszkodik majd hozzá, hogy drága barátjaként és nővéreként náluk aludjak. Kellemes élet vár.

Csakhogy ott volt az Óragyémánt. És Rebecca. Nem feledkezhettem meg a küldetésemről. Pirkadatkor visszamegyek Snagsbyékhez, és visszakövetelem a nyakláncot. Ha nem adják önként, megtalálom a módját, hogy ellopjam tőlük, mielőtt megint használhatnák egy gyanútlan áldozaton. De ma este még engedélyezek magamnak egy kis pihenést.

Lehunytam a szemem. A folyosóról hallatszó zokogás azonban arra késztetett, hogy felpattanjak. Kisiettem, és egy szobalányt láttam, tálcával a kezében ment fel a lépcsőn, és közben hullott a könnye, akár a záporeső. Bertha, aki a legutóbbi látogatásomkor olyan segítőkész volt.

- Mi a baj, drágám?

Kiderült, hogy az édesanyja megbetegedett, és a legszívesebben hazarohant volna ápolni, de fel kellett szolgálnia Dumbleby báró kávéját, és felolvasni neki, amíg el nem alszik.

- Add csak nekem! - vettem el a kezéből a tálcát. - Te menj haza az anyukádhoz, én majd beviszem a kávét a bárónak! Tulajdonképpen már itt lakom.

Bertha a szemét törölgetve elsietett, én pedig felmentem a báró privát lakosztályába.

Az apró arisztokratát ágyban találtam, egy kisebb hegynyi szaténpárnán aludt mélyen. A fogsora üvegben lebegett az ágya mellett, és ahogy ki-be lélegzett, leffegő ajkát beszívta és kifújta. Öröm volt nézni.

Amint letettem a tálcát az ágy mellé, felébredt. A feje felemelkedett a párnáról, majd újra visszarogyott. A kábasága ellenére felismert.

- Elment?

- Kicsoda, drágám?

- Anastasia - suttogta. - Nem bírom hallgatni... nem hallgat el.

A homlokomat ráncoltam. Szerencsétlen még félig alszik.

- Össze van zavarodva, Dumbleby báró.

- Visszajött - mondta az öregember, és tejes szeme feszülten kémlelte a sötétet. - Visszajött ebbe a házba.

- Igen, tudok róla - ültem le mellé az ágyra. - Ne kérdezze, honnan! Bertha megesketett, hogy nem árulom el, és én állom a szavam.

Dumbleby báró döbbenten meredt rám.

- Tudsz Anastasiáról?

- Igen, drágám, most mondtam.

Remegő keze az enyémért nyúlt.

- Csak az igazat akartuk tudni Sebastianről, megérted, ugye? Nem volt választásunk...

- Miben nem volt választásuk, drágám?

- Egy év eltelt egyetlen szó nélkül, aztán megjelent, és olyan mesét adott elő... amit nem lehetett elhinni.

- Ki? Anastasia?

- Ő bizony. - Közben Estelié lépett be a hálókamrába. Háttal állt a tűznek, kezében egy kék hálóing. - Azt mondta anyának, hogy Sebastiannel összeházasodtak, és hogy a bátyám meghalt. Anyám be sem engedte.

Az elmém tompa volt. Fáradt és éhes voltam. Nehezen tudtam felfogni, mit hallok.

- Anastasia azt mondta anyukádnak, hogy Sebastian meghalt?

Estelié kurtán bólintott, és félredobta a hálóinget.

- De ha tudtad... - Felálltam, és Dumbleby báró keze lecsúszott a karomról -, akkor miért mondtad, hogy anyukád nem is látta Anastasiát, amióta elbocsátotta?

- Mert Anastasia egy hazug némber! - sziszegte Estelié. - Anyám egész Angliát átkutatta, és nem találta nyomát, hogy összeházasodtak volna. - Szinte gyűlölettel nézett rám. - Emlékszem, ahogy ott ült a lépcsőn a hallban, és olyan történetet mesélt anyámnak, amiből csak egy holdkóros hinne egy szót is.

- McCloud volt a legjobb szobalányunk - jelentette ki a báró, aminek nem volt se füle, se farka.

- Csitt, bácsikám! - szólt rá szigorúan Estelié, és az ágy felé indult.

A báró kuncogott.

- Persze McGrath volt a neve, de az első pillanattól, hogy Lady Vivien meglátta az anyajegyet a szeme alatt, ami felhő alakú volt, csak úgy nevezte McCloud!

Valamit nem értettem. Estelle-re néztem.

- Azt mondtad, hogy amikor Anastasia visszajött, anyukád be sem engedte, most meg azt mondod, a hallban ült.

- Mit számít? A lépcsőn ült, és röhejes mesét adott elő egy messzi világról, amit járvány sújt.

Elakadt a lélegzetem.

- Azt akarta elhitetni anyámmal, hogy amikor kénytelen volt visszatérni abba a másik világba, Sebastian követte, noha tudta, hogy az életébe kerül. - Esteile jegesen nevetett. - Holdkóros!

Lehetséges lenne, hogy Anastasia - a titokzatos lakó, akiről nem találtam semmi nyomot - Prospába való? Döbbenetes, mégis volt értelme.

- Sebastian annyira szerette - motyogtam magam elé -, hogy felvette az Óragyémántot, és utánament.

Estelié rám támadt.

- Honnan tudsz te arról az ostoba nyakláncról? Nem is létezik! Az egész hazugság! - Vadul megrázott. - Láttad őt, igaz?

Ellöktem a megvadult lányt.

- Kit láttam, te őrült tehén? - Méltóságteljesen lesimítottam a kötényemet. - Ami pedig az ostoba nyakláncot illeti, ha nem lennék titoktartásra esketve, elárulnám, hogy igenis létezik, és hogy minden esély megvan rá, hogy Anastasia története igaz.

- Ugyanolyan eszement vagy, mint ő!

- A gyermeknek nem lesz neve - mondta Dumbleby báró szomorúan.

Láttam, hogy Esteile arcán pánik villan át.

- Még félálomban van, nem tudja, mit beszél.

De elkésett.

- Anastasia várandós volt? - értettem meg.

- Ne beszélj ostobaságot!

- Nem láttam utána - mondta az öregember reszkető hangon -, de hallottam őt, nem hagyta abba azt a kísérteties...

- Pénzt akart - hallgattatta el a nagybátyját megint Esteile és anyám tudta, hogy Sebastian sosem vette volna el. Igen, várandós volt, de nem lehetett Sebastian gyereke, és kidobtuk az utcára.

Nem hittem neki. Ezért hátat fordítottam Estellenek, és inkább a bácsikájára néztem.

- Anastasia itt szülte meg a gyereket, igaz? Így értette, hogy nem látta „utána”?

- Ne válaszolj, bácsikám! - parancsolta Estelié. - Ellenünk akarja használni, amit mondunk.

A bárót azonban nem tudta megállítani, volt egy története, amit mindenáron el akart mesélni.

- A baba akkor jött, amikor a lépcsőn ült. Mit tehettünk volna? Levittük a pincébe, ott született meg a gyermek.

- És aztán? - faggattam buzgón.

- Csak úgy lehetett belőle kiszedni az igazat, ha...

- Dumbleby báró megborzongott, lehunyta a szemét.

- Kegyetlenség volt, de az újszülött volt az egyetlen adunk. Ha elárulja, mi történt valójában Sebastiannel, megtarthatja a gyereket.

Hitetlenkedve ingattam a fejem.

- Elvették a kisbabáját?

- Mit tehetett volna anyám? - járkált fel-alá Esteile. - Az a lány azt állította, hogy egy másik világból jött, hogy a bátyámmal ott összeházasodtak, és hogy Sebastian meghalt. Egyértelműen őrült volt, nem lehetett rábízni egy gyereket.

A lábam elgyengült, lerogytam az ágy szélére.

- A babát azért visszaadtátok neki?

Esteile nem felelt.

- McCloud volt a legjobb szobalányunk! - kiáltotta a báró. - Elvitte a csecsemőt meg kétszáz fontot, és utasítottuk, hogy addig ne jöjjön vissza, amíg érte nem küldünk.

A szívem kalapácsként próbált kitörni a mellkasomból. Van ilyen kegyetlenség? Hogyne lenne!

- Hol van most az a gyermek?

- McCloud megígérte, hogy a sajátjaként szereti - felelte a báró. - Régóta vágyott babára, azt mondta, gondját viseli. Hogy semmiben nem szenved majd hiányt.

- Walesben telepedtek le - mondta Estelié mereven. - Anya nem levelezett vele, de múlt télen írtam oda, és azt a választ kaptam, miszerint hét éve elmentek onnan, és nem hagyták meg az új címüket.

- És Anastasiával mi lett? - kérdeztem.

- Honnan tudjam? Anya mondta neki, hogy ha elmondja az igazat, hogy mit tett, visszakapja a gyereket. Ő elment, és azóta sem hallottunk felőle.

- De csak nem...?

Elhallgattam. A gondolataim visszaugrottak pár perccel korábbra. Valamire, amit hallottam, de nem fogtam fel. Mintha a szavak fonalak lennének, amik a megfelelő lyukba fűzik magukat, és hátralépve lehetne látni a kész szőttest. Felugrottam az ágyról, és lehajoltam a báró mellé.

- Figyeljen!

Az öregember kinyitotta a szemét.

- Azt mondta, hogy nem bírta hallgatni. Anastasiáról beszélt, igaz?

- Nem hagyta abba. A hangja felhallatszott az alagsorból.

- Hallgass, bácsikám! - Esteile odaállt mögém, és megpróbált elrángatni. - Hagyd békén! Öreg és szenilis.

Némi pofozással kiszabadítottam magam a markából. A tekintetemet nem vettem le Dumbleby báróról. - Mit nem hagyott abba, drágám? Mit hallott, ami azóta is kísérti?

- Hallgass, bácsikám!

A báró azonban nem törődött vele, mert már messze járt. Száraz ajkát, ami eddig besüppedt, kinyomta. Aztán remegő, de összetéveszthetetlen dallamot dúdolt.

- Mmmm mm mmmm mm - dúdolta.

„Aludj és álmodj szépeket”. Az a dallam, amit éjjel-nappal hallottam Lashwoodban. Anastasiától elvették a gyermekét, és bezáratták Lashwoodba.

A legszívesebben sírtam volna, de nem volt rá idő.

- Hallottad őt, igaz? - Esteile durván felrántott, és megragadta a vállamat. - Hallottad dúdolni, amikor Lashwoodban voltál?

- Igen - feleltem bágyadtan.

- És csodálkozol, hogy anyám miért záratta be? - Estelié szeme bőszen csillogott. - Anyám tizenkét éven át minden héten meglátogatta, és az igazat kérdezte tőle. Szabadságot ajánlott neki, ha elmondja, mit tett. - Dacosan felemelte a fejét. - És most én folytatom.

- Ez szörnyűség! Egy gyereknek kell az anyja, és az anyának is a gyermeke! - Kiszabadítottam a karomat, és reszketve levegőt vettem. - A bátyád halott, drágám. Fogadd el, és ne büntesd tovább Anastasiát!

Nem ő ölte meg, ezt biztosan tudom.

- Ő vitte el, és meg kell fizetnie az árát - hangzott a rideg felelet.

Megkerültem a gyűlölködő lányt, és az ajtó felé indultam.

- Elmondom országnak-világnak, mit csináltatok. Anastasiának ugyanúgy nincs ott a helye, ahogy nekem sem.

Lent ajtó csapódott. Aztán emelt hangok hallatszottak, amit sietős léptek követtek.

- Itt van! - kiáltotta Esteile teli tüdőből. Rám vetette magát, megragadta a csuklómat. - Kérem, siessenek, késsel fenyeget!

Kitéptem magam a szorításából, és rohanni kezdtem.

Huszonhatodik fejezet

A szökésem merész, sőt halált megvetően bátor volt. A házban nyüzsögtek a lashwoodi ápolók és egy-két rendőr. Amikor Estelle elment nekem hálóingért, üzent az őrültekházába vagy a rendőrségre. Talán mindkét helyre.

Felrohantak a lépcsőn, Estelle gonosz segélykiáltásait követték. Lélegzetelállító ravaszsággal a cselédlépcsőn mentem le hátul. A konyhaajtónál értem ki. Hallottam, hogy egy szakács üvölt, hogy ő bizony nem rejteget szökevényt a kamrájában.

Egy aranyozott asztalról felkaptam egy vázát, és elhajítottam. Széttört a falon. Erre akcióba lendültek. Elbújtam a sarok mögött, ahogy kiözönlöttek a konyhából, mind a törött váza irányába tartottak.

Aztán berobbantam a konyhába, kikerültem a szakácsot, átugrottam egy felborult széket, és kirohantam a hátsó ajtón. A szakács kedves fickó volt, nem is riadóztatott.

Highgate csodásán kihalt volt. A kövér negyedhold eltűnt - biztos egy felhő mögött -, az ég úgy borult a városra, akár egy sötét lepel. Csak akkor lassítottam, amikor már hat-hét utcányira jártam, ráfordultam a Crumble Avenue-ra, és egy szép lakóépület árnyékában sétáltam.

Annyi minden zsongott a fejemben, hogy nem is fért el. Olyan dühödten kavargóit, hogy egy-két pillanatnál tovább nem is tudtam kapaszkodni egy gondolatba. A csend viszont nyugtató volt. Olyan nyugtató, hogy nem is éreztem meg az árnyékból kipattanó alakot. És hogy értem nyúl. Lerántott a járdáról, belökött egy kapualjba.

- Magát aztán nehéz elkapni, Miss Pocket!

- Miss Frost!

- Csend - súgta szigorúan -, nem akarjuk felébreszteni egész Highgate-et!

Az Óragyémánt komornája elkezdte lehúzni a fekete kesztyűjét. Pont olyan volt, amilyenre emlékeztem. Sötét ruha. Szeplős arc. Lángoló vörös haj.

- Magára férne egy fürdő - nézett végig rajtam tetőtől talpig.

- Hogyan talált meg?

- Elég nehezen - érkezett a csípős felelet. - Próbáltam elkapni, amikor megszökött Lashwoodból, de láthatóan jobban érdekelte, hogy felugorjon egy kocsira.

- Az maga volt?

Bólintott.

- Szóltam, de a kocsi kerekei elnyomták a hangomat.

A homlokomat ráncoltam.

- Ha tudta, hogy fogságban tartanak Lashwoodban, miért nem hozott ki?

Miss Frost halványan elmosolyodott.

- Amennyire csak lehetett, szemmel tartottam.

És őszintén mondom, akármilyen kellemetlen volt Lady Elizabeth bosszúja, bizonyos értelemben nagyobb biztonságban volt odabent. - Szétnézett az üres utcán. - Miss Always az orromnál fogva vezetett. Valamiben mesterkedik, bár a részleteket még nem derítettem ki.

Nehezen tudtam tagadni, hogy minden dacára örülök Miss Frostnak. De aztán eszembe jutottak Snagsbyék és Anastasia, nem is szólva Rebeccáról, és a szívem megkeményedett. Annyi mindent akartam mondani. Természetesen leszidással kezdtem.

- Azért küldött Snagsbyékhez, mert tudta, hogy újra használni kezdik az Óragyémántot, igaz!?

- Tudtam, hogy fennáll a lehetősége.

- Hogy tehette?

- Snagsbyék olyan emberekkel foglalkoznak, akik útjuk végére értek ebben a világban - magyarázta hűvösen. - Ki tudná jobban hasznát venni a kőnek? Az Óragyémánt munkája ugyan kellemetlen, de elengedhetetlen.

- Gyilkosság! Mr. Grimwig lett volna a következő, pedig teljesen egészséges.

- Ne kiabáljon, Miss Pocket! - felelte nyugodtan. - Visszatetsző, és felkelti az emberek figyelmét, akik az utcákat fésülik át maga után.

- Snagsbyék eszelősök - mondtam halkabban -, gyilkos eszelősök. Most, hogy az övék a kő, fele Londont lemészárolják.

- Magának aztán van fantáziája.

Akkor Miss Frost elképesztő dolgot tett. A ruhája ujjába nyúlt, és előhúzta az Óragyémántot. A nyakamba akasztotta és a ruhám alá dugta. A kő izzott, akár egy lámpás, melegítette a bőrömet. Sürgető lüktetése pillanatokon belül lelassult és a szívem üteméhez igazodott.

- Gondolom, meg kellett őket ölnie, hogy megszerezze.

Miss Frost a szemét forgatta.

- Felnőttek módjára megbeszéltük a dolgot, és némi rábeszélés után lemondtak a nyakláncról.

- Eleve nem is lett volna szabad odaadni nekik!

- Alighogy az Óragyémánt komornája lettem, sikerült visszaszereznem a nyakláncot egy kellemetlen alaktól Isztambulban. Mivel a maga világában korlátozott az időm, kellett egy társ, aki erkölcsösen használhatja a követ.

Horkantottam. A homlokomat ráncoltam. Minden módon kimutattam heves egyet nem értésemet.

- Végigjártam az összes helyet, ahol öregek és betegek vannak, kórházakat, temetkezési vállalatokat, szegényházakat, és így akadtam Snagsbyékre.

- De ők hogyan bírtak ilyen készségesen ölni?

- Snagsbyék nem tudtak második esélyt adni a lányuknak, de tudták, hogy minden egyes lélek, akit itt elfognak, százat meggyógyít az Árnyéktól az én világomban. - Miss Frost egy ujjal felemelte az államat. - A járvány, amiről beszélek, olyan szörnyű, hogy le sem tudom írni, és a gyerekek különösen ki vannak szolgáltatva neki.

- És a gyerekek ebben a világban? - löktem el a kezét. - Láttam Rebeccát. Miért neki kell szenvednie, hogy a prospai gyerekek éljenek?

- Rebecca maga választotta a sorsát.

- Mit csinálnak vele azon a szörnyű helyen?

- Ha egy lélek átkerül Prospába, a puszta érintésének is nagy gyógyereje van - Miss Frost tekintete elszakadt az enyémtől, és a szavakat kereste. - Orvosságnak nevezzük és a legnagyobb tisztelettel kezeljük, de ennek az új életnek feltételei vannak, és elismerem, hogy ára is.

- Hát ez túl nagy ár, maga hidegvérű őrült! Rebecca úgy néz ki, mint akit kísértet gyötör, szegény Mr. Blackhorn pedig szabályosan elfogy.

Az Óra komornája komolyan bólintott.

- Az Orvosság gyógyereje nem végtelen, előbb utóbb elfogy.

- Vagyis megint meghalnak.

- Elfakulnak - mondta Miss Frost gyengéden -, elfakulnak. Bárcsak lehetne máshogy is segíteni a népemen, de nem lehet!

Kétségbeesetten gyűlölni akartam Miss Frostot, de nem ment. A módszereivel talán nem értettem egyet, de láttam, hogy vonakodva használja az Óragyémántot, és felfogja, milyen szörnyű árat fizetnek egyesek.

- Jöjjön! - mondta.

Sietve átvágtunk az utcán, és egy nagy ház oldalában kerestünk menedéket. Pillanatokkal később két lashwoodi ápoló viharzott el mellettünk anélkül, hogy kiszúrtak volna bennünket. Miss Frost érdeklődve kémlelte az éjszakát.

- Az új barátnője, Miss Dumbleby reggel az egész városban keresteti majd.

- Nem zárhatnak be megint - suttogtam határozottan. - Nem vagyok dilis.

- Maga, Miss Pocket? Isten őrizz! – De vidámságot éreztem a hangjában. Szörnyű denevér!

Estelié nevének említésére eszembe jutott, mit művelt a családja. Keményen néztem Miss Frostra. - Tudom, hogy Anastasia Radcliff a maga világából jött ide. Azt nem tudom, hogyan.

A volt nevelőnő most először tétovázott. Végül azt mondta:

- Anastasia a barátom volt, szinte a húgom. Az anyja magas rangú személy Prospában, és Anastasia élete előre meg volt tervezve. Gondolom, egyszerűbb életre és szabadságra vágyott, ahol megválaszthatja a sorsát.

- Maga segítette át, igaz?

Bólintott.

- Anastasia csak három hónapot kért. Három hónapig akart egyszerű fiatal nőként élni Londonban.

- Miss Frost sóhajtott, és a sóhajból csöpögött a megbánás. - Megszerveztem, hogy megszálljon Snagsbyéknél, és teljesüljön a kívánsága.

A következő részt elég jól ismertem.

- Beleszeretett Sebastianbe, és elárulta neki, honnan jött.

- Igen. Amikor Anastasia hazatért, Sebastian szíve megszakadt. Elment Snagsbyékhez, mintha a nyaklánc érdekelné. Azok ostobán megmutatták neki, és amikor Sebastian meglátta...

- Felvette, mint Rebecca - fejeztem be halkan.

- Sebastian tudta, hogy csak így láthatja újra Anastasiát. - Megköszörülte a torkát. - Megtalálták egymást Prospában, és titokban összeházasodtak, noha Sebastianre ugyanaz a sors várt, mint mindenkire, aki használta a követ. Anastasia megtudta, hogy terhes, és attól félve, hogy az anyja valami szörnyűséget tenne a még meg sem született gyermekkel, átjött ebbe a világba anélkül, hogy egy léleknek szólt volna.

- És maga kereste.

- Árulja el, Miss Pocket - mondta az Óra komornája komoran, még mindig az utcát fürkészve -, mit tudott meg Anastasiáról? Tudja, hová menekült a gyermekével?

Nem feleltem. Miss Frost hirtelen a nyakához kapott. Kirántott egy kis ezüstnyilat. Aztán térdre rogyott.

Leguggoltam mellé.

- Mit tegyek, drágám?

- Menjen innen! - nyögte fájdalmas hangon.

- Nem lehet.

Miss Frost ereje maradékával közel húzott.

- A Rambler Inn, Hammersmithben - rebegte oda menjen!

Azzal a földre rogyott.

Árulásnak éreztem otthagyni. Mérgezett nyíl áldozata lett. Hasonló sorstól félve kirohantam az utcára. Vagy a méreg nem halálos? Minden jobb filléres regényben az. Rohantam Highgate komor utcáin, mintha az életem lenne a tét. Mint ahogy az is volt.

A lábam egyre gyorsabban járt, ahogy megkerültem egy konflist, és szinte repültem a gyalogúton.

Az utcák labirintusában cikáztam, már abban sem voltam biztos, hogy még Highgate-ben vagyok. Úgy döntöttem, a Londoni Könyvtárnál kivárom a reggelt, és Miss Carnage segítségét kérem. Az út végén élesen befordultam, és beleütköztem valamibe. Vagyis valakibe.

A karomnál fogva felemelt.

- Nicsak, nicsak, ez meg ki? - Ugyanolyan fekete-fehér egyenruhát viselt, mint az ápolók Lashwoodban.

Bokán rúgtam, és gyomorba vágtam. Kétrét görnyedve ugrált. Ami nem könnyű. Én meg elfutottam. Az ápoló a sípjába fújt, és utánam eredt. Átrohantam az utcán, kezdtem kifogyni a szuszból.

- Nem szöksz el! - kiabált ütéstávolságból.

Irányt váltottam. Az út közepén futottam.

Kocsikerekek dübörögtek. Ahogy a kereszteződéshez értem, a lábam elerőtlenedett, de akkor egy konflis kanyarodott elém. És megállt.

Az ajtó kitárult, és egy nő dugta ki a fejét.

- Siess, Ivy!

Miss Carnage volt!

- Állítsák meg! - Az ápoló egy árnyéknyira volt tőlem. - Lashwoodból szökik!

Ugrottam. Kápráztatóan repültem a levegőben. Bebukfenceztem a hintóba. A hajtó a lovak közé csapott, és azok elindultak, az ápoló meg kiabált, és földhöz vágta a sípját.

- Jól vagy, Ivy? - Miss Carnage elszörnyedve bámult. - Mi történt veled?

Kapkodva vettem a levegőt.

- Őrültekházába zártak, drágám.

- Szegény lány. Bajod esett?

- Nekem aztán nem, drágám, erős vagyok, mint a bölömbika.

Az unalmas könyvtáros magánkívül volt. Biztos nem volt ennyi izgalom az életében, mióta olvasta a Jane Eyre-1. Ami felvetett egy érdekes kérdést.

- Mit keres itt, Miss Carnage?

A hintóban vastag árnyékok bujkáltak. Ahányszor gödörbe döccentünk, és Miss Carnage hátradőlt, az arca eltűnt, mintha fejetlen szellem lenne.

- Téged kerestelek, Ivy - felelte, és a hangja pihekönnyű volt. - A könyvtári kártyádon megtaláltam a címedet, és elmentem a szüléidhez. Anyukád eleinte azt is tagadta, hogy ismer, aztán azt mondta, már nem lát szívesen.

Erre számítani lehetett. És kicsit sem fájt.

Elfordultam, és kinéztem a hátsó ablakon.

- Nem fordulhatunk vissza? Látnom kell, hogy Miss Frost jól van.

- Ki az a Miss Frost?

- Egy barát... azt hiszem, hogy barát, de nehéz megmondani. Baja esett. Méghozzá mérgezett nyíl.

A hajtó megint a lovak közé csapott, és szaporábban húztak. De már nem az ablakon néztem ki, hanem Miss Carnage-ot fürkésztem.

Mosolygott, de hidegen.

- Valami baj van, Ivy?

Igen, volt valami baj, csak nem tudtam pontosan, hogy mi.

- Honnan tudta, hol vagyok?

Miss Carnage sóhajtott.

- Egy barátomtól.

- Ki az? Ki mondta meg?

A könyvtáros megnyalta az ajkát. Megint sóhajtott, és hátradőlt, feje az árnyfátyol mögé siklott.

- Azt hiszem, te meg én nagyon is hasonlítunk, Ivy. Egyedül vagyunk a világban, és próbáljuk megtalálni az utunkat.

Miss Carnage az arcához kapta a kezét, ami eltűnt a homályban. Mire előbukkant, az ujjai egy orrot fogtak. Igen, orrot! Döbbenetesen görbe orrot. A sajátját.

Elállt a lélegzetem.

- Mit művel, Miss Carnage?

Akkor a másik kezét emelte az arcához, és egy nagy fogsort emelt ki. Aztán jött az áll. Úgy ejtette az ölébe ezeket, mint a hajtűket. Aztán jött a vastag szemüveg. Elővett egy másikat, azt tette fel.

- Maga szétesik, Miss Carnage? Ha igen, akkor menjünk a legközelebbi kórházba!

Előrehajolt, a fény megvilágította maszkszerű arcát. Vagyis ellenkezőleg, a maszk jött le. Előkerült az igazi arca. Egyszerű vonások. Kerek szemüveg. Mohó szemek.

Miss Always gonoszul vihogott, és lehúzta fejéről a szürke parókát.

- Imádom a meglepetéseket! - mondta.

Huszonhetedik fejezet

Visszatért. De persze el se tűnt. Miss Always végig ott volt, közönséges könyvtárosnak álcázva magát. Túl nagy kérés, hogy végre legyen egy normális barátom? Aki nem eszelős, és nem akar becsapni?

- Megdöbbentél? - jegyezte meg derűsen. - Szegény Ivy.

Vállat vontam.

- Nem igazán, drágám. Miss Carnage ijesztően unalmas volt, és elég büdös is. Végig gyanítottam, hogy maga az.

- Okos lány - mondta Miss Always kételkedve.

Az ajtó felé ugrottam. Miss Always elrúgta a kilincsért nyúló kezemet. Majd egy tőrt húzott elő a zsebéből, és rám szegezte.

- Muszáj ezt játszanunk? - kérdezte halkan. - Nem akarlak bántani, de ha kell, megteszem. Ha nem hiszed el, csak gondolj vissza Miss Frostra a mérgezett nyíllal a nyakában.

- Meghalt?

- Remélem! - felelte Miss Always halvány mosollyal. - Te még mindig azt hiszed, hogy a te oldaladon áll, pedig én vagyok az, aki felnyitottam a szemedet. Én írtam le azokat a szabályokat, hogy eljuss Prospába.

A homlokom ráncoltam.

- Maga Ambrose Crabtree? - Miss Always szárazon felnevetett. - Azt akarta, hogy elérjem Rebeccát? Hogy segítsek neki?

- Mit érdekel engem az az ostoba lány? Azt akartam, hogy te megértsd az erődet. - Vállat vont. - Úgy terveztem, hogy elkapjanak, mielőtt eléred a Prospa Házat, hogy ne nekem kelljen odacipelnem, de nem tudtam, mikor próbálsz átkelni, és az alattvalóim nem tudtak elfogni.

Már nem sokkolt Miss Always árulása, érteni viszont nem értettem.

- Mért akart elfogatni, amikor végig ott voltam a könyvtárban az orra előtt?

- Itt nem érek veled semmit, Ivy. Prospában kellesz, hogy beteljesítsd a végzetedet. Természetesen az én vezetésemmel és védelmemmel.

Á, megint ez! - Még mindig azt hiszi, hogy én vagyok a Kétvilági?

Mielőtt felelhetett volna, felpattantam, és az ajtó felé kaptam. Mint a villám. Miss Always az ülésre nyomott, és a tőrt a torkomnak szegezte.

- Te olyan könnyedén átjutsz Prospába, mint más egyik szobából a másikba. A Butterfield Parkban meggyógyítottad a csuklómat, viselted az Óragyémántot, és túlélted. - Döbbenten fürkészte az arcomat. - A sok millió lányból, aki ezen a világon kóborol, téged választanálak utoljára, hogy a Kétvilági légy, de a sors másképp rendelkezett.

Ami ragyogó ötletet adott (válságos pillanatban gyakran támadnak ilyen meglátásaim; ötletes vagyok, akár egy disznó, akinek az ajtaja előtt a farkas áll).

- Szálljon le rólam, maga ocsmány sakál! - löktem el.

Miss Always elengedett, és hátradőlt. A tőrrel felém intett.

- Tudom, mi jár az eszedben, Ivy, de hiába.

Dacosan karba fontam a kezem.

- Mi jár az eszemben?

- Hogy el tudsz menekülni ebből a hintóból azzal, ha átlépsz Prospába.

- Maga mondta, drágám, hogy nagy a hatalmam. Ebben a pillanatban átmehetek, és nem tud megállítani.

- Valószínűleg nem, de ha a Prospa Házba akarsz jutni, borzasztó nagyot fogsz csalódni. A fehér erdőben találod majd magad, és megígérhetem, nagy szerencse kell hozzá, hogy onnan élve kijuss.

- Ha Rebeccára koncentrálok, elérem a Prospa Házat.

Miss Always jegesen nevetett.

- Először is nagyon kétlem, hogy Rebecca még mindig ott van. Azok után, hogy meg sem próbáltad kiszabadítani. Ami meg a többit illeti, csak azt tudod, amit én árultam el. Prospa nem csak úgy van a világban, ott van a világod mellett, és amikor átmész, ugyanoda jutsz az én világomban, ahonnan a tiédből elindultál.

Sose hallottam még ilyen badarságot. A szememet forgattam, és a fejemet ráztam.

Miss Always előrehajolt.

- Egy lány áll egy szobában, ahol nincs ablak, ajtó, bútor. Egyedül van?

- Persze hogy egyedül van, maga gyilkos könyvmoly!

- És ha a tőle balra lévő fal csak egy válaszfal, és a túlsó felén egy hasonló lány ül? Mindketten azt hiszik, hogy egyedül vannak, pedig ugyanabban a szobában vannak. A válaszfal választja el őket, amit mi Prospában fátyolnak nevezünk.

A hintó balra lendült, és rázkódtunk. Miss Always kinézett a fekete éjszakába, és elégedettnek tűnt.

- Amikor először érted el a Prospa Házat, azt hitted, véletlen, hogy a Winslow Streeten vagy? Nem érezted, hogy odavonzott valami?

Nem bólintottam. Nem akartam megadni neki az elégtételt.

- Csak azon a helyen találod meg a Prospa Házat, mert az én világomban ott áll.

Nem akartam elhinni, de igaznak érződött. Nem a Winslow Streetre jutottam vissza másodszor is? Talán fel sem fogtam, de végig tudtam.

- Fel a fejjel! - rúgott meg. - Csodálatos hírt hoztam. Holnap éjszaka félhold lesz, és együtt utazunk Prospába.

Elnéztem Miss Always mellett, és Prospára koncentráltam. A hintót pillanatokon belül zümmögés töltötte meg. Aztán az Óragyémánt életre kelt, és mézszínű fénylöketeket bocsátott ki.

- Mit csinálsz? - szólt rám Miss Always.

Ráemeltem a tekintetem. Nem gondoltam a fátyol fellebbentésére, hiszen az sosem érdekelt.

Kihalásztam a követ a ruhám alól.

Miss Always csúnyán ráncolta a homlokát.

- Át akartál kelni, mi?

- Isten őrizz! - A kőbe néztem. Aranyfény kavargóit benne, más semmi. De eszem ágában sem volt ezt közölni Miss Alwayszel. - Az Óragyémánt akkor hívja fel magára a figyelmemet, amikor mutatni akar valamit. - Elakadt a lélegzetem. Riadtan néztem Miss Alwaysre. Aztán vissza a kőre. - Magáról van szó, drágám!

Próbálta leplezni, de láttam az arcán, hogy tépelődik.

- Bolondnak nézel?

- Sajnos, igaz, drágám. A haja szörnyen ősz, és úgy megöregedett, akár az aszalt paradicsom, ebből gondolom, hogy ez a jövő. A maga jövője.

Miss Always megmerevedett. Megigazította a szemüvegét.

- Nem játszom a buta játékaidat, Ivy.

- Emberek között megy, ketten kísérik. - Lelkesen nagyra nyitottam a szemem. - Jaj, nekem... egy pódiumra kísérik. Talán kitüntetik? - Aztán annyi együttérzéssel néztem rá, amennyit az arcomra bírtam préselni. - Jaj, Miss Always, hurkot akasztanak a nyakába! A tömeg ujjong, de legyen büszke, drágám, mert dicséretesen hadakozik.

Miss Always nem bírta tovább.

- Mutasd! - nyúlt a nyakláncért.

Akkor cselekedtem. Gyomron rúgtam.

Hatalmasat nyögve hanyatt repült, a tőr kiesett a kezéből. Felugrottam, megragadtam a kilincset, és feltéptem az ajtót. Hideg szél csapott be.

- Ne! - kiáltott Miss Always.

Felém vetette magát, megragadta a karomat. Most vagy soha!, mondta a hang a fejemben. Kitéptem magam a markából, és vetődtem.

A talaj sötét folttá mosódott alattam, csak a kocsis melletti lámpás vetett fényt. Hadonásztam. A lábam kalimpált. Puffanva estem a földre. Botladoztam. Előrebuktam. A kezem a földön csúszott. A térdem az utat horzsolta. Ha volt is fájdalom, nem éreztem.

A hintó hirtelen fékezett. A lovak felágaskodtak. A kerekek csúsztak a kavicson. Feltápászkodtam, és futásnak eredtem, ahogy Miss Always kiugrott a hintóból.

Valahol London mellett voltunk, noha nem tudtam, hol. A negyedhold előbukkant a rejtekéből, sápadt fényfoltokat vetett a tájra. Kietlen hely volt, alig láttam fát, ami mögé el lehetett bújni. De volt ott valami gyár, fény világított az ablakokban, és füst gomolygott a hatalmas kéményekből.

A lábam fáradt volt. Én voltam fáradt. Mégis az épület felé iramodtam, hátha odabent menedéket találok. Csak el kellett érnem azelőtt, hogy Miss Always elérne engem.

- Lefutlak, Ivy - kiáltotta Miss Always mögöttem vidáman.

- Lárifári! - kiáltottam vissza.

A gyárat kerítés övezte. Az elején volt egy nagy kétszárnyú kapu. Leláncolták-lakatolták. Ami nem segített. Csúszva megálltam, és jól megráztam. Miss Always nem járt messze, vágtatott, akár egy csődör.

Tettem pár lépést hátra, és nekifutottam, felugrottam, beleakasztottam a kerítéslyukakba az ujjaimat és a bakancsom orrát. Elkezdtem mászni, akár egy megveszett majom, pillanatok alatt felértem. Mivel fenségesen atletikus vagyok, átlendültem a tetején, aztán lemásztam a másik oldalon. Miss Always majdnem utolért, szóval leugrottam, könnyedén értem földet. Végre biztonságban vagyok!

Átrohantam az udvaron az épület felé. A kaputól jókora távolságra megálltam, és visszanéztem.

- Riasztom a munkásokat, és magát bezárják! A maga helyében sietve visszakoznék!

Miss Always nem tette. Megállt tíz lépésre a kaputól. A karját kinyújtotta, a fejét hátrahajtotta. Nyeltem egyet. Tudtam, mi következik. Ocsmány sikolyt hallatott, amibe beleremegett a föld.

Aztán jöttek. A szoknyája körüli sűrű árnyékból bújtak elő, három-három lokk mindkét oldalt. Hihetetlen alacsonyak. Sötét köntösben. Undorító rézarcukat csuklya takarta. Dühödten pörögtek, úgy rontottak a kapunak, akár hat kis hurrikán. Kavargóit körülöttük a por.

Megborzongtam. Aztán hátráltam.

A fémkapu zörgött, ahogy a lokkok közeledtek, aztán leszakadt a zsanérról, elrepült a fejem felett, és fülsüketítő csattanással a falnak csapódott. Az ijesztő kis gazfickók olyan könnyedén abbahagyták a pörgést, ahogy elkezdték. Sorba álltak velem szemben, Miss Always beállt középre. Körülöttünk zuhogott a por, akár az eső.

- Muszáj ezt minden alkalommal eljátszanunk? - kérdezte Miss Always halkan.

- Sajnos, drágám - feleltem hátrálva. - Tudja, szeretem a szabadságot. Allergiás vagyok az őrült, természetfeletti könyvtárosokra. És szörnyen unnám, hogy a foglya és a bábja legyek.

- Bőven lesz időd megszokni - közölte, aztán édesen elmosolyodott.

A lokkok pillanatok alatt körbevettek. Miss Always tett két lépést, a tőr újra ott fénylett a kezében.

- A hintó vár, Ivy. A célunk nincs messze, elnézést kérek a rövid fájdalomért, amit majd tapasztalsz.

Nem tagadom, hogy van más mód is, de próbára tetted a türelmemet, és nagyon szeretnék fájdalmat okozni neked. - Sóhajtott, és megállt a lokkok körén kívül. - A kebelbarátnők néha összevesznek, de holnapra újra jóban leszünk.

A lokkok rám rontottak. Sziszegtek, akár a gőzcső. Kimeresztették a karmukat. Vitézül küzdöttem, záporoztak a rúgásaim és ütéseim, de hiába. A karomon felhasadt a bőr, ahogy karmok szántottak végig rajta, akár a pengék. Mások a karom és nyakam tépték, bronzbőrük forró vasként égetett. Aztán kezdődött az igazi fájdalom, ahogy két kis ördög kétfelé indult, és mindkettő fogta egy-egy csuklómat. Akkor felkiáltottam. Úgy éreztem, kitépik a karomat a testemből.

A szemem sarkából pillantottam meg a fényt. Úgy izzott az éjszakai égen, akár egy kék hold. És sebesen felénk tartott. A lokkok is észrevették. Abból tudtam, hogy a vállamban alábbhagyott a perzselő fájdalom.

- Mondtam, hogy abbahagyhatjátok? - sziszegte Miss Always.

De nem volt idő felelni. A szellem lecsapott, és fénylő kék gázgömbként átrepült a kapu helyén. Miss Always megpördült. A lokkok elkábultak, és megdermedtek a fénytől.

- Mozgás, gyermekem! - súgta a fülembe Trinity grófnője.

Kitéptem magam, és rohantam. Miss Always üldözőbe vett. A szellem szája nyílni kezdett és addig nyílt, míg hatalmas lyuk nem lett.

A lokkok szétszóródtak, ahogy a szellem felszállt, majd lecsapott. Úgy nyelte le őket, mintha fincsi falatok lennének. Hármat bekapott egyszerre, majd még kettőt. Az utolsó lokkot mintha beszippantotta volna: felemelkedett a földről, és eltűnt.

Miss Always sikoltott, a feje hátracsuklott - nyilván hogy még több csuklyás csatlóst idézzen meg -, de gyorsan elhallgatott, amikor Trinity grófnője megfordult, és egy harapással mohón lenyelte.

A szellem megpördült, kiegyenesedett, irdatlan zafírgömbként centikre a föld felett lebegett. Hatalmas gyomrában volt Miss Always és a kis haramiák. A lokkok estek-keltek a szellembuborékban, Miss Always felállt, és a fénylő bőrön át bámult ki... rám. Vadul, gyűlölködve nézett.

- Csukd be a szád, gyermekem - mondta a szellem -, úgy nézel ki, mint egy tócsa!

- Maga... megette őket - leheltem bágyadtan. - Megette őket a kedvemért.

- Átmenetileg. - A hangja elvesztette dallamosságát, rettenetesen feszültnek hangzott. - Sokáig nem tudom tartani őket. Eredj!

A homlokomat ráncoltam. Eszembe jutott, hogy a halott asszony megint megpróbált a gonosz céljaira használni. Szegény Mr. Grimwig! Nem is szólva arról, hogy nem jött, amikor az őrültekházában hívtam.

- Nehogy azt hidd, hogy ez a szeretet jele a részemről, gyermekem! - intett a grófnő. - Csak több hasznodat látom, ha nem vagy Miss Always karmai között.

- Rettenetesen hálás vagyok - feleltem, miközben sűrű, szürke köd szivárgott a vágásokból a karomon és lábamon (majdnem elfelejtettem, hogy már nem vérzek) de nem segítek még egy bosszújában.

- Csend, ostoba lány! - parancsolt rám a szellem. Sötét szemében látszott, hogy a feladat megviseli. - Miss Frost megmondta, hová kell menned. Most az egyszer tedd, amit mondtak!

Nem kérdeztem, honnan tudja. Volt egy másik fontos kérdésem.

- Nem tudja, életben van?

A halott asszony a fejét rázta.

- Nem tudom.

A lokkok elkezdtek körözni a gyomrában, akár a tűzkarikák. Miss Always hátravetette a fejét, és újabb lokksereget hívott elő szoknyája fodraiból, kavarogtak a halott asszonyban, akár a viharfelhők.

A grófnő arcát eltorzította a fájdalom. Sötét füst dőlt az orrából és szivárgott a hajából. - Siess, gyermekem!

És azt tettem.

Az út laposan és üresen nyúlt a sötétbe. Fogalmam sem volt, hogyan jussak el Hammersmithbe (még sosem jártam ott), vagy hogy egyáltalán jó irányba tartok-e. Csak rohantam, de az út szélén, nehogy észrevegyen Miss Always, ha erre jön a kocsival.

Nem tudtam, a grófnő kiengedte-e már a foglyait, vagy ebben az irányban keresnek-e. A szél süvített, átkaroltam a vállam, és lehajtottam a fejem.

Aztán a talaj morajlani kezdett. A félhomályban lovakat láttam közeledni. Habozás nélkül beugrottam egy bokorba. Imádkoztam, hogy ne vegyenek észre.

A kocsi lassított és megállt.

Levegőt se mertem venni.

- Gondolom, oka van, hogy ott bujkálsz - mondta egy kellemes, mély hang -, de ha akarod, örömmel elviszlek.

Miss Always kocsisa beszél úgy, mint egy féleszű paraszt, hogy átverjen?

- Ha nem, akkor megyek - szólalt meg újra a hang.

Kikukucskáltam a tüskebokor felett. Egy szekér állt ott tele fával, meg egy kocsis, aki kicsit sem látszott ütődöttnek. Olyannak látszott, aki favágásból él, vastag gyapjúkabátot és lelógó karimájú széles kalapot viselt.

- Mondja, Hammersmith közelébe megy esetleg? - léptem közelebb a szekérhez.

- Elég közel - felelte.

Felszálltam a szekérre, és leültem a barátságos idegen mellé. Alaposan végigmértem.

- Maga nem félbolond? Szeret lelkeket lopni vagy ártatlan embereket őrültekházába zárni?

A kocsis jelzett a lovaknak, a szekér megindult.

- Mostanság nemigen - kuncogott. - Egy darabon együtt utazunk, érdemes bemutatkoznunk. Jonah Fiint, örvendek.

Pallérozott a modorom, hát azt feleltem:

- Esmeralda Cabbage.

Mr. Fiint félmosollyal rám sandított, de nem kommentálta. Ösztönösen eltakartam a vágásokat a karomon, de amikor odanéztem, láttam, hogy a sebek begyógyultak. Csak a szakadások maradtak az ingujjamon és a szoknyámon.

A szekér erősen döcögött, az ülés kínszenvedés volt a fenekemnek, de jól haladtunk, és kezdtem megnyugodni.

- A helyedben lebújnék - szólalt meg hirtelen Mr. Fiint.

Hátranéztem, és egy sötét hintót láttam közeledni. Miss Always! Felugrottam, és bepréseltem magam az ülés alá. A hintó zörgése megsüketített. De nem lassított. Megkerült bennünket és továbbmennydörgött.

Nem álltam fel, amíg Mr. Fiint nem szólt. És a favágó akkor sem kérdezett semmit, hogy kik voltak vagy miért keresnek engem.

- Asszem, mehetünk kerülővel, mit szólsz, Esmeralda?

- Remek ötlet! - Majdnem megdicsértem Mr. Fiintet, hogy nem is olyan hülye, mint amilyennek látszik, de egyáltalán nem látszott hülyének, hát tartottam a számat.

A szekér lassított egy kereszteződésnél, aztán balra kanyarodott. Mr. Fiint nógatta a lovakat, és hamarosan juharfák lombozata alatt haladtunk, amik úgy borultak fölénk, akár egy székesegyház kupolája. Az ágak hálóján holdfény ütött át, úgy hasított a fekete éjszakába, akár egy fényes jégszilánk. A különös szépség dacára szorosan lehunytam a szemem. Imádkoztam, hogy Miss Frost még életben legyen. És megtaláljam az utam végén.

Huszonnyolcadik fejezet

- Tudja, hol találom a fogadót?

– Ki akarja tudni? – nézett rám igencsak gyanakodva a pék.

- Én, maga tökfej! - De ezt derűsen mondtam, nehogy megbántsam. - Egy barátomat keresem, és azt mondta, ott találkozzunk.

- Ki?

- A barátom.

- Mi a barátod neve, te pimasz manó?

Mr. Fiint kitett Hammersmith szélén azzal, hogy kövessem a főutat a faluba, ott keressem meg Oscar Bonson Sült Finomságait, biztos volt benne, hogy a pék ébren lesz ebben az órában (háromnegyed három volt), és segít nekem megtalálni a helyet, amit keresek.

- A barátom neve nem a maga dolga. Titkos természetű ügy.

Furcsamód ez kielégítette a nyakigláb fickót.

- Az utcán szemben van egy bank - gyúrt egy jókora tésztát könnyedén. - Kerüld meg, van mögötte egy kis zöld fogadó! Azt keresed.

Könnyedén megtaláltam. Még a gyér holdfényben is láttam, hogy rémes hely. Hámló zöld festék. Törött eresz. A bejárati lépcső két foka hiányzott.

Egy pirospozsgás asszony nyitott ajtót, ősz hajú és olyan kerek arcú, hogy olyat még nem is láttam. Beljebb tessékelt, de egy mukkot se szólt.

- Mrs. Spragg vagyok - lépett át egy halom könyvet a keskeny folyosón. - Elnézést a rumliért, a férjem imád olvasni, csak közben élve eltemet bennünket. - A kimondhatatlanul keskeny lépcsőre mutatott. - Menj fel, az első ajtó balra!

A torkom kiszáradt, ahogy halkan bekopogtam.

Gyors lépteket hallottam. Az ajtó résnyire kinyílt. Nem láttam bent semmit, de hallottam egy hangot: - Tudtam, hogy sikerül, locsi-fecsi.

Az ajtó kitárult. Legnagyobb meglepetésemre Jago állt előttem. Finom barna öltönyt viselt, sötét haját igen divatosan fésülte.

- De...

Jago finoman betette az ajtót.

- Kiskorom óta dolgozom Miss Frostnak. Ő küldött Lashwoodba, hogy kihozzalak.

- A kutyafáját! - motyogtam életemben először. Egy gyéren bútorozott nappaliban álltunk. Ajtó vezetett egy másik, félhomályos szobába.

- Miss Frost? - kérdeztem.

A fiú barna arca elkomorodott. Bólintott.

- Gyere!

Szaporán követtem a másik szobába. Az ablak becsukva. Miss Frost az ágyon feküdt, keze keresztbe téve a hasán. Káprázatos vörös haja szétterült a párnán. A szeme csukva, bőre halálszínű.

- Nem engedte, hogy orvost hívjak – mondta Jago. - Vizes borogatással hűsítettem a homlokát, de egyre forróbb.

- Hozz még vizet! - Leültem az ágy mellé, és fogtam a vizes ruhát.

Jago felvette a tálat, és lesietett a földszintre.

- Hall engem, drágám? - kérdeztem gyengéden. Kigomboltam verejtéktől csatakos ruhája felső gombjait, és a nyakára helyeztem a hűs borogatást.

- Igen, Miss Pocket - érkezett a bágyadt felelet. - Örülök... hogy csatlakozott... hozzánk.

Szerencsétlen nő homloka szinte égetett.

- Maga lángol.

- A méreg - rebegte, és kinyitotta a szemét.

A homlokára terítettem a ruhát.

- Mit tehetek, Miss Frost? Kérem, mondja meg!

- Sajnos... nincs mit tenni... - hangzott a rettenetes felelet.

- Lárifári! Valamit csak lehet.

Miss Frost nyelt egyet.

- Van egy... - Megborzongott a fájdalomtól. - A zsebemben... egy ház címe... Weymouth közelében, Dorsetben... menjen oda Jagóval... amíg nem hallanak...

- Eszem ágában sincs! - mondtam határozottan. - Most pedig hagyja abba ezt a haldoklást!

Mosoly terült el az arcán.

- Remek tanács, Miss Pocket. - Lehunyta a szemét. - Attól félek... ezt a csatát Miss Always nyerte... de a háborút remélhetőleg nem.

Levettem a ruhát a homlokáról. Félretettem. A kötényem szélével (ott, ahol nem volt koszos és poros) megtöröltem az arcát és a nyakát. A szeplős bőr fehér volt, a szeme körül sötét karikák, akár a monokli.

- Meséljen... Anastasiáról és a gyermekéről! - Minden egyes szó nagy erőfeszítésébe került. - Hová mentek?

Egy pillanatra megfordult a fejemben, hogy hazudok neki, de ez most az igazság pillanata volt. Úgyhogy meséltem Miss Frostnak a gonosz összeesküvésről. Hogy anyát és lányát könyörtelenül elválasztották. A nőről az őrültekházában, aki vég nélkül dúdolja az altatót, és hogy a szomorú szerzet nem más, mint Anastasia Radcliff.

Miss Frost meghallgatott, szeme rebegve kinyílt, majd újra lecsukódott. A homloka ráncba szaladt és kisimult közben. Amikor elhallgattam, hogy letöröljem az arcáról a verejtéket, azt mondta: - Tudtam, hogy valami borzalmat titkolnak. - Bágyadtan ingatta a fejét. - De nem ilyen... borzalmat.

- Estelié anyja nem ismert könyörületet, és ugyanezt plántálta el a lányába. - Ha belegondolok, hogy Anastasia a cellában rohad, miközben...

- A baba! - kapkodott levegő után Miss Frost. - Mi lett a babával?

- Az egyik szobalány kapott kétszáz fontot, hogy elvigye. Walesbe költöztek, de Esteile szerint évekkel ezelőtt továbbálltak, és nem tudni, hová. - Gyorsan az ablakhoz siettem, félrehúztam a függönyt, és kinyitottam a kis ablakot. - Ha rendbe jött, vissza kell mennünk Londonba, és kiszabadítani Anastasiát Lashwoodból. Van egy zseniális tervem.

- Mit tudsz arról a szobalányról? - kérdezte Miss Frost.

Vállat vontam.

- McValaminek hívták, de McCloudnak nevezték, mert a szeme alatti anyajegy felhő alakú volt.

Miss Frost hirtelen felkiáltott, és bár lehetetlennek tűnt, de még jobban elsápadt. Egy pillanatig azt hittem, hogy újabb mérgezett nyilat kapott.

- Lehetséges lenne...? - rebegte.

- Micsoda?

- Miss Pocket, biztos abban, amit mond? - Tompa szeme az arcomat fürkészte.

- Mire gondol, drágám?

- A szobalányra, aki elvitte Anastasia gyerekét... az anyajegyre.

- Igen, biztos. Miért, ismeri?

Halvány, szomorú mosoly vibrált az ajkán. Aztán odahívott.

- Nincs sok időm, Miss Pocket, de... - Lehunyta a szemét. Nyelt egyet. - Mondanom kell valamit.

- Ez az utolsó vallomása akar lenni? - fontam karba a kezem. - Mert akkor nem akarom hallani. Nem fog meghalni. Nem hagyom, és punktum.

- Figyeljen... hallgassa meg, mit akarok mondani... - Az arcán csorgó verejtékcseppek között könnypatak indult meg. Még sosem láttam sírni. Nem is sejtettem, hogy tud! A szeméhez kapta a kezét, mintha szégyellné.

Odanyúltam, egyik kezemmel elhúztam a kezét és megszorítottam, a másikkal megsimogattam az arcát.

- Sírjon csak, ha kell! - mondtam gyengéden. - Nem árt az. De ne gyötrődjön a múlton! Biztos vagyok benne, hogy szörnyű dolgokat művelt, hiszen a legtöbb színlelt nevelőnő aljas némber, de úgy érzem, hiába hazudott nekem sokat, és volt megbocsáthatatlanul kegyetlen, a szíve mélyén jó. Maga jó ember, Miss Frost.

Az Óra komornája a homlokát ráncolta. Aztán a szeme tágra nyílt, ajkáról zihálás szakadt fel.

- Miss Frost?

Sápadt bőre izzani kezdett, arcába visszatért a szín, mintha pirulna. Az ajka hirtelen égővörösre vált, de a szeme világos, éber és fürkész lett. Eddig ernyedt keze megfeszült a markomban.

- Miss Frost?

Felemelte a fejét a párnáról, és körülnézett. Szinte csodálkozva bámult rám.

- Sokkal jobban vagyok. Nagyon is jól.

Miss Frost felült, majd óvatosan átlendítette a lábát, és leült mellém az ágy szélére. Hosszú haját a füle mögé tűrte. Aztán a vállával meglökte az enyémet.

- Tartozom Miss Alwaysnek egy bocsánatkéréssel.

Még mindig meglepett Miss Frost bámulatos felépülése, de aztán leesett: - Amikor megérintettem, meggyógyítottam, mint Miss Alwayst a Butterfield Parkban?

- Olybá tűnik - felelte. Felállt. Kissé imbolygóit, nekitámaszkodott a falnak, de hamar összeszedte magát. - Készülődnünk kell! Miss Always a nyomunkban lehet, és még hosszú út áll előttünk.

Mivel illendőnek éreztem, meséltem Miss Frostnak az álnok Miss Carnage-ról és az álcáról. Miss Frost kénytelen-kelletlen tisztelettel adózott Miss Always álcázási képességeinek. De úgy nézett rám, mintha idióta lennék, amiért nem láttam át az álcán. Ezt a pimaszságot!

Közben Jago visszatért a vízzel, és Miss Frost visszatérése a halál küszöbéről jócskán megdöbbentette szegény fiút.

- A kutyafáját! - motyogta.

Miss Frost hihető magyarázatot adott neki, aztán utasította a fiút, hogy csomagoljon. Nem lett kimondva, de világos volt, hogy Jago velünk tart.

- Tessék! - vett elő egy unalmas, barna ruhát a szekrényből Miss Frost -, ez megfelel az utazásra. Ott, ahová megyünk, több is vár magára.

- Holnapra visszaérünk a városba? - kérdeztem, és közben kitessékeltem Jagót, hogy átöltözhessek.

- Nem a város az úti célunk - közölte Miss Frost, a tükör előtt kontyba csavarva a haját.

Begomboltam a ruhámat, és a homlokom ráncoltam.

- Anastasia a segítségünkre szorul. Lashwoodban akarja hagyni? Ki kell szabadítanunk!

- Az nem a mi dolgunk - fordult felém Miss Frost. - Gondoskodom Anastasiáról, és idővel megkeressük az elveszett gyermekét is, de nem most. Miss Always ránk vadászik, Lady Elizabeth és Esteile Dumbleby pedig az ön vérét akarják, Miss Pocket. London többé nem biztonságos.

Élesen ellent akartam mondani, de Jago rontott be, akit Mrs. Spragg követett.

- Egy hölgy van odalent, egy lányt keres, aki a leírás alapján szörnyen hasonlít rá - bökött rám Mrs. Spragg. - Azt mondtam neki, hogy feljövök, és megkérdem Mr. Spragget, mert ő foglalkozik a vendégekkel.

- Hogyan talált meg? - néztem Miss Frostra szégyenletes cidrizéssel.

- Hogy néz ki ez a nő? - kérdezte Miss Frost.

- Alacsony és kövér - felelte Mrs. Spragg.

- Akkor nem Miss Always - közöltem nyugodtan, nem mutatva ki a megkönnyebbülésemet.

- Miss Always biztos a lakájaival fésülteti át a vidéket - bólintott Miss Frost. - Mondja meg neki - fordult Mrs. Spragghoz hogy a lány itt volt, de nem sokkal az érkezése után üzenetet kapott, és útbaigazítást kért a Chester tavernába! Tessék, a fáradozásáért!

Mrs. Spragg elvette a pénzt Miss Frost kezéből, és kisietett.

Miss Frost Jagóhoz fordult:

- Állj hátra a kocsival, azonnal indulunk!

A nap ébredezett, lila és narancssárga foltokat lehelt a sötét égre, ahogy a fogat elindult velünk a fogadótól. Miss Frost nem engedte elhúzni a függönyt, a fülke szörnyen fülledt volt. Ide-oda zötykölődtünk. Nagyokat hallgattunk.

Jago elaludt, de én akármennyire fáradt voltam, az agyam nem hagyott pihenni. Úgy döntöttem, kihasználom.

- Mért érdekelte annyira a szobalány, aki elvitte Anastasia gyerekét? - kérdeztem Miss Frostot.

- Anastasia a barátnőm volt, sokáig kerestem őt és a gyereket. Természetes, hogy tudni akarom, mi lett velük - felelte, de nem nézett rám.

- Hogy lehetséges, hogy Anastasia tud itt élni? Nem azt mondta, a prospai emberek nem sokáig bírják ezen a világon?

- Gyanítom, hogy fokozta a tűrőképességét az, hogy a gyermeke apja idevaló, bár nem lehetek biztos benne.

- De olyan nagy hűhót csapott az anyajegy miatt, és szörnyen...

- Meséljen a Prospa Házba tett útjáról, Miss Pocket! - vágott közbe. - Alaposan ismerem a helyet, és megdöbbent, hogy nem fogták el.

- Ó, megpróbálták, de olyan hangtalanul tudok osonni, mint róka a tyúkólban. - Büszkén felemeltem az orrom. - De bevallom, nem volt könnyű, mert ismert vagyok a maga világában.

- Micsoda fantáziája van! - sóhajtott Miss Frost.

- így igaz. Az őrök csak rám néztek, és azt mondták, ő az, mielőtt el akartak fogni és Holiday bíró elé vinni.

- Hallow - helyesbített Miss Frost. - Hallow bíró.

- Sose hallottam róla.

- Ő vezeti a Prospa Házat. Meg még sok másikat. - Miss Frost érdeklődése feléledt. - Mondtak még valamit, Miss Pocket?

- A férfi, egy ronda tulok, akinek szörnyű a modora, olyasmit mondott, hogy ébren van.

- Valóban? - kérdezte halkan Miss Frost.

És noha ezen már magam is törtem a fejem, most, a történtek után hirtelen éreztem, ez mennyire különös és nyomatékos dolog. Hogy ismerhettek fel egy olyan világban, ahol még sosem jártam? Csak összetévesztettek valakivel, vagy többről van szó?

- Ha megmentettem Rebeccát, kiderítem, mit jelent ez az egész - közöltem.

- Szó sem lehet róla! - vágta rá Miss Frost. - Rebecca elérhetetlen magának, ami meg a másik ügyet illeti, nem jelent semmit, hagyja annyiban. Ebben a világban is éppen elég dologgal kell megbirkóznia anélkül, hogy Prospával aggasztaná magát. Világosan beszéltem, Miss Pocket?

Dacosan karba fontam a kezem (és a lábam).

- Elment az esze? A maga világában titok vesz körül engem, és ki fogom deríteni, hogy mi az. Különben meg Rebecca egyáltalán nem veszett el, nekem nem. Rákoncentrálok és megtalálom, akárhol is van. Visszamegyek, amint visszatértünk Londonba, és ebben nem akadályozhat meg.

- Jaj, dehogyisnem! - mondta hirtelen nagyon nyugodtan Miss Frost. - Sőt biztos vagyok benne, hogy elfeledkezik erről az ostoba küldetésről.

- Soha! - Miss Frost sápadt szeplős kezével megfogta az államat. Ritkán volt gyengéd velem, persze hogy gyanakodva fogadtam. - Miért kéne elfelejtenem? - kérdeztem. - Egy okot mondjon, miért ne menjek vissza most azonnal Prospába, és oldjam meg ezt az átkozott rejtélyt!

- Azért, Miss Pocket, mert attól félek, hogy az életével fizetne érte.

Akkor Miss Frost rám fújt, mintha gyertya lettem volna. A tenyeréből ezüst por lebbent fel, és szikrázó köddel vett körül.

Aztán... sötétség.

Huszonkilencedik fejezet

Az óceán térített magamhoz. Arra ébredtem, hogy hullámok csapdosnak sziklákat a közelben. Amikor kinyitottam a szemem, a fényesség elvakított. A szoba fehér volt, és nagyon szép. Két kis ablak. Az ágyon takaró. Szekrény és komód. Még egy fotel is elragadó kék párnával.

Miss Frost az ágy végénél állt. Jago ki-be járt, hozott egy korsó vizet, majd tányéron almát és kést, amit letett az ágy mellé.

Amint felébredtem, tudtam, hogy nincs meg, de nem csaptam patáliát.

- Azt hittem, már fel se ébredsz, locsi-fecsi - vágta zsebre a kezét Jago.

- Miss Pocket kimerült - mondta Miss Frost. - Nem csoda, hogy végigaludt egy egész napot és éjszakát.

Felültem. Kitöröltem az álmot a szememből.

- Dorsetben vagyunk?

- Ott ám! - ment az ablakhoz Miss Frost. - Ha majd felkel, láthatja, hogy egy félreeső házban, egy szírt szélén Weymouth mellett. Egyelőre biztonságban vagyunk.

Jago engem nézett.

- Nem is emlékszel, hogy elaludtál, locsi-fecsi?

A fejemet ráztam.

- Ostoba kérdés - szólt rá Miss Frost. - Miss Pocketet legyűrte a fáradtság. A kocsiban elnyomta az álom, én hoztam be. Az lepne meg, ha egy pillanatra is emlékezne az utazásból.

A leszidott fiú nekilátott almát hámozni.

- Igaza van, drágám, minden összemosódik - mondtam.

De persze nem így volt. Emlékeztem minden pillanatra. Hogy vitatkoztunk Rebeccán. Hogy vissza akartam menni Prospába, és kideríteni, miért ismertek az őrök. Hogy Miss Frost azt mondta, az életemmel fizetnék érte. És hogy az arcomba fújta azt az ördögi port. Ő láthatóan azt szerette volna, ha mindezt elfelejtem. Hát látszólag teljesítettem a kívánságát.

- Felvettem egy házvezetőnőt, aki főz és takarít - közölte. - Megbízom benne, és nektek is ezt javaslom, amíg távol vagyok.

Jago a homlokát ráncolta.

- Nem értem, miért nem mehetek magával.

- Ha az alkalmazásomban akarsz maradni, Jago, tiltakozás nélkül azt teszed, amit mondok, öt fontom maradt a babzsák alatt, csak vészhelyzetben használd.

- Maga nem marad? - kérdeztem.

- Sürgős ügyek várnak - jött vissza az ágy lábához -, de remélhetőleg nem tart soká. Ha visszajövök, megbeszéljük a jövőt, Miss Pocket. Megfelel ez önnek?

- Abszolút.

Miss Frost megfordult, és az ajtó felé indult. Már a küszöbnél járt, amikor utána szóltam: - Hol az Óragyémánt?

Megtorpant, de nem fordult meg.

- Biztonságosabbnak éreztem félreeső helyre tenni. Ha ennek vége, talán visszaadom önnek, de egyelőre... remélem, megérti.

A legszívesebben üvöltöttem volna: és Rebecca? És a válaszok, amiket keresek? De csak annyit mondtam: - A kő amúgy sem az enyém, a maga világából származik, azt csinál vele, amit akar.

Jago halkan füttyentett:

- A kutyafáját! Azt hittem, tombolni fogsz.

Nem voltam benne biztos, mennyit tud a nyakláncról.

- A bölcsessége csodálatra méltó, Miss Pocket - mondta Miss Frost.

Aztán kiment. Hallottam a lépteit a lépcsőn, majd egy ajtó nyílt és csukódott. Jago az ablakból nézte, hogy lóra száll, és elvágtat a szirten.

Felkeltem, és odaálltam mellé, aztán a fotelhez mentem, és leültem.

- Mit csináltatok itt Miss Frosttal tegnap? - tűrtem hátra a hajamat. - Mérföldekre nincs itt semmi.

- Ő pont ezt szereti. - Az ablakpárkánynak támaszkodott. - Fát hoztam fel a pincéből, és kitisztítottam a kéményt, mert el volt dugulva.

- És Miss Frost mit csinált?

Jago vállat vont.

- Leveleket írt. - Megvakarta a fejét. - Ja, és levendulát hozott és a konyhaablak alá ültette. Azt mondta, az illata olyan kellemes meg minden.

Megpaskoltam a hasamat.

- Szörnyen éhes vagyok. Légy oly kedves, és hozz nekem tojást meg nyers krumplit! - Felálltam, a szekrényhez mentem és kinyitottam. Hat egyszerű ruha lógott benne, kék, fehér és sárga árnyalatban.

- Felöltözöm, és megyek én is.

- Reggeli után mehetünk nyúlra vadászni - javasolta a fiú.

- Csodás! - mosolyogtam édesen.

Szürkület. A kertben térdeltem. A konyhaablak alatt. A ház mélyen aludt. Félhold ragyogott magasan az égen, ezüstös fényt szórt a virágágyásokra.

A levendulabokor könnyedén kijött a földből, az illata napfényként robbant az orromban. Félretettem, és lapátoltam tovább a kezemmel, marékszám mertem ki a földet. Ott kellett lennie. Olyan biztos voltam benne, mint abban, hogy hogy hívnak.

Hamarosan könyékig vájkáltam a gödörben, a peremét a kimert föld kis dombjai szegélyezték, akár az őrtornyok. Aztán megéreztem valamit. Puha volt, de valahogy mégis kemény. Rázártam az ujjaimat, és kihúztam. Egy kis ruhazsák volt, spárgával kötötték át.

Mohón cibáltam a spárgát, és pillanatok alatt benne turkáltam. Mosoly terült szét az arcomon, ahogy kihúztam. Az ujjaim között tartottam. A fenséges kőben fehér köd kavargóit. Szétvált, betekintést engedett a Dorset feletti éjszakába.

Nyakamba akasztottam az Óragyémántot, aztán nekivágtam a sötétnek.

Epilógus

- Egyes-egyedül utazol egész Londonig?

- Igen, egyedül.

- Nincs családod? Gyámod?

- Volt - feleltem vidáman. - Egy elbűvölő, idős pár, akik koporsókat árultak, és agyondédelgettek. De kiderült, hogy gyilkosok. Nagyon tragikus volt.

A prűd asszony, akinek még a nevét sem tudtam, zaklatott képet vágott. A beszéde alapján amerikai lehetett. Motyogott valamit, hogy az ilyesmi szörnyen szokatlan. És igaza volt, mind a két font ráment, amit a babzsák alól loptam, hogy a kocsis elvigyen Londonba. Poggyász nélkül. Szülők nélkül.

- Remekül tudok vigyázni magamra.

A nő csúnyán nézett rám. Majd előrehajolt.

- Nézd el a kíváncsiságomat, általában nem ütöm az orrom mások ügyeibe, de mi dolgod a nagyvárosban?

Hatan voltunk a kocsiban. A faggatózó amerikai. Én. Három idősebb asszony (nővérek), akik tökéletes uniszónóban horkoltak. És egy fess fickó, aki fel sem emelte a fejét a Dávid Copperfeldből.

Úgy éreztem, ide sóhaj illik.

- Ki kell szabadítanom egy kissé zavart, de amúgy nagyon muzikális nőt az őrültekházából. És meg kell mentenem a barátnőmet a biztos haláltól. Rettenetesen szenved, és muszáj hazahoznom, mielőtt elfakul. - Újra sóhajtottam. - Aztán nagyon szeretnék megtalálni egy gyereket, aki jó tíz éve tűnt el. És ha jut rá időm, közben azt is szeretném kideríteni, hogy én ki vagyok.

A nőt láthatóan egyáltalán nem győztem meg, véleménye viszont volt:

- Egy gyereknek nem szabadna ilyesmivel foglalkoznia!

- Miért ne? Tehetségem van a katasztrófához. Mindenki ezt mondja.

- Gyerek vagy még! Kislány! Hogyan járhatnál sikerrel?

- Bátorsággal, drágám. Sokvödörnyi bátorsággal. Aminek a jutalma spontán taps, ájulás és nemzeti emlékmű.

A kíváncsi amerikai le volt nyűgözve. És összezavarodott. Emiatt aztán elhallgatott.

A poros ablakon túl zöld és arany mezők hullámzottak a reggeli fényben. A kocsi átrobogott egy rozoga hídon, a fogat ugrált és remegett. Furcsa elégedettséggel dőltem hátra, és figyeltem az elsuhanó tájat.

Az álom pillanatok alatt eljött értem, de igyekeztem ellenállni. Az jutott eszembe, hogy tessék, megint Londonba és a bizonytalan jövő felé tartok. De nem estem kétségbe, nem is aggódtam. Biztos voltam benne, hogy akármi vár is, nem esik bajom.

Megmentem Rebeccát. Kiszabadítom Anastasiát. Legyőzöm Miss Alwayst.

Bűntudat sajdult belém, hogy ilyen körülmények között hagyom el Dorsetet. Mélyen belül tudtam, hogy Miss Frost jót akar, de ettől még nem cselekedett helyesen. Szörnyen nagyot tévedett, amikor elválasztott a kőtől. El akarta feledtetni velem, hogy mit mondtak az őrök a Prospa Házban.

De a körülöttem kavargó rejtélyek pusztán csak válaszra váró kérdések voltak. Megtudom az igazat, így vagy úgy.

Végül is remek jellemű lány vagyok. Lélegzetelállítóan csinos. Döbbenetesen okos. Az igaz, hogy nincs otthonom. Vagy családom. Vagy akár egyetlen pennym. De ez csak nem lesz mindig így. Semmi nem tart örökké.

Végül megadtam magam az álomnak, táncoló majmok és szebb napok csodás karjaiba szédültem. Közben pedig a fogat robogott velem London árnyai és intrikái felé.

És a végzet felé.

Köszönetnyilvánítás

Hú, megint itt tartunk? Újabb zabolátlan hálaömlengés némi megalázkodással körítve. Nem az előbb köszöntem meg ezeknek az embereknek? De hát essünk túl rajta! Hát tessék: Madeleine Milburn kivételes irodalmi ügynök.

Sőt, az én kivételes irodalmi ügynököm, ami nagy bátorságot és lelkierőt igényel a részéről, és én köszönöm neki. Az ő nyüzsgő irodájában dolgozik Cara Lee Simpson és Thérése Coen, akik igen tehetségesek és rettenetesen segítőkészek. Cara barátnője, Harriet Orrell, aki úgy ismeri Londont, mint a tenyerét, szintén felbecsülhetetlen segítséget nyújtott a könyvhöz. Köszönet illeti még Michelle Kroest a filmvilágban tett erőfeszítéseiért.

Nem magamnak írok. Ha így lenne, ez a könyv háromszázezer szavas opus lenne arról az általánosan vallott nézetről, hogy én vagyok az új Dickens (és talán a régi is). De mivel másoknak írok, kell egy kiadó, ez esetben a Bloomsbury. A következők sokat tettek a könyv létrehozásáért: Rachel Bódén, Helen Vick, Katié Everson, Polly Whybrow, Ellen Holgate, Rebecca McNally. John Kelly készítette az illusztrációkat, amik oly sokat hozzáadnak a szöveghez. Köszönöm ezeknek a tehetséges embereknek!

A házam táján szólnom kéne a szüléimről, akik lelkesen támogattak, és csak néha bánták, hogy megszülettem.

Szokás szerint Paul végezte a nyomtatást és az összes számítógépes dolgot. Christine gyakran bátorított. Carol számos alkalommal meghallgatott. Peter egyik könyvemet sem olvasta - mert nincs bennük három ember tutajon, akik az Akármilyen-hegyet másszák meg, és a saját karjukat eszik táplálék gyanánt -, de mindig megkérdezi, hogyan haladok, ami kedves tőle.

Az unokaöcséim és húgaim - Nats, Ant és Liz, Josh, Ben, Thommas, Dylan, Olivia, Shannon, Kaelin, Jack és Charli - jótékonyan elvonják a figyelmemet az írói élet hullámhegyeitől-völgyeitől.

Jacqui tulajdonképpen a legrégibb barátom és az egyik legjobb ember, akit ismerek (ami nem nagy eredmény, mert sok rémes embert ismerek).

Végezetül hadd köszönjem meg neked, kedves olvasó! Bár ha őszinte akarok lenni, úgy illene, hogy te köszönd meg nekem. Hiszen az, hogy az én könyvemet választottad, javít a jövőbeni kilátásaidon. Ugyanis a legjobb olvasóim közül sokan sikeres életpályát futottak be, persze miután kiengedték őket a javítóintézetből. Szóval gratulálok!

A legközelebbi találkozásig maradok...

C. Krisp

Kiejtési útmutató

Ivy Pocket - ájyi pokit

Trinity – triniti

Always – ólvéz

Frost - froszt

Ezra Snagsby - ezra sznegzbi Gretel – gretöl

Carnage – kánidzs

Esteile Dumbleby - isztel damlebi Anastasia Radcliff - enösztézia redklif Sebastian – szöbesztiön

Dickens – dikönsz

Jago - jago