Eltitkolt gyermek

Carole Mortimer & Alison Fraser & Lynne Graham

Vinton (okt 2021)

Címke: romantikus

romantikusttt

Carole Mortimer: Árulkodó stílus

Amikor Laura elolvassa a kiadójához benyújtott kéziratot, azonnal rájön, hogy a szerzői álnév mögött Liam O’Reilly bújik meg, aki nyolc éve már írt egy sikeres regényt. Annak idején Laurának viszonya volt a férfival, ám az elhagyta őt, és máig nem is tud utóbb született kisfiáról. Liam most mindent elkövet, hogy a történet végleges változatán együtt dolgozhasson régi kedvesével, s egy újságírónő segítségével megszellőzteti a készülő könyv hírét. A vonakodó Laurának nem marad más választása, újra be kell engednie életébe a férfit…

Alison Fraser: Szívberendező

Szépséges nővére, Arabella árnyékában nőtt fel Esme, aki most tízéves kisfiával él a szülők egykori birtokán. Valamikor épp Arabella hamis vádaskodása miatt űzte el a háztól édesanyjuk Esme szerelmesét, a szakácsnő fiát, ám Jack közben nagy vagyonra tett szert Amerikában, s most visszatér, hogy megvegye az elszegényedett birtokot. Esme büszkeségből nem árulja el neki, hogy ő a gyermeke apja, de mert szüksége van pénzre, elvállalja a felújítandó ház berendezését…

Lynne Graham: Bosszú helyett

Leone rájön, hogy annak az erkölcstelen politikusnak, aki felelős a húga haláláért, a múltja sem tiszta. Bosszúállástól vezérelve felkeresi a férfi eddig rejtegetett, törvénytelen lányát, s felajánlja neki, hogy megmenti kis cégét a fenyegető csődtől, ha látszatra a szeretője lesz. Misty nem tehet mást szorongatott helyzetében, mint hogy igent mond, ám a játék hamarosan valósággá válik, s mindkettejükben heves szenvedély ébred…

Eltitkolt gyermek

Carole Mortimer

Árulkodó stílus

Alison Fraser

Szívberendező

Lynne Graham

Bosszú helyett

Tartalom

Carole Mortimer

Árulkodó stílus

1. FEJEZET

– A teáscsészébe ejtette az egyik kontaktlencséjét!

Akárcsak nyolc évvel ezelőtt! Az ismerős férfihangra Laura összerezzent, de elszántan kortyolt még egyet a csészéből. A fényűző szálloda előterében ült, ahonnan jól megfigyelhette a főbejáratot. Liam azonban észrevétlenül érkezett. Az asszony óvatosan letette a csészét az alátéttel együtt az asztalra. Szándékosan nem sietett, hogy időt nyerjen.

– Először is kávét iszom, nem teát – felelte rekedten, anélkül hogy a férfira nézett volna –, másodszor nem viselek kontaktlencsét.

Liam mögötte állt, pillantását a hátában érezte.

– Ebben az esetben magának van a legszebb szeme a világon – mondta a férfi.

– Honnan tudja? – kérdezett vissza gúnyosan Laura még mindig maga elé szegezve a tekintetét.

– Miért rontottad el a játékot? – kérdezte színlelt rosszallással és félreismerhetetlen ír akcentussal Liam. – Teljesen más szöveget kellett volna mondanod.

Talán ugyanazt, mint nyolc évvel ezelőtt, tűnődött Laura. De azóta sok minden megváltozott. Többé már nem egy ábrándos irodalom szakos hallgató, aki úgy néz fel az előadásokat tartó híres íróra, mint egy istenre. Mielőtt megfordult, és a férfira pillantott, mélyet lélegzett, hogy megnyugodjon.

Liam semmit sem változott. Ugyanaz a markáns, szoborszerű arc, ugyanaz a fekete pillákkal keretezett sötétkék szempár, ugyanaz a sugárzó tekintet. A csaknem kétméteres, karcsú, izmos férfitestből hatalmas életerő áradt. Az öltözködésre ugyanúgy nem adott, mint nyolc éve. A pompás környezet, az elegáns vendégek hidegen hagyták. Szűk farmernadrágot viselt, hozzá kék pólót és fekete zakót. Fekete, kissé hosszú haja a fényben kékesen ragyogott.

Laura vigyázott, hogy arcára ne üljenek ki a gondolatai, miközben a férfit figyelte. Liam az asszony különleges szemei miatt hitte azt nyolc évvel ezelőtti találkozásukkor, hogy elveszítette a kontaktlencséjét, ugyanis az egyik szeme kék volt, a másik zöld. Gyerekkorában sokszor heccelték miatta, de később rájött, hogy a férfiakat elbűvöli ez a szempár. Liam is egészen lázba jött tőle.

– Talán érezzem magam megtisztelve, hogy még emlékszel az első beszélgetésünkre? – vonta meg a vállát hűvös mosollyal Laura.

Liam rövid ideig tűnődve vizsgálgatta az asszony arcát.

– Neked nem jelent semmit, ugye? – kérdezte végül.

Mit is érzek valójában? – faggatta magát Laura. Hízeleg, hogy annyi év után emlékszik minden szóra, vagy hidegen hagy? Nem, semmit sem jelent, állapította meg. Miért jelentene bármit is azok után, ami később történt?

Legyűrte kitörni akaró bosszúságát. Hiábavaló lenne a mérgelődés, legjobb, ha egyáltalán nem válaszol a férfi megjegyzésére.

Mivel az asszony hallgatott, Liam folytatta a beszélgetést.

– Levágattad a csodaszép, hosszú hajadat…

– A rövid sokkal praktikusabb – válaszolta Laura. A rövid frizura tökéletesen kiemelte keskeny arcát, kicsi, egyenes orrát, szépen ívelő ajkát, erőteljes állát.

– Tetszik – állapította meg egy fejbólintással a férfi.

Laurát kezdték bosszantani Liam megjegyzései. Édes mindegy, hogy tetszik-e a férfinak, vagy sem. Nem érdekli többé a véleménye.

Ismét elfojtotta a bosszankodást, inkább témát váltott.

– Kérsz egy kávét? – mutatott az asztalon álló kannára. – Hozatok neked is egy csészét.

Liam a karórájára pillantott. Laura pontosan emlékezett rá, hogy mindig a bal kezén hordta.

– Vagy találkozód van valakivel? – kérdezte hangsúlyozott közönnyel, miután észrevette, hogy a férfi a bejáratot figyeli.

– Igen, de van még néhány percem – felelte Liam. Megpörgette az asszony fotelját, majd helyet foglalt vele szemben.

A férfi méretéhez képest minden ülőalkalmatosság túl kicsi, túl alacsony és túl keskeny volt. Laura sem számított éppen apró termetűnek a maga százhetven centijével, elegáns kosztümjeiben vagy selyemblúzzal hordott nadrágokban pedig még magasabbnak hatott. Ezen a napon egy antracitszürke kosztümöt és hozzá zöld blúzt választott. Jó döntésnek bizonyult. Már nem látszott Liam mellett olyan aprónak és törékenynek, mint régen. De lehet, hogy ez valójában nem is a megjelenéstől függött.

– Nos, kérsz kávét? – ismételte meg a kérdést, miközben nyugodtan nézett a férfira.

– Köszönöm, nem – utasította vissza Liam. – Ugyanolyan függővé tenne, mint régen a cigaretta. – Undorodva húzta el a száját.

Laura csodálkozva nézett rá.

– Leszoktál a cigarettáról?

Nyolc éve még harminc szálat is elszívott egy nap. Ha dolgozott, még többet.

Liam elmosolyodott az asszony döbbent arcát látva.

– Tudom, hihetetlen. Liam O’Reilly, az erős dohányos, aki szerette az alkoholt, más ember lett!

– A stílusa viszont a régi – jegyezte meg hűvösen az asszony.

A férfi elnevette magát, szemében csodálkozó szikrák villantak.

– Felnőttél, kicsi Laura – állapította meg.

– Huszonkilenc éves korára az embernek illik felnőnie. Már nem vagyok a kicsi Laura többé – nézett fel határozottan az asszony. Alaposan szemügyre vette Liamot. Első benyomása, hogy a férfi semmit sem változott, helytelennek bizonyult. Az utóbbi nyolc év nem múlt el felette sem nyomtalanul. Szeme és ajka körül apró ráncok húzódtak meg, amelyek bizonyára nem a nevetéstől keletkeztek. Halántékán ősz hajszálak jelentek meg. Végtére is harminckilenc éves, gondolta Laura.

– Hogy elszállt az idő! – sóhajtott fel a férfi. – Mit csináltál az elmúlt nyolc évben, Laura? – kérdezte. Tekintete végigsiklott az asszony alakján, s megállapodott a fotel támláján nyugvó kézen.

Laura nem viselt jegygyűrűt, de egy kis világos csík az ujján elárulta, hogy nemrég még hordta.

– Ó, mindenfélét – tért ki az egyenes válasz elől. Nem akart mesélni magáról. – És te? Te mit csináltál az utóbbi nyolc évben?

– Új regényt mindenesetre nem írtam – vonta meg a vállát a férfi.

– Nem? – Laura titkolta, hogy tudja az igazságot. – Talán nem is volt rá szükséged – folytatta közönyösen –, hiszen híres és sikeres vagy enélkül is.

– Azt mondod, nem volt rá szükségem? – nézett szemrehányóan Liam. Feszült arcán sokféle érzelem tükröződött.

– Mármint anyagilag. – Az asszony közömbösen viszonozta a férfi pillantását, bár tudta, hogy érzékeny pontra tapintott. Szerette volna kiugratni a nyulat a bokorból, ezért egyenesen megkérdezte: – Milliókat kereshettél a könyveddel. Csak a filmjogok…

– És mi haszna a pénzemnek, ha egyetlen sort sem írtam azóta? – vágott közbe Liam.

Laura megvonta a vállát.

– Vélhetően gondtalanul élsz, miután leszoktál az italról és a cigarettáról – ugratta. – Amikor utoljára láttalak, nekem úgy tűnt, igazán élvezed az életet. – Ezt a megjegyzést nem tudta magába fojtani.

Liam már az első négy regényével hírnevet szerzett magának, s ezután következett egy politikai thriller, az Időbomba, amely hosszú ideig vezette a bestsellerlistát. A könyv valóban bombaként robbant a piacon. A szerzőt számtalan tévés szereplésre hívták, vetélkedtek a megfilmesítés jogáért. Végül a legjobb ajánlatot Liam elfogadta, s elrepült Hollywoodba, hogy segédkezzen a forgatáson. Laura Cartert, a kis egyetemistát pedig, akihez szoros barátság fűzte, egyszerűen faképnél hagyta, és úgy elfelejtette, mintha sosem ismerte volna. Laura később véletlenül fedezte fel a férfi esküvői fényképét az egyik magazinban. A híres szerző elvette azt a szőkeséget, aki a filmben a főszerepet játszotta.

Az asszony akkor nagyon megdöbbent és kétségbeesett. Alig hitte el, hogy Liam képes volt elhagyni, hogy ilyen keveset jelentett a számára, míg ő őrülten szerette és istenítette a férfit. Egy idő után azonban belenyugodott a megváltoztathatatlanba. Mivel egykori szerelme látni sem akarta többé, elhatározta, hogy nem szomorkodik tovább, hanem kezd valamit az életével. S ha most végignézett elegáns ruháján, drága ékszerein, úgy érezte, ez sikerült is neki.

– Nagyon régen lehetett, hogy élveztem az életet – felelte maró gúnnyal a férfi, arca azonban nem árult el semmiféle érzelmet.

– Lehetséges. – Mintha valóban egy örökkévalóság telt volna el azóta, tette hozzá magában Laura. – De mondd, mi olyan fontos, hogy lemondasz a napfényes Kaliforniáról a barátságtalan londoni tél kedvéért? – váltott témát.

Liam könnyedséget színlelve hátradőlt a fotelban, s ugyanolyan csevegő hangnemben felelt, mint Laura. Szemében sajátságos szikra lobbant.

– Már nem Kaliforniában élek. Öt éve Írországba költöztem.

Az asszonyt váratlanul érte a hír. Miután Liam megnősült, sohasem érdeklődött a férfi dolgai iránt, nem olvasott el egyetlen cikket sem, amelyet róla írtak.

– Az amerikai feleséged bizonyára nincs elragadtatva tőle.

– Hét éve elváltam Dianától – mondta ajakbiggyesztve a férfi. – Csak hat hónapig voltunk házasok. A munkánk meg az azzal összefüggő kötelezettségeink miatt összesen hat hétig éltünk együtt. Nem volt igazi házasság a miénk.

Csak hat hétig volt nős! Ha ezt tudtam volna, gondolta Laura. De igazából mit változtatott volna, ha tudja? Semmit. Liam döntött, és Laura is.

Liam ismét az órájára pillantott.

– Várok valakit – nézett körbe kutakodva a hotel előcsarnokában. Észrevette a bejárattól közeledő férfit. – Most mennem kell – halkította le a hangját –, de szeretnék veled újra találkozni, Laura…

– Sajnálom, nem tartom jó ötletnek – vágott közbe az asszony, mialatt rövid, jelentőségteljes pillantást váltott a férfival, akire Liam várt. A férfi alig észrevehetően visszabólintott. – Kellemes volt csevegni veled – mosolygott kedvesen. Nagy fáradságába került természetesnek és őszintének látszania. Gyorsan felállt. – Nekem is sok a dolgom…

Liam tekintete csodálattal siklott végig az asszony sötét haján, karcsú alakján, a rövid szoknya alól kilátszó, hosszú, formás lábain. Ő is felállt a helyéről, s megragadta a távozni készülő Laura karját.

– Feltétlenül látni akarlak még – mondta hevesen.

Laura a férfi szemébe nézett.

– Hogy a régi szép időkről beszélgessünk? – kérdezte keserűen, és megrázta a fejét. – Köszönöm, nem érdekel.

– Még két napig itt vagyok a szállodában. Hívj fel, Laura! – kérlelte Liam gyengéden. – Ha nem jelentkezel, addig maradok Londonban, amíg meg nem talállak.

Most értette meg Laura, miért tudta meglepni a férfi. A hotelban szállt meg, s valószínűleg lifttel jött le a hallba. A folyosónak az a szakasza pedig nem látszott innen.

– Ez eléggé színpadiasan hangzik – felelte –, de ha annyira fontos neked, valamikor majd felhívlak.

Akkor pedig tudtára adja, hogy nem akar vele többé találkozni. Szabad akaratából biztosan nem.

Liam behatóan nézett rá, végül elengedte.

– Igen, nagyon fontos nekem – mondta nyomatékosan.

Laura hitetlenkedve húzta fel a szemöldökét.

– Rendben van. De bocsáss meg, most nincs több időm.

A hátában érezte Liam pillantását, amíg átkelt az előcsarnokon, és a recepciónál egy szállodai alkalmazottól átvette a kabátját. Amint kilépett az utcára, arcát megcsapta a hideg novemberi szél, de semmit sem érzett belőle. Kábultan indult a kocsijához. A férfi jelenlétében csodával határos módon sikerült megőriznie a hűvös, öntudatos nő látszatát, de amint kikerült a bűvköréből, egy csapásra odalett az önuralma.

– Mrs. Shipley!

Paul, a sofőrje, a parkolóban az autó mellett állt, s Laura közeledtére kinyitotta az ajtót.

– Köszönöm – rebegte az asszony szórakozottan, és megkönnyebbülten roskadt a hátsó ülésre. A kocsiban kellemes meleg várta.

– Vissza az irodába, Mrs. Shipley? – tudakolta udvariasan Paul, miután ő is helyet foglalt a volán mögött.

– Nem… vagyis…

Szedd össze magad, Laura! – figyelmeztette magát az asszony. Láttad őt. És akkor mi van? Kétségtelen, hogy még mindig olyan megnyerő, mint nyolc évvel ezelőtt. De te nem vagy már kislány, nem olyan könnyű levenni a lábadról, mint akkor! Nem Laura Carter a neved. Laura Shipleynek hívnak, saját vállalatod van, házad Londonban, villád Mallorcán. Bármit megengedhetsz magadnak. Ne hagyd, hogy egyetlen találkozás Liam O’Reillyvel kibillentsen a lelki egyensúlyodból!

– Igen, az irodába megyünk, Paul – szólt határozottan a sofőrnek.

Felengedett benne a feszültség. Nem kellett hazasietnie, Bobby amúgy sem volt otthon. És Perrynek is megígérte, hogy megvárja, amíg visszaér a találkozóról. Vajon hogy alakul a beszélgetése Liam O’Reillyvel?

2. FEJEZET

Perry egy órával később izgatottan járt fel és alá Laura irodájában.

– Hihetetlen! – kiáltotta. – Még mindig nem vagyok képes felfogni, honnan tudtad, hogy az álnév mögött Liam O’Reilly rejtőzik. A kézirat, amelyet három hete adtál, tényleg az övé!

Laura hatalmas íróasztala mögül figyelte főszerkesztőjét. Az első oldalaktól világos volt, hogy nem lehet más, gondolta. Liam utolsó könyvét, amelyet még valódi nevén adott ki, nagyon alaposan olvasta. Ismerte a férfi stílusát, kifejezésmódját, gondolatmenetét.

A Josie világa kézirata három héttel ezelőtt érkezett a Shipley Kiadóba, s ő rögtön tudta, ki a szerzője. Meglepte, hogy Liam oly hosszú idő után újra regényt írt. Még meglepőbbnek találta, hogy a férfi álnevet használt, bár a Reilly O’Shea és a Liam O’Reilly között nem volt nehéz felfedezni a kapcsolatot. Mégis, hogy minden kétséget kizárjon, Laura röviddel a Perryvel megbeszélt időpont előtt a szállodába ment. Nyolc év telt el azóta, hogy látta a férfit, számított rá, hogy sokat változott. De bárhol és bármikor felismerte volna, ebben egy cseppet sem kételkedett.

Szándékosan helyezkedett úgy el, hogy a belépő Perrynek jelezhessen. Feltűnés nélkül biccentett neki, ami azt jelentette, hogy igaz a feltételezés. Arra viszont igazán nem számított, hogy Liam felfedezi őt.

Még most is elöntötte a forróság, ha a találkozásukra gondolt. Liam nyolc év után csaknem ugyanúgy nézett ki, mindössze őszülő halántéka és a szeme körüli apró ráncok jelezték az idő múlását. Mi több, ő is felismerte Laurát az új frizurája és elegáns megjelenése ellenére. Az asszony erre nem számított, hiszen régen hosszú haja volt, és csak farmert meg pólókat viselt.

Másodpercekig nem tért magához. De az évek alatt kifejlődött önbizalmának most nagy hasznát vette. Még Perrynek is meg tudta adni a megbeszélt jelet.

A főszerkesztő örült a beszélgetés szerencsés kimenetelének. Úgy gondolta, jót fog tenni a Shipley Kiadónak, ha megjelenteti Liam O’Reilly várva várt új regényét. Laura azonban tudta, hogy a dolog nem lesz olyan egyszerű, ahogyan azt Perry elképzelte. Nyugodt, lényegre törő megjegyzéseivel visszahozta a férfit a valóságba.

– Miben egyeztetek meg?

Perry fesztelenül lehuppant az íróasztallal szemközti székbe. Laura akaratlanul is összehasonlította azzal, ahogyan Liam viselkedett. Liam ideges volt, kényszeredetten foglalt helyet a fotelban. Ó, de hát mit érdekel, hogyan ül le vagy mennyire feszült Liam! – dohogott magában Laura.

– Nos, hogy úgy mondjam, elég jól haladunk, de hosszú út áll még előttünk. – Perry összeráncolta a homlokát. Lelkesedése alábbhagyott. – Pillanatnyilag az a legnagyobb akadály, hogy ezt az embert nem tudtam kifaggatni a korábbi műveiről. Nem fedte fel valódi kilétét.

Laura bólintott.

– Sejted, hogy miért?

– Hát persze. A kérdés csak az, hogyan kezeljük a problémát. Tehát van egy kéziratunk Liam O’Reillytől, és…

– Csak lassan, barátom! – intette Laura. – Tudod, miért nem akarja elárulni, hogy ő Liam O’Reilly?

Mióta elolvasta a kéziratot, hiába törte a válaszon a fejét. Liam O’Reillyként a férfi magas előleget kérhetne, amelyet ki is fizetnének neki. Egy ismeretlen szerző ellenben lényegesen kevesebbet kaphat. Ezenkívül Liam valódi nevével sokkal hamarabb elkapkodnák a könyvet, mint így.

– Természetesen tudom – állította Perry. A szőke hajú, kék szemű, csaknem egy méter nyolcvan centi magas és igazán vonzó férfi harmincnégy évesen tele volt energiával.

– Akkor magyarázd el! – kérte Laura. – Sehogyan sem fér a fejembe, hogy egy befutott szerző miért ír más néven.

– Épp itt van a rejtély kulcsa – bizonygatta a férfi. – Ötödik könyvének megjelenése után Liam O’Reilly neve fogalommá vált. Egy évig vezette a bestsellerlistát. A kritikusok kedvence lett, az olvasók a rajongóivá váltak. Az emberek versengtek érte, minden társasági eseményen szívesen látott vendég volt. A regényből film készült, amelyet több Oscarral tüntettek ki. Ez az ember a sztárok között is a legnagyobb lett.

Ezt tudta Laura is, de nem találta elégséges magyarázatnak.

– Na és?

Perry vágott egy grimaszt.

– Laura, ő nem egyszerűen csillag a média egén, hanem egy igazi üstökös! A látókörünkbe került, világított egy ideig, azután eltűnt anélkül, hogy nyoma maradt volna.

– Igen, de…

– Azt hiszem, ezúttal másként akarja csinálni.

– De mihelyt kiderül, hogy kicsoda valójában Reilly O’Shea…

– Odáig nem fog fajulni a dolog – szakította félbe Perry. – Bár tudtam, hogy Liam O’Reillyvel beszélek, úgy kellett tennem, mintha Reilly O’Shea-vel tárgyalnék. Szóba került egy szerződés lehetősége is a regény kiadásáról. – A férfi habozott egy ideig. – Néhány igen érdekes feltételt szabott, amelyeket a szerződésbe bele kellene venni.

Milyen erőszakos alak! – gondolta az asszony.

– Miféle feltételeket?

– Semmit sem szabad a nyilvánosságra hozni, szó sem lehet személyes fellépésről. Ha nem garantáljuk a teljes névtelenséget, nem írja alá a szerződést. – Perry, látva Laura meglepett arcát, megvonta a vállát. – Elismerem, egy ismeretlen szerzőtől elég furcsa kívánságok. De ha meggondoljuk, hogy egyszer már végigélte az egész felfordulást, és bizonyára gyűlölte is eléggé, érthető a dolog.

Laurának más volt a véleménye. Ő úgy emlékezett, Liam határtalanul élvezte a személye körüli felhajtást.

– Valószínűleg igazad van, hosszú még az út előttünk – sóhajtott fel. – Miben maradtatok?

– Két napot tölt Londonban. Megígértem, hogy még az elutazása előtt felhívom. Bevallom – csóválta meg a fejét Perry –, ez volt életem eddigi legnehezebb beszélgetése. Az Időbombát faltam nyolc éve, de azt hiszem, a Josie világa még annál is jobb. Egész idő alatt, amíg beszélgettünk, legszívesebben megmondtam volna neki. Persze ez lehetetlen volt, el kellett játszanom, hogy ő Reilly, és nem Liam.

– Örülök, hogy ellenálltál a kísértésnek – ingerkedett Laura. Vetett egy pillantást a karórájára, majd egy mozdulattal a fiókba seperte az asztalon álló levélhalmot. – Mennem kell, Perry. Holnap majd beszélünk a dologról. Pillanatnyilag fogalmam sincs, mit tegyünk.

A legnagyobb fejtörést az okozta, hogyan tudná eltitkolni Liam előtt, hogy a Shipley Kiadó az övé. Minden eszközzel meg akarta akadályozni, hogy ez kiderüljön.

A sötétkék telefon az éjjeliszekrényen mintha szemrehányóan nézett volna Laurára. Az asszony bűntudatot érzett, amiért még nem hívta fel Liamot.

Vacsora után egy kupac áttanulmányozni való irománnyal vonult be a hálószobába. Két éve szinte minden este így tett. Selyempizsamában ült az ágyon, körülötte fehér huzatú, puha párnák. Feltette a szemüvegét, és olvasni kezdte a kiadó leghíresebb szerzőnőjének újabb ígéretes művét.

Elizabeth Starlings kézirata jó volt, sőt nagyon jó, Laura ezen az estén mégsem tudott figyelni rá. Sóhajtva tette le a szemüvegét. Nem viselt kontaktlencsét, sem színeset, sem hagyományosat. Egy ideje azonban olvasáshoz szüksége volt a segédeszközre.

Laura nem volt elégedetlen az életével. Jó volt a házassága Roberttel, s neki köszönhette, hogy most övé a Shipley Kiadó. Még ha néha magányosnak érezte is magát ezen a poszton, az előnyök túlsúlyban voltak a hátrányokkal szemben. Pénzügyi helyzete stabil volt, munkatársai mindenről gondoskodtak.

Nyugtalansága ezen az estén abból fakadt, hogy Liam várta a hívását. Persze azok után, amit a férfi nyolc éve művelt vele, nem volt joga, hogy bármit is várjon tőle. Az asszony mégsem tudta elfelejteni, hogy azzal fenyegette, addig marad Londonban, amíg meg nem találja, ha nem jelentkezik. Ő pedig mindenképpen el akarta kerülni, hogy Liam keresse, s eljusson a lakásához.

Jelenleg előnyben volt a férfival szemben, ugyanis tudta, hogy az miért van Londonban. Liam ellentétben semmit sem tudott róla. Sem azt, hogyan élt, sem azt, mivel foglalkozott. Ennek pedig így is kellett maradnia. Hirtelen elhatározással a kagylóért nyúlt, és tárcsázta a hotel számát.

– O’Reilly úrral szeretnék beszélni – mondta a telefonközpontosnak.

– Pillanat, kapcsolom a lakosztályát – felelte a kisasszony készségesen.

Lakosztályt bérelt! Ráadásul ebben az előkelő és méregdrága szállodában. Tehát még mindig van elég pénze. A ruházatából nehéz volt megítélni anyagi helyzetét, mivel mindig is farmert, pólót és zakót viselt.

– Tessék – szólalt meg a férfi kissé idegesen.

– Liam, te kértél, hogy hívjalak fel – emlékeztette az asszony erőltetett vidámsággal. Ezzel természetesen Liam is tisztában volt. Valószínűleg sosem kételkedett benne, hogy Laura jelentkezni fog.

– Így van – helyeselt a férfi. Már nem volt annyira feszült a hangja. – Meg akartalak hívni vacsorázni.

– Már vacsoráztam – válaszolta Laura némi elégtétellel.

– De még csak kilenc óra van – vetette ellen Liam.

– Ha itthon vagyok, mindig megvacsorázom fél nyolckor.

– És hol van az az otthon? – kérdezte rekedten a férfi.

– Roppant ravasz vagy, Liam – nevetett halkan az asszony. Telefont szorító tenyere nedves lett az idegességtől.

– De nem eléggé – jegyezte meg csípősen Liam. – Amikor ma említettem, hogy nem hagyom el Londont addig, amíg meg nem talállak, nem lelkesedtél az ötletért. Miért vagy ilyen titokzatos, Laura? Nem egyedül élsz? – A férfi hangja kissé keményen csengett.

– Micsoda éleselméjűség! – ugratta az asszony. – Nem hiszem, hogy természetellenes lenne, hogy van egy társam. Elvégre már nyolc éve elmúlt, hogy együtt voltunk. – Miért kellene nekem másként élnem, hiszen ő is megnősült, berzenkedett magában.

– Nem viselsz jegygyűrűt…

Tehát nem tévedett, amikor úgy látta a szállodában, hogy Liam a kezét nézi.

– Sok nő nem hordja a jegygyűrűjét – vetette ellen Laura.

– Ha az én feleségem lennél, viselnéd.

– Bolond, aki hozzád megy feleségül.

Az asszony, ahogy kimondta, már meg is bánta. Liam hallgatott, csak a lélegzése hallatszott.

Miért is szaladt ki a száján? Az nem lehet kifogás, hogy a férfi provokálta ki. Laura feltett szándéka volt, hogy hamar véget vet a beszélgetésnek, de Liamnak két perc alatt sikerült kihoznia a sodrából. Lassan visszanyerte az önuralmát, ám a férfihoz hasonlóan ő sem szólalt meg.

– Tudod, Laura – szakította meg a csendet Liam –, nekünk évekkel ezelőtt kellett volna találkoznunk.

– Érdekes, én eddig meg voltam győződve arról, hogy találkoztunk is. – Az asszony hangja hűvösen csengett. – Valami nincs rendben az emlékezeteddel, Liam – tette hozzá gúnyosan.

– Ó, az én emlékezetemmel semmi baj sincs – felelte csendesen a férfi. – De ha te nyolc évvel ezelőtt ugyanaz az asszony lettél volna, mint ma, valószínűleg minden másképp történik.

– Kérlek, Liam – sóhajtott fel Laura. – Az utóbbi években sok férfi sokféle módon próbált meg levenni a lábamról, de ilyen otrombán egyikük sem tette.

– Ez nem közeledési kísérlet – jegyezte meg Liam –, bár nem vagyok biztos benne, hogy egyáltalán még emlékszem rá, milyen az. Veled ellentétben ugyanis én az utóbbi években eléggé visszavonultan éltem. Gyere át egy italra, Laura – kérte hirtelen minden átmenet nélkül.

– Nem azt mondtad, hogy már nem iszol?

– Néha iszom egy pohár bort, ha kellemes társaságban vagyok – magyarázta a férfi.

– Sajnálom, de a következő estéim foglaltak. – Ez jellemző Liamra. Azt hiszi, minden programot lemondanék, csak azért, hogy egy pohár bort igyak vele, dohogott az asszony.

Nyolc évvel ezelőtt bizonyára csapot-papot ott hagyott volna érte, ismerte be önmaga előtt. Akkoriban nagyon szerelmes volt, egyetlen alkalmat sem szalasztott volna el, hogy együtt lehessen a férfival. Még a barátait, barátnőit is elhanyagolta miatta. De ilyesmi nem fog többé előfordulni.

– A ma estére gondoltam – zökkentette ki merengéséből Liam.

– Ma este? – ismételte döbbenten Laura.

– Miért ne?

– Mert már ágyban vagyok.

Ó, miért is mondta ezt? Még csak kilenc óra!

– Egyedül? – kérdezte Liam élesen.

Ehhez semmi köze a férfinak.

– Különben nem hívtalak volna fel – mondta Laura megvetően.

– Valószínűleg meglepődnél, hogy mi mindenre képesek a nők – válaszolta Liam.

– Én nem teszek ilyesmit – emelte meg a hangját felháborodottan az asszony.

– Tehát egyedül vagy az ágyban. Akkor miért nem jössz át hozzám egy italra?

Mert fel kellene kelnem, és felöltöznöm, gondolta Laura. És át kellene kelnie a városon, hogy találkozzon valakivel, akit látni sem akar.

– Inkább nem – utasította vissza fagyosan. – Felhívtalak, mást nem ígértem. Nem hinném, hogy a régi barátságunk ennél többre kötelezne.

– Nem értek egyet – tiltakozott a férfi. – Nem vagy kíváncsi, mi történt velem az elmúlt években? Nekem sok-sok kérdésem lenne hozzád.

Laura megdermedt az ijedségtől. Hirtelen teljesen éber lett.

– Mit akarsz tudni, Liam?

– Mindent. Megváltoztál. Már nem vagy az az ábrándos csitri, aki voltál.

– Szerencsére – tette hozzá Laura megkönnyebbülten. – Nézd, Liam, felhívtalak, bár nem igazán fült hozzá a fogam…

– Miért? Olyan romlott fickó vagyok, akivel szóba sem akarsz állni?

– Ne beszélj butaságot, Liam! Azt sem tudom, milyen ember vagy most…

– Pontosan erről van szó – állapította meg elégedetten a férfi.

– De nem is akarom megtudni – fejezte be a mondatot az asszony.

– Ez nem szép tőled, Laura.

Még hogy nem szép? És az szép volt, amikor ő búcsú nélkül elvonult Hollywoodba? Egyetlenegyszer sem hívta fel, egyetlen sort sem írt. Teljesen közömbös volt neki, mi lesz vele, miután elhagyta. Ennek az embernek fogalma sincs róla, mit jelent az a szó, hogy „szép”! Az asszony hálás volt, hogy akadt valaki, aki segített rajta a nehéz időkben.

– Semmi sincs, amiről beszélhetnénk, Liam. Semmi közös sincs bennünk.

Azonkívül, hogy mindkettőnknek hasznos lenne, ha a Shipley Kiadó megszerezné az új regényed kiadási jogát, tette hozzá magában.

– Közös a múltunk…

– Tapasztalatból tudom, hogy puszta időpocsékolás felmelegíteni az emlékeket – szögezte le magabiztosan Laura. – Mindenki másként emlékszik a régmúlt dolgokra. Ritkán egyeznek meg az emlékképek.

– A mi kapcsolatunk csodálatos volt, és különleges.

– Kérlek szépen, kímélj meg ettől, Liam – mondta unottan az asszony. Talán valóban így érezte Liam, miután véget ért a románcuk. Kár, hogy nyolc évvel ezelőtt nem ez volt a véleménye. – Ez is az én álláspontomat erősíti meg. Mindketten másként emlékszünk a közös élményekre. Akkoriban én meglehetősen naiv huszonegy éves lány voltam, akit teljesen lenyűgözött a híres író. De te bizonyára csak egy buta libának tartottál…

– Ez nem sportszerű, Laura – vágott közbe Liam. – Mindenekelőtt saját magaddal szemben nem.

– Csak realista vagyok – felelte határozottan Laura. – Sőt meg is tudom érteni, hogy akkoriban menekültél tőlem.

– Ez egyáltalán nem így volt…

– Dehogynem – nevetett az asszony. – Szörnyen terhes lehetett számodra, hogy én, mint egy pincsikutya, állandóan a nyomodban lihegtem. Csüggtem az ajkaidon, ittam minden szavad, és határtalanul csodáltalak.

– Ismétlem, Laura, nem így volt – szólt Liam bosszúsan. – Ha te tényleg így emlékszel a kapcsolatunkra, mindenképpen el kell beszélgetnünk egymással egy pohár ital mellett.

– Borzasztóan erőszakos vagy, Liam. – Az asszony kezdett belefáradni a vitatkozásba. – Nem lehetséges, hogy csak azért erőlteted a dolgot, mert nem vagyok olyan könnyen kapható, mint régen, és ez kihívást jelent?

– Egyáltalán nem olyannak ismertelek, mint aki könnyen kapható – kapta fel a hangját ingerülten a férfi.

Laura felsóhajtott. Mitévő legyen?

Magánemberként nem akarta többé látni Liamot, hiszen túlságosan is jól emlékezett a fájdalomra, amelyet a férfi okozott. De a Shipley Kiadó tulajdonosaként nem kerülheti el a találkozást. A tárgyalásokon előbb-utóbb részt kell vennie, ezért jobb, ha minél hamarabb tiszta vizet öntenek a pohárba. Pillanatnyilag azonban nem tartotta időszerűnek elárulni, hogy Laura Shipleynek hívják.

– Esetleg félsz, hogy a férjednek kifogása lenne a találkozásunk ellen? – kérdezte óvatosan Liam.

– Mintha már túl lennénk ezen a témán. A férjemet hagyjuk ki a játékból! – mondta türelmét vesztve az asszony. Robertről és a házasságáról nem akart Liammal társalogni. Később talán üzleti kapcsolatban lesznek majd egymással, de a magánéletébe nem kívánta beavatni.

– Rendben van – egyezett bele Liam. – És most hogyan tovább? Átjössz hozzám egy italra? Vagy keresselek meg én téged holnap?

– Ez úgy hangzik, mint valami fenyegetés.

Valószínűleg annak is szánta.

– Ha úgy gondolod… – felelte a férfi harapósan.

– Óva intelek, Liam. Én másként reagálok a fenyegetésekre, mint amire számítani szoktak. – Az asszony hangja ridegen csengett.

– Jóságos ég, Laura! Régen nem voltál ilyen nehéz eset.

Régen sok minden nem voltam, ami most vagyok, gondolta az asszony. S épp, mert annyira megváltozott, elég erősnek és öntudatosnak érezte magát ahhoz, hogy elfogadja a meghívást. Liam nem tudja többé kibillenteni a lelki egyensúlyából. Legalábbis ezt remélte.

– Jól van, Liam, átmegyek hozzád a szállodába – mondta kegyesen.

– Miért nem tudtad ezt már tíz perccel ezelőtt mondani?

– Nem akartam megkönnyíteni a dolgod.

Liam felsóhajtott.

– Tartok tőle, hogy az egész életemet meg fogod nehezíteni.

Laura felnevetett.

– Igazad lehet. Félórán belül ott vagyok.

Felhajtotta a takarót, és kipattant az ágyból.

– Behűtött pezsgővel várlak – ígérte rekedten a férfi.

– A félreértések elkerülése végett tudnod kell, Liam, hogy nincs mit ünnepelnünk.

– Neked talán nincs, de nekem van. Majd később elmesélem.

Miután Laura felöltözött, összehúzott szemmel vizsgálgatta magát a tükörben. Vajon mit akar ünnepelni Liam? S miről akar beszélgetni? Aligha a Josie világáról.

És ha mégis szóba hozná az új regényét? Mit tegyen ő akkor?

3. FEJEZET

A szállodába érkezve Laura kutatva nézett körbe az előcsarnokban, de Liamot sehol sem látta. Ez pedig csakis egyet jelenthetett.

– Szóljon, kérem, Mr. O’Reillynek, hogy megérkeztem – kérte dühösen a recepcióst.

– Máris, asszonyom. – A nő barátságosan rámosolygott, és tárcsázta Liam szobáját. Rövid beszélgetés után odafordult Laurához: – Mr. O’Reilly kéri, hogy fáradjon fel a lakosztályába a harmadik emeletre…

– Mondja meg neki, kérem, hogy a recepciónál várok rá, pezsgővel, vagy a nélkül – vágott közbe az asszony idegesen.

Hogy merészeli ez az alak a lakosztályába kéretni? Csak azért, mert beleegyezett, hogy átjön hozzá egy italra? Kinek tartja őt? Pontosabban minek?

A recepciós újból telefonált, majd udvarias mosollyal közölte:

– Mr. O’Reilly azonnal itt lesz.

– Köszönöm.

Laura leült az egyik fotelba. Mialatt Liamra várt, arra gondolt, egyáltalán akar-e bármit is inni a férfival. Hallatlan, milyen pimasz alak! Azt hiszi, hogy egy pohár ital, és…

– Szívesen mondanám, hogy milyen szép vagy, ha mérgelődsz – hangzott fel a férfi vidám hangja –, de kétlem, hogy jelen pillanatban bókot szeretnél kapni tőlem.

Az asszony dühösen fordult Liam felé. A férfi arca csaknem egy magasságban volt Lauráéval, mert időközben lehajolt. Ma már másodszor ijesztette meg a váratlan felbukkanásával.

Laura úgy ült le, hogy szemmel tarthassa a liftet, mégsem vett észre semmit.

– A lépcsőn jöttem – jelentette ki Liam, mintha olvasott volna az asszony gondolataiban.

– A harmadik emeletről? Gyalog?

Laura hitetlenkedve nézett rá. Míg együtt voltak, néha még az is nehezére esett a férfinak, hogy a hálószobából átmenjen a konyhába.

Liam mosolygott.

– Mióta visszatértem Írországba, sokat túrázom. – Hirtelen elkomorodott az arca. – Segít nekem, sőt volt, amikor egyedül ez mentett meg.

– Jó neked. – Laura nem akart közelebbit megtudni. – A pezsgőt, úgy látom, nem hoztad.

– A bárban rendeltem meg.

Hát ez meg mit jelentsen? – morfondírozott az asszony, miközben felkelt a fotelból. Liam kezdettől fogva a bárba akarta hívni? Vagy most sebtében a lakosztályából hívta fel a bárpincért, hogy hűtse be a pezsgőt?

– Túl sokat töröd a fejed – jegyezte meg a férfi. Belekarolt az asszonyba, úgy kísérte a bárba. – Eszméletlenül jól nézel ki – súgta csodálattal.

Laura meglepetten nézett végig magán. Talán nem jó öltözéket választott? Nem akart sem feltűnőnek, sem csábítónak látszani, ezért egy elegáns fekete nadrágot, hozzá fekete selyemblúzt vett fel.

Helyet foglaltak az asztalnál, a pincér kitöltötte a pezsgőt. A nőnemű vendégek nagy érdeklődéssel mustrálták Liamot. Ez már mindig így lesz, gondolta az asszony keserűen. Liam állandóan magára vonta a nők figyelmét, mindegy, hogy milyen korúak voltak.

– Nos, Laura, milyen következtetésre jutottál? – Liam derűsen nézett az asszonyra.

Ez az ember túl okos, futott át Laura fején, de igyekezett eltitkolni. Fesztelenül hátradőlt a széken.

– Milyen szempontból? – kérdezett vissza mintegy mellékesen.

– Talán feltűnt, hogy megváltozott a külsőm.

Laura megvonta a vállát.

– Mindketten nyolc évvel lettünk idősebbek, Liam.

– Ügyes – mosolygott a férfi –, de nem válasz a kérdésemre.

– Őszintén szólva nem is értem, mire akarsz kilyukadni.

Liam összehúzta a szemét.

– Ő milyen ember?

– Kicsoda? – kérdezte az asszony ridegen. Alig sikerült megőriznie a tartását.

– A férfi, akihez hozzámentél.

Laura hűvösen mérte végig Liamot.

– Robert a legkedvesebb, legtapintatosabb, legcsodálatosabb ember, akit csak ismertem.

Liam sötéten nézett maga elé. Nyilvánvalóan nem tetszett neki, amit hallott.

– És milyen az ágyban?

Az asszonynak csaknem torkán akadt a pezsgő.

– Hogy merészelsz ilyesmit kérdezni? – támadt a férfira, miután ismét meg tudott szólalni. Letette a poharát az asztalra. – Mit képzelsz magadról? Nincs jogod…

– Ennyire rossz? – nézett rá eltűnődve Liam.

– Mit akarsz ezzel? – Laura arcát elöntötte a pír a dühtől.

– Túlságosan izgatottan és hevesen reagálsz – heccelte a férfi. – Most pedig az következik, hogy a kedvessége, figyelmessége és csodálatos lénye sokkal fontosabb, mint az, hogy jó legyen az ágyban.

Az asszony a táskájáért nyúlt.

– Tévedsz, Liam. De nem szeretnék veled beszélgetni sem Robertről, sem a házasságomról. – Felállt, megvető tekintettel végigmérte a férfit. – Valóban megváltoztál az utóbbi nyolc évben. Sajnos, nem az előnyödre.

– Egek! Laura, kérlek, ülj vissza – kérte fáradtan a férfi. – Jól van, elismerem, nem kellett volna megjegyzéseket tennem a férjedre – tette hozzá, ám megbánásnak nyoma sem volt a hangjában. Sőt úgy hangzott, mintha meg lenne győződve az igazáról. – Bocsáss meg! Rendben?

– Nem, egyáltalán nincs rendben – felelte hajthatatlanul az asszony.

Liam megragadta Laura kezét.

– Fel sem merül benned, hogy féltékenységből viselkedem így? Hiszen hajdanán rólam állítottad, hogy csodálatos vagyok.

– Régebben ezt gondoltam, csakhogy ma már szét tudom válogatni a búzát az ocsútól – nevetett fölényesen az asszony.

A férfi arca semmit sem árult el a belsejében forrongó dühből.

Laura szándékosan sértegette Liamot. Bosszantotta, hogy az így beszélt a férjéről. Sosem engedte meg, hogy bárki is becsmérelje Robertet, aki életének legnehezebb időszakában mellette állt.

Megdöbbentette viszont, hogy Liam féltékenységet emlegetett. De aztán arra gondolt, bizonyára bosszantja a férfit, hogy már nem őt, hanem Robertet csodálja. Néhány pillanatig azt hitte, talán Liam egykoron mégis érzett valamit iránta, de azonnal el is hessegette a gondolatot. A férfi féltékenysége nem egyéb, mint önzés és sértett büszkeség.

– Figyelmeztettelek, Liam – mosolygott fásultan a mi kapcsolatunk hiba volt. – Ha egyáltalán összekötött valaha is valami, ma már nyoma sincs ilyesminek. Csak régi barátok vagyunk, akik…

– Szerelmesek voltunk, Laura! – hördült fel a férfi. – Ne tégy úgy, mintha semmi sem lett volna köztünk!

Az asszony elsápadt, úgy érezte, jeges kéz szorítja össze a torkát. Éppen az ő számára lehetetlenség úgy tenni, mintha semmi sem lett volna közöttük. Pedig mindent elkövetett, hogy ennek az időnek még az emlékét is száműzze a gondolataiból. Semmi szükség rá, hogy Liam emlékeztesse, mennyire szerették egymást.

– Ülj vissza, Laura! – kérlelte szelíden a férfi. – Ígérem, ezután megpróbálok vigyázni, nehogy megbántsalak.

– Megpróbálsz vigyázni? – rázta meg a fejét felháborodva az asszony. Hihetetlen, mit megenged magának ez az alak! – Ha meg akarsz győzni, hogy maradjak, valami jobbat találj ki!

Liam bűnbánóan mosolygott.

– Ne felejtsd el, hogy néha olyasmiért is megsértődsz, amit nem is sértésnek szántak!

– Ez lenne a bocsánatkérés azért a sok sértegetésért, amit a fejemhez vágtál?

– Őszintén szólva, igen.

– Tényleg te vagy a legfaragatlanabb alak, akit csak ismertem – ereszkedett hitetlenkedve a fotelba az asszony.

A férfi mókás fintort vágott.

– Legalább van valami, ami megkülönböztet a többi barátodtól.

– A durvaság nem erény, Liam.

– Majd igyekszem nem elfelejteni. – A férfi újra pezsgőt töltött a poharakba, s az egyiket Laurának nyújtotta. – Most pedig koccintsunk!

Talán az új regényére akar koccintani? – töprengett az asszony. Ha igen, akkor mit tegyen? Laura képtelen lett volna megjátszani, hogy sejtelme sincs róla. Nem akarta becsapni a férfit, de az igazságot sem mondhatta meg.

– Mire? – nyelt egyet zavartan.

– Mondjuk, a régi szerelemre és az új barátságra – javasolta Liam.

Laura kipréselt egy mosolyt. Megkönnyebbült, mert alaptalannak bizonyult a feltevése. De az új távlatok sem tűntek jobbnak.

– Az elsőt már régen elfelejtettem, a második pedig felettébb valószínűtlen – felelte.

– Akkor koccintsunk egyszerűen csak kettőnkre!

– Miránk?

– Meséltél neki rólunk? – faggatózott Liam, miután ittak néhány korty pezsgőt.

Laura hallgatott.

– Robertnek? – kérdezett vissza néhány másodperc múlva, hogy időt nyerjen.

– Természetesen. Ki másnak? Vagy több férjed is volt? – nevetett a férfi. – Mikor mentél hozzá? Csak azért kérdezem, mert érdekel. Semmi egyéb oka nincs.

– Roberttel úgy hét és fél éve kötöttünk házasságot.

– Akkor nem volt több férjed – állapította meg Liam. – Hamar megvigasztalódtál a szakításunk után.

– Még mindig nem olyan gyorsan, mint te – vágott vissza azonnal Laura. – Mire a géped leszállt Los Angelesben, már vőlegény voltál, néhány héten belül pedig házasember.

Az asszony túlontúl jól emlékezett, milyen gyötrelmesen érezte magát, amikor felfedezte a Liam és Diana Porter kapcsolatáról szóló cikket, és látta az esküvői fotókat az újságban. Mintha szakadékba zuhant volna. Ha Robert nem áll mellette…

– Úgy tűnik, mindketten gyorsan kihevertük a válást – szögezte le a férfi. – Szeretett bácsikád egyetértett a választásoddal?

Laura óvatosan az asztalra tette a poharat. Keze annyira reszketett, hogy félt, kilötyögteti a pezsgőt.

Tizenhat éves volt, amikor szülei meghaltak egy autóbalesetben. Nagybátyján kívül, aki nem volt vér szerinti rokona, egyetlen hozzátartozója sem maradt. Szülei a bácsikáját nevezték ki a végrendeletük végrehajtójának. Ő gondoskodott róla, hogy Laura bentlakásos iskolába kerüljön, majd elvégezze az egyetemet.

Liammal sokat beszélgettek a nagybátyjáról, akit az asszony nagyon szeretett, de a férfiak sohasem találkoztak személyesen. Liamot valószínűleg egyáltalán nem érdekelte, hogy fél évig tartó viszonyuk alatt megismerje Laura rokonait. Nem vette ennyire komolyan a kapcsolatukat.

– A magánéletemhez semmi közöd, Liam – válaszolt hűvösen. – Engem sem érdekel a tied.

– És a szakmai fejlődésem? Nem szeretnéd tudni, mit…

– Nem! – vágott közbe ellentmondást nem tűrően az asszony. Ha most Liam arról kezdene mesélni, hogy a Shipley Kiadóval tárgyal az új regénye megjelentetéséről, az nagyon kényelmetlen lenne neki. – A szakmai fejlődésedről sem akarok hallani. – Az órájára pillantott, s valamivel nyugodtabban tette hozzá: – Amúgy is mennem kell. Késő van.

– Pontban tizenegykor visszaváltozol Hamupipőkévé?

Laura megcsóválta a fejét.

– Nem ismered te az én mesémet, Liam.

Liam széttárta a kezét.

– Az én anyámnak nemigen volt ideje a mesélésre. Nagyon sokat kellett dolgoznia édesapám halála után, hogy eltartson bennünket a három húgommal.

Liam hétéves volt, amikor az apja meghalt. Laura alig tudta elképzelni, hogyan volt képes Mary O’Reilly egyedül felnevelni négy gyereket. Bizonyára nagy segítséget jelentett a családnak, hogy a huszonöt éves fiú sikeres szerző lett rögtön az első könyvével. Addig nem lehetett könnyű az életük.

Az asszony azonban most nem akart Liam sanyarú gyerekkorával foglalkozni. Nem engedhette meg magának, hogy felébredjen benne a részvét a férfi iránt.

– Édesanyád és a testvéreid jól vannak? – érdeklődött puszta udvariasságból.

A családjára gondolva Liam elmosolyodott.

– Igen, nagyon jól. Anyám egy szép kertes házban él Írország nyugati partján, a húgaim férjhez mentek, boldogan élnek. Összesen tizennégy gyerekük van.

– Édesanyád örül az unokáinak, ugye? – mosolygott Laura is.

– Igazán akkor örülne, ha lenne egy fiam, aki továbbviszi a nevünket.

– Akkor tenned kell valamit az ügy érdekében – jegyezte meg az asszony. – Van esetleg remény arra, hogy belátható időn belül változtathatsz ezen a helyzeten?

– Nincs – felelte komoran a férfi.

– Szegény anyukád – sóhajtott Laura. – Köszönöm a pezsgőt, Liam – állt fel hirtelen. – Nagyon ízlett.

– De a társaságom már kevésbé tetszett, ugye?

Liam is felállt.

Az asszony azt kívánta, bárcsak ne állnának ilyen közel egymáshoz. Érezte a férfi illatát, testének melegét, ugyanakkor szeretett volna közömbös maradni.

– Ugyan, minden rendben van – legyintett. – Kellemes időtöltést kívánok neked Londonban. Talán még viszontlátjuk egymást valamikor. Mondjuk, nyolc év múlva.

Ezzel sarkon fordult, és indulni akart, de Liam megfogta a karját.

– Kikísérlek az ajtóig. Ez a legkevesebb, amit tehetek, ha már haza nem vihetlek.

Laura elengedte a füle mellett a megjegyzést, de gyorsan kívül akart lenni az ajtón, minél messzebb a férfitól.

– Sokkal messzebbre mentél, mint az ajtó – állapította meg odakint a szálloda előtt.

– Nem akartalak zavarba hozni a vendégek előtt – mondta Liam, azzal lehajolt, és szájon csókolta az asszonyt.

Laura annyira meglepődött, hogy másodpercekig bénultan állt. Ám amikor érezte, hogy a forróság kezd szétáradni a testében, hirtelen magához tért. Kitépte magát a férfi öleléséből.

– Jobb lett volna, ha nem vagy ilyen bátor – sziszegte.

– De meg kellett tennem, legalábbis magam miatt. – Liam bűnbánó arcot vágott. – Tudom, hogy férjnél vagy, és bocsánatot kérek emiatt. Üzenem neki, hogy boldog ember.

– Semmit sem mondok neki – tajtékzott az asszony –, hanem elfelejtem, ami történt. Megvetlek téged. – Alig tudott uralkodni magán, legszívesebben felpofozta volna a férfit. – Egy nap majd te is kerülhetsz olyan helyzetbe, amelyen képtelen leszel úrrá lenni. Vagy találkozol valakivel, aki ugyanúgy viselkedik veled, ahogyan most te velem. Szeretnék akkor ott lenni.

Liam felvonta a szemöldökét.

– Csak nem bosszúra szomjazol, Laura? Nem ismerlek erről az oldaladról.

Sok mindent nem tudsz te még rólam, dohogott magában az asszony. Egy kissé maga is sajnálta, hogy többé már nem az a gondtalan, boldog fiatal lány, aki nyolc évvel azelőtt volt. Az idő kerekét azonban nem lehet visszafelé forgatni.

– Nem, nincs bennem bosszúvágy – mondta fáradtan. – Csak szeretnék már otthon lenni. Holnap korán be kell mennem az irodába.

A férfi egy közelben várakozó taxihoz kísérte. Kinyitotta a kocsi ajtaját.

– Egyébként mivel foglalkozol? – tudakolta, mielőtt az asszony beszállt.

Laura egy pillanatig némán bámult rá. Kedve lett volna kibökni, hogy a Shipley Kiadó vezetésével. Szívesen gyönyörködött volna Liam döbbent arckifejezésében, de visszafogta magát. Nem lett volna helyes, pusztán a káröröm kedvéért megmondani az igazat.

– Lektorálással – felelte inkább.

Ezzel nem hazudott, hiszen valamennyi kiadandó kéziratot átnézett személyesen. S mivel komolyan vette a munkáját, alaposan tájékozódott mindenről.

– Igen? – A férfit lenyűgözte a válasz. – És milyen…

– Érdekes este volt, Liam – szakította félbe Laura, s beült az autóba. – Most azonban mennem kell.

– Szeretném, ha találkoznánk még.

– Ez sajnos, lehetetlen. Jó éjszakát, Liam! – Ezzel az asszony becsukta a kocsi ajtaját, bemondta a sofőrnek a címet, aki azonnal indított. Nem nézett vissza, bár biztos volt benne, hogy Liam figyeli őt a járdáról.

Kis idő múlva felengedett benne a feszültség. Kezdettől fogva tudta, hogy nem jó ötlet találkozni Liammal. Csak azért engedett a kérésének, mert el akarta kerülni, hogy a férfi keresni kezdje. Hamarosan azonban úgyis ki fog derülni, ki és mi ő valójában. Akkor meg miért kellett idejönnie, és egy órát eltöltenie vele a szállodában? Minden más jobb lett volna, mint ami történt. És az a csók! Még mindig magán érezte Liam ajkát, s ez tagadhatatlanul kellemes, bizsergető érzés volt.

Hogy lehetséges, hogy a teste még mindig így válaszol? Dacára a történteknek, a fájdalomnak és csalódásnak, amelyet el kellett viselnie, még mindig kívánta a férfit. Ez a felismerés zavarta, kibillentette a lelki egyensúlyából. Dühös volt Liamra és saját magára is. Mindez persze nem sokat segített. Hűvösnek, összeszedettnek, öntudatosnak akart látszani. És szentül elhatározta, hogy ez így is lesz a következő találkozásukkor.

Otthon teljes világosság fogadta. Egyenesen a konyhába ment. Tudta, hogy Amy, a házvezetőnő a tévé előtt egy kanna tea társaságában várja.

Amy Faulkner már húsz éve Robert házvezetőnője volt, amikor Laura odakerült. Az idős asszony lányaként fogadta, és az első pillanattól kezdve jól megértették egymást. Laura különösen az utóbbi két évben örült nagyon, hogy Amyre támaszkodhat.

Az asszony mosolyogva üdvözölte, és lehalkította a tévékészüléket.

– Szép estéje volt, Mrs. Shipley?

Azt aztán igazán nem lehet állítani, gondolta Laura.

– Csak egy üzleti megbeszélésen vettem részt – felelte. – Itthon minden rendben van?

Az asszony mosolygott.

– Igen. Bobby mélyen alszik. Akkor sem ébredt fel, amikor ön elment hazulról.

Laura szórakozottan bólintott.

– Még benézek hozzá, mielőtt lefekszem. Köszönöm, hogy beugrott helyettem – mosolygott hálásan.

– Tudja, hogy szívesen teszem – válaszolta Amy kedvesen. – Önnek nincs könnyű dolga, nálam meg jó kezekben van a fiú.

– Igen, szerencsére. – Laura szeretettel szorította meg az asszony kezét. – Még egyszer köszönöm.

Óvatosan felment az emeletre, s vigyázva nyitotta ki a hálószobája melletti szoba ajtaját. A kék őrlámpa halvány fényénél leült az ágy melletti hintaszékbe, és rajongással figyelte az alvó gyereket.

Csak a feje és a válla látszott ki a takaró alól. Sötét, hullámos fürtjei lágyan keretezték a hófehér arcocskáját, hosszú, fekete szempillái békésen simultak az egyébként szikrázóan kék szemére.

Ifjabb Robert Shipley hétéves, jó eszű, élénk fiúcska volt. Bobbynak becézték.

Laura imádta a fiát. Miatta nem akart Liammal a magánéletéről beszélni. Bár Mary O’Reilly semmit sem sejtett, volt egy fiúunokája, aki után annyira vágyakozott. Igaz, nem O’Reilly volt a neve, pedig Liam volt az apja.

4. FEJEZET

– …és ide akar jönni tárgyalni.

Laura nem értette Perry szavait. Azóta nem tudott rá figyelni, amióta néhány perccel ezelőtt a férfi megemlítette, hogy Liam felhívta.

– Bocsáss meg, Perry – nyelt egyet zavartan –, ismételd el, kérlek, amit mondtál!

Megpróbálta összeszedni magát. Éjjel rosszul aludt, gondolatai összevissza kavarogtak.

Mintegy hét és fél éve kötött házasságot Roberttel. Azóta rettegett, hogy Liam egyszer visszatér az életébe. Félt tőle, hogy a férfi magának követeli majd Bobbyt. Elég, ha csak egyszer a gyerekre pillant, máris tudni fogja, hogy ő az apja, az asszony azonban még képtelen lett volna bevallani ezt. Liam nyolc évvel ezelőtt, amikor kilépett az életükből, eljátszotta minden szülői jogát.

Természetesen a férfi akkor mit sem sejtett róla, hogy Laura terhes. Elutazásakor az asszony még maga sem tudta. De ha csak egyszer is megkeresi telefonon vagy levélben, Laura elmondta volna neki.

Akkoriban szörnyen magányosnak és tanácstalannak érezte magát. Gyűlölte Liamot, soha többé nem akarta látni. Idővel azonban érzései csillapodtak, nem utolsósorban azért, mert Robert csodálatos férj és apa volt.

Később az asszony már úgy látta a Liammal való kapcsolatát, hogy ő volt az, aki ráakaszkodott a férfira. Liam nem viszonozta az érzelmeit, bár természetesen nem volt ártatlan abban, ami történt, hiszen készségesen kezdett viszonyt Laurával.

Laura ma már józanabbul, távolságtartóbban szemlélte az eseményeket, de ez még nem jelentette azt, hogy megbocsátott volna, vagy hogy újra találkozni szeretett volna a férfival. A Josie világát azonban, amelyet Perry tett három hete az asztalára, nem vehette semmibe. A kézirat kitűnő volt, a főszerkesztő nem tudhatta, ki a valódi szerző. Ő viszont az első oldalak után felismerte Liam stílusát.

– Liam O’Reilly elhatározta, hogy még ma este visszautazik Írországba – ismételte türelmesen Perry. – Indulás előtt ide akar jönni, hogy megbeszéljük a szerződést.

– Reilly O’Shea – javította ki Laura, hogy időt nyerjen.

Liam ide akar jönni az irodába! Talán ragaszkodik majd hozzá, hogy beszéljen a tulajdonossal is.

– Mit mondtál neki?

– Hogy bár ma kevés az időm, később visszahívom.

Miért akar Liam ilyen hirtelen visszautazni? Van ennek valami köze az előző napi vitájukhoz? Laura ezt elképzelhetetlennek tartotta, bár a férfi szempontjából nem alakult kedvezően az este.

Végül is mindegy, miért indul haza hamarabb, gondolta. A fontos az, hogy ide akar jönni.

– Te és David meg tudjátok oldani a dolgot, ugye?

David volt a kiadó jogi osztályának vezetője.

Perry habozott a válasszal.

– Az attól függ, hogy kivel állunk szemben. Ez rendkívüli helyzet, Laura – ráncolta a homlokát a férfi. – Legjobb lenne, ha te tárgyalnál vele.

Nem, az teljességgel lehetetlen! Az asszony hátradőlt a székében. Fekete nadrágkosztümjében, fehér selyemblúzában a sikeres üzletasszonyt testesítette meg. Tisztában volt vele, hogy huszonkilenc évesen fiatal egy kiadóvállalat vezetéséhez, ezért nem mondhatott le az efféle külsőségekről, mint az elegáns, némi szigort kölcsönző megjelenés.

– Mindig jól elboldogultál a különleges helyzetekkel, Perry – bátorította bizakodó mosollyal a férfit.

Perry törekvő munkatárs volt, tetszett a hiúságának, hogy egy neves kiadóvállalat főszerkesztője lehet. Laura azt remélte, semmiképp sem fogja hagyni, hogy kétely ébredjen benne a tárgyalókészsége iránt.

– Ez igaz – sóhajtotta a férfi. – Csakhogy ebben az esetben fogalmam sincs, mit csináljak. Meg akarom szerezni a kiadási jogot, O’Reilly aláírását akarom látni a szerződésen, mielőtt meggondolja magát, és máshoz viszi a kéziratot. De nem tudom, hogyan tárgyaljak vele úgy, hogy ne áruljam el, ismerem a valódi kilétét. És hogyan győzzem meg, hogy O’Reilly néven adja ki a könyvét? Nem szeretném elijeszteni.

– Nem hiszem, hogy olyan könnyű lenne megijeszteni – mondta Laura bágyadt mosollyal.

– Ennek ellenére azt hiszem, neked kellene kézbe venned a dolgot.

– Akkor túlságosan is fontosnak érezné magát, pedig arról szó sincs – vágott közbe élesen az asszony. – Talán az lenne a legjobb, ha közölnéd vele, hogy nincs számára időd. Különben is, miért csak most szólt?

– Laura, ha nem állapodunk meg ma, elviszi a kéziratot – vetette ellen Perry némi habozás után.

Az ismeretlen szerzőknek gyakran hónapokig kell várniuk, amíg a kiadók válaszolnak a kéziratukra, futott át Laura agyán. Liam örülhetne, hogy a Shipley ilyen gyorsan kapcsolatba lépett vele, ehelyett nagyképűen és fontoskodva törtet előre. De mit is várhatnának tőle? Hiszen ő Liam O’Reilly, nem pedig Reilly O’Shea.

– Gondolom, szívesen kitennéd a szűrét, Laura. Hidd el, én is. – Perry felállt, és idegesen járkálni kezdett. – De a regény miatt nem engedhetjük meg magunknak.

– Nem becsülöd túl magad egy kicsit? – kérdezte az asszony. Idegesítette, hogy Liam már a tárgyalások kezdetekor feltételeket szabott. – Ez az ember nehéz tárgyalópartnernek látszik.

És nemcsak annak látszik, az is, állapította meg magában. Előző este megfigyelhette, milyen rámenős a férfi. Még felfuvalkodottabb és öntörvényűbb, mint valaha. Mivel az utóbbi években egyetlen sor sem jelent meg tőle, viselkedhetett volna valamivel szerényebben és tartózkodóbban.

Másrészt Laura ugyanolyan jól tudta, mint Perry, hogy a Josie világa hatalmas siker lesz. Háttérbe szorítja Liam összes eddigi könyvét. Csodálatos történet. Egy kislányról szól, aki egy ír falucskában nő fel. A probléma az volt, hogy Liam pontosan tudta, mennyire jó a regénye.

– Mindegy, milyen nehéz ember a pasas, én akarom ezt a könyvet – jelentette ki sötét ábrázattal Perry.

– Akkor ülj le vele, és alkudd ki a feltételeket! – tanácsolta nyugodt hangon Laura.

– És ha kérdéseim volnának hozzád?

– Felhívhatsz. – Az asszony az órájára pillantott. Semmiképpen sem fordulhat elő, hogy Liam bejöjjön az irodába. – Fél tizenegy van. Beszélj meg vele egy találkozót négyre.

Addig ő már útban lesz Bobbyért az iskolába. Amynek igaza van. Nem könnyű dolgozó nőnek és anyának lenni egyszerre. De a házvezetőnő segítségének és a kiadó vezetőségének hála, Laura egész jól elboldogult. Persze mindennek megvolt az ára: a magánélete. Az asszony nem sokat törődött ezzel. Sokkal többet elért az életben, mint amire valaha is számított.

– Így nem gondolhatja, hogy összetöröd magad miatta – tette hozzá. – Ne felejtsd el, milyen erőszakos volt ma a telefonban, s már meg is kaptad a választ a kérdésre, hogy kivel tárgyalsz.

– Igazad van – bólintott Perry. – Bocsáss meg, kicsit felhúztam magam. Mindjárt odaszólok neki, hogy négykor ráérek. Szoríts nekem, és kívánj szerencsét!

– Úgy lesz – mosolyodott el Laura. Liam nem könnyű eset, ezt ő is tudta. Megkönnyebbült, amiért nem neki kell tárgyalnia vele.

– Mondtam, uram, hogy Mrs. Shipley nem ér rá… Nem törhet be csak úgy hozzá! – hallatszott Laura titkárnőjének izgatott hangja. A tiltakozás azonban hiábavaló volt, mert az iroda ajtaja hirtelen kivágódott.

– Nahát!

Liam O’Reilly állt meg felbőszülten a küszöbön. Dühödten méregette Laurát hatalmas íróasztala mögött.

Csak négykor kellene megérkeznie, mit keres itt három órakor? – villant át az asszony fején.

Ruth, a vörös hajú, alacsony titkárnő, a kitűnő, mindig nyugodt munkatárs most magából kikelve gesztikulált. Szemmel láthatóan felháborította a férfi viselkedése.

– Sajnálom, Mrs. Shipley, ez az… úr mindenáron beszélni akar önnel. De mivel nem kért előzetesen időpontot…

– Mondtam ennek az… ifjú hölgynek, hogy nekem nincs szükségem időpontra, ha beszélni akarok veled. – Liam szeme veszélyesen villant.

Laura letette a tollát az asztalra, s megnyugtatóan mosolygott a titkárnőjére.

– Nincs semmi baj, Ruth. Mr. O’Reilly egy… ismerősöm.

Ruth vetett még egy dühös pillantást a betolakodóra, majd Laurához fordult.

– Ha tényleg nincs gond…

– Minden rendben – erősítette meg az asszony.

Természetesen semmi sem volt rendben. Hogy merészelt ez az alak idejönni? Lehet, hogy kezdettől fogva tudott mindent?

– Szép irodád van – nézett körül a férfi, miután Ruth elhagyta a helyiséget.

Valóban az volt, sőt fényűző. Az asztal és a roskadásig rakott könyvespolcok masszív tölgyfából készültek, a padlót vastag szőnyeg borította. De Liamot valószínűleg nem a berendezés érdekli. Vajon mit akar itt?

A férfi elindult Laura felé. Nem csoda, hogy Ruth meg akarta akadályozni, hogy bejöjjön, gondolta az asszony. Liam farmernadrágban, világos színű ingben, fekete zakóban, fenyegető testtartásával egyáltalán nem úgy festett, mint egy sikeres regényíró, vagy akár egy milliomos.

– Mrs. Shipley – szólalt meg csendesen, inkább csak magának mormolva a szavakat. Laura szinte sértésnek érezte.

– Mr. O’Reilly – sziszegte ugyanolyan gúnyosan az asszony. – Vagy Mr. O’Shea?

Ha már kiderült, hogy kié a kiadó, Laura úgy vélte, neki sem kell többé kíméletesnek lennie. Nem kell úgy tennie, mintha nem tudná, ki írta a regényt. Végül is nem csapta be a férfit, csak nem mondott el mindent. Liam nem kérdezte a férje nevét.

A kék szempár elgondolkodva kutatta az asszonyt. Laura úgy érezte, mikroszkóp alá került, s most szedik ízekre az életét.

– Buta kérdés – törte meg a már-már elviselhetetlennek tűnő csendet –, de áruld el, honnan tudtad, hol találsz meg?

– A portás mondta, hogy a legfelső emeleten van az irodád – felelte gúnyosan Liam.

– Nagyon vicces – húzta el a száját Laura. – Tudod, hogy nem így értettem.

– Valóban? – dörögte a férfi mérgesen. – Áruld el nekem, jó játék volt két napig az orromnál fogva vezetni engem?

– Hogyan? – nézett az asszony döbbenten. – Én nem játszottam veled.

– Nem? Tegnap délután sem te, sem Perry Webster nem árultátok el, hogy ismeritek egymást, pedig te vagy a főnöke. És tegnap este, amikor a szálloda bárjában ültünk, szándékosan elhallgattad, hogy tudsz az ittlétem okáról.

– Nem titkoltam el semmit szándékosan. Csak értelmetlennek tartottam…

– Ó, igen? Értelmetlennek tartottad? – Liam arca eltorzult a dühtől. Az íróasztal szélénél megállt, és rátámaszkodva egészen előrehajolt. – Majd én megmondom, mi végre volt ez az egész kutyakomédia. Szántszándékkal a bolondját járattad velem!

– Nem igaz! – tiltakozott Laura.

– Ó, dehogynem, Mrs. Shipley – erősködött a férfi. – Azt tetted bizony.

Az asszony a fejét rázta.

– Hiszen mondtam neked, hogy férjhez mentem.

– De azt nem, hogy kihez.

– Miért mondtam volna? Egyáltalán nem érdekelt, amikor…

– Amikor…? Folytasd, Laura – csendesedett le hirtelen Liam.

– Felejtsd el! – legyintett elvörösödve az asszony. – Véleményem szerint te vagy az, aki valamit eltitkolt. Álnév mögé bújtál.

– Te viszont kezdettől fogva tudtad, hogy én vagyok Reilly O’Shea! És kihasználtad a helyzeti előnyödet, hogy bosszút állj.

– Hogy bosszút álljak? – ismételte magából kikelve Laura. – Ha ezt hiszed, rosszul ismersz engem, Liam. Túlbecsülöd a szerepedet, amelyet egykor az életemben játszottál.

Sokáig farkasszemet néztek egymással. Az asszony szentül elhatározta, hogy nem ő fogja elsőként elfordítani a fejét, de nyilván Liam is hasonlóképpen gondolta.

Ekkor, mintegy varázsütésre, megváltozott a hangulat közöttük, a harag elszállt.

– Valóban azt tenném? – kérdezte Liam csendesen.

Laura még mindig nem vette le a tekintetét a férfiról.

– Mit? – kérdezte halkan.

– Tényleg túlságosan nagyra értékelem azt, ami köztünk volt?

Egy csapásra elszállt a varázs. Az asszony hűvösen rázta meg a fejét.

– Tegnap már elmagyaráztam neked, Liam. Akkoriban túlságosan is fiatal és könnyen lelkesedő lány voltam. Te pedig az idősebb, tapasztaltabb férfi, akinek hízelgett…

– Tisztában voltam a korkülönbséggel. – Liam kiegyenesedett. – Nem kell ezen lovagolnod. De ha már szóba került az idősebb férfi – húzta össze a szemét –, amennyire én tudom, Robert Shipley sem volt valami fiatal…

– Már mondtam, nem akarok veled Robertről beszélni – ellenkezett ingerülten Laura, de Liam rendületlenül folytatta:

– Mr. Shipley ötvenhárom éves volt, amikor hozzámentél, és…

Laura szintén fel akart állni.

– …ötvennyolc, amikor özvegyeként és egyedüli örököseként itt hagyott – fejezte be a mondatot a férfi.

Az asszony sápadtan ereszkedett vissza a székre.

Amit Liam mondott, nem volt pontos. Robert ötvenhárom éves volt, amikor összeházasodtak, és ötvennyolc, amikor meghalt. Laura az özvegye volt, ez eddig helyes. De nem ő volt az egyedüli örököse. Ő Robert Shipley vagyonának csak a felét örökölte, a másik fele nagykorúságától ifjabb Robert Shipleyt, Liam fiát illette.

5. FEJEZET

– Milyen jól informált vagy! – jegyezte meg közömbösen Laura. Elhatározta, hogy nem fogja kimutatni, mennyire nyugtalan. És ha Liam nem sejt semmit ifjabb Róbert Shipley létezéséről, mégsem annyira jól informált. – De még mindig nem válaszoltál az előző kérdésemre. Honnan tudtad, hogy Laura Shipleynek hívnak?

Liam megvonta a vállát.

– Nem volt nehéz kinyomozni. Az a taxi, amelyikkel tegnap este hazamentél, a szálloda előtt szokott várakozni. Ma reggel megláttam a sofőrt, és azt meséltem neki, hogy nálam felejtettél valamit. Megkérdeztem tőle, hová vitt téged.

– Ilyen egyszerűen ment? – sóhajtott fel az asszony. A saját autóját kellett volna használnia, de akkorra már hazaküldte Pault. Liam ezután beszélte rá, hogy igyanak meg valamit a szállodában.

– Igen – bólintott a férfi elégedetten. – Utána már nem volt bonyolult kideríteni a többit a ház lakóiról.

A gondolat, hogy ilyen könnyű megtudni valamit bárkiről, nem volt Laura ínyére. Eddig abban a hitben ringatta magát, hogy biztonságban van, most azonban felfedezte, mennyire sebezhető.

– Képzelheted, mennyire meglepődtem, hogy a tulajdonost Mrs. Shipleynek hívják, és ő a Shipley Kiadó vezetője! – Liam meglehetősen keményen ejtette ki a szavakat.

– Most pedig itt vagy – mosolygott derűsen az asszony. – Körülbelül negyven perc múlva megbeszélésed van Perryvel, ha jól tudom.

– Felejtsd el Perryt, veled akarok tárgyalni.

– Sajnálom, Liam, mással van találkozóm – hárította el Laura azonnal. – Rögtön indulnom kell.

– Mondd le!

Döbbenet, mire képes ez az alak, az önzése egyszerűen elviselhetetlen!

– Arról szó sem lehet – utasította vissza haragosan az asszony.

Általában Laura vitte reggelente a fiát az iskolába, Amy pedig érte ment tanítás után. A kivételt a kedd képezte, amikor is a házvezetőnőnek szabadnapja volt, ezért ma Laurának kellett elhoznia Bobbyt. Semmiképp sem akarta a sofőrjét küldeni maga helyett.

Liam leült a szemközti székbe, s egy darabig hallgatagon szemlélte az asszonyt.

– Te mindent nagyon komolyan veszel, ugye? – jegyezte meg végül. – A munkádat, a kiadót…

Laura gondolatai Bobbynál jártak, ezért szüksége volt néhány másodpercre, hogy felfogja, mit kérdezett a férfi.

– Természetesen – mondta felháborodva. – Lám-lám, neked is elég jók voltunk, hogy bennünket válassz.

– Ez igaz, de nem tudtam, hogy a tied a kiadó.

– Még semmit sem írtál alá, és semmiféle kötelezettséged sincs velünk szemben. De nekünk sem veled szemben. E tényeket figyelembe véve…

– Ne fáraszd magad! – vágott közbe a férfi. – Mi a véleményed a Josie világáról? Ne mondd, hogy nem olvastad, úgyse hinném el.

– Te még önteltebb vagy, mint nyolc évvel ezelőtt – nézett rá az asszony ingerülten.

Liamot hidegen hagyta az asszony megjegyzése, rezzenéstelen arccal kérdezte újra:

– Nos, mi a véleményed róla?

Laura felsóhajtott.

– Valószínűleg te magad is jól tudod, hogy a Josie világa csodálatos regény. Mind stilisztikailag, mind tartalmilag tökéletes.

– Komolyan gondolod?

Az asszony kutató pillantást vetett a férfira. Találkozásuk óta most először vett észre Liam hangjában némi bizonytalanságot. Talán mégsem olyan biztos a dolgában a sikeres író? Kételyei vannak a regényét illetően? Szó, ami szó, feszültnek látszott. Lehetséges, hogy elveszítette szerzői önbizalmát, mivel hosszú évek óta nem jelentetett meg semmit? Nem, ez nem valószínű, mindenesetre Laurának úgy tűnt, fontos számára a véleménye.

Legszívesebben kevésbé lelkesen nyilatkozott volna a kéziratról, hogy lefaragjon egy kicsit Liam önbizalmából. A szerződés szempontjából ez még jól is jött volna a kiadónak, de az asszony képtelen volt meggyőződése ellenére cselekedni. Még akkor sem, ha ezzel megnyirbálhatná ennek az erőszakos alaknak az önérzetét. Ráadásul nem mondana igazat, ha csepülni kezdené a regényt.

– Komolyan gondolom – felelte, és egy mozdulattal összehúzta a papírokat az íróasztalán. El akarta kerülni Liam győzedelmes pillantását. – Természetesen egy kissé kockázatos más néven kiadni.

– Mennyi idő alatt jöttél rá, hogy én írtam? – tudakolta a férfi, figyelmen kívül hagyva az asszony megjegyzését.

Már az első oldalon, gondolta Laura.

– Nemsoká – felelte mégis elővigyázatosan. – Perry azt hiszi, azért nem akarod a saját neveden kiadni a regényt, mert nem akarod még egyszer ugyanazt a felhajtást végigcsinálni, mint nyolc évvel ezelőtt.

– Éles eszű főszerkesztőd van – jegyezte meg gúnyosan Liam.

– Igen, szerintem is – bólintott az asszony. – És mivel láthatóan meg vagy vele elégedve, bizonyára nem jelent gondot, hogy vele folytasd a tárgyalást.

– Még valamit, Laura.

– Tessék – kapta fel a fejét érdeklődve az asszony. Liam gyengéd hangja gyanút keltett benne.

– Azt szeretném mondani… – kezdte a férfi, de ebben a pillanatban megszólalt a telefon. – Bizonyára hűséges buldogod, Ruth lesz az. Meg akar győződni róla, hogy nem bántottalak. Nyugtasd meg!

Az asszony mérges tekintetét a férfira villantva nyúlt a kagyló után. Valóban a titkárnője volt az.

– Máris megyek – mondta Laura, miután figyelmesen hallgatott egy darabig. Letette a telefont, majd felállt. – A kocsim készen áll. Ruth készít neked egy kávét, amíg Perryre vársz.

Liam is felkelt a székről. Laura egészen parányinak érezte magát mellette.

– Ruth valószínűleg a legszívesebben kitenné a szűrömet – szólalt meg Liam. – Egyébként nincs szándékomban sem négy órakor, sem egyéb időpontban Perryvel társalogni.

– Máshová viszed a kéziratot?

A Shipley Kiadónak ez bizonyára veszteség, de nekem mindenképpen jobb volna, gondolta Laura. Megkönnyebbülne, ha nem kellene Liammal találkoznia.

– Nem, ezt nem tervezem – válaszolta a férfi. – Úgy döntöttem, veled dolgozom inkább, mint Perry Websterrel.

– Így döntöttél – ismételte meg az asszony, mint aki nem hisz a fülének. Kábultan rázta meg a fejét. – Sajnálom, hogy csalódást okozok…

– Nem hiszem, hogy bármit is sajnálnál – felelt a férfi csendesen. – De akármit is akartál mondani, halasszuk holnapra, akkor úgyis találkozunk. Most siess! – Az órájára pillantott. – Már csak tíz perced van.

Ha most nem indulok el, késve érek az iskolához, gondolta Laura, mégis úgy állt ott, mint akinek földbe gyökerezett a lába. Mit képzel Liam magáról? Csak azért, mert ismert író, még semmit sincs joga előírni. Azt meg különösen nem, kivel dolgozik együtt a kiadónál. Ha úgy érzi, Perryvel nem jön ki, majd más szerkesztőt ajánlanak neki. Ő semmi esetre sem foglalkozik vele.

– Nem akartál ma este visszarepülni Írországba? – tudakolta, miközben felvette a táskáját.

– De igen, úgy volt. – Liam az asszonnyal együtt az ajtó felé indult.

– És? Megváltoztattad a tervedet? – faggatózott tovább Laura, mintha nem lett volna eléggé nyilvánvaló a tény. Liam kiderítette, hogy a Shipley Kiadó az övé, s most kedvet kapott egy kis macska-egér játékhoz. – Tulajdonképpen mindegy is – jegyezte meg hirtelen. – Tényleg nincs több időm.

– Veled mehetek? – kérdezte kajánul a férfi.

Laurát elfutotta a méreg.

– Nem! – kiáltott fel elvörösödve.

Liam rendíthetetlen volt.

– Akkor kérek a buldogodtól holnapra egy időpontot hozzád.

Az asszony megtorpant.

– Liam, én sem holnap, sem máskor nem fogok veled tárgyalni. Perry kitűnő szerkesztő, mindent meg tudsz vele beszélni.

– Nem, nem mindent.

Laurának nem tetszett a beszélgetés alakulása, most mégsem szállhatott vitába Liammal. Bobby fontosabb volt.

– Kérj annyi időpontot, amennyit csak akarsz, Liam – mondta türelmesen. – De holnap sem tudok többet mondani, mint ma.

– Ennyire fontos neked?

– Kicsoda?

Liam összefonta a kezét a mellén.

– A férfi, akivel találkozni fogsz. Ne tagadd, hogy férfi van a dologban! Látom a szemed csillogásán és az arcod ragyogásán.

– Valóban?

– Bizony. Mindig ilyen voltál, ha felizgattad magad, vagy ha boldog voltál.

Laura nem akarta tovább hallgatni, elege volt az emlékek felidézéséből, de még mielőtt kisietett a szobából, foghegyről odavetette:

– Viszontlátásra, Liam.

Az előszobán áthaladva biccentett a titkárnőjének, majd a lifttel a földszintre ment.

Mialatt Paul az erős forgalomban Bobby iskolája felé kormányozta az autót, Laura feszülten dőlt hátra az ülésen. Talán még sikerülhet időben odaérni az iskolába. Bobby nem ijedős gyerek, de csupán hétéves. Bizonyára nyugtalankodna, ha nem várná senki a kapunál.

– Percnyi pontossággal érkeztünk – jegyezte meg Paul, amikor leállította a kocsit a parkolóban.

– Köszönöm, Paul – szállt ki Laura megkönnyebbülten.

Amikor Liam azt állította, hogy kivirult a boldog izgalomtól, félreértette érzelmi megnyilvánulásait. Természetesen nem tudhatta, hogy ő mindig örül, ha láthatja a fiát. Izgalma nem volt egyéb, mint anyai büszkeség.

Az osztályterem ablakán keresztül figyelte Bobbyt, aki éppen a könyveit pakolta össze. Ő volt a legmagasabb az osztályában, de sötét, hullámos haja, kék szeme egyébként is feltűnővé tette. Hiszen Liam fia, gondolta Laura. Nagyon hasonlít az apjára, és nem csak külsőleg. Az egész tartása, mozgása olyan, mint a férfié.

Most először fordult meg az asszony fejében az a tétova gondolat, hogy beszélnie kellene Bobbyval az édesapjáról, mihelyt a fiú elég idős lesz hozzá. Azt viszont semmiképp sem akarta kockáztatni, hogy Liam beleszóljon a nevelésébe. Mindazok után, amit vele művelt, le akart mondani arról, hogy összehozza apát és fiát. Igaz, Bobbyval szemben ez nem egészen sportszerű. A gyerek nagyon szerette Robertet, akit apjának hitt, s a férfi halála mélyen elszomorította. Pedig az igazság az, hogy a vér szerinti apja él, és Laurában felmerült a kérdés, van-e joga egyáltalán ezt elhallgatni előtte.

Miért is bukkant fel Liam újra, hogy ennyi galibát okozzon?

– Miért vagy olyan mérges, mami? – hangzott fel váratlanul Bobby hangja. A gyerek megfogta anyja kezét, és kíváncsian nézett rá.

Laura elhessegette nyomasztó gondolatait.

– Csak azért ráncoltam a homlokom, mert törtem a fejem, hová mehetnénk enni valamit – mosolyodott el, miközben elvette az iskolatáskát a kisfiútól.

A csel bejött, Bobby figyelmét sikerült elterelnie. Elhatározta, ma nem gondol többé Liamra. Biztos volt benne, hogy a férfi kért egy időpontot Ruthtól, holnap tehát látni fogja. Akkor majd úgyis kénytelen lesz vele foglalkozni.

Miután bekaptak valamit Bobbyval és hazamentek, a kisfiú megírta a házi feladatait. Elalvás előtt Laura mesét olvasott neki. Addig sikerült is megfeledkeznie Liamról, de később, lefekvés után újra előtörtek az emlékek.

Nyolc évvel ezelőtt Liam a modern irodalomról tartott előadásokat az egyetemen, ahol Laura tanult. Az előadóterem zsúfolásig megtelt. Az egyetemisták közül mindenki olvasott legalább egyet Liam O’Reilly regényei közül, nagy volt az érdeklődés a híres író iránt.

Laura egyetlen szót sem fogott fel abból, amit a férfi mondott. Az első pillanattól elbűvölte Liam fellépése, kellemes hangja.

Az előadás után kábultan evett valamit a menzán, közben nyitott szemmel álmodozott a férfiról.

– Az egyik kontaktlencséje beleesett a teájába – hallotta meg váratlanul az igéző hangot.

Ezzel kezdődött a beszélgetésük, és szerencsétlenül végződő viszonyuk is. De abban a pillanatban Laura ebből mit sem sejtett, csak az számított, hogy álmai lovagja megszólította. Hangját, ír akcentusát sosem tévesztette volna össze senkiével. Pirulva nézett fel. Liam tálcával a kezében állt az asztal mellett. Sokáig nézték egymást szótlanul.

Laura megnedvesítette az ajkát, és szégyenlősen válaszolt:

– Nem teát iszom, és nem viselek kontaktlencsét.

Liam csakis különböző színű szemeire utalhatott.

A férfi elmosolyodott.

– Tudom. Természetesen azt nem, hogy nem teát iszik. – A tálcáját lerakta a lányéval szemben az asztalra. – De azt igen, hogy nem visel kontaktlencsét. Az előbb az órán feltűnt, milyen csodálatosan szép szemei vannak.

Laura félrenyelt.

– Észrevett?

– Igen. Második sor, harmadik szék balról. Leülhetek magához? – mutatott az üres székre Liam.

– Természetesen.

Vajon csak azért figyelt fel rám, mert oly nagy elragadtatással csüggtem rajta? – gondolta Laura.

– Érdekes volt az előadása – jegyezte meg bátortalanul.

A férfi leült, oldalról sanda pillantást vetett rá, majd elmosolyodott, mint aki tudja, hogy hallgatója egyetlen kukkot sem fogott fel belőle.

– Úgy? Annak találta…? Ne rémüljön meg – tette hozzá vidáman –, nem maga az egyetlen, aki majdnem elaludt közben. Tisztában vagyok vele, hogy a legtöbb egyetemista azért hajt, mert tudományos fokozatot akar elérni. Az odáig vezető út bizony néha elég unalmas.

– Nem, egyáltalán nem volt unalmas! – tiltakozott hevesen a lány. – Egészen… elbűvölt…

Azt nem árulta el, hogy nem az előadásra gondolt, hanem az előadóra.

– Bizonyítsa be! – mondta Liam két falat szendvics között.

Laura zavartan nyelt egyet. Ha a férfi azt tervezte, hogy vitatkozni fognak az előadásról, inkább rögtön megmondja neki az igazat.

– Meghívhatom ma este vacsorázni? – kérdezte váratlanul a férfi.

Hogyan? Liam O’Reilly meghívja vacsorázni? A lány tekintete éberen pásztázta végig a férfi arcát. Tényleg komolyan gondolja?

Liam nyugodtan viszonozta a pillantást.

– Ennyire nehezére esik dönteni? – ugratta Laurát, akiről lerítt a bizonytalanság.

– Tulajdonképpen nem… – felelte a lány némi habozás után. – De … miért akar engem meghívni?

– Mert még sohasem találkoztam senkivel, akinek ilyen szép szeme van.

Laura elfintorította az arcát.

– Azt hiszem, maga kinevet engem, Mr. O’Reilly.

– Azt hisz, amit akar – válaszolt Liam rekedten. – A meghívás érvényes. Egyébként szólítson Liamnak!

– Engem Laurának hívnak – mutatkozott be a lány. – Laura Carter.

– Nos, miután megismerkedtünk, még egyszer megkérdezem: meghívhatom vacsorázni, Laura?

– Igen – egyezett bele a lány.

Sejtelme sem volt, miért hívta meg a férfi. De azt tudta, hogy ő maga miért fogadta el a meghívást. A beszélgetés alatt Liam O’Reilly ezerszer annyira elbűvölte, mint az előadás alatt.

Az első közös este után sem derült ki, mi indíthatta a férfit arra, hogy meghívja őt. Minden elképzelhetőről csevegtek: könyvekről, művészetről, a lány terveiről. Liam azonban rendkívül tartózkodóan viselkedett, véletlenül sem adta jelét, hogy érdeklődne iránta. Búcsúzáskor mégis újabb találkozót kért.

Laura hamarosan minden szabad idejét a férfival töltötte. Liam még az előadásaira is magával vitte, a lány pedig rettenetesen büszke volt, hogy a kísérője lehet. A következő hónapban egyre közelebbről ismerte meg rajongása tárgyát.

Liam nem szerette azokat a nőket, akik ráakaszkodtak, túl sokat fecsegtek, akiknek nem volt önálló véleményük, humoruk. A túlságosan zárkózott vagy túlontúl nyitott nőket sem kedvelte, sem a túl kövéreket vagy túl soványakat. A lista végtelennek tűnt.

A lány igyekezett meggyőzni magát, hogy ő különbözik az ilyen nőktől. Egy idő után azonban teljesen elbizonytalanodott, már azt sem tudta magáról, hogy kicsoda valójában.

Most pedig Liam ismét keresztül akarja vinni az akaratát, különben nem követelné, hogy ő legyen a szerkesztője. Csakhogy nyolc év eltelt, és Laura ma pontosan tudja, kicsoda és hová tartozik. Ő Laura Shipley, Robert Shipley özvegye és a kiadó vezetője. Liam O’Reillynek nincs hatalma fölötte.

6. FEJEZET

– Mit csinálsz te itt? – fakadt ki Laura.

Liam az asszony naptárában lapozott.

– Megbizonyosodom róla, hogy ma délelőttre nincs beírva más megbeszélésed – felelte a férfi, majd elégedetten tette le a naptárat. Mivel előző nap időpontot kapott Laura titkárnőjétől, már egészen korán bejött az irodába.

– És most mi legyen? – türelmetlenkedett az asszony.

Liam talányos ábrázattal ereszkedett az íróasztallal szemközti székre. Mint mindig, most is farmernadrágot viselt, hozzá pólót és fekete zakót.

– Talán folytathatnánk a tegnapi beszélgetésünket – mosolyodott el.

Laura Perrytől tudta, hogy Liam lemondta a tárgyalást a főszerkesztővel.

– Azt a beszélgetést befejeztük, Liam – szögezte le az asszony. – Jobban tetted volna, ha tartod magad a Perryvel megbeszéltekhez – fűzte hozzá hűvösen.

– Ez úgy hangzik, mint egy fenyegetés.

Laura ezen a reggelen nem volt éppen jó kedvében. Előző éjjel rosszul aludt, mert megrohanták az emlékek. Semmi kedve sem volt most a szócsatákhoz. Fáradtan sóhajtott fel.

– Gondolj, amit akarsz, Liam. Már tegnap este megmondtam, hogy nincs időm szerkesztésre.

– A kedvemért tégy kivételt! – javasolta a férfi.

Azt már nem! – gondolta Laura. Határozottan megrázta a fejét.

– Nem.

– Miért nem?

– Hiszen a napnál világosabb…

– Mert valaha szerettük egymást? – kérdezte Liam. – De hát az nyolc évvel ezelőtt volt! Azóta sok minden történt. Mindketten mással kötöttünk házasságot. Csak nem félsz, hogy újra fellángol a régi tűz?

– Egyáltalán nem félek tőle – kiáltotta felháborodva az asszony. Attól viszont nagyon is tartott, hogy Liam tudomást szerez Bobbyról.

– Akkor mi a gond? – vonta meg a vállát a férfi.

– Liam, képtelen vagy felfogni? Miért kell mindent kétszer mondanom? Én már nem foglalkozom…

– …szerkesztéssel – fejezte be a mondatot a férfi. – Ezt már hallottam. De kértelek, tégy velem kivételt, Laura. Különben tényleg egy másik kiadóhoz megyek.

Az asszony felsóhajtott. Erre természetesen ő is gondolt. Üzleti szempontból ostobaság lenne eljátszani az esélyt, hogy Liam O’Reilly legújabb regényét kiadják, másfelől a kiadót mégsem érné túl nagy veszteség, hiszen sok más, remek szerzőjük van. Bizonyára nem származna belőle nagy kár, ha a Shipley Kiadó nem dolgozna Liam O’Reillyvel. Az pedig nem számít, hogy megérti-e ezt Perry, hiszen egy tulajdonos nem köteles megmagyarázni a döntéseit senkinek sem. Laura mégis habozott Liamot egyszerűen elküldeni.

– Most te fenyegetsz engem – mondta a férfira pillantva.

– Igen – ismerte el Liam. Előrehajolt, s egészen közelről nézett az asszonyra az íróasztalon át. – Laura, dolgozzunk együtt a regény kiadásán!

Ha minden más eszköz csődöt mond, beveti a férfiúi bájait, gondolta az asszony. Igaz, régen el is érte vele, amit akart. Csakhogy ez ma már nem működik.

– Vagy nem nőttél még fel a feladathoz? – csipkelődött a férfi.

– Nagyon ügyes vagy, Liam – mosolygott bágyadtan Laura. – De te is tudod, hogy az egyetemi tanulmányaim befejezése után lektorként, aztán szerkesztőként dolgoztam, hiszen említettem.

– Igen, így van – bólintott a férfi. – Lehetséges, hogy éppen ennél a kiadónál?

Az asszonynak nem tetszett Liam szelíd hangja.

– És ha úgy lenne?

– Akkor nagyon hamar hozzámentél a tulajdonoshoz.

Laura megdermedt.

– Nem érdekel, mire célzol ezzel.

– Mire is célzok vele? – szólt közbe gyengéden a férfi.

– Pontosan tudod te azt – felelte ajakbiggyesztve az asszony. – Ellenben fogalmad sincs az életemről, és ez így is fog maradni.

– Csak pusztán emberileg érdekelsz, ez minden.

Laura felnevetett.

– De az érdeklődésed nem oldja meg a problémát.

– Milyen problémát?

Ez Liam. Ha érdeke úgy kívánja, butának tetteti magát, és Laurát ez ugyanúgy bosszantotta, mint régen.

– Hogy meg kell állapodnunk, ki lesz a szerkesztőd – magyarázta az asszony türelmetlenül.

– Ezzel kapcsolatban már elmondtam neked az elképzeléseimet…

– Én pedig megmondtam, hogy szó sem lehet róla!

– Akkor zsákutcába jutottunk – állapította meg a férfi.

– Talán valóban az a legjobb, ha keresel egy másik kiadót, Liam.

– Gyáva vagy! – pattant fel ingerülten Liam.

Laura is felállt.

– Hogy merészeled…? – csattant fel.

Feszülten meredtek egymásra.

– Megmagyarázom…

– Laura, mit gondolsz… – Perry nyitott be az irodába, s a döbbenettől torkára forrt a szó. Csak annyit tudott kinyögni: – Ó! – Zavartan nézte a szeme előtt zajló jelenetet. Hiába kopogott, mielőtt belépett, azok ketten nyilvánvalóan nem hallották.

Az asszony és Liam úgy álltak egymással szemben, mintha ősi ellenségek lennének. És azok is voltak, vallotta be magának Laura. Pusztán attól elöntötte a méreg, ha Liammal egy helyiségbe került.

– Te kérted, hogy fél tízkor jöjjek hozzád – emlékeztette Perry az asszonyt félszegen.

Ez igaz. Laura úgy gondolta, ekkorra már megegyeznek Liammal. Azt azonban elfelejtette, hogy a férfi mennyire makacs tud lenni.

– Gyere be, Perry! – intett az asszony, s rámosolygott a főszerkesztőre.

– Maradjon csak, Perry! – szólalt meg Liam is. – Kedves volt Laurától, hogy magát is meghívta a tárgyalásra, de – nézett az asszonyra követelőzően – még nem fejeztük be a mi kis beszélgetésünket.

– Ó, épp ellenkezőleg – rázta meg a fejét az asszony –, már mindent megbeszéltünk.

Liam másodpercekig némán tanulmányozta Laura arckifejezését, majd megvonta a vállát, és Perryhez fordult.

– Rendben, maradjon! De figyelmeztetem, egy-két dolog, amit hallani fog, meglepheti magát.

A főszerkesztő becsukta maga mögött az ajtót, és kíváncsian várta a fejleményeket.

Laura előre látta, mi fog következni. Hát csak rajta, barátocskám, a játékhoz legalább kétjátékos kell, gondolta küzdelemre készen.

– Liam bizonyára arra céloz, hogy mi már korábban is ismertük egymást – szólalt meg nyugodt hangon. Egy kézmozdulattal hellyel kínálta Perryt. – Azt hiszem, erre már Perry is rájött, Liam. – Az asszony is visszaült a székébe. – Elmagyaráztam Liamnak, hogy milyen jó szerkesztő vagy – mosolygott munkatársára.

– Én pedig elmagyaráztam a főnökének – kezdte Liam, s látványosan állva maradt –, hogy csak egy bizonyos személlyel vagyok hajlandó együtt dolgozni, már ha egyáltalán a Shipley Kiadóval kötök szerződést.

Laura a férfira nézett. Ez az ember nem fog meghátrálni, gondolta idegesen.

– Ó – nyögte Perry zavartan.

– Liam azt akarja… – Laurát a telefon csörgése szakította félbe. Az asszony rosszallóan ráncolta össze a homlokát. Meghagyta Ruthnak, hogy csak a nagyon fontos hívásokat kapcsolja. – Bocsássatok meg – mondta a két férfinak, és a kagylóért nyúlt. Belesápadt abba, amit hallott. Bobbyt baleset érte. – Máris megyek – felelte a kagylóba, majd rögtön le is csapta. – Sajnálom, azonnal indulnom kell – mentegetőzött szórakozottan. Felkapta a táskáját, és az ajtóhoz igyekezett.

– Mi történt? – faggatta Liam.

– Most nincs időm – tért ki a válasz elől az asszony. – Értsd meg, mennem kell!

A kisfia megsérült, szüksége volt rá. Az iskolában leesett a lépcsőn, a mentőautó épp a kórház felé tartott vele.

Liam elkapta Laura karját.

– Nem, nem értem meg. Mi a csuda történt? – Aggodalmasan nézte az asszony sápadt arcát.

Laura csak a fejét rázta.

– Nincs időm magyarázkodni. Tárgyalj Perryvel, vagy hagyjuk az egészet! Fogd a kéziratod, és keress egy másik kiadót, ha ezt akarod!

A férfi elengedte.

– Neked teljesen mindegy, ugye?

– Ahogy mondod – bólintott az asszony, majd kiviharzott az irodából. Egyetlen gondolat járt a fejében: amilyen gyorsan csak lehet, Bobbynál kell lennie.

Szegény kisfiú a vállát ütötte meg, s az iskolaigazgató elmondása alapján nagy fájdalmai lehetnek. Ezért is hívtak mentőt.

Laura egyszerre ért be a kórházba a fiával, akit az osztályfőnöke kísért el. Könnyek között sietett a hordágyhoz, amelyen Bobby feküdt. Szegény gyerek olyan aprónak és gyámoltalannak látszott! Az anyját látva sírva is fakadt.

– Fáj a fejem és a térdem, mami – hüppögte átkulcsolva Laura nyakát. Most, hogy a mami itt volt, enyhült a fájdalom is.

Laura mosolyogva simogatta meg a gyerek fejét. Bobby volt a mindene. Már csecsemőként legszívesebben vattába csomagolta volna, hogy megóvja a széltől is. Robert azonban vigyázott, hogy a kicsi ne anyámasszony katonájaként nőjön fel. Meggyőzte a feleségét, hogy nem lenne sportszerű elvenni a kisfiútól azokat az örömöket, amelyekben a hasonló korú társai részesülhetnek.

Laura megkönnyebbülésére a röntgenképek semmiféle törést nem mutattak. De mivel Bobby erősen beütötte a fejét, elővigyázatosságból egy éjszakára bent tartották a kórházban megfigyelés céljából. Meg akartak győződni arról, hogy nincs agyrázkódása.

– Természetesen itt maradhat a fiával – biztosította Laurát a kezelőorvos.

Az asszony sem gondolta másképp. Bobby még csak hétéves volt, és egyetlen éjszakát sem töltött az otthonától távol, dehogy akarta őt Laura egyedül hagyni!

– Hazaugrom néhány holmimért – mondta a kisfiúnak, miután megitatta pár korty teával.

Bobby a gyerekosztályon feküdt egy egyágyas, televízióval felszerelt szobában. A nővér bekapcsolta a készüléket, és megkereste a rajzfilmcsatornát, ahol épp a gyerek kedvenc sorozatát adták. Laura nyugodt szívvel hagyta ott szeme fényét, hiszen jó kezekben volt az orvosok oltalma alatt.

– Elhozod a macimat? – kérdezte Bobby. Imádta az ütött-kopott mackót, nélküle nem tudott elaludni. Roberttől kapta nem sokkal a születése után.

– Persze, kicsim, biztosan nem felejtem el – ígérte Laura. Szeretettel simogatta meg a kisfiú fejét, s csak nagy fáradsággal tudta visszafojtani a szemébe toluló könnyeket.

Bár apja halála óta Bobby valahogyan felnőttebbnek tűnt, azért még kisgyerek volt. Most, a baleset után még gyámoltalanabbnak, védelemre szorulóbbnak látszik, gondolta Laura hazafelé menet.

A ház előtt kiszállt, s miután gyorsan kifizette a taxisofőrt, a házba sietett.

– Ó, Mrs. Shipley! – Amy igyekezett elébe a hallban. Az asszony még a kórházból telefonált neki. – Hogy van Bobby?

– A maciját kéri – mosolygott Laura.

– Hála istennek! – sóhajtott a házvezetőnő. – A nappaliban várja magát valaki. Egy férfi – fűzte hozzá gondterhelten. – Mondtam, hogy ön nem tartózkodik itthon, és én nem tudom, mikor jön haza, de az úr nem akar távozni.

Csak Liam lehet az. Egyetlen más férfi sem annyira makacs és erőszakos, mint ő.

– Ugye nem árulta el neki, hol vagyok? – kérdezte ijedten Laura.

– Ó, dehogy! – nyugtatta meg Amy. – Liam O’Reillynek hívják – erősítette meg gyanúját az asszony. – Nagyon makacs ember.

Laura nem tudta visszafojtani a mosolyát, bár egyáltalán nem tetszett neki, hogy most még a férfival is foglalkoznia kell. Amy pontosan jellemezte a vendéget.

– Mióta van már itt? – érdeklődött halkan. Nem szerette volna, ha a férfi észreveszi. Úgy gondolta, mielőtt beszél vele, előbb átöltözik, és egy kicsit felfrissíti magát.

– Körülbelül egy órája. Félórával ezelőtt vittem be neki egy teát. Ki tudja, mit dugott azóta a zsebébe – fintorgott Amy.

– Ettől nem kell félnie – nevetett Laura. – Abban igaza van, hogy erőszakos alak, de biztosan nem tolvaj. Gyorsan felmegyek, és…

– Laura! – hangzott fel az asszony mögött Liam hangja.

Laura megfordult. Egyáltalán nem tetszett neki, hogy a férfi így rátört.

– Köszönöm, Amy – tette barátságosan a kezét a házvezetőnő karjára, majd a látogatóhoz fordult, és hűvösen végigmérte. – Beszélni akarsz velem?

Liam kegyes mozdulattal igent intett. Az asszonynak feltűnt, hogy a férfi nem öltözött át reggel óta. De saját maga is ugyanabban a ruhában volt.

Jóságos ég! Mennyi minden történt egy nap alatt! A Bobbyért érzett aggodalom teljesen kimerítette. A kórházban igyekezett vidámnak látszani, hogy kisfiát jókedvre derítse, pedig legszívesebben elsírta volna magát. S most még Liammal is beszélgetnie kell!

– Hozna egy kávét? – kérte kedvesen Amyt, utána a férfival átvonult a nappaliba.

– Rosszul nézel ki – állapította meg Liam, miután becsukta maga mögött az ajtót.

Laura hátrafordult, és morcosan pillantott a férfira. Hogy merészel ez az alak meghívás nélkül rátörni, s ráadásul még sértegetni is? Ha nyolc évvel ezelőtt nem lett volna annyira önző, most aggódó apaként ülhetne Bobby kórházi ágya mellett, s együtt vigasztalhatnák közös gyermeküket.

– Köszönöm a bókot – válaszolt megbántva. – Minek köszönhetem a látogatásodat?

Liam megvetően mérte végig.

Laura idegei pattanásig feszültek. Minden erejét össze kellett szednie, hogy el ne sírja magát, és állja a férfi pillantását. De ezt az örömet nem akarta megszerezni hívatlan vendégének.

– Különleges ember lehet – jegyezte meg váratlanul Liam.

– Kicsoda?

– Akinek a kedvéért ma délelőtt csapot-papot otthagytál. S akivel nyilvánvalóan az egész napot töltötted. – A férfi figyelmesen tanulmányozta Laura sápadt arcát. – A férfi, aki miatt mindjárt sírva fakadsz. Miért…?

– Ó, a kávé! – Laura megkönnyebbülten fordult a belépő Amy felé. Az asszony kezében egy tálcán szendvics, kis kanna kávé és csupán egyetlen csésze sorakozott, ezzel is jelezve, hogy nem kívánatos a betolakodó jelenléte. – Köszönöm, Amy – mosolygott az asszony hálásan a házvezetőnőre. Töltött magának kávét, majd elfogyasztotta a szendvicset.

Az ennivalótól és a meleg folyadéktól új erőre kapott, s már nem érezte magát olyan gyámoltalannak Liam jelenlétében. Nyugodtabb hangulatban dőlt hátra a fotelban, s harcra készen szólalt meg:

– Mit is akartál mondani?

– Érdekelne, miért kezdesz egy olyan férfival, aki idegroncsot csinál belőled.

– Egyszerű a válasz, Liam. Mert szeretem őt. – Laura a fiára gondolva elmosolyodott.

A férfi egyszeriben hűvös és távolságtartó lett.

– Régen engem is szerettél.

– Már elmagyaráztam neked…

– Tudom, ez még azelőtt volt, mielőtt megtanultad szétválasztani a búzát az ocsútól – fejezte be a mondatot Liam.

– Valóban nagyon jó az emlékezeted – gúnyolódott az asszony.

– Igen, különösen, ha rólad van szó – vágott vissza a férfi.

Laura szomorúan ingatta fejét.

– Nehéz elhinnem, amit mondasz, Liam. Szerintem a tegnapelőtti találkozásunkat megelőzően az utóbbi nyolc év alatt egyetlenegyszer se jutottam eszedbe.

A férfi válaszolni akart, de Laura nem hagyta.

– Miben állapodtatok meg délelőtt Perryvel? – kérdezte. Nem akarta hallani, mint bizonygatja Liam, hogy mennyit gondolt rá.

– Bizonyára kíváncsi vagy, hogy elfogadom-e a munkatársadat szerkesztőnek. – A férfi megvárta, amíg Laura rábólint. – Nem, nem fogadom el.

Az asszony felsóhajtott.

– Sajnálom – mondta őszintén, hiszen a Josie világa tényleg igazi remekmű volt. – De bizonyára könnyen találsz majd másik kiadót.

– Pillanat, Laura! Én nem akarok mást keresni – tiltakozott a férfi.

– Csak mindenáron ragaszkodsz ahhoz, hogy én legyek a szerkesztőd.

– Én nem így fejezném ki magam. Az a kérdés, kivel tud az ember a legjobban együtt dolgozni. A szerző és szerkesztője közötti kapcsolat megköveteli, hogy…

– Tudom, mit akarsz mondani – vágott közbe az asszony. – Biztosíthatlak, közöttünk nincs ilyen kapcsolat.

– De lehetne.

– Nem – jelentette ki ellentmondást nem tűrően Laura. Az órájára pillantva folytatta: – Fejezzük be a beszélgetést, el kell mennem.

Megígérte Bobbynak, hogy egy óra múlva újra nála lesz, ezért sietnie kellett.

Liam szúrósan nézett az asszonyra.

– Ugyanazzal a férfival találkozol?

Bobbynak nagyon tetszene a „férfi” elnevezés, futott át Laura fején.

– Igen – felelte. Még van annyi ideje, hogy lezuhanyozzon, átöltözzön, és minden szükséges holmit összepakoljon éjszakára.

Meglepetésére Liam megragadta a csuklóját.

– Még mindig nem érted? – támadt az asszonyra.

Laura megpróbált kiszabadulni a szorításból, de a férfi nem engedte el.

– Mit, Liam? – kérdezte kihívóan. – Hogy hogyan különböztetjük meg a gazfickókat a jó fiúktól?

Liam komor tekintete végigjárta az asszony arcát, végül megállapodott Laura ajkán.

– Sosem fogod megtudni, mennyire igyekeztem jó fiú lenni nálad – mondta csendesen.

– Valószínűleg nem igyekeztél eléggé, Liam. Engedj el végre! – követelte újból erélyesen az asszony, de hiába akarta kirángatni a kezét a férfiéból.

– Egyszer már elengedtelek, és keservesen meg is bántam – vallotta be Liam. – Ha azt hiszed, újra lemondok rólad, nagyon tévedsz. Ma már senki és semmi nem állhat közénk.

Laura alig mert levegőt venni. A férfi közelségétől forróság öntötte el a testét. Liam oly szorosan állt mellette, hogy pontosan látta minden szál borostáját. Figyelte az apró ráncokat a férfi szája körül, a mélykék szempárt. Nem lehetett felismerni, hol ért véget az írisz, és hol kezdődött a pupilla.

Kénytelen volt beismerni, hogy teste nagyon vágyik a férfiéra. Mégis, amikor ajkán érezte Liam forró leheletét, önkéntelenül hátrahőkölt.

– Nem! – kiáltotta.

A férfit olyannyira váratlanul érte a tiltakozás, hogy elengedte Laura kezét.

Az asszony biztos volt benne, hogy az ujjai nyomán kék foltok keletkeznek majd a bőrén. De még rosszabbul érezné magát, ha újrakezdenék ezt a viszonyt. Egyébként is téved Liam, Bobby közöttük áll, és ez így is fog maradni.

És nem csak a fia miatt húzódott el a férfitól. Liam nem tudhatja meg, mennyire vonzódik hozzá testileg. Ezt nem viselné el a büszkesége.

– Távozz végre, Liam! – követelte dühösen. – Azonnal! Nem hívtalak meg, ezért nincs is jogod itt lenni.

A férfi egy ideig szótlanul szemlélte Laura arcát. Végül megadóan bólintott.

– Rendben van, elmegyek. De nem hagyom el Londont.

Az asszony reszketni kezdett.

– A közeledben maradok – ígérte Liam.

Laura büszkén felvetette a fejét.

– Pontosan tudod, hogy ez egy cseppet sem érdekel. Már többször elmagyaráztam.

– Amit az ember szeretne, és amit megkap, gyakran két különböző dolog – jegyezte meg Liam fájdalmas mosollyal.

– Ezt a leckét nyolc évvel ezelőtt már megtanultam – felelte az asszony.

– Nem akartalak megbántani – mondta a férfi halkan.

– Ki tudja már, mit akartál akkor, Liam. És kit érdekel ez ma már? Menj végre!

– Rendben van. De látjuk még egymást.

Miután a férfi léptei elhaltak, és a bejárati ajtó becsapódott mögötte, Laura kétségbeesetten rogyott a székre. Egész testében reszketett, fogalma sem volt, mitévő legyen. Liam nem fog egyhamar eltűnni az életéből, ez világossá vált számára. Meg kell kérnie Amyt, hogy ne engedje be többé a házba, és gondoskodnia kell róla, hogy a férfi az irodájába se törjön be még egyszer. De ismerte Liamot, biztos volt benne, hogy nem fogja nyugton hagyni. Minden eszközt meg fog ragadni, hogy a közelébe férkőzzön.

7. FEJEZET

Laura nyugtalanul töltötte az éjszakát Bobby ágya mellett. A szokatlan környezetben egyikük sem tudott aludni. Mindkettőjük megkönnyebbülésére másnap reggel az orvos közölte, hogy nincs komoly baj. A gyerek fejsérülése nem okozott komplikációt, a továbbiakban a háziorvos is elláthatja a kis beteget.

Odahaza Bobby azonnal lefeküdt az ágyába, és rögtön el is aludt. Mivel Amy felajánlotta, hogy vigyáz rá, Laura úgy döntött, bemegy az irodába.

– Janey Wilson a National Dailytől már háromszor kereste telefonon – jelentette Ruth, miután Laura átnézte az aznapi postát. – Nem árulta el, mit akar, de kéri, hogy asszonyom hívja vissza. – Ezzel a titkárnő átnyújtott egy cédulát, amelyre feljegyezte a számot, majd távozott.

Laura tűnődve tárcsázott. Nem ismerte az újságírónőt, de annyit tudott, hogy a National Daily a botránylapok közé tartozik. Mi a csudát akar tőle Janey Wilson?

– Megerősítené azt a híresztelést, miszerint Liam O’Reilly új könyvét a Shipley Kiadónál jelenteti meg? – tért az újságírónő azonnal a lényegre.

Vajon ki szivárogtatta ki? – töprengett Laura. Ujjai remegni kezdtek, letaglózva érezte magát, de válaszolnia kellett.

– Fogalmam sincs, ki állít ilyesmit, Miss Wilson – mondta nyugodt hangon. – De…

– Biztosíthatom, az informátorom nagyon szavahihető személy – állította az újságírónő.

Ki lehet az? Vajon hogyan fogadja majd a hírt Liam? Hiszen ragaszkodott hozzá, hogy titokban maradjon a neve.

– Természetesen elhiszem, hogy ön erről meg van győződve. – Laura igyekezett közömbös maradni. – Nekünk azonban nincs szándékunkban sem most, sem a jövőben bármit is megjelentetni Mr. O’Reillytől. Már ha egyáltalán írt valamit.

Az asszony fejében egymást kergették a gondolatok. Liam magánkívül lesz a dühtől, ha napvilágot lát, hogy új regényt írt. Egyértelmű, hogy kit fog hibáztatni érte, és az is, hogy azonnal vége a bizalmának.

Ruth tudta, hogy Liam járt nála az irodában, de azt nem, hogy mi célból. Tehát csak saját maga és Perry maradt a gyanúsítottak listáján, hiszen rajtuk kívül senki sem sejtette, hogy Liam O’Reillyé a kézirat.

Mivel magáról tudta, hogy ártatlan, csakis Perry lehetett az áruló. Valóban képes lenne ilyesmit tenni? Igaz, nagyon törekvő ember, és a regényt mindenáron meg akarta jelentetni, az asszony mégsem feltételezte róla, hogy ilyen trükkökhöz folyamodna célja elérése érdekében. Azonkívül az így kavart vihar nemkívánatos hatással lehet az ügyre: elképzelhető, hogy Liam fogja magát, és a kézirattal együtt visszarepül Írországba.

– Azt is elárulták nekem, hogy ön személyesen fogja szerkeszteni az új regényt – folytatta Janey Wilson, kizökkentve Laurát az elmélkedéséből.

Az asszony mélyet sóhajtott.

– Ez teljesen légből kapott híresztelés – válaszolta.

– Szó szerint idézhetem önt? – kérdezte az újságírónő.

Laura habozott. Beleegyezzen? Először Perryvel kellene beszélnie, hiszen azt sem tudta, egyáltalán náluk van-e még Liam kézirata.

– Megírhatja, hogy nem kívántam kommentálni a hírt – felelte elővigyázatosságból Laura. Semmiféle adalékkal nem akart szolgálni a National Daily botránygyanús szenzációihoz.

– Ez érdekes – jegyezte meg Janey Wilson.

Laurának rossz érzése támadt.

– Nekem elég annyi, hogy ön nem óhajt kommentárt fűzni a dologhoz – fejezte be a beszélgetést az újságírónő. – Köszönöm, hogy visszahívott, Mrs. Shipley.

Laura lassan visszatette a kagylót, s azon tépelődött, mi legyen a következő lépés. Akár tetszett, akár nem, először figyelmeztetnie kell Liamot. Ha Janey Wilson a szállodában megrohamozza kérdéseivel a férfit, az később bizonyára mindent rá fog zúdítani. De legeslegelőször Perryvel beszél.

Amikor elmesélte az újságírónővel folytatott beszélgetést, a főszerkesztő arcán világosan látszott, hogy nem lehetett az informátor.

– Még nálunk van a kézirat? – tudakolta Laura.

Perry elmosolyodott.

– O’Reilly nem vitte el, ha erre gondolsz.

Az asszony tulajdonképpen nem is várt mást, miután Liam előző nap tudtára adta, hogy nem adja fel olyan könnyen.

– Attól tartok, számolnunk kell azzal, hogy előbb-utóbb megteszi – mondta Laura, és felállt az íróasztaltól. – Sajnálom, Perry, tudom, hogy szívesen kiadtad volna.

A gondolat, hogy beszélnie kell Liammal az újságírónővel folytatott párbeszédről, kényelmetlenül érintette, de minél előbb túl akart esni rajta. Perryvel a szállodához vitette magát, és a recepcióssal üzent, hogy a hallban várja a férfit.

Két személyre kávét rendelt, majd helyet foglalt az egyik kényelmes fotelban. Biztos volt benne, hogy kellemetlen beszélgetés vár rá.

– Micsoda meglepetés! – hallotta hamarosan Liam hangját.

Laura nem figyelte sem a folyosót, sem a liftet. Megmagyarázhatatlan módon a férfi úgyis a legváratlanabb helyekről bukkant mindig elő.

– Kérsz kávét? – tudakolta az asszony, s az asztalon lévő csészékre mutatott.

Liam gúnyos mosolyra húzta a száját.

– Az, hogy kávéval kínálsz, még jobban meglep. – Leült az asszony melletti fotelba. Nem viselt zakót, csak a szokásos farmernadrágot, ezúttal feketét, s hozzá fekete inget. – Még emlékszel rá, hogyan szeretem a kávét – jegyezte meg elismerően, miután Laura kitöltötte a forró folyadékot.

Cukor és tejszín nélkül, ezt könnyű megjegyezni, gondolta az asszony. Mégis zavarban volt. Az utóbbi nyolc évben azon fáradozott, hogy mindent elfelejtsen, ami Liammal kapcsolatos.

Megvonta a vállát.

– Úgy véltem, magad is tehetsz bele cukrot és tejszínt, ha kérsz.

A férfit szórakoztatta a válasz.

– Igen? Valóban ezt gondoltad? – Ivott egy korty kávét, majd mintegy mellékesen megjegyezte: – Örülök, hogy eljöttél, Laura. Tegnap az volt a benyomásom, hogy soha többé nem akarsz látni.

– Az ember néha megváltoztatja a véleményét.

– Ez így van – mosolygott Liam.

Laura tisztában volt vele, hogy a férfi derül rajta. Legszívesebben hozzávágott volna valamit, hogy lefagyjon az arcáról az önelégült mosoly. De az úgyis lefagy hamarosan.

– Meg kell beszélnünk valamit – kezdte Laura.

A férfi hátradőlt, és várakozásteljesen nézett az asszonyra.

– Ki vele! – mondta.

– Nem is tudom, hogy fogjak bele.

Laura kényelmetlenül érezte magát, szerette volna elkerülni az elkerülhetetlent: Liam dühkitörését.

– Kezdd az elején! – javasolta a férfi.

– Nagyon vicces – méltatlankodott az asszony. – Nem is tudom, hogyan és mikor kezdődött az egész…

– Szép volt a tegnap estéd? – szakította félbe Liam.

– Hogyan? Liam, nem akarok a magánéletemről beszélgetni veled! – fakadt ki felháborodva Laura. Türelmetlen lett. Ebben a helyzetben egyébként is hátrányban volt a férfival szemben, ezért minél előbb le akarta tudni a dolgot.

– Miért ne udvariaskodhatnánk egy kicsit? – tárta szét a kezét Liam.

– Erre nincs időm.

– Tényleg annyira sietős? Egy kapcsolatnak jót tesz, ha néha váratjuk a partnert.

Újra témánál vagyunk, gondolta az asszony. Nagyon érdekli, ki az a titokzatos férfi az életemben.

– Hivatalos dologról szeretnék veled beszélni, Liam.

– Hiszen már eldöntötted, hogy nem adod ki a regényemet – jegyezte meg óvatosan a férfi.

– Ezt sohasem mondtam. Csak nem akarok én a szerkesztő lenni.

– Még mindig elutasítasz?

Ha megtudja, mi történt ma, nem fogja érdekelni, hogy visszautasítom-e vagy sem, futott át Laura fején.

– Megegyezhetnénk – mondta elővigyázatosan.

– Megváltoztattad a véleményed! – kiáltott fel győzedelmes mosollyal a férfi.

– Csak ne olyan hevesen, Liam! – intette Laura. – Csak azt mondtam, megegyezhetnénk, de még nem tettük. Az történt, hogy… – Idegesen nyalta meg kiszáradt ajkát. – Mindenesetre biztosíthatlak, egyetlen munkatársam sem felelős érte…

– Liam! – hangzott egy női kiáltás a közelükben. – Micsoda véletlen! Bocsássanak meg a zavarásért! – Egy ismeretlen, farmernadrágot és kötött pulóvert viselő nő állt meg az asztaluknál. Hosszú, hullámos szőke haja a hátát verdeste, arca festék nélkül is nagyon szép volt. A szűk nadrág kihangsúlyozta hosszú lábát. – Váltanék egypár szót Liammal, azután békén hagyom magukat – mosolygott Laurára. – Talán érdekel… – fordult a férfihoz.

– Laura, megbocsátasz pár percre? Magánügy. – Liam sötét ábrázattal állt fel, határozott mozdulattal karon ragadta a nőt, és távolabb húzta.

– Természetesen – bólintott Laura.

Az asszony töltött magának még egy csésze kávét. Úgy látszik, Liamnak még mindig gyengéi a szép nők. A férfi és az ismeretlen nő a recepciónál álltak meg, és izgatott beszélgetésbe merültek. A hívatlan látogató cseppet sem törődött vele, hogy kávézás közben zavarta meg őket.

Valószínűleg tudja, hogy nem vagyok az ellenfele, gondolta Laura. Pedig ő végül is belement volna egy futó kalandba Liammal, hogy végre lezárhassa a múltat. A férfi mindenesetre hajlandónak mutatkozott rá. Laura azonban semmit sem akart kockáztatni, túl sok minden volt, aminek titokban kellett maradnia.

Félig csukott pillái alól alaposan szemügyre vette a párt, amíg beszélgettek. A testbeszédből ítélve csak távoli barátok lehettek, legalábbis mostanáig. A szép szőkeség a társalgás közben oda-odanézett Laurára. Az asszony kíváncsi volt, vajon Liam milyen magyarázatot adott arra, hogy itt kávézik vele a hallban. Biztosan ügyesen kivágja magát, hiszen mindig is mestere volt a kifogásoknak.

Amikor Laura újra a beszélgetők felé tekintett, a nő éppen egy puszit nyomott Liam arcára. Azután egy kézmozdulattal búcsút intett Laurának, majd sarkon fordult, és távozott.

– Sajnálom – mondta Liam, amikor visszatért. – Régi barátom volt, csak üdvözölni akart.

Milyen ártalmatlanul hangzik! Mégsem akarta, hogy ő is jelen legyen a beszélgetésnél.

– Valóban? – kérdezte kissé élesen az asszony.

– Igen. A bátyja évfolyamtársam volt az egyetemen.

Jó neki, hogy az egyetemi barátainak ilyen szép húgai vannak. De hát neki ehhez semmi köze.

– Mit akartál mondani? – vette fel újra a beszélgetés elejtett fonalát a férfi.

– Nos, nem akarok sokat köntörfalazni. Bármilyen óvatosan próbálom is megközelíteni a témát, így is, úgy is dühös leszel.

– Valóban?

– Igen. – Laura felsóhajtott. – Még egyszer szeretném hangsúlyozni, hogy a munkatársaim ártatlanok a dologban.

– Mindegy, miről van szó, elhiszem neked. Pillanatnyilag egy nőstényoroszlánra hasonlítasz, aki a kölykeit védi.

Az asszony pontosan így is érezte magát.

– Ma felhívott egy újságírónő. Tudni akarta, igaz-e, hogy a Shipley Kiadó megjelenteti Liam O’Reilly legújabb regényét, és hogy én leszek-e a szerkesztőd.

Végre kibökte! Laura megkönnyebbülten várta a hatást, de semmi sem történt.

Liam komor arccal nézte. Bizonyára fel kell dolgoznia először a hallottakat.

Laura nem tudta, mitévő legyen. A hallgatás egyre elviselhetetlenebbé vált számára.

– És mit válaszoltál? – kérdezte végre Liam szárazon.

– Hogy nem óhajtok kommentárt fűzni a dologhoz.

Újra hallgatás következett. Laura egyre idegesebb lett tőle. Miért nem követel tőle Liam magyarázatot? Miért ilyen nyugodt?

– Nem voltál valami eredeti – állapította meg kisvártatva a férfi némi gúnnyal.

– Mit kellett volna válaszolnom? – védekezett az asszony. – Ismerd el, hogy nem voltam könnyű helyzetben! Nem az én stílusom kifogásokat találni.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy az enyém? – Liam hangja enyhültebbnek tűnt.

Laura pipacspiros lett a haragtól.

– Te voltál, aki mindent titokban akart tartani!

– Ami láthatóan nem sikerült – jegyezte meg a férfi. – Mit akarsz tenni?

– Mit tehetnék?

– Például abbahagyhatnád a makacskodást, és kiadhatnád a regényemet.

– Nincs szó arról, hogy ne akarnám kiadni. Csak a szerkesztést nem vállalom.

– Nos, mivel úgymond kész tények elé állítottak bennünket, félretehetnéd a szerkesztéssel szembeni ellenérzésed.

Valami itt nincs rendjén, ütött szöget az asszony fejébe. De mi? Hirtelen megvilágosodott minden. Liam nem lett dühös, nem követelt magyarázatot, pedig miután annyira ragaszkodott a titoktartáshoz, érthető lett volna, ha így reagál. Mégsem tette.

Három ember tudott a regényről. Laura, Perry és Liam. Mivel az első két személy kizárható, csakis Liam lehet a ludas.

De mégsem, hiszen az lehetetlen! Mi értelme lett volna, ha ő az informátor?

Egyetlenegy magyarázat mégis lehetséges. Ő akarta Laurát kész tények elé állítani, hogy kényszerítse a szerkesztésre. De miért olyan fontos ez neki?

Valószínűleg mégis tévedek, győzködte magát az asszony. Liamnak nem lehet köze a dologhoz.

– Mi jár a fejedben? – faggatta a férfi.

Csupa ostobaság, gondolta Laura. Semmi oka sem lett volna Liamnak, hogy saját maga értesítse a sajtót. Ez ellentmondana mindennek, ami a regény kiadásáról kezdett előzetes megbeszéléseken elhangzott.

– Nem fontos – rázta meg a fejét az asszony. – Még mindig együtt akarsz dolgozni a Shipley Kiadóval?

Liam vállat vont.

– Sosem volt vele gondom. Csak a szerkesztő személye nem felelt meg.

– És mi a helyzet a nyilvánossággal? Az újságírónő minden bizonnyal nagy port fog kavarni a cikkével.

A férfi ismét megvonta a vállát.

– Biztos vagyok benne, hogy kezelni tudod majd.

– Valószínűleg úgy lesz – bólintott Laura. – De te kerülni akartál minden felhajtást.

– Még most is ezt szeretném. Egyébként ha helyesen járunk el, az egész úgyis hamar feledésbe merül. Esetleg a könyv megjelenésekor újjáéled egy rövid időre.

– Nem esetleg! Egészen bizonyosan – figyelmeztette az asszony.

– Akkor már remélhetőleg ismét Írországban leszek, biztonságban. Az ügyvédemen kívül senki sem ismeri a tartózkodási helyemet.

A kézirat feladójaként valóban csak egy londoni postafiókot jelölt meg a férfi. Laurát azonban mindez még nem győzte meg.

– Őszintén szólva különösnek találom, hogy ilyen nyugodtan, sőt higgadtan fogadod az eseményeket.

Liam elmosolyodott.

– Igazad van, valóban különös.

A férfi válasza megerősítette Laura gyanúját. Ha Liam most azt állítja, hogy a nyilvánosság nem zavarja, holott előzőleg ennek az ellenkezőjét bizonygatta, az csakis azt jelentheti, hogy ő maga adta a tippet a sajtónak. Így valóban kész tények elé állítja Laurát.

Mégis meglehetősen különös, hogy valaki ilyen módon próbálja meg keresztülvinni az akaratát. De Laura nem tartotta kizártnak. Bármire képesnek tartotta Liamot. És van-e megbízhatóbb forrás egy szerzőnél?

Laura hátradőlt a fotelban, és gondolataiba mélyedve tanulmányozta a férfit. Vajon kitelik tőle, hogy ilyen eszközökhöz folyamodik csak azért, hogy rákényszerítse a szerkesztésre?

– Min töprengsz? – zökkentette ki a férfi a gondolataiból.

– Ki volt az a nő, aki az előbb…?

– Már mondtam, hogy egy egyetemi barátom húga – felelte erélyesen Liam, meg sem várva, hogy az asszony befejezze a mondatot.

Laura bólintott.

– Hogy hívják?

Liam arca elsötétült.

– A neve lényegtelen.

A férfi nem mutatta be a lányt, sőt mindenképpen meg akarta akadályozni, hogy Laura megismerje. Ha a legújabb szerzeménye lenne, érthető volna a dolog, de valószínűleg egészen másfajta magyarázat van erre a magatartásra.

– Véletlenül nem Janey Wilson volt, a National Dailytől!

Liam a meglepetéstől meg sem tudott szólalni.

Laura maga is megdöbbent attól, hogy feltevése helyesnek bizonyult.

– Tehát igaz – mondta megvetően. Értetlenül csóválta a fejét. – Miért tetted ezt, Liam?

Valójában tudta a választ. Liam elhatározta, hogy mindenáron, bármilyen eszközzel keresztülviszi az akaratát. Még a könyve körüli felfordulást is vállalta, csakhogy elérje célját. Azt remélte, Laura elfogadja a feltételeit, ha Janey Wilson cikke megjelenik.

– Ó – legyintett az asszony –, ne is válaszolj! – Fogta a táskáját, és felállt. – Mennem kell. Elég időt elpazaroltam…

Liam megragadta a csuklóját.

– Engedj el! – tiltakozott Laura.

A férfi még szorosabban markolta az asszony kezét. Ő is felállt. Laura felpillantott rá. Így még kisebbnek és jelentéktelenebbnek érezte magát.

– Tegnap figyelmeztettelek, ne hidd, hogy utoljára látsz – dörögte Liam.

– Ma pedig bebizonyítod, hogy beváltod a fenyegetéseidet – felelte az asszony.

– Nem fenyegetésnek szántam…

– De úgy hangzott.

– Hogy döntöttél? – tudakolta feszülten a férfi.

– Azok után, hogy kész tények elé állítottál? – jegyezte meg csípősen Laura. – Még nem döntöttem. Nem vagyok biztos magamban.

Valóban nem volt az. Időre volt szüksége, egyedüllétre, hogy nyugodtan végiggondolhassa, mit tegyen.

– Laura. – Liam megsimogatta a kezét.

Az asszony nyomban visszahúzódott, de bosszantotta, hogy bőrén sokáig érezte még a férfi érintését.

– Majd értesítelek – ígérte.

– Mikor?

– Mihelyt döntöttem. Te mindent megrendeztél, Liam, de nem áll hatalmadban befolyásolni az érintettek reakcióit. Még át kell gondolnom a történteket. – És minél előbb el kell mennem innen, tette hozzá magában az asszony. – Majd felhívlak, hogy közöljem, mire jutottam.

A férfi egy darabig némán nézte Laura felháborodástól kipirult arcát, azután csendesen csak annyit mondott:

– Ne várass sokáig!

– Te hoztál ebbe a helyzetbe engem, méghozzá személyes okokból – felelte Laura harciasan. – Most hát légy türelemmel! Különben is várjuk meg, mi lesz holnap az újságokban!

Az asszony tökéletesen tisztában volt azzal, milyen kihatásai lehetnek az újságcikknek. Remélhetőleg Liam felkészült rá, s remélhetőleg sikerül majd kezelni a helyzetet.

8. FEJEZET

Másnap reggel nyolc órakor megszólalt Laura telefonja, ahogyan előre látta.

Miután kiderült, hogy egy másik újság riportere van a vonal másik végén, az asszony gyorsan befejezte a beszélgetést. Ezt követően nem vette fel a kagylót, sőt egy idő után a készülék mellé rakta, hogy lehetetlenné tegye a további telefonálást.

El nem tudta képzelni, hogyan sikerült a sajtó munkatársainak kideríteniük a telefonszámát. De hát az újságírók leleményessége nem ismer határokat.

Szerencsére Bobby mélyen aludt, az egészből semmit sem vett észre. Így legalább nem kellett a faggatózásától tartania, hogy miért tette mellé a kagylót.

Kevéssel kilenc óra után csengettek az ajtón. Egy riporter állt a küszöbön sajtóigazolványát lobogtatva. Köszönés helyett Laura nyakába zúdított egy csomó kérdést. Az asszony röviden és rendkívül határozottan kijelentette, hogy nem nyilatkozik, majd becsapta az ajtót a hívatlan látogató előtt. Még látta, hogy a háttérben több újságíró is áll. Volt közöttük, aki a fényképezőgépét kattogtatta. Bizonyára elkerülhetetlen, hogy összetűzésbe kerüljön velük, ha el akarja majd hagyni a házat. Csak az vigasztalta némiképp, hogy Liamnak sem lehet jobb dolga.

Valójában nem számított rá, hogy a környéket ellepik az újságírók, hiszen ha meg akarnak tudni valamit, a kiadóhoz kellene fordulniuk, nem a lakását megszállni. Mindez persze egyedül Liam bűne. Miért akarta mindenáron keresztülvinni az akaratát?

Hirtelen újra megszólalt a bejárati ajtó csengője, hosszan, türelmetlenül. Laura éppen a hallban tartózkodott. Egy darabig mozdulatlanul hallgatta, de kénytelen volt tenni valamit, ha nem akarta, hogy Bobby felébredjen. Bosszúsan nyitott ajtót.

– Liam! Mit keresel te itt? – kiáltott fel elképedve. A következő pillanatban már kattogtak is a kamerák. Laura elkapta a férfi karját, és berántotta a hallba. A nyomában tülekedő siserehad előtt becsukta az ajtót. – Mi ütött beléd? – mondta szemrehányóan odabent. Liam látogatása csak olaj volt a tűzre, és még több találgatásra adott alkalmat.

A férfi nem tűnt éppen boldognak.

– A telefonod egy órája foglalt – panaszolta. – Mivel feltétlenül beszélni akartam veled, kénytelen voltam idejönni. Mit tehettem volna?

– A telefonom nem foglalt. Én tettem mellé a kagylót puszta önvédelemből. Már nyolckor jelentkezett az első riporter.

A férfi kissé megnyugodott.

– Nálam már fél nyolckor.

– Ezt vigasztalásnak szántad?

– Igen, de úgy látom, hatástalan. – Liam a hajába túrt. – Egész nap itt fogunk ácsorogni a hallban?

Legszívesebben most nyomban kidobná, vallotta be magának Laura, de a férfinak igaza van. Jobb, ha a nappaliban ülnek le. Jóllehet nagy a ház, ha az előszobában beszélgetnek, felhallatszik a hálóba. Nem lenne tanácsos megkockáztatni, hogy Bobby felébredjen.

– Menj a nappaliba, Liam, én pedig megkérem Amyt, főzzön nekünk kávét. – Laura minél előbb meg akart győződni róla, hogy Bobby még alszik.

Néhány perc múlva csatlakozott Liamhoz. A férfi a hideg kandalló előtt állt. Amint meglátta az asszonyt, felderült az arca.

– Farmernadrágban nagyon hasonlítasz a régi Laurára – mondta kissé rekedten.

Az asszony elpirult. Nem akart arra az időre emlékezni. A megjegyzés ugyan találó volt, hiszen sportosan öltözött, mint annak idején. A szűk farmernadrághoz zöld kasmírpulóvert vett fel. Egyáltalán nem szándékozott bemenni az irodába, legföljebb csak ha valami rendkívüli esemény történik. Az egész napot Bobbyval szerette volna tölteni.

– A látszat néha csal – felelte élesen.

Liam megadó mosollyal válaszolt:

– Nálad állandóan csak visszautasításba ütközöm, Laura.

– Bizony, igazad van – bólintott az asszony. – Mit akarsz valójában, Liam?

– Láttad már a mai National Dailyt?

– Van értelme még ezek után? – Laura az utca felé mutatott. Odakint riporterek és operatőrök tucatjai gyülekeztek.

– Igen. – Liam elővette a zakója zsebéből a lapot, és odanyújtotta az asszonynak. – Tessék.

Laura rossz előérzettel vette át. Valószínűleg nem fog neki tetszeni, ami az újságban áll.

– Negyedik oldal – tette hozzá segítőkészen a férfi.

Laura elszörnyedt, amikor meglátta a fényképet. Előző nap a szállodában készítették róluk, amikor a szálloda halljában beszélgettek. Éppen egymásra mosolyogtak. Nem vették észre a lesifotóst.

– A barátnőd nagyon szorgalmas volt tegnap – állapította meg epésen Laura. – Tudtál róla, hogy mit tervez?

– Nem – tagadta határozottan Liam. – De olvasd el először a cikket!

Mrs. Laura Shipley, a Shipley Kiadó vezetője nem nyilatkozott lapunknak arról, ő lesz-e a kiadója Liam O ‘Reilly várva várt legújabb regényének. Ő és Mr. O ‘Reilly tegnap egy szálloda halljában együtt kávéztak. Úgy tűnik, Mrs. Shipleyt és az írót szoros barátság fűzi össze. Lehetséges, hogy hamarosan megkondulnak az esküvői harangok, és Robert Shipley özvegye, aki egy kisfiú édesanyja, örök hűséget esküszik Liam O’Reillynek?

Laurát rosszullét környékezte, keze remegni kezdett. Ledobta az újságot az asztalra. Honnan vette Janey Wilson ezt az információt? Még rosszabb a helyzet, mint gondolta.

Megpróbált lehiggadni. Felemelte a fejét, és Liam szemébe nézett. Most már tudja a férfi, hogy van egy fia.

– Sajnálom, Laura – nyögte Liam.

– Sajnálod? És mit gondolsz, hogyan érzem magam? – Az asszony szeme szikrát szórt a haragtól.

– Fogalmam sem volt, hogy Janey ilyesmit akar írni. – Liam megvető pillantást vetett az újságra.

– Lehet, hogy az egyetemi haverod húga, de elsősorban újságíró, amint azt be is bizonyította – mondta az asszony. Legszívesebben sírva fakadt volna.

– Igazad van – sóhajtott Liam.

Amy érkezett a kávéval, s letette a tálcát az asztalra.

– Köszönöm, Amy. – Az asszony hangja barátságosabban csengett.

– Biztosan jólesne egy konyak – jegyezte meg a férfi, amint a házvezetőnő távozott.

– Délelőtt fél tízkor? Nem, köszönöm.

– Kitöltsem a kávét? – ajánlkozott a férfi.

– Igen – felelte közönyösen az asszony. Az izgatottságtól fel-alá járkált a szobában.

Teljességgel lehetetlen, hogy Liam ne olvasta volna a sorokat a fiáról. Önmagában a tény még ártalmatlannak tűnhet, semmiféle következtetést nem lehet belőle levonni. Laura mégis jobban örült volna, ha a férfi nem szerez tudomást a fiúról.

Az esküvői harangokra tett célzás szörnyen bosszantotta. Nem csoda, ha a híres emberek haragszanak a sajtóra gondolta. Ő és Liam csak egy kávét ittak meg együtt, mégis mit kerekített belőle Janey!

– Tessék – nyújtotta át a kávéscsészét a férfi. – Tudom, hogy cukor nélkül szereted, de most tettem bele egy kicsit. Jót fog tenni.

Laura egy kissé meglepődött. Liam emlékezett rá, hogyan issza a kávét. De hát mit jelent ez ma már?

Az édes kávé nem ízlett az asszonynak, de Liamnak igaza volt, a cukor használt. Visszatért tőle az ereje. Bátrabbnak érezte magát, annyira, hogy szívesen lekevert volna egy pofont, amire a férfi rá is szolgált.

– Hűha! – lesett ki Liam a kávéscsésze fedezékéből. – Nem is volt olyan jó ötlet a cukor. Nagyon harciasnak látszol. Ezt a tekintetet ismerem, semmi jót nem ígér.

Laura hirtelen elnevette magát. Liam tényleg a legrámenősebb, legvonzóbb férfi volt, akit csak ismert. Kék szeme vidáman csillogott, az előbb még oly komor ábrázata felderült.

– Egyáltalán nem olyan mulatságos, Liam – háborgott az asszony nem túl meggyőzően.

– Én sem tartom annak. Meg is mondtam Janeynek, mit gondolok a féligazságairól és célzásairól.

Laura felsóhajtott.

– Valószínűleg újabb cikket ír, és még többet túloz benne, ha nagyon tiltakozol.

– Elmondtam, mire számíthat, ha egyetlen szót is leír rólunk a jövőben.

– Ha elhallgattatod is Janey Wilsont, már semmit sem használ. A ház előtt a riporterek lefényképeztek, amikor bejöttél. Most újabb, még vadabb történeteket fognak gyártani.

– Ilyen viharra nem számítottam – vallotta be a férfi.

– A média emberei manapság még tapintatlanabbak és találékonyabbak, mint nyolc évvel ezelőtt – állapította meg Laura.

– Így van. Még egy barátnő is, mint Janey Wilson képes egy ártalmatlan találkozásból szerelmi történetet faragni – csóválta a fejét Liam.

Laura szomorúan mosolygott.

– Mondhattad volna neki, hogy nyolc évvel elkésett, már ami kettőnket illet.

Ahogy kimondta, már vissza is szívta volna a megjegyzést. A hangulat azonnal megváltozott közöttük. Túlságosan is tudatában voltak annak, amit egykor egymás iránt éreztek.

Liam letette a csészét, és az asszonyhoz lépett.

– Valóban elkésett? Én nem vagyok ebben annyira biztos.

Már csak pár centiméter volt közöttük a távolság. A férfi gyengéden kezébe fogta Laura arcát.

– Ma még szebb vagy, mint valaha – suttogta.

Az asszony moccanni sem mert, szíve a torkában dobogott. Tekintete egybefonódott a férfiéval. Csak a kandallón álló óra hangos tiktakja tolakodott közéjük.

– Ez nem jó ötlet, Liam – szólalt meg végül rekedten.

– Nem vagy már gyerek, Laura…

– Már nyolc évvel ezelőtt sem voltam az.

– De igen, akkor az voltál. – A férfi szeretettel járatta végig tekintetét az asz- szony arcán, haján, puha ajkán. – Most azonban nő vagy, Laura, és anya is. Egész idő alatt éreztem, hogy megváltoztál. És ennek semmi köze sincs ahhoz, hogy érettebb lettél. Az anyaság teszi. Illik hozzád.

Illik, vagy sem, anya vagyok, ez minden, gondolta Laura.

– Miért hallgattad el, hogy van egy fiad? – kérdezte szelíden Liam.

– Nem akartalak untatni vele. Elégszer a tudtomra adtad már, mi a véleményed a gyerekekről.

Az asszony igyekezett úrrá lenni a rátörni készülő pánikon. Nem akart Bobbyról beszélni.

– Az arra vonatkozott, hogy saját gyereket akarok-e, vagy sem – vetette ellen a férfi. – Hány éves a kisfiú? Hasonlít rád?

– Robertnek hívják, de Bobbynak szólítjuk, mert a Robert félreérthető. Az apját is így hívták.

Liam összeharapta a száját. Láthatóan nem tetszett neki, hogy Laura az elhunyt férjét emlegette.

Az asszony hátrált egy lépést.

– Fontosabb dolgokat kell megbeszélnünk – emlékeztette a férfit.

– Szívesen megismerném a fiadat.

– Miért? – kérdezte az asszony élesen.

– Miért ne?

Csak nyugalom, intette magát Laura.

– Nem volt könnyű Bobbynak, hogy olyan hamar elveszítette az apját. Robert halála óta még fontosabb vagyok neki, mint azelőtt. Nem szeretném megzavarni az életét holmi felületes ismeretségekkel.

Liam pontosan tudta, hogy az asszony szándékosan sértette meg.

– Ezért teszel úgy, mintha a mostani szeretőd nem lenne az életed része?

Ezt megérdemeltem, ismerte be magában Laura.

– Nem ellentmondás ez, Liam? Ha ez a kitalált személy valóban a szeretőm volna, automatikusan az életem része lenne.

– Kitalált személy? – kapott a szón a férfi.

Gondolhattam volna, hogy azonnal lecsap rá. Már megint nem figyeltem, korholta magát Laura.

– Te állítottad újra és újra, hogy van az életemben egy férfi, nem én – felelte közönyt színlelve.

– Igaz. De hát túl szép és vonzó vagy ahhoz, hogy elhiggyem, magányosan töltötted az utóbbi két évet. Hacsak nem olyan futó kalandjaid voltak, mint amilyet az előbb említettél.

Tényleg ért hozzá, hogy sértegessen, gondolta felháborodva az asszony, mégis uralkodnia kellett magán. Bobby bármelyik pillanatban felébredhet és megjelenhet. Ezért csak egyetlen kívánsága volt, hogy Liamot minél előbb házon kívül tudja.

– Ez a megjegyzésed nem ér annyit, hogy válaszra méltassam – jegyezte meg büszkén. – Befejezted? Más dolgom is van.

Pedig tudta, hogy ma már nem fog eltávozni otthonról. A riporterek odakint csak arra vártak, hogy vagy ő, vagy Liam elhagyja a házat. Nem akart velük veszekedni.

A férfi hűvösen mérte végig.

– Meg kell magyaráznod a barátodnak, hogy az újságcikk erősen túlzott?

– Ma már senkinek sem tartozom magyarázattal, Liam. Azonkívül az újságcikk nem egyszerűen túloz, hanem első betűtől az utolsóig szemenszedett hazugság.

– Nem feltétlenül – válaszolta a férfi nyersen.

Hirtelen megint túl közel kerültek egymáshoz. Laura érezte a férfi testének melegét. Már régen kívül kellene lennie az ajtón, nemhogy néhány hajszálnyira tőle!

Valaha úgy ismertem a testét, mint a magamét, gondolta az asszony. Mi a csoda? Hiszen nem akart emlékezni a nyolc évvel ezelőtti intim részletekre! De még mindig álmodott arról, milyen élvezetekben volt része a férfi karjaiban. Reggel aztán haragudott magára, mert a teste továbbra is vágyakozott Liam után.

– Laura – suttogta a férfi. Karját az asszony dereka köré fonta, és egyre közelebb húzta magához. Néhány pillanatig gyönyörködött a kipirult arcában, majd megcsókolta.

Laura érzékeit már a múltra való emlékezés felkorbácsolta. Azonnal átadta magát a pompás érzéseknek, amelyeket a férfi gyengédsége ébresztett benne. Készségesen szétnyitotta ajkát, s szabad utat adott Liam nyelvének.

Teste a férfiéhoz simult, érezte a szívdobogását és növekvő izgalmát. Nem felejtette el, mekkora örömet okozott egykor Liam. A szenvedélyes csók közben egyre jobban kívánta a férfit.

Liam lejjebb csúsztatta kezét az asszony hátán, majd a pulóver alá, s a meztelen bőrét kezdte simogatni. Végül átfogta Laura mellét.

Egyre jobban elragadta a hév, keze finoman megremegett, amikor magához húzta az asszony csípőjét. Csókokkal borította Laura arcát, nyakát.

Az asszony vágytól bódultan kapaszkodott Liam karjába, hogy el ne essen. A férfi ajkának gyengéd becézgetése, kezének simogató mozdulatai annyira elragadták, hogy mindent elfelejtett maga körül.

– Mami, hol vagy? – hallatszott Bobby hangja a hall irányából.

Laura úgy érezte, nyakon öntötték egy vödör jéghideg vízzel. Bűntudatos ábrázattal vonta ki magát Liam öleléséből. Épp időben, mert Bobby benyitott a nappaliba. Laura annyira ideges volt, hogy semmi nem jutott eszébe, amivel megakadályozhatta volna a gyerek és apja találkozását.

9. FEJEZET

– Mami! – Bobby megkönnyebbülten kiáltott fel, amikor felfedezte Laurát a nappaliban. A következő pillanatban kíváncsian szegezte tekintetét Liamra.

– Szia, kicsikém! – üdvözölte Laura mosolyogva, és elébe sietett. Lehajolt, átölelte a gyereket. – Jobban vagy? – érdeklődött kedvesen.

Egy apró púp a kisfiú fején és egy seb a térdén jelezte csak a balesetet, egyébként semmi mást nem lehetett észrevenni. Bizonyára jót tett, hogy kialudta magát. A sápadtsága elmúlt, kék szeme újból csillogott. Liamot nagyon érdekelte Bobby, le nem vette róla a tekintetét.

Laura a fia vállára tette a kezét, és Liamra nézett. A férfi arcvonásai semmit sem árultak el abból, mi játszódik le benne a gyerek láttán.

Bobby korához képest nagy növésű gyerek volt. Haja sötét, enyhén hullámos, sötétkék szemét sűrű, fekete pillák keretezték. Mindezt örökölhette tőlem is, futott át Laura fején. De a kisfiú arcvonásai már most nagyon hasonlítottak Liaméra, és a mosolya is ugyanolyan volt, mint a férfié.

– A mamádnak elállt a szava, Bobby – szólalt meg az előbbi szenvedélyes jelenet miatt kissé rekedten Liam –, ezért magam mutatkozom be. Liam O’Reilly vagyok. – Odalépett a kisfiúhoz, és kezet nyújtott neki. – Édesanyád régi barátja.

– Ifjabb Robert William Shipley – felelte a gyerek nem minden büszkeség nélkül, de azért némiképp szerényen, és megrázta a felé nyújtott kezet.

Laura megilletődve figyelte a jelenetet apa és fia között. Oly nagyon hasonlítottak egymásra! Lehetetlen, hogy Liamnak ne tűnjön fel.

De az is előfordulhat, hogy azért látom így, mert tudom, hogy ő az apja, gondolta az asszony.

– A mamád elárulta, hogy Bobbynak szólítanak – mondta a férfi, majd elengedte a gyerek kezét.

Bobby megvonta a vállát.

– Mindegy, hogy Bobby vagy Robert. A tanárok Robertnek hívnak.

Laura meglepetten nézett a fiára. Erről fogalma sem volt.

– A Bobby szép név, maradok ennél, ha nincs ellenedre. – Liam a fiúhoz beszélt, de közben Laurát figyelte összehúzott szemmel.

Érezte volna, mi játszódik le benne?

Lehetséges. Íróként Liam alaposan megfigyelte az embereket, és jó érzékkel ismerte fel az érzelmi rezdüléseket. Ez is egyik oka volt annak, hogy Laura mindig nagyon éberen ügyelt magára a jelenlétében.

– Akartál még valamit, Liam? – kérdezte most hűvösen, és remélte, hogy megszabadulhat a férfitól. – Bobbyval megreggelizünk.

– Jó ötlet – helyeselt Liam. – Ma reggel nem volt kedvem az evéshez.

Laura felhúzta a szemöldökét. A férfi pontosan tudta, hogy nem akarja meghívni, mégis úgy tett, mint akinek természetes, hogy együtt ülnek asztalhoz.

– Müzlit és pirítós kenyeret eszünk – jelentette ki közönyös hangon az asszony.

– Jól hangzik. Reggelente én is müzlit eszem a legszívesebben.

– Én is – ragyogott fel Bobby arca.

Laura megütközve nézte a fiát. Hogy reggelire a müzlit szereti, ez újdonság volt az asszonynak. Valószínűleg természetes, hogy így viselkedik a gyerek, hiszen az anyja életében nem volt férfi, de szíven ütötte, hogy éppen Liam az, akihez ennyire vonzódik.

A „férfiak” a konyhába indultak, Laura gondolataiba mélyedve követte őket. Vajon Liam tudja, hogy Bobby az ő fia? Mindenesetre nagyon jól palástolja, ha így van. Ez pedig igencsak nyugtalanító. Jó lenne tudni, mi jár a fejében.

A konyhában Amy kérdő pillantással fogadta az asszonyt. Laura tehetetlenül vonta meg a vállát. Liam már az asztalnál ült, Bobby, még mindig pizsamában, két csészét, egy csomag müzlit és a hűtőszekrényből egy üveg tejet rakott az asztalra.

– Egy ilyen nagyfiúnak, mint te, nem kellene az iskolában lennie? – kérdezte barátságosan Liam.

– Balesetem volt – felelte Bobby. – Tegnapelőtt leestem a lépcsőn. A fejemre. Kórházban kellett maradnom egy éjszakát, de a mami ott volt velem végig.

– Sosem hagynálak egyedül – simogatta meg szeretettel Laura a kisfiú fejét. Érezte, hogy Liam őt nézi.

A férfi kezdte felfogni, hogy a baleset volt az oka az asszony két nappal ezelőtti viharos távozásának. Ez idáig nem akarta elhinni, hogy a férfi, akit ő gyakorta emlegetett, nem is létezik Laura életében.

– Gyere, ülj le, és egyél! – mondta az asszonynak.

Laurát elfutotta a méreg ekkora arcátlanság láttán. Mit képzel ez az alak? Majd eszik ő, ha akar, neki ne parancsolgassanak.

– Kérlek – tette hozzá a férfi szelídebben.

Laura leült az asztalhoz. Amíg nem ki nem deríti, tudja-e Liam, hogy Bobby az ő fia, nem akarta kivívni a haragját.

A férfi feltűnően nyugodtnak és gondtalannak látszott. De Liamnál sohasem lehet tudni. Mesterien rejti el a valódi érzéseit mások szeme elől, miközben közönyösnek mutatkozik.

Mialatt Laura a kávéját itta, és megette a pirítós kenyerét, Liam Bobbyt az iskoláról meg a barátairól faggatta.

– Biztos vagyok benne, hogy Írország tetszene neked, Bobby.

Liam utóbbi szavai felriasztották az asszonyt töprengéséből. Bizalmatlanul mérte végig a férfit. Mit akar ezzel? Hiszen neki sosem állt szándékában Írországba utazni.

– Bobby épp azt mesélte, mennyire tetszik neki, ha veled kettesben vidéken tölti a hétvégét – magyarázta a férfi, látva az asszony kétkedő arckifejezését.

– A baleset miatt egy ideig alighanem le kell mondanunk erről a szórakozásról – jelentette ki határozottan Laura, nehogy Liamnak az az ötlete támadjon, hogy elkíséri őket a kirándulásra.

– A mamádnak igaza van – mondta Liam a fiúnak, amikor az ellenkezni akart. – Mint legtöbbször az anyáknak – tette hozzá rejtélyesen.

Az asszony újabb bizalmatlan pillantással ajándékozta meg. Mire célozhat már megint?

Hirtelen felpattant az asztaltól.

– Bobbynak fürödnie kell.

– Mami, hadd maradjak még… – nyafogott a gyerek.

– Gondolj arra, mit mondtam az előbb az anyákról! Legtöbbször igazuk van – intette Liam tréfásan a kisfiút. – Nekem úgyis mennem kell, de hamarosan újra meglátogatlak, Bobby. Jó lesz?

Laurának nagyon nem volt ínyére a dolog. Nem engedheti, hogy Liam és a gyerek közel kerüljön egymáshoz.

– Igen! – kiáltott boldogan a kisfiú.

– Menj fel a szobádba! – szólt rá az anyja. – Én kikísérem Liamot.

Bobby a hallig követte a felnőtteket, onnan kettesével szedve a lépcsőt felrohant.

– Látható, hogy már jól van – állapította meg a férfi Bobby után tekintve. – Nem lehetett súlyos a baleset.

– Szerencsére semmije sem tört el – mondta az asszony. – Hétfőn már viszem az iskolába.

– Szép kisfiad van, Laura…

Laura nem mert a férfi szemébe nézni.

– Igen, én is azt hiszem.

– Biztosan nagyon büszke vagy rá.

– Az vagyok – ismerte el az asszony. Szerette volna tudni, hová akar kilyukadni Liam. Ha feltűnt neki a kettejük közötti hasonlóság, és ha kitalálta, hogy ő az igazi apa, miért nem szól róla egy szót sem?

– Vacsorázzunk együtt! – kérlelte Liam.

Laurában megszólalt a vészcsengő.

– Nem hagyhatom egyedül Bobbyt.

– Nem ma este. Megértem, hogy most nagy szüksége van rád. De holnap szombat lesz, és estig bizonyára összeszedi magát annyira, hogy egy-két órára Amy gondjaira bízhatod. Lehet, hogy még örülni is fog egy kis változatosságnak.

Mióta van Liam tekintettel másokra? – futott át Laura fején. Nem ilyennek ismerte.

– Nos, rendben… – mondta hangosan. – De olyan helyre menjünk, ahol nem leszünk feltűnőek. Nem szeretném, ha ránk találnának a riporterek.

Liam ábrázata elsötétült a sajtó embereinek emlegetésére, akik még mindig a ház előtt rostokoltak.

– Ne félj – mondta a férfi –, gondoskodom róla, hogy senki se ismerjen fel bennünket.

Engem amúgy sem ismemének fel, gondolta Laura, Liam a híres személyiség. De ez legyen az ő gondja. Törje ő a fejét megfelelő találkahelyén.

Laura nem örült az együtt töltendő estének. Csak óvatosságból fogadta el a meghívást. Úgy tűnt, ártalmatlan találkozás lesz, a látszat azonban csalhat. Meg kell győződnie, hogy Liam nem tudja, ki Bobby igazi apja.

Valójában nem is ártalmatlan, ami köztük van, ez ma világossá vált számára. Sosem hitte volna, hogy ő még egyszer Liam karjában találja magát.

– Csak üzleti vacsoráról lehet szó – sietett felvilágosítani a férfit.

– Valóban? – csodálkozott Liam.

– Nincs más okunk a találkozásra.

– Ha így gondolod…

Laura válaszolni akart, de a férfi megelőzte.

– A fiad vár téged odafönt. – Kezét az asszony karjára tette. – Ha az anyáknak mindig igazuk van, nem kellene a kisfiúkat megváratniuk.

– És mi a helyzet a nagyfiúkkal? – ugratta Laura. Jólesett magán érezni a férfi meleg tenyerét.

– Mi ugyanolyan türelmetlenek vagyunk, mint a gyerekek, ha valamit meg akarunk kapni. De mi már megtanultuk leplezni.

– Te mit szeretnél, Liam?

– Természetesen azt, amit nem kaphatok meg. A legtöbb emberrel így van. – A férfi fájdalmasan felsóhajtott. – Gyűlölsz engem, Laura?

Az asszonyt megrázta a kérdés. Hogy gyűlölné? Ma már nem. Nyolc évvel ezelőtt talán valóban gyűlölte, de az már nagyon régen volt. Csodálatos házassága Roberttel, Bobby születése mindenért kárpótolta.

– Nagyon sok jó dolog van az életemben. Gyűlöletnek nincs helye benne – válaszolta a valóságnak megfelelően.

Liam kutató pillantást vetett rá.

– Szeretted Robert Shipleyt?

Laura arca felderült, amint Róberttel való kapcsolatára gondolt. Szeme hirtelen megtelt könnyel.

– Nagyon.

– Különleges ember lehetett. – Liam visszahúzta a kezét. – Szeretnék többet megtudni róla.

Laura azonnal éber lett.

– Miért? – kérdezte csodálkozva.

– Mert szeretted…

– Ez még nem ok rá. – Az asszony értetlenül csóválta a fejét. – Semmi értelmét nem látom, hogy a férjemről beszéljek neked.

– Bobby megjegyzéseiből arra következtetek, hogy nagyon szerette a fiút.

– Miért ne szerette volna? Hiszen az apja volt.

Ez úgy hangzott, mint egy védekezés, korholta magát Laura, de már nem változtathatta meg. Egyébként pedig igazat mondott. Robert minden szempontból jó apja volt a gyereknek.

– Igaz – mondta a férfi szárazon. – Holnap nyolckor érted jövök. Megfelel?

Az asszony másodpercekig nem tért magához a hirtelen témaváltástól. Lépést tud-e tartani valaha is a férfi gyors hangulatváltozásaival?

Nem hiszem, hogy jó ötlet. Csak a sajtónak szolgáltatnánk még több adalékkal az állítólagos kapcsolatunkhoz. Jobb lenne, ha nem látnának bennünket együtt kimenni a házból.

– Igazad van – ismerte el Liam. – Holnap majd felhívlak, és megmondom a vendéglő nevét. Ott is találkozhatunk, ugye?

– Hát persze. De még egyszer hangsúlyozom: üzleti vacsora lesz.

– Nem kell állandóan az orrom alá dörgölnöd – felelte a férfi bágyadt mosollyal. – Már először is hallottam.

Lehet, hogy hallotta, de fel is fogta-e? – morfondírozott Laura.

– Nem kísérlek az ajtóig, ha nem bánod. Már eleget fényképeztek bennünket együtt.

Gondolni sem akart rá, mi mindent hordanak majd össze róluk a másnapi újságokban. De ez még mindig kevésbé nyugtalanította, mint az esti közös vacsora Liammal.

– Amikor azt mondtam, hogy olyan helyen együnk, ahol nem keltünk feltűnést, nem a lakosztályodra gondoltam – támadt a férfira másnap Laura.

Az étkezőasztal ezüst evőeszközökkel, kristálypoharakkal két személyre volt terítve.

Liam a megbeszéltek szerint felhívta, de Amyvel beszélt, mert Laura és Bobby nem volt otthon. Azt üzente, a szállodában találkozzanak nyolckor. Az asszony azt hitte, onnan együtt mennek majd egy vendéglőbe. Most már tudta, hogy tévedett.

– Ne nézz rám ilyen szemrehányóan, Laura! – kérte türelmetlenül a férfi. Fekete szmokingot, fehér inget, fekete nyakkendőt viselt, haja még nedves volt a zuhanyozástól. – Semmiféle hátsó gondolatom nem volt, amikor ezt a megoldást választottam. Azokban a vendéglőkben, ahol feltehetően nem ismertek volna fel bennünket, már nem volt szabad asztal.

Laura megsemmisítő pillantást vetett rá. Azért vette fel testhez simuló, viszonylag rövid, aranyfényű selyemruháját, amely kiemelte karcsú lábát, hogy erősítse az önbizalmát. Nem Liamot akarta lenyűgözni vele. Ide, a lakosztályába egyáltalán nem illett. Már a gondolattól is irtózott, hogy meghitt édes kettesben töltse vele az estét.

– Nem mondtad meg, ki vagy? – kérdezte.

– Sosem szoktam kihasználni, hogy ismerik a nevemet – válaszolta hűvösen a férfi. – Tisztában vagyok vele, hogy nem örülsz ennek a megoldásnak…

– El sem tudod képzelni, mennyire nem…

– A másik lehetőség az lett volna, ha lemondunk a vacsoráról. Ez azonban szóba sem jöhetett.

– Talán magam is eldönthettem volna – méltatlankodott Laura.

– És mindketten tudjuk, mit határoztál volna – mondta ingerülten Liam.

Laura, hogy lehiggadjon, mélyeket lélegzett. Kényelmetlenül érezte magát.

Még mindig nem tudta megfejteni, mi céllal hívta meg Liam. Egész délután valami rossz előérzet kerítette hatalmába, s most, hogy egyedül voltak, csak fokozódott a kellemetlen hangulat.

– Nem, Liam, nem maradok – jelentette ki.

– Miért?

– Ne tégy úgy, mintha nem tudnád! Olvastad a mai újságokat?

A férfi felsóhajtott. Elvette az asztalon álló fehérboros palackot, és öntött a poharaikba.

– Természetesen – felelte végül nyugalmat erőltetve magára. Átnyújtotta az egyik poharat az asszonynak, majd maga is ivott egy korty bort. – Nem lehetett nem észrevenni.

A kettőjükről készült fotó a pletykaújságok címoldalát díszítette. Laura éppen ajtót nyit a férfinak. A találgatások pedig tovább folynak arról, hogy üzleti vagy egyéb kapcsolatban állnak-e egymással.

– Beláthatod, mennyire szerencsétlen ebben a helyzetben a lakosztályodban vacsorázni. Csak még inkább alapot adunk a feltételezésnek, hogy van… van valami köztünk.

– És mi volna közöttünk? – Liam helyet foglalt az egyik széken, és csúfondárosan nézett az asszonyra.

– Viszony.

– Na és? – vonta fel a szemöldökét a férfi.

Laurát bosszantotta a jelenet. Liam nyilvánvalóan a bolondját járatja vele.

– De nekünk nincs viszonyunk.

A férfi megvonta a vállát.

– Csak azért, mert én nem törtem magam érte eléggé.

Laura elvörösödött.

– Te… Én… – dadogta felháborodva.

– Igen, te és én – ismételte gyöngéden Liam. Letette a poharat, felállt, és közelebb ment az asszonyhoz. Néhány centiméterre megállt tőle. – Olyan szörnyű lenne?

– Nem szörnyű, hanem egyenesen lehetetlen! – heveskedett az asszony.

Liam összeszorította a száját.

– Miért? – kérdezte rekedten. Kinyújtotta a karját, hogy magához ölelje az asszonyt.

– Ne, Liam, kérlek! – Laura hátrált néhány lépést. – Tegnap… hiba volt. És én igyekszem kétszer nem elkövetni ugyanazt a hibát.

– Én is erre törekszem, akár hiszed, akár nem.

Az asszony bizalmatlanul méregette a férfit. Vajon mire célzott?

– Nyolc évvel ezelőtt a saját ostobaságom miatt veszítettelek el – mondta Liam, mintha kitalálta volna Laura gondolatát. – Még egyszer nem történhet meg.

Laura elsápadt, kikerekedett szemmel bámulta a férfit. Úgy látszik, Liamot cseppet sem érdekelte, hogy ez egy üzleti vacsora.

Vagy mégsem? Saját magával sem őszinte? Liam rendkívül vonzó férfi. Nyolc évvel ezelőtt csodálatos hónapokat töltöttek együtt. És ő igenis vágyott rá, hogy újra átélje azt az időszakot.

Vajon tudat alatt ez már akkor is ott motoszkált a fejében, amikor kiválasztotta a ruhát, amely olyan jól állt a haja színéhez, és amely úgy kiemelte formás alakját?

Megnedvesítette kiszáradt ajkát.

– Liam… – kezdte.

– Laura, kérlek adj még egy esélyt, hogy mindent jóvátehessek – könyörgött a férfi. – Ostoba voltam, elismerem. De az ostobák nem érdemelnek még egy lehetőséget?

Még egy lehetőséget? Hogy újból tönkretegye az ő életét? Hogy megint eltűnjön, ha úgy tartja kedve, és soha többé ne hallasson magáról? Az asszony már a gondolatba is beleborzongott, hogy újra átélje ugyanazt a szenvedést, mint nyolc évvel ezelőtt. Nem, ebbe semmiképp sem megy bele.

– Laura! – Liam megfogta a karját, s mivel az asszony nem nézett rá, gyöngéden megrázta. – Kérlek, hagyd, hogy megpróbáljam jóvátenni a múltat.

– Nem – tört elő az asszonyból. Végre a férfi szemébe tudott nézni. – Az én életem így tökéletes, ahogy van. Nem fogod tönkretenni az önzéseddel.

Szándékosan sértegette Liamot, hogy érzelmileg távol tudja magát tartani tőle.

A férfi némán figyelte Laurát.

– Hazudtál nekem tegnap – mondta, és elengedte az asszony karját.

– Hogyhogy? – Laura rémülten várta a választ. Ha Bobbyra gondol…

– Még mindig gyűlölsz engem – felelte csendesen Liam. – De én még jobban gyűlölöm magam a miatt, amit nyolc évvel ezelőtt elkövettem.

Nem Bobbyról van szó! Hála az égnek! Laura megkönnyebbült.

– Nem hazudtam, Liam – szólalt meg szinte kedvesen. – Tényleg nem gyűlöllek. De nem szeretnék még egyszer viszonyt folytatni veled.

Még ha érezne is valamit a férfi iránt, ami a tegnapi jelenetből ítélve egyáltalán nem lehetetlen, túlságosan is veszélyes lenne belebonyolódnia egy kalandba. Liam nem tudhatja meg, hogy Bobby az ő fia!

A férfi megadóan emelte fel a kezét.

– Ez világos beszéd.

Laura nem akart hinni a fülének. Liam elfogadja a döntését? Vagy pusztán sértett büszkeségből játssza a közönyöst? Maga sem tudta, nem esett volna-e neki jobban, ha a férfi küzd még egy kicsit érte, és nem adja fel ilyen hamar.

Valószínűleg még mindig nem tette túl magát azon, hogy Liam nyolc évvel ezelőtt cserbenhagyta. Ezért érez most elégtételt a szerepek felcserélődése miatt. Ez alkalommal Liam az, aki a kapcsolatukért harcol, és Laura, aki visszautasítja. Ha őszinte akart lenni önmagához, ez nem volt különösebben szép tőle.

– Úgy gondolom, jobb, ha lemondunk a mai vacsoráról – javasolta.

– Igen, én is azt hiszem – bólintott tartózkodóan a férfi. Arcvonásai semmit sem árultak el a belsejében dúló érzésekről.

Laura felvette a táskáját. Csak félóra telt el az érkezése óta, mégis mennyi minden történt ez alatt. Liam másodszor is, ezúttal örökre, el fog tűnni az életéből.

Örülnie kellene emiatt, hiszen megszűnt a nyomás, amely eddig fojtogatta. Az öröme mégsem volt teljes.

A küszöbön visszafordult.

– Mit kezdesz a kézirattal?

Liam széttárta a kezét.

– Biztosítottál róla, hogy Perry kitűnően érti a dolgát. Semmi okom, hogy kételkedjem benne.

Laura elcsodálkozott.

– Elfogadod szerkesztőnek? Mi fogjuk kiadni a regényedet?

Hihetetlen, hogy Liam ilyen könnyen megadta magát.

– Nem vagyok annyira oktondi, mint hiszed – nevetett erőtlenül a férfi.

Itt valami nincs rendjén! Liam annyit erőlködött, hogy keresztülvigye az akaratát. Még a sajtót is bevetette titkos fegyverként, pedig ő ragaszkodott legjobban a névtelenséghez. Most pedig nem érdekli az egész? Ez nem illik a képbe.

– Liam…

– Tessék – felelt a férfi nyugodtan.

Túlságosan is nyugodtan és közönyösen. A kellemetlen érzés egyre nőtt az asszonyban.

– Bejössz hétfőn az irodába, hogy megbeszéld a továbbiakat Perryvel?

– Igen. Utána haza kell repülnöm Írországba.

Nemcsak Perryt fogadja el szerkesztőnek, hanem Londont is elhagyja! Hazautazik Írországba. Valahol itt csapda van. De hol?

– Bárcsak te is annyira örülnél, hogy viszontláttuk egymást, mint én! – sóhajtott Liam. Nyilvánvalóan észrevette, mennyire megkönnyebbült Laura a hazautazásának hírére. – De visszajövök még. A regénnyel összefüggésben még nagyon sok tennivaló vár.

Ezzel Laura is tisztában volt, ám ez egyáltalán nem azt jelentette, hogy nekik is találkozniuk kell egymással.

Az asszony még mindig a küszöbön állt, és maga sem tudta, miért nem búcsúzott még el. Talán érezte, ha most becsukja maga mögött az ajtót, elszalasztja az utolsó esélyt, hogy a magánéletben valaha is találkozzanak. Ezután csak Liam O’Reilly, az író létezik.

Én sem tudom, mit akarok, vallotta be magának. Napokig bizonygatta Liamnak, hogy nem érdekli többé. Most pedig, hogy a férfi elfogadta a döntését, mégsem akaródzik elmennie.

– Viszontlátásra, Liam! – mondta végül határozott hangon.

– Viszontlátásra, Laura! – válaszolta a férfi kiismerhetetlen arccal.

Laura lábai nehezen engedelmeskedtek. Valahogyan mégis sikerült kijutnia a folyosóra, és becsukni maga mögött az ajtót. Úgy érezte, ezzel együtt a Liamhoz vezető egyetlen utat is lezárta a szívében. Pedig a férfi mennyire igyekezett, hogy ledöntse a falakat, amelyekkel ő körülvette magát!

10. FEJEZET

– Alig hiszem el, hogy ennyit aludtam! – állított be a konyhába Laura másnap reggel. – Tíz óra van!

Amy a zöldséget tisztította az ebédhez. Mosolyogva fordult az asszonyhoz.

– Azt hiszem, szüksége volt rá.

Nem egészen ez volt az oka a hosszú alvásnak. Este nem sokkal kilenc után ért haza, és azonnal ágyba bújt. Bár kétségbeesetten próbálkozott, mégsem tudott elaludni. Gondolatai ide-oda cikáztak a múlt és a jelen között. Képtelen volt ellazulni. Csak hajnalban szenderült álomra, ezért későn ébredt.

– Hol van Bobby? – kérdezte. A gyerek nem volt a szobájában és a tévészobában sem, ezért gondolta Laura, hogy a konyhában lesz.

– Mr. O’Reilly kilenc körül érkezett…

– Hogyan? – Laura jókedve azonnal elszállt.

– Hozott egy sárkányt – jelentette Amy. Elkomorodott, amint észrevette az asszony döbbenetét. – Azt gondolta, Bobby szívesen eregetne vele…

Laura elsápadt.

– Megengedte, hogy elvigye Bobbyt?

– …a kertben sárkányt – fejezte be a mondatot a házvezetőnő. – Az ön beleegyezése nélkül sohasem engedném a házon kívülre Bobbyt.

Laura megnyugodott kissé. Leült az asztalhoz.

– Igen, tudom. De… ez azt jelenti, hogy most Liam kint játszik a kertben a fiammal?

Amy igent intett.

– Amint Mr. O’Reilly helyesen megállapította, ma fúj a szél. Ideális időjárás sárkányeregetéshez.

Ez így van, gondolta Laura. De miért jött ide egyáltalán Liam? Előző este egyetértettek abban, hogy a lehető legkevesebbszer találkoznak.

Nem, ez nem egészen így volt, helyesbített magában az asszony. Ő mondta a férfinak, hogy nem akar viszonyba bonyolódni vele. Liam pedig készségesen egyetértett ezzel. Legalábbis ő így hitte. Nyilvánvalóan mindent szó szerint vett, Bobby ugyanis nem szerepelt az alkuban.

Laura hirtelen felpattant.

– Megnézem, mit csinálnak.

– Az előbb kikukucskáltam. Nagyon jól szórakoznak – biztosította Amy. – Igyon egy kávét, mielőtt kimegy! Ön szokta mondani, hogy legalább kettőre van szüksége, hogy igazán jól induljon a nap.

Ez nem pontos, futott át az asszony fején. Azt szoktam mondani, hogy legalább két csésze kávét meg kell innom, hogy embernek érezzem magam.

– Gondolja, hogy túl hevesen reagáltam?

– Ez attól függ, mi az, amire reagál – felelte némi töprengés után a házvezetőnő.

Laura nyelt egyet, és szó nélkül visszaült az asztalhoz.

– Mióta tudja? – kérdezte csendesen.

Amy egy csésze kávét tett az asszony elé.

– Nem is biztos, hogy tudok valamit egyáltalán – mosolygott az asszony. – Azzal tisztában voltam, hogy Mr. Robert nem Bobby apja, hiszen az lehetetlen lett volna. De hogy ki az igazi apa…? Arról fogalmam sem volt. Mindenesetre Mr. Robert nagyon jó apja volt a kicsinek.

– De? – nézett rá kérdően Laura.

– Amikor pár napja először megláttam Mr. O’Reillyt, azonnal feltűnt a hasonlóság. Ezért bizonytalanodtam el, hogy hagyjam-e várakozni.

Laura a kezébe temette az arcát.

– Mit gondol most rólam, Amy?

Az asszony szeretettel ölelte át Laura vállát.

– Azt gondolom, hogy ön és Bobby az élete legszebb öt évével ajándékozta meg Mr. Robertet.

Laura szemét elfutotta a könny.

– Ez igaz?

Szerette volna, ha így van, mert Róbertnek nagyon sokat köszönhetett.

– Ebben sosem szabad kételkednie – bizonygatta Amy. – Mr. Robert már belenyugodott, hogy sohasem lesz családja. Tudom, mennyire vágyott rá. Ajándéknak tartotta, és nagyra értékelte, bár sosem volt biztos benne, hogy megérdemelte.

– Ha valaki, hát Robert megérdemelte, hogy szerető családja legyen – szipogott az asszony.

– Ön megadta neki, Laura. Nekem elhiheti. Ami pedig Mr. O’Reillyt illeti, bizonyára alapos oka volt, amiért nem ment hozzá.

– Igen, nagyon jó okom volt rá, Amy. Sohasem kérte meg a kezemet.

Az asszony megértően bólogatott.

– Vannak, akik nem vállalják a felelősséget a tetteikért.

– Nem tudta, hogy terhes vagyok – vette védelmébe a férfit Laura.

Amy döbbent arcot vágott.

– De most már tudja.

– Gondolja, hogy Liam mindent tud? – kérdezte az asszony csendesen.

– Ön nem úgy véli?

– Fogalmam sincs – vallotta be Laura. – Egyetlen szóval sem utalt rá. Nem hozakodhatok elő vele csak úgy… Miért nem beszél róla, ha sejt valamit?

A házvezetőnő habozott egy ideig.

– Miért nem kérdezi meg őt magát?

Nem, azt nem tehetem, gondolta rémülten az asszony. Akkor meg kellene mondanom az igazat. De lehet, hogy már magától is rájött.

Amy nekifogott krumplit hámozni.

– Hány személyre főzzek? Kettőre vagy háromra?

– Kettőre… Nem, háromra. Istenem, teljesen össze vagyok zavarodva – sóhajtott fel Laura. – Már semmiben sem vagyok biztos.

Előző este még minden világosnak tűnt. Liam kivonul az életéből, ennek ellenére a regényét a kiadó jelenteti meg. Hogy a férfi ma megjelent náluk, és Bobbyt játszani hívta, bonyolulttá teszi a dolgot.

A házvezetőnő együtt érzően mosolygott.

– Valószínűleg nem segít, amit mondok, de sok dolog elintéződik magától.

Ez igaz, csak nem olyan gyakran, mint ahogyan az ember szeretné, gondolta Laura.

Vajon Amynek igaza van? Tudja Liam, hogy Bobby az ő fia? Ha igen, miért nem vonta még kérdőre őt?

– Lemegyek a kertbe, és üdvözlöm a fiúkat – szólalt meg az asszony. Kiitta a kávéját, majd felállt. – Attól még senkinek nem támadhatnak hátsó gondolatai.

– Én pedig – bólintott Amy – elővigyázatosságból három személyre főzök. – Sokatmondó, ugyanakkor megértő tekintettel nézett az asszonyra.

Laura néhány percig észrevétlenül figyelte Bobbyt és Liamot. A gyerek önfeledten nézte a magasba emelkedő sárkányt. Bizonyára nem fázott, hiszen jó meleg kabát volt rajta. Tartotta a zsineget, Liam a háta mögött ügyelt, nehogy a sárkány a fák koronáira tekeredjen. Az asszony szeme megakadt rajta, mert nagyon jól festett farmerban és vastag, kék gyapjúpulóverében.

Mindketten boldognak látszottak. Sötét hajukat összeborzolta a szél, szemük ragyogott.

Laura szíve összeszorult. Másként fordult volna az élete, ha Liam nyolc évvel ezelőtt nem hagyja el. De ugyanebben a pillanatban eszébe jutott, mennyire igazságtalan. Hiszen akkor Robert sem tölthette volna olyan boldogan az utolsó éveit.

Értelmetlen dolog olyasmin tépelődni, amin úgysem lehet változtatni. Liam kilépett az életéből, Robert pedig a férje lett, és Bobby édesapja.

– Szervusztok! – kiáltott a fiúknak. – Látom, jól szórakoztok.

– Mami! – A kisfiú arca ragyogott az örömtől és izgatottságtól. – Nézd, ezt a sárkányt kaptam Liamtól!

A férfi Laurára pillantott, tekintete éber volt. Minden oka megvan, hogy résen legyen, gondolta az asszony ingerülten. Ismét feltámadt benne a düh Liam váratlan felbukkanása miatt. Előző este szó sem volt arról, hogy ajándékokkal halmozza el Bobbyt.

– Milyen kedves tőle – felelte a gyereknek.

– Jól aludtál? – érdeklődött Liam barátságos arccal.

Azt hihetné az ember, ez az alak pontosan tudja, hogy csak hajnalban jött álom a szememre, futott át az asszony fején. Különben miért kérdezné ilyen ártatlan képpel?

– Köszönöm, nagyon jól – válaszolta feszülten, majd lesétált a teraszlépcsőn a kertbe. Fekete farmernadrágja tökéletesen állt rajta, sötétkék pulóvere puhán ölelte körül karcsú testét.

Liam le nem vette a szemét róla. Az asszony sápadt arca smink nélkül is szép volt. Nem festette ki magát, hiszen vasárnap reggel nem számított látogatóra.

– Ugye milyen klassz, mami? – Bobby láthatóan nagyon örült az új játéknak. – Már régen szerettem volna egy sárkányt.

Újra az asszony szívébe nyilallt valami. Hogy lehet, hogy egy óra alatt ezek ketten ilyen közel kerültek egymáshoz? Vagy ez teljesen természetes apa és fia között?

– Remélem, megköszönted – mondta Bobbynak anélkül, hogy Liamra nézett volna.

– Igen, mami – válaszolta a gyerek. Meglepetten pillantott az anyjára, miért kérdez ilyesmit egyáltalán. Hiszen ő mindig megköszöni az ajándékot. Már egészen kicsi korában megtanulta.

Mintha Bobby megérezte volna, hogy anyját bosszantja Liam jelenléte. Laura már-már bűntudatot érzett emiatt, de nem tudott változtatni rajta. Valóban nem örült a férfinak.

– Minden kisfiú szeretne sárkányt – mosolygott Liam.

Laura úgy érezte, arcul csapták. Épp Liam az, aki kitalálja Bobby titkos kívánságát? Persze biztosan nem lehet könnyű egy kisfiúnak apa nélkül. Ha Róbert még élne, a gyerek már régen kapott volna egy sárkányt.

Mi mindent mulasztott még el mint gyermekét egyedül nevelő anya?

– Ne légy olyan szigorú magadhoz! – szólt szelíden a férfi, és megállt Laura mellett. Bobby a zsineggel ide-oda szaladgált. – Ha lányod lenne, igencsak gondot okozna számomra az ajándékválasztás.

– De nem lányom van, így ez csak puszta feltevés marad – jegyezte meg hűvösen Laura.

– Még harmincéves sem vagy – nézett rá kétértelműén Liam.

Laura tanult a hibáiból. Házasságon kívül többé nem vállal gyereket. Az egyetlen férfi, akibe szerelmes volt, eltűnt az életéből anélkül, hogy később jelentkezett volna. Azt a férfit, akihez feleségül ment, nem ilyen módon szerette, de ő volt a legcsodálatosabb ember a földön. Valószínűleg nem kaphatok meg mindent az életben, gondolta az asszony. Nem kaphatok olyan férfit, akit szerelemmel szeretek, és aki viszontszeret, ráadásul olyan jó férj és apa, mint Robert volt.

– Mindenesetre elég idős vagyok ahhoz, hogy tudjam, mit akarok, és mit nem – vetette oda foghegyről.

Liam nem folytatta tovább a témát, Bobbyt figyelte. A következő megjegyzése azonban szíven találta Laurát.

– Hozzám jöttél volna annak idején, ha megkérem a kezed?

Az asszony, ha lehet, még jobban elsápadt. Tágra nyílt szemekkel nézett a férfira. Vajon férjhez ment volna Liamhoz nyolc évvel ezelőtt? Igen, valószínűleg, ismerte be.

Kétségbeesetten kapott levegő után. Össze kell szednie magát. Liamnak nincs joga ilyeneket kérdezni tőle.

– Akkor még nagyon hiszékeny és tapasztalatlan voltam – felelte kitérően.

– Ez nem válasz a kérdésemre – mondta szigorúan a férfi. – Nem te állítottad tegnap este, hogy nem voltál már gyerek, amikor együtt jártunk?

– Felnőttként is lehet valaki tapasztalatlan és hiszékeny. Ami pedig a kérdésed illeti… azt hiszem, igent mondtam volna – vallotta be az asszony. – De rossz döntés lett volna.

Liam sokáig tanulmányozta az asszony arcát.

– Tényleg úgy gondolod? – kérdezte végül.

– Te nem? – nézett fájdalmasan Laura. – Hiszen olyan keveset jelentettem a számodra, hogy miután elhagytad Angliát, néhány héten belül elvettél egy másik nőt.

– Ezt a hibát nem követtem volna el, ha már a feleségem vagy. – Liam megragadta az asszony karját. – Talán te vagy az a nő, akire szükségem volt, vagy szükségem lett volna, hogy ne veszítsem el a talajt a lábam alól.

Laura szomorúan rázta meg a fejét.

– És az első alkalommal, amikor megpróbáltál volna elmenekülni a házasságból, halálra tiportál volna.

– Nem is sajnálod ezt az egészet, ugye? – kérdezte döbbent arccal a férfi. Keze lehanyatlott.

Nem, Laura sosem bánta meg, hogy hozzáment Roberthez. Sokat köszönhetett a férjének, és boldog volt, amiért megadhatta neki az annyira vágyott családot. Ha valamit sajnált, az az, hogy újra találkozott Liammal.

De hát valóban azt kívánja, hogy bárcsak sose találkoztak volna többé? Liam nagyon megváltozott, érettebb lett. És azt sem szabad elfelejtenie, hogy milyen szenvedélyesen válaszolt a teste nyolc év után is a férfi gyengédségeire. Vajon hová fajult volna a dolog, ha nem nyit rájuk Bobby?

Bátran a férfi szemébe nézett.

– Semmi értelme bármit is megbánni, Liam. A múlt elmúlt, nem jön vissza többé. Hogy mit hoz a jövő, senki sem tudja. Csak a jelen marad számunkra, és én boldog vagyok az életemmel úgy, ahogy van.

Tekintete szeretettel pihent meg a kisfián.

– Akkor te vagy az egyetlen kivétel – válaszolta a férfi. – Nekem nem tetszik az enyém.

– Miért nem változtatsz rajta?

– Éppen azt próbálom…

– Liam bácsi! – hangzott fel Bobby kiáltása. – A zsineg megakadt a fán!

– Hogy szólított? Liam bácsi? – Laura elhűlten fogta meg a férfi karját, aki a gyerek segítségére akart sietni.

– Hogyan szólítana másképp? – kérdezett vissza morcosan Liam.

Liam bácsi! – dohogott magában Laura. Hogy merészeli így hívatni magát? A Mr. O’Reilly tökéletesen elég lenne.

– Nyugodj meg, Laura! – intette a férfi. – Bobby udvarias gyerek. Bizonyára kellemetlennek érezte, hogy a vezetéknevemen szólítson. Nem értem, miért izgattad fel magad ennyire.

– Nem, természetesen nem értheted. Más a véleményem…

– Miért? Neked is volt egy ilyen nagybácsid, nem?

Laura hallgatott. A dühe egy csapásra elszállt. A nagybátyjáról nem akart beszélni.

– Hol van egyáltalán? – érdeklődött ingerülten Liam. – Voltam már egypárszor itt, de soha egyetlen szó sem esett róla. Nyolc évvel ezelőtt bezzeg állandóan emlegetted. Vagy Mr. Shipley méltóságán alulinak tartotta, hogy gondoskodjon a bácsikádról?

Laura falfehér lett, ajka remegni kezdett.

– Hagyd abba, Liam! Azonnal hagyd ezt abba! – követelte szinte hisztérikusan.

– Miért? Mi történt, Laura? Nem szívesen emlékszel a szerényebb időkre?

– Fogalmad sincs, miről beszélsz.

– Nagyon megbántottál azzal, hogy haragszol, amiért a fiad bácsinak szólít.

– Ezért azt gondolod, jogod van sértegetni engem? – Laura már-már kiabált. Szeme megtelt könnyel. – Neked itt semmiféle jogod nincs, és ha azt hiszed…

– Liam bácsi! – Bobby egyre türelmetlenebb lett. A sárkány még mindig nem szabadult ki a fák közül.

– Segíts neki! – mondta az asszony. – Azután hagyd el a házamat!

– Ugye mindig eléred, amit akarsz?

– Legtöbbször nem – sóhajtott szomorúan Laura, azután sarkon fordult, és visszament a házba.

Liam túlságosan is az idegeire ment, és túlságosan közel járt az igazsághoz.

11. FEJEZET

– Kedves, hogy velünk tartasz – mondta Liam érezhető gúnnyal a hangjában.

A délelőtt folyamán Perryvel együtt minden vitás kérdést megbeszélt. Hamar egyezségre jutottak, és úgy döntöttek, megünneplik a szerződéskötést egy ebéddel.

Laura nem merte egyedül hagyni a férfit Perryvel. Feltételezte, hogy Liam megragadná az alkalmat, és kifaggatná a főszerkesztőt főnöke magánéletéről. Természetesen nem tenne fel tolakodó kérdéseket, annál okosabb. Más eszközöket találna, hogy megtudja, amit akar. Perry pedig észre sem venné, hogy kikérdezték. Ezért határozta el Laura, hogy velük tart.

– Minden új szerzőt személyesen üdvözlök, aki a kiadónkhoz jön – vonta meg a vállát közönyösen az asszony.

Liam kényszeredetten mosolygott.

– Engem is?

– Mindannyian nagyon örülünk, hogy bennünket választott, Mr. O’Reilly – szólt közbe lelkesen Perry. – A Josie világa óriási siker lesz, ebben biztos vagyok.

– Úgy gondolja? – Liam kétkedő pillantást vetett az asszonyra. – Ez a te véleményed is, Laura?

Az én véleményem? – ismételte meg magában a kérdést Laura. Pillanatnyilag abban sem volt biztos, hogy egyáltalán van véleménye.

– Nem fogsz rosszul járni – válaszolta kitérően.

– És a Shipley Kiadó? – Liam nem tudta visszatartani a megjegyzést.

Az asszony újból megvonta a vállát.

– Ostobaság lenne egy sikergyanús könyvet nem kiadni. Ilyesmit senki sem engedhet meg magának. Manapság sok kiadó küzd pénzügyi nehézségekkel.

– De nem a Shipley Kiadó – vetette ellen Liam határozottan. – Erről megbizonyosodtam, mielőtt elküldtem volna a kéziratot.

– Mindenből csak a legjobbat, ugye? – kérdezte élesen Laura.

– Nyilvánvalóan több a közös bennünk, mint gondolnánk.

Laura elvörösödött. Tisztában volt vele, mire céloz Liam. Hogy csak a pénzéért és a rangjáért ment hozzá Roberthez. Higgye csak! Még mindig jobb, mint ha megtudja az igazságot.

Perry döbbenten tekingetett egyikről a másikra. Az ellenséges hangulat érezhető volt kettejük között.

Laura hirtelen elhatározással előrehajolt, és felemelte a pezsgős poharát.

– A sikerre! – mondta.

– Arra szívesen iszom – jegyezte meg Perry. Először a főnökével, azután Liammal koccintott.

– És egy békés életre – tette hozzá Liam, mialatt poharát az asszonyéhoz érintette.

– Összeillik ez a kettő? – tamáskodott Laura.

Az újságokban újabb fotók jelentek meg róluk, s egyre több pletykát gyártottak kettejükről. Úgy látszott, nem lehet gátat szabni az eseményeknek.

A férfi bólintott.

– Igen, ha az ember igazán akarja.

– Remélem, igazad van – sóhajtott Laura.

Ma reggel több riporter is várakozott a háza előtt. Nagyon csalódottak voltak, amikor csak Bobbyval kettesben távoztak hazulról. Az iskolába vitte a gyereket, aki eddig szerencsére nem sokat érzékelt a felhajtásból, azután az irodába ment.

– Holnap hazarepülök – jelentette be Liam. – Meglátogathatom Bobbyt előtte?

Laura vizsgálódva nézett rá. Érezte, hogy Perry érdeklődése egyre növekszik.

Bizonyára ő is látta a fényképeket az újságban, és valószínűleg olvasta a kommentárokat is. A megkönnyebbülés, melyet Laura Liam hazautazása miatt érzett, a kérés hallatán nyomban szertefoszlott.

– Nem hiheti a gyerek, hogy búcsú nélkül eltűnök az életéből – fűzte hozzá a férfi.

Ugyan! Hiszen nyolc évvel ezelőtt gondolkodás nélkül megtette!

– Milyen érdekes! Megváltoztál – felelte Laura.

Liam kifürkészhetetlen arccal nézett rá.

– Nem kellene rendelnünk? – szólt közbe óvatosan Perry, mivel időközben megjelent az asztaluknál a pincér.

Laurának elment az étvágya, de úgy kellett tennie, mintha minden rendben lenne. Azonkívül nem felejthette el, miért van itt. Nem hagyhatja Liamot egyedül Perryvel. Gyorsan összeszedte magát.

– Még nem válaszoltál a kérdésemre – figyelmeztette az asszonyt Liam, miután megrendelték az ételt.

Laura ivott egy korty pezsgőt, hogy időt nyerjen. A gondolat, hogy Liam megint együtt legyen Bobbyval, nem tetszett neki. Nem akarta a férfit a fia közelében látni.

– Rendben van – egyezett bele mégis –, de csak akkor, ha nem maradsz sokáig. Meg kell írnia a házi feladatait.

Haragudott magára, amiért az utolsó mondatot hozzátette. Hiszen nem tartozik Liamnak magyarázattal.

A férfi bólintott.

– Ügyelek rá, hogy maradjon elég ideje.

Lehet, hogy ő ügyel, mégsem fog sikerülni, gondolta Laura. Bobby nagyon megkedvelte Liamot. A férfi előző napi látogatása után másról sem beszélt, csak Liam bácsiról. Az asszony attól tartott, a fia rábeszéli majd a vendéget, hogy sokáig maradjon.

Ebéd közben a beszélgetés eléggé merevre sikeredett, pedig Perry nagyon igyekezett, hogy oldja a jeges hangulatot. Laura boldog volt, amikor végre befejezték. Csak keveset evett, ám annál több pezsgőt ivott, aminek meg is látszott a hatása. Az utcán, talán a friss levegő hatására, szédülni kezdett.

– Vigyázz! – figyelmeztette Liam, és elkapta a karját. – Többet kellene enned, Laura – korholta, miközben átkísérte a kocsijához.

Paul már várta, kinyitotta előtte az ajtót.

– Ha szükségem lesz a tanácsaidra, majd szólok – hurrogta le az asszony. Helyet foglalt a hátsó ülésen. Perry szerencsére nem hallotta, mert a másik oldalon szállt be. – Elvigyünk valameddig? – kérdezte udvariaskodva Liamot.

Túl sokat ittam, és nem vagyok hozzászokva, állapította meg magában. Általában naponta csak egyszer engedélyezett magának étkezés után egy pohárka fehérbort. Három pohár pezsgő ebédre – ez nem az ő stílusa, de hát Liam másnapi elutazásának hírére nagyon megkönnyebbült. A férfi jelenléte megnehezítette az életét, úgy érezte, óriási nyomás nehezedik rá.

– Nem, köszönöm – szabadkozott mosolyogva Liam. – Egy séta jót fog tenni. Ha fél hatkor megyek ma, megfelel?

Igen, ez jó időpont. Általában hatkor vacsoráznak, és ez kitűnő ürügy, hogy gyorsan megszabaduljon a férfitól. Remélhetőleg Bobby nem fogja buzgóságában meghívni, hogy tartson velük.

– Tökéletesen – felelte. – Akkor van idő, hogy a hat órai vacsora előtt minden házi feladatot megcsináljunk.

Ennél egyértelműbben nem is hozhatta volna a férfi tudomására, hogy nem szándékozik ott marasztalni vacsorára.

Liam láthatóan jót derült a hallottakon. Mielőtt becsukta az ajtót, lehajolt, és mosolyogva odaszólt Perrynek:

– Felhívom, mihelyt tudom már, hogy mikor leszek újra Londonban.

Paul beindította az autót, és Laura felszabadult sóhajjal dőlt hátra az ülésen. Remélte, Perry nem hallotta meg.

– Jobban sikerült, mint vártam – jegyezte meg hanyagul.

– Én nem is tudom, mit vártam – vallotta be Perry. – Te és Liam régi barátok vagytok, de…

– Nem így gondoltam, hanem üzletileg – helyesbített sietősen Laura.

– Vagy úgy… – Perry elégedetten bólintott. – Igen, valóban jól ment minden.

Laura feléje fordult, és várakozásteljesen nézett rá.

– De?

A férfi habozott.

– Talán nincs is de… Csak olyan érzésem volt…

– Milyen?

– Nos… Azt hiszem, jó ötlet volt, hogy rábeszélted O’Reillyt, legyek én a szerkesztője.

– Én beszéltem rá?

– Miért, nem így történt?

Laura már maga sem tudta, ki kit győzött meg. Az volt a benyomása, Liam ügyesen mesterkedett.

– Nem, Perry – felelte. – De nagyon örülök neki.

A férfi helyeslően bólintott.

– Nem jó, ha valaki összekeveri a szórakozást az üzlettel.

Szórakozás? Hát Perry azt hiszi, szórakozott Liammal? Hiszen ez az ember, amióta csak betette Londonba a lábát, megkeseríti az életét.

– Azt hiszem, félreértetted a helyzetet – mondta nyugodt hangon.

– Laura, nem akartalak kritizálni – biztosította Perry az asszonyt. – Nincs is hozzá jogom. De az a véleményem, jó, hogy van valaki az életedben. Túl sokáig voltál egyedül, ha megjegyezhetem.

Laurának természetesen lett volna ellenvetése, de miután Perry olvasott újságot, értelmetlen lett volna tiltakoznia. Csak még jobban megerősítette volna a férfit a feltevésében.

Amikor Liam késő délután megérkezett, Laurának fölöttébb rossz kedve volt. Morcosan nézett a férfira. A kandalló előtt állt a nappaliban, miközben Bobby lelkesen átöltözött a szobájában.

– Elmúlt már a pezsgő hatása? – tudakolta Liam.

– Hát ez jellemző rád! – esett neki az asszony. – Mindig másban keresed az okot, sohasem magadban. Azt hiszed, a pezsgő a felelős a rossz hangulatomért, nem pedig te.

Az asszony még mindig ugyanabban a ruhában volt, mint az ebédnél. Fekete kosztüm, világos selyemblúzzal. Nem felejtette el Perry megjegyzését: nem jó összekeverni a szórakozást az üzlettel. Így akarta Liam tudomására hozni, hogy kettejük kapcsolata pusztán üzleti.

Liam elkomorodott.

– Meg kellene próbálnod megszabadulni a keserűségtől, Laura. Sokra vitted nélkülem is.

A férfi körülnézett a szobában, mintha emlékeztetni akarná Laurát, milyen kényelemben él.

Az asszony arca elvörösödött a haragtól.

– A fullánkos megjegyzéseid sem változtatnak azon a tényen, hogy elhagytál engem.

– Én hagytalak el? Meglehetősen különös és légből kapott állítás, nem gondolod?

Laurának el kellett ismernie, hogy Liam semmit sem tudott arról, ami történt. Bizonyára ezért tartja különösnek az előbbi megjegyzést.

– Talán – felelte engedékenyebben. – De ez úgysem fontos…

– Nekem más a véleményem – vágott közbe a férfi.

– Liam bácsi! – Ebben a pillanatban Bobby viharzott be a szobába, és egyenesen Liam nyakába vetette magát.

A férfi felkapta, és körbeforgatta.

– Helló, kis barátom! – Mindketten nevettek egy jót. Liam visszatette a földre a gyereket, és szeretettel simogatta meg a fejét. – Milyen volt az iskolában?

– Egész jó – felelte Bobby. – Kimegyünk? Megint felengedhetnénk a sárkányt.

– Ma nem sokáig maradhatok – mondta gyöngéden a férfi futó pillantást vetve Laurára. – Holnap korán reggel visszarepülök Írországba.

Laura ezt nem említette Bobbynak. Úgy gondolta, Liamnak kell megmondania. Amikor látta, milyen csalódott arcot vág a kisfiú, már bánta, hogy nem készítette fel előre.

– Mikor jössz vissza? – nézett a gyerek várakozásteljesen Liamra.

A férfi leguggolt, kezét Bobby vállára tette.

– Néhány héten belül.

Laura rémületére a kisfiú toporzékolni kezdett. Eltolta magától Liam kezét.

– Nem igaz! Tudom, hogy nem jössz vissza többet! – kiabálta.

Még sohasem viselkedett így. Az anyja tehetetlenül figyelte. Bár látszott, hogy a gyerek nagyon kedveli Liamot, ez a dühkitörés mégis váratlanul ért mindenkit.

Liam az asszonyra nézett, majd felállt.

– De igen, visszajövök – bizonygatta. – És ha…

– Nem! Sose jössz vissza! – ordította a gyerek a fejét rázva. Arca kipirosodott az izgalomtól. – A papám is elment, és nem jött vissza!

Laura szemét elfutotta a könny.

– Bobby, az egészen más. – Közelebb lépett a kisfiúhoz, de azonnal megállt, mert az elkezdett hátrálni. – A papa beteg volt, hiszen tudod. Nem akart elmenni, de nem volt más választása.

– De Liamnak van, mégis elmegy! – makacskodott a gyerek, és szemrehányón nézett a férfira. – Azt hittem, a barátom vagy!

– Az is vagyok, Bobby – mondta Liam a kisfiú reakciójától megzavarodva. – Nem maradok sokáig, ígérem.

A gyerek a fejét rázta.

– Vidd a sárkányod! Nem kell! – Sírva szaladt ki a szobából. Hallották, amint felrohan a lépcsőn.

Laura a rémülettől mozdulni sem tudott. Mi késztette Bobbyt, hogy így viselkedjen? Robert halála után sokszor beszélgettek a férfi betegségéről. Laura elmagyarázta a gyereknek, miért nem élhetett tovább az apja, annak ellenére, hogy nagyon szeretett volna.

Hirtelen kitört belőle a zokogás. Ujjai remegtek, amint a szája elé kapta a kezét. Arcán patakokban folyt a könny.

– Laura! – Liam átölelte az asszonyt, és magához húzta. Egy ideig hagyta, hadd sírjon. – Bobby nem úgy gondolta – próbálta vigasztalni. – Csak megbántva érzi magát, azért vagdalkozik.

Laura értetlenül csóválta a fejét.

– Fogalmam sem volt, hogy Robert halála óta ennyire elhagyatottnak érzi magát – szipogta. – Azt hittem, megértette. Megyek, megnézem – sóhajtotta.

Liam még szorosabban ölelte magához.

– Hagyd egy kicsit egyedül! – tanácsolta. – Most haragszik ránk. Talán olyasmit vágna a fejedhez, amit később megbánna. Egyvalami azonban világossá vált előttem: teljesen igazad van a felületes kapcsolatokat illetően.

Magára utal ezzel? – tanakodott az asszony. A gondolat valahogy szíven találta.

– Nem – felelt a férfi Laura ki nem mondott kérdésére. – Tudod, hogy én nem futó kalandot keresek.

Valóban tudta? Liam számtalanszor értésére adta, hogy szívesen folytatná ott, ahol nyolc évvel ezelőtt abbahagyták. Az asszonynak azonban sejtelme sem volt, miért.

Természetesen helyesen döntött, amikor Robert halála után nem akart másik kapcsolatot. Bobby nagyon szenvedett volna, ha az új társ egy szép napon elhagyja őket. Arról azonban sejtelme sem volt, hogy a kisfiú azt hiszi, Robert is elhagyta.

– Tényleg meg kell néznem – mondta határozottan, és kibontakozott a férfi öleléséből. Gondterhelten túrt a hajába. – Azt hiszem, jobb lesz, ha te már nem vagy itt, amikor Bobby lejön.

– Visszajövök, Laura, ugye tudod? – mondta komolyan a férfi.

– Mindenesetre ez valamivel több, mint amit nyolc évvel ezelőtt mondtál – jegyezte meg keserűen az asszony.

Liam arca elsötétült, szeme bosszúsan villant.

– Úgy?

– Vagy tévedek? – nézett rá Laura kihívóan.

– El kell valamit intéznem otthon.

– Elintézni? Véletlenül nincs köze a dolognak egy nőhöz? – kérdezte az asszony élesen.

A férfi nagy levegőt vett, mielőtt válaszolt.

– Pillanatnyilag nagyon izgatott vagy, Laura.

Ez annyit jelent, hogy különben másként válaszolna a sértegetéseimre, gondolta Laura.

– Igazad van, nő van a dologban – ismerte el Liam. – Anyám szerdán lesz hatvanéves. Meg akarjuk lepni egy családi ünnepséggel. Ezért repülök holnap vissza.

– Vagy úgy.

Laura elképzelte, hogyan fogadná Mary O’Reilly élete legnagyobb meglepetését: Bobbyt.

– Te és Bobby velem jöhettek – ajánlotta fel a férfi.

Gondolatolvasó? Az asszony Liam arckifejezését vizsgálta, de a férfi közönyös vonásai semmit sem árultak el.

– Nem, ez nem jó ötlet – ellenkezett –, hiszen családi ünnep lesz.

– Rendben van – bólintott Liam. – De csütörtökön visszajövök, mert Bobby annyira felizgatta magát. Akkor komolyan el kellene beszélgetnünk.

Laurának más volt a véleménye, de jól ismerte Liamot. Tudta, hogy a férfi úgyis eléri, amit akar.

Vajon tudja-e, hogy Bobby az ő fia? Ha igen, miért nem kérdez róla? A gyerek érzelmi kitörése nagyon megviselte az asszonyt. Miért nem használja hát ki Liam az alkalmat, hogy támadjon? Miért? Miért? Miért?

– Én nem vagyok az a férfi, akinek nyolc évvel ezelőtt tartottál – csóválta meg a fejét Liam. – Akkor tisztességesen akartam veled viselkedni, és az ellenkezőjét tettem. Ezúttal mindent másképp csinálok.

– Tisztességesen? – ismételte megvetően az asszony. – Nem tudom, miről beszélsz.

– Igen, azt látom. Erről is beszélnünk kell majd. Csütörtökön itt leszek, mielőtt Bobbyt lefektetnéd. Tedd szabaddá azt az estét számomra, Laura!

– Én…

– Legjobb, ha most felmész Bobbyhoz – vágott közbe Liam. – Próbáld meggyőzni, hogy tartom a szavam!

Laura nem értette, hogyan várhat el tőle ilyesmit Liam. Hiszen ő maga sem volt meggyőződve róla, hogy elhiheti.

12. FEJEZET

– Elég volt? – nézett kérdőn Laura a fiára. A gyerek csak a felét ette meg annak a pizzának, amelyet rendelt.

Bobby nagyon hallgatag volt, mióta hétfőn este elbeszélgettek. Úgy tűnt, most már megértett mindent, ami Roberttel kapcsolatos: a betegségét, azt, hogy miért halt meg. De nem egészen hitte el, hogy Liam vissza fog jönni.

Talán azért, mert erről Laura sem volt igazán meggyőződve.

Liam kedden reggel felhívta a repülőtérről, és érdeklődött, hogyan zajlott a beszélgetése Bobbyval. Az asszony nem tudta megnyugtatni. A gyerek viselkedése aggasztotta.

Ezután már nem hallott a férfi felől, így nem volt biztos benne, hogy tényleg visszajön. Bizonytalansága természetesen átragadt a fiára is. Reggel az volt a gyerek első kérdése, hogy Liam telefonált-e.

Nem, és egész nap nem jelentkezett.

Iskola után Laura elvitte a kisfiút pizzázni, hogy elterelje a figyelmét. Most már tudta, megtakaríthatta volna magának ezt az utat.

– Nem kérek többet – mondta Bobby. – Hazamegyünk végre?

Laura fáradtan elmosolyodott.

– Hát persze. – Felállt és fizetett. Fájt látnia, milyen görcsösen titkolja a gyerek, hogy mennyire várja Liamot. Nem akarta kimutatni, mit érez, mert félt, hogy a férfi nem állja a szavát.

Milyen jól ismerte Laura ezt az érzést! Bobbyt azonban szívesen megkímélte volna tőle. Jobb lett volna, ha a gyerek sohasem látja Liamot. Hogy apa és fia az első pillanattól fogva ilyen jól megértik egymást, azt legmerészebb álmaiban sem gondolta volna. Bobby azonban lelkileg még ingatag. Kockázatos dolog volt megismerkednie Liammal.

Miután Laura mindent elkövetett, hogy megakadályozza a találkozásukat, el kellett fogadnia a tényeket. Semmit sem tehetett az ellen, hogy apa és fia kedvelje egymást, de most megfogadta, hogy saját kezűleg fojtja meg Liamot, ha csalódást okoz Bobbynak.

Útban hazafelé a gyerek merő izgalom volt. Laura, hogy mindkettőjük figyelmét elterelje, a legforgalmasabb utat választotta.

Alig parkolta le az autót a ház előtt, Bobby már ki is ugrott. A bejárati ajtót tárva-nyitva hagyta. Laura lassan követte, a csalódás egyre növekvő érzésével.

– Hol voltatok ilyen sokáig? – hallatszott váratlanul Liam hangja.

Az asszony szíve megdobbant. A férfi az előszobában állt, és a karjában tartotta a boldogan mosolygó Bobbyt. Látszik rajtuk, hogy apa és fia, gondolta Laura. A távolságtartás, amellyel az előző héten kezelte Liamot, egy csapásra eltűnt. Helyette belényilallott a felismerés: még mindig szereti a férfit.

Megszűnt valaha is szeretni? Eddig azt hitte. Amikor Liam eltűnt az életéből, bebeszélte magának, hogy a férfi iránti szerelme is meghalt. Most azonban, hogy itt áll előtte, mosolyogva, karján a fiukkal, már tudja: mindig is szerette. Csak mélyen a szívébe zárta érzéseit, és soha többé nem akarta kiengedni onnan.

Liam azonban itt van, betartotta a szavát.

– Tényleg visszajött, mami – mondta ki hangosan Bobby anyja gondolatát.

Úgy kell viselkednem, hogy semmit se vegyenek észre, figyelmeztette magát az asszony.

– Igen, ő az – felelte erőltetett vidámsággal. Hogy ne kelljen Liamra néznie, a táskáját letette az előszobai asztalkára.

Hogyan tudtam szeretni őt egész idő alatt? – töprengett. Hogyan tudtam volna nem szeretni? – adta meg azonnal a választ önmagának. Minden egyes alkalommal, ha Bobbyra nézett, aki az életet jelentette számára, egyre mélyült a szerelme Liam iránt, hiszen a gyerek az apja kicsinyített mása volt.

– Minden rendben, Laura?

Az asszony tekintete találkozott Liam aggódó pillantásával. Hogy lehetne rendben bármi is, miután tudom, hogy szeretem? – tanakodott Laura.

– Ha nincs ellenedre, kis időre egyedül hagylak benneteket. Átöltözöm – jelentette ki.

Liam a homlokát ráncolta, azután megvonta a vállát.

– Siess! Hoztam egy kis kóstolót anyám születésnapi tortájából.

Valószínűleg megakadna a torkomon, gondolta az asszony. Felsietett a lépcsőn a szobájába, és félájultan zuhant az ágyra.

Hihetetlen! Még mindig szerelmes Liamba!

A férfi világosan az értésére adta, hogy vonzónak találja, és szívesen kezdene vele újra kapcsolatot. Az elmúlt nyolc évben azonban sok minden történt. Nem kezdhetik ott, ahol abbahagyták.

Azonkívül Bobby is itt van.

Miután Liam eltűnt az életéből, rövid időn belül megnősült. S amikor Laura bizonyos lett benne, hogy terhes, nem szólt a férfinak róla. Már látni sem akarta többé.

De volt-e joga Bobby feje felett dönteni? Elhatározása nyomán apa és fia nem tudtak egymásról.

Robert kétségtelenül csodálatos apja volt Bobbynak, de vajon nem szeretett volna-e a fiú megismerkedni vér szerinti apjával még akkor is, ha nem találkozhattak nap mint nap? Mit szólna Liam ahhoz, hogy nyolc évvel ezelőtt egyszerűen levegőnek nézte? Persze, ezt saját magának köszönhette a férfi. Mién hagyta el őt?

Ezek a gondolatok nem vezetnek sehová, állapította meg az asszony. Még mindig neheztelt azért, hogy Liam megszakította a kapcsolatot vele, de talán a férfi ugyanilyen rossz néven veszi, hogy elhallgatta előtte a fiát. Nem azt mondta, hogy nem követett volna el annyi hibát annak idején, ha amerikai útja előtt ő már a felesége lett volna?

Laura felsóhajtott. Mitévő legyen? Szerette gyermeke apját. Rendes körülmények között ez a világ legtermészetesebb dolga. Csakhogy most rendkívüli körülmények között vannak, ami ugyanolyan végzetes lehet, mint azelőtt.

Liam beszélni akart vele, miután a gyerek lefeküdt, és Laura tartott ettől a beszélgetéstől.

– Kóstold meg a tortát, mami! Finom – mondta Bobby, amikor anyja nem sokkal később a ruháját farmerre és pulóverre cserélve a konyhába lépett. Az asztalon egy kis kanna kávé és egy süteményes tányér sorakozott.

– Az egyik húgom sütötte – mesélte Liam, miközben szeretettel figyelte, milyen jóízűen kebelezi be a kisfiú az eléje tett süteményt.

– A sütés-főzés sosem volt az erősségem – jegyezte meg szárazon az asszony.

– Nehéz napod volt? – érdeklődött a férfi.

A hangja olyan lágyan csengett, hogy Laura szemébe könnyek szöktek. Miért ilyen kedves vele a férfi, holott ő úgy viselkedik, mint egy fúria?

– Nem nehezebb, mint máskor – vonta meg a vállát. – Amy hol van? – Csak most tűnt fel, hogy a házvezetőnő nincs ott.

– Kiszaladt venni valamit a vacsorához – mondta Liam.

Laura nem szólt korábban, hogy a férfi esetleg ott marad vacsorára. Nem akart kínos helyzetbe kerülni, ha esetleg Liam mégsem érkezik meg.

– Fáradtnak látszol – állapította meg a férfi. – Túl sokat dolgozol, ugye?

– Egy kiadót vezetek, ne feledd! – csattant fel az asszony.

– És idehaza még egy gyerekről is gondoskodnod kel! – hümmögött Liam.

Fáradtságának igazi oka, hogy rosszul aludt, mióta Liam visszarepült Írországba. Akkor még nem volt tudatában, hogy szerelmes a férfiba.

– Manapság sok asszonynak nagyobb nehézségekkel kell megküzdenie, mint nekem – felelte Laura.

– De talán nem kellene egyedül viselned az összes felelősséget – vetette ellen a férfi. – Egyedülálló, dolgozó anya vagy, és a Shipley Kiadó nagy vállalat.

– A grafikai részlegünk már a könyved borítóján dolgozik – jelentette az asszony. – Remélem, neked is tetszeni fog.

– Biztosan – bólintott érdeklődés nélkül Liam. – Ülj le, Laura! Töltök neked kávét.

Bobby feltűnően boldog volt, bizonyára Liam látogatásától. Laura tanácstalanul figyelte.

– Ne kínozd magad! – mondta csendesen a férfi, és megszorította a kezét. Már megint kitalálta a gondolatát! – Minden jóra fordul.

Akkor is ezt mondaná, ha tudná az igazságot? Egy belső hang azt súgta Laurának, tartozik annyival Bobbynak és Liamnak, hogy elmondja az igazat. Ilyenkor azt kívánta, bárcsak lenne valaki, egy testvér vagy barátnő, akivel megoszthatná a gondjait. De mint Liam oly találóan megjegyezte, teljesen igénybe vette, hogy dolgozó nő és anya legyen. Amyt szinte a barátnőjének tekintette, mégsem beszélhetett vele Liamról, hiszen a házvezetőnő több mint húsz évig Robertnek dolgozott, és nagyon tisztelte munkaadóját.

– Hozom a sárkányt, fent van a szobámban – jelentette ki Bobby két szelet torta után, s már futott is.

Laura hirtelen kényelmetlenül érezte magát kettesben a férfival. Végül a csészébe kapaszkodott. Ivott egy korty kávét. Fázott, bár nem tudta, miért.

– Jó volt otthon? – érdeklődött, hogy megtörje a csendet. Még néhány órát várniuk kell a kiadós beszélgetésre.

– Hiányoztatok – felelte a férfi.

Jaj, már megint személyes síkra terelődik a beszélgetés, ijedt meg Laura. Hogy fogja így kibírni az estét?

– A családod örült az érkezésednek? Sikerült a születésnapi meglepetés?

– Anyám mindenesetre úgy tett, mintha meg lenne lepve – mosolygott óvatosan Liam. – Azt hiszem, egész idő alatt tudta, mit tervezünk. Sok mindent megérez, még a kimondatlan dolgokat is. Egyébként látta rólunk az újságban a fényképeket.

Erre nem gondolt az asszony.

– Töviről hegyire kikérdeztek? – próbált tréfálkozni.

A férfi levetette a zakóját, és egy székre tette.

– Nem. Anyám azonnal észrevette, hogy nem akarok beszélni róla, ezért még a többieknek is megtiltotta. Szeretne téged megismerni.

– Nem magyaráztad el, hogy az újságok hazudnak? – sóhajtott fel Laura.

Liam elmosolyodott.

– Letettem róla. Anya átlát rajtam, mindig tudja, mikor hazudok.

Az asszony zavartan nézett rá.

– Természetesen nem tudja, hogy ugyanaz a Laura vagy, akivel nyolc évvel ezelőtt…

– Hogyan? Te beszéltél akkoriban rólam az anyádnak? – csodálkozott az asszony.

– Igen – bólintott a férfi.

– Itt vagyok! – jelentette Bobby ragyogó arccal, kezében tartva a sárkányt. – Kimehetek Liam bácsival, mami?

– Ha van hozzá kedve – mondta az anyja.

– Erre várok három napja – állt fel készségesen a férfi.

Laura nehezen hitte, amit hallott, de Bobbyt boldoggá tette. Most csak ez számított.

A fiúk távoztak, Laura fellélegzett. Örült az egyedüllétnek. Túl sok volt, ami mostanában történt. Vajon mit szólna Liam, ha megtudná, hogy ami Robertet és Bobbyt illeti, becsapta? Alig hitte el, hogy a férfi nyolc évvel ezelőtt mesélt róla az anyjának. Hat hónapos kapcsolatuk alatt úgy kezelte Laurát, mintha a húga lenne. Dicsérte, ha valamit jól csinált, és kiabált vele, ha valamit elrontott. Vajon miért beszélgetett róla Mary O’Reillyvel? Ezt még ki kell derítenie.

– Nagyon finom volt – dicsérte Liam Amy főztjét, mialatt az eltakarította a vacsora nyomait az asztalról.

– Köszönöm, Mr. O’Reilly – felelte az asszony, majd Laurához fordult. – Ha rendet raktam, és megnéztem Bobbyt, hazamegyek, ha nincs ellene kifogása, Mrs. Shipley.

Az asszony nem örült a hírnek, mert így egyedül marad Liammal. De Amy mögött fárasztó nap volt, és az asszony megérdemelte a pihenést.

És annál jobb, minél hamarabb tisztázzák a dolgaikat Liammal. Az asszony mégis ideges gombócot érzett a gyomrában, amikor becsukódott az ajtó a házvezetőnő mögött.

– Ismersz. Tudod, hogy nem harapok – próbálta oldani a feszültséget a férfi.

Ez azt jelenti, hogy nem fog rám ugrani, csak mert egyedül vagyunk, fordította le magában Laura. Ezzel együtt azonban az is eszébe jutott, milyen szenvedélyes szerető volt a férfi hajdanában.

– Nem is számítottam rá – állította.

– Tényleg? – gúnyolódott Liam. – Kérsz egy kis sajtot? – mutatott az asztalon álló tálcára, amelyet Amy készített ki nekik. – Akkor igyuk meg a kávét a nappaliban? –javasolta, mivel az asszony nemet intett.

Miért ne? – gondolta Laura. Legalább addig is haladékhoz jut.

A nappaliban egyikük sem ült le. Liam ide-oda sétált, mintha nem tudná, mivel kezdje. Végül megállt egy polc előtt, amelyen képek sorakoztak, és levette az egyiket. Laura tudta, melyiket. A felvétel nem sokkal Bobby születése után készült. Robert a nappaliban ült, és a picit a karjában tartotta. Némi vizsgálódás után a férfi kiismerhetetlen arckifejezéssel megjegyezte:

– Boldog családnak látszotok.

– Az is voltunk – válaszolta nyugodtan Laura.

– Robert jó apa volt?

– Igen.

Az asszony tisztában volt vele, hogy nem ez érdekli igazán Liamot, de valahogyan el kellett kezdeni a beszélgetést.

– És jó férj is?

– Már mondtam – felelte ingerültebben Laura.

– Örülök – mondta a férfi, és visszatette a képet.

– Hogyhogy? – tudakolta az asszony kikerekedett szemmel.

– Miért ne örülnék? – kérdezte Liam.

Laura megrázta a fejét.

– Nem tudom.

– Mindig azt kívántam neked, hogy találd meg a boldogságot – mosolygott fájdalmasan a férfi.

Laura csak bámult rá. Hogyan is hihetné ezt el? Hiszen emlékezett még, mekkora fájdalmat okozott neki a férfi nyolc évvel ezelőtt.

– Nem hiszel nekem – állapította meg Liam. – Laura, akkor még félig gyerek voltál…

– Már betöltöttem a huszonegyet…

– Mégis tizenhatnak látszottál inkább. Szüleid halála után megrekedtél azon a szinten…

– Ez badarság! – tiltakozott az asszony.

– Úgy gondolod? Tizenhat évesen árván maradni kész tragédia. Tudom, volt egy gyámod, aki az anyagi hátteredet biztosította. De érzelmileg légüres térben éltél, ha fogalmazhatok így. Erről persze én semmit sem sejtettem, amikor megismertelek, de hamar rájöttem, hogy szükséged van valakire, akit szerethetsz, és aki szeret.

– Jó neked.

– Laura! – Liam nem veszítette el a türelmét. – Fogalmad sincs, mit éreztem akkoriban. Nem voltál elég érett…

– Kérlek – állt fel az asszony. – Ne próbálj meg mindent rám hárítani! Az én állítólagos éretlenségem nem akadályozott meg abban, hogy lefeküdj velem.

– Hat hónapig állandóan együtt voltunk. Szép voltál, és ma is az vagy. Olyannak fogadtál el, amilyen voltam. Azon az éjszakán, amikor először öleltelek és csókoltalak, senki és semmi nem tarthatott volna vissza tőle, hogy szeresselek – ismerte be a férfi.

– Utána azt állítottad, hogy hiba volt – emlékeztette Laura a másnap reggeli megjegyzésére és soha többé nem ismétlődhet meg. – Így is történt. Bobby az első és egyetlen együttlétük alatt fogant, neki pedig nem volt lehetősége beszámolni róla Liamnak. – Elérted a célodat, nem tetszett, amit kaptál, és utána egyszerűen továbbálltál – foglalta össze keserűen az asszony.

– Laura, fogalmad sincs, hogy éreztem magam az után az éjszaka után!

– Gondolom, örültél a győzelmednek.

Liam az asszonyhoz lépett, és vállon ragadta.

– Az első férfi voltam az életedben! Elvettem a legértékesebbet, amit adhattál. Hogyan győzedelmeskedhettem volna, amikor felébredtem melletted?

Laura behunyta a szemét. Képtelen volt állni Liam komor tekintetét.

Azon az estén a szerződést ünnepelték. A férfi megkapta a megbízást a film forgatókönyvére. Mindketten sok pezsgőt ittak, és utána természetesen Liam lakosztályában szeretkeztek. Legalábbis Laura természetesnek tartotta.

– Nem kellett volna akkor annyi pezsgőt innom – jegyezte meg a férfi.

– A pezsgőnek semmi köze sem volt ahhoz, ami köztünk történt – mondta Laura. – Már régen a levegőben volt. Utána csak azon csodálkoztam, hogy miért nem történt meg már hamarabb.

Liam eltolta magától az asszonyt.

– Nem lett volna szabad megtörténnie. Túl öreg voltam hozzád.

Tényleg ennyire fiatalnak, sebezhetőnek, tapasztalatlannak hitt? – tűnődött Laura.

– Ugyan, hiszen csak tíz évvel vagy idősebb nálam, Liam, nem voltál még öregember! – kiáltott fel. Bőre felforrósodott, ahol a férfi keze hozzá ért.

– De ami a tapasztalatot illeti – mondta keserűen Liam –, akkora fölényben voltam veled, hogy még barátkozásra sem lett volna szabad gondolnom, nem hogy testi kapcsolatra! Tizenkilenc évesen elhagytam Írországot, Londonba jöttem, és hírnevet szereztem. Mielőtt találkoztam veled, teljes gőzzel élveztem az életet. Semmit nem hagytam ki.

– És akkor megismertél engem, a buta kis egyetemista lányt – folytatta Laura. – Mindenhová követtelek, egészen rád akaszkodtam.

– Pontosan tudod, hogy nem így volt – nézett szemrehányóan a férfi. – Boldog voltam, hogy találkoztam veled, és minden pillanatnak örültem, amelyet együtt töltöttünk. De tudtam, hogy rajongsz a gyámodért. Ő volt a mentsvárad, rajta kívül senkid sem maradt. Egy idő után úgy éreztem, ugyanúgy tekintesz rám, mint őrá…

– Liam, ez iszonyú ostobaság! – vágott közbe az asszony.

– Nem voltam tökéletes…

Laura összeráncolta a homlokát.

– Amit irántad éreztem, össze sem lehet hasonlítani azzal, ami a gyámomhoz fűzött – védekezett. – Igen, nagyon tiszteltem őt. Miért is ne, hiszen ismertem gyerekkoromtól fogva. A szüleim barátja volt, a fogadott nagybátyám.

Liam kétkedve nézett rá.

– Őszintén szólva féltékeny voltam rá. Olyan sokszor emlegetted.

– Szerettem őt – fakadt ki Laura. – Ő volt a legcsodálatosabb, legszeretetreméltóbb ember, akit valaha is…

Az asszony elharapta a mondat végét Liam elsötétült arckifejezése láttán.

– Ezt a személyleírást már hallottam – mondta a férfi gyanús lassúsággal.

Vajon eszébe jut, milyen vonatkozásban? – szorongott Laura.

Liam arcszínének változása mutatta, hogy lassan összeáll fejében a kép.

– Mekkora idióta vagyok! – kiáltott fel dühösen.

Nem így kellett volna megtudnia, gondolta Laura. Sajnos, nem sikerült finomabban a tudomására hozni.

– Fel nem foghatom, milyen ostoba voltam! – Liam tehetetlen dühvel öklözte a saját fejét. – Annyira örültem, hogy viszontlátlak, hogy sosem jutott eszembe összefüggésbe hozni a te hőn szeretett Rob bácsikádat Roberttel, a férjeddel! Ők ketten egy és ugyanaz a személy, igaz?

Laura hallgatott.

– Válaszolj, kérlek! – A férfi ismét megragadta az asszonyt.

– Te ezt nem értheted… – dadogta Laura.

– Robert Shipley volt a gyámod, igaz? A te rajongva tisztelt Rob bácsid!

– Igen – bökte ki nagy nehezen az asszony, és szabad folyást engedett a könnyeinek.

Liam eltolta magától.

– Azt gondoltam… azt hittem… Istenem, milyen nevetségessé tettem magam! – A férfi sarkon fordult, és a kijárat felé indult.

– Hová mész? – szólt utána Laura.

– Olyan messzire, amilyenre csak lehet – felelte Liam félvállról.

– De…

– Ne szólj semmit, kérlek – tartotta védekezőn maga elé a kezét hátrafordultában a férfi. – Egy szót sem, vagy nem állok jót magamért!

A következő pillanatban becsapta maga mögött az ajtót.

Soha többé nem fog visszajönni! – rémült meg Laura. Pedig nem tisztáztak még mindent. Liam nem tudja, hogy Bobby az ő fia.

13. FEJEZET

Laura nem mondta el, hogy soha nem szerette úgy Robertet, mint Liamot. A férjét csak atyai barátjának tekintette. Robert a segítségére volt a terhesség alatt, és a házasságuk révén családot kapott, amely sosem volt neki.

Liam most elrohant, anélkül hogy megtudta volna a teljes igazságot. Ez nem maradhat ennyiben, bármi lesz is a következménye! Az utóbbi napokban Laura megértette, hogy tartozik annyival a fiának és Liamnak, hogy mindent elmond.

Hirtelen elhatározással felhívta a szállodát. Megerősítették, hogy Liam újra ott vett ki szobát. Azután Amyhez ment, és megkérte, vigyázzon Bobbyra. Végül kocsiba ült, és a hotelhoz hajtott.

Arra gondolt, hogy a férfi talán meg sem fogja hallgatni, de Bobby kedvéért mindent meg akart próbálni. A fiú szerette Liamot. Lehetetlen, hogy apa és fia ne találjanak egymásra.

– Mr. O’Reilly pár perce a bárba ment – közölte a barátságos recepciós lány.

Laura kétségbeesett. Csak nem kezd el Liam újra inni? Minél előbb beszélnie kell vele.

A bár félhomályában is azonnal felismerte a férfit. Liam a sarokban ült, előtte egy üveg whisky. Az asszony megállt az asztalnál, s megvárta, amíg Liam felnéz.

– Mit akarsz? – mordult rá a férfi.

– Leülhetek?

– Miért ne? – vonta meg a vállát Liam. – Nem tilthatom meg. De ha inni akarsz, keress magadnak egy üres asztalt!

– Nem azért jöttem. – Laura leült a szemközti székre. – Hanem azért, hogy végre igazán kibeszéljük magunkat.

– Ne nézz olyan csúnyán! – mondta a férfi. – Már vagy húsz perce megrendeltem a whiskyt, de még egy kortyot sem ittam belőle.

Az asszony megkönnyebbülten sóhajtott fel. Intett a bárpincérnek, hogy nem kér semmit, majd vett egy nagy levegőt, és belefogott a mondókájába.

– Van valami, amit el kell mondanom neked…

– Bobbyról van szó? – kérdezte nyersen Liam.

– Honnan veszed? – nyelt egyet Laura.

– Mutatok valamit. – A férfi a zsebébe nyúlt, és néhány fényképet húzott elő belőle. Kiterítette az asztalra. Laura érdeklődve hajolt föléjük.

A fotókon egy kisgyerek volt látható. Ha a ruhájából nem tűnt volna ki, hogy legalább harminc évvel ezelőtt fényképezték, akár Bobby is lehetett volna.

– Te vagy rajta, ugye? – kérdezte remegő hangon az asszony.

– Anyámtól kértem el őket, amikor otthon voltam. – Liam visszatette a képeket a zsebébe.

– Mióta tudod?

– Hogy terhes voltál, amikor elhagytam Angliát? Mióta Bobbyt először megláttam.

Laura elcsodálkozott.

– Akkor miért nem…?

– Miért nem szóltam róla? Arra vártam, hogy te mondd el. Ostoba voltam…

– El akartam mondani tegnap este. De mire odáig jutottam volna…

– …kiderült, hogy a férjed és a nagybátyád ugyanaz a személy… – fejezte be a mondatot Liam.

– Amikor összeházasodtunk, megbeszéltük, hogy úgy lesz a legjobb, ha Robertnek nevezzük el a kicsit – kezdte Laura, pedig ennek nem sok köze volt az előbbiekhez.

A férfi érdektelenül hallgatta.

– Ó, Liam, ne nehezítsd meg a dolgom! – sóhajtott fel az asszony.

– Én nehezítem meg a dolgod? – fakadt ki dühösen a férfi. – Legszívesebben kitekerném a nyakadat! Mit keresel itt egyáltalán? Jobb lenne, ha eltűnnél innen!

– Jobb lenne? Kinek? – Most már Laura is mérges lett. – Mit gondolsz, Liam, mi történt nyolc évvel ezelőtt? Azt hiszed, becsaptam Robertet, és azt mondtam, hogy Bobby az ő fia? Ezért dühöngsz? Nyugodj meg, Robert tisztában volt vele, hogy nem ő a gyerek apja. Nem is lehetett volna.

Liam kővé dermedten ült.

– Miért? – kérdezte lecsendesedve.

Laura a táskájáért nyúlt.

– Én is hoztam neked egy fényképet.

Elővette, és odatette a férfi elé.

– Ezt már láttam – lökte félre a fotót Liam. Az a kép volt, amelyet kiválasztott a nappaliban.

Az asszony bólintott.

– Igen. Csak egyvalamit nem ismertél fel rajta. Robert tolószékét. Húsz éve kényszerült bele.

A férfi tétova mozdulattal nyúlt a fényképért. Alaposabban szemügyre vette. Most már neki is feltűnt, milyen természetellenes pózban látszik Robert lába, és milyen ügyetlenül tartja a gyereket a kezében.

– Egy sportbalesetben deréktól lefelé megbénult – folytatta Laura –, ennek ellenére aktívan részt vett az életünkben. Vigyázott rám a terhesség alatt, ott volt velem a szülésnél. Órákig el tudta nézni a kicsit, és sokat játszott vele. Amikor Bobby először mondta neki, hogy apa, elsírta magát. Sosem remélte, hogy egyszer ő is az lehet.

Liam megindultan nyelt egyet.

– Szeretted? Tudnom kell…

– Már megpróbáltam elmagyarázni, mit éreztem iránta, de te nem akartad meghallani. Szerettem Robertet, de mint embert, nem mint férfit.

Az egyetlen férfi, akit szeretett, itt ült vele szemben, és nagyon szomorúnak látszott. Liam eltolta magától a whiskysüveget, és felállt az asztaltól.

– Gyere, beszélgessünk máshol! Feljössz a lakosztályomba?

– Igen.

Laura is vette a táskáját, majd elhagyták a bárt. Liam gyengéden átölelte a vállát, csak a liftben engedte el. Feszült csendben értek fel az emeletre.

Liam a szobájában először a minibárhoz sietett. Whiskyt töltött egy pohárba, majd odanyújtotta Laurának.

– Tessék. Úgy látom, szükséged van rá.

Laura nem szerette a röviditalokat, de most elfogadta a whiskyt. Az első korty heves ellenkezést váltott ki a gyomrából, néhány másodperc múlva azonban jóleső melegség áradt szét a testében.

– Ülj csak le! – mutatott a díványra a férfi. – Én inkább állok, úgy jobban tudok gondolkodni. Az a benyomásom, még nem meséltél el mindent, de talán meg kellene ismerned a történetet az én szemszögemből is. Egyetértesz?

Laura örült az ajánlatnak.

– Rendben – bólintott, és ivott még egy korty whiskyt.

– Már említettem, milyennek láttalak nyolc évvel ezelőtt – kezdte a férfi. – Amit viszont még nem tudsz, az az, hogy szerelmes voltam beléd. Nagyon.

Lehetetlen! Az asszony alig akart hinni a fülének.

– Néha az arcodra van írva, mit gondolsz – mosolyodott el Liam. – Igen, szerettelek. De mivel tíz évvel idősebb voltam, mint te, úgy véltem, először élvezned kellene a fiatalságodat, felnőtté kell válnod, mielőtt megkérlek, hogy kösd hozzám az életed.

Laura megnedvesítette kiszáradt ajkát.

– Nem, Liam. Ha szerettél volna, nem hagysz el – jegyezte meg csendesen.

A férfi felsóhajtott.

– Az után az éjszaka után tudtam, hogy el kell tűnnöm az életedből. Időre volt szükséged. Nem rögtön utaztam Amerikába, először Írországba mentem. Akkor meséltem rólad anyámnak. Ő mindenről tud.

– Mindenről? – kérdezte az asszony megütközve.

– Igen. Ő is azon a véleményen volt, hogy a szüleid korai halála megrázó élmény lehetett számodra, és érzelmileg nem vagy még elég érett egy kapcsolatra.

– Ahhoz viszont elég érett voltam, hogy gyermeket szüljek. Nem lett volna jobb, ha te és az anyád engem kérdeztek meg, hogy elég érettnek érzem-e magam?

– Vissza akartam térni hozzád. Nem volt az végleges búcsú.

– De hiszen elvettél egy másik nőt, Liam! – emlékeztette Laura.

– Nagyon hiányoztál, Laura, és az USA-ban inni kezdtem. Néha azt sem tudtam, milyen nap van. Tudom, hogy ez nem mentség. Diana nagyon szép nő volt, és könnyen kapható. Egyetlenegyszer voltunk együtt, és hetek múlva azt állította, hogy terhes. Az esküvő után közölte, hogy tévedett. Bedőltem a régi trükknek.

A sors iróniája, gondolta az asszony. Azt a nőt, aki nem volt terhes, feleségül vette, azt pedig, aki valóban gyermeket várt, elhagyta.

– Mit mondjak erre, Liam?

– Semmit. Hibát követtem el, együtt kell élnem ezzel. Tudtam, hogy nem bocsátasz meg nekem, és azt sem hiszed el, hogy mindennek ellenére őszintén szerettelek. Amikor a múlt héten megláttalak…

– Mit gondoltál akkor? Mit éreztél?

– Először megdöbbentem. Azután szinte önkívületbe estem az örömtől, hogy kaptam egy második esélyt. Utána megtudtam, hogy férjnél vagy. A válásom után úgy éreztem, nincs jogom visszajönni hozzád. Lehetetlen is lett volna, hiszen férjhez mentél. Amikor azonban kiderült, hogy a férjed már nem él, és harminc évvel volt idősebb nálad…

– …meg voltál győződve róla, hogy a pénzéért mentem hozzá.

– Más okot nem tudtam elképzelni. Szerelmi házassághoz túl nagy volt a korkülönbség. De miután megismertem Bobbyt, átértékeltem a dolgokat. Már nem zárhattam ki, hogy Robert csak nevet adott a gyereknek. Legalábbis reméltem. Azután megtudtam, hogy a férjed és a nagybátyád ugyanaz a személy…

– Az iránta érzett vonzalmamnak semmi köze sem volt egy férfi és egy nő között elképzelhető szerelemhez. A legjobb barátok voltunk, ez minden.

– Mennyire gyűlölhettél! – sóhajtott szégyenkezve a férfi.

– Így is volt. Amikor megtudtam, hogy terhes vagyok, pánikba estem, és Robert azt tanácsolta, mondjam el neked. El akart velem utazni Amerikába, hogy beszéljen veled, de azután felfedeztük az esküvői fényképedet az újságban. Értelmetlenné vált az egész utazás.

– Ó, Laura!

Liam át akarta ölelni az asszonyt, ám az tiltakozó mozdulatot tett.

– Nem. Míg mindent meg nem beszéltünk. Huszonegy éves voltam, terhes, és még nem fejeztem be az egyetemet. Robert tudta, hogy meg akarom tartani a gyereket, ezért felajánlotta, hogy elvesz, és gondoskodik rólunk.

Liam megszorította az asszony kezét.

– Ha ez vigasztal, megérdemlem, hogy elítélj.

Laura letette a poharát, és felállt.

– Nem az a fontos, hogy megérdemled-e, vagy sem. Talán minden másképp történik, ha én nyolc évvel ezelőtt másmilyen vagyok. Hozzád mentem volna, ha akkor megkérsz, Liam, de ma már az a véleményem, jobb, hogy így történt. Nem bántam meg a döntésemet. Robert csodálatos férj, csodálatos apa és csodálatos ember volt. Bobbynak és nekem nem is lehetett volna jobb dolgunk.

Laura felsóhajtott. Most már Liam is tudja, hogy ő semmit sem bánt meg. És senki sem szólhat egyetlen rossz szót sem Robertről! Mindenesetre még tisztázniuk kell, hogy Liam hogyan viselkedjen majd Bobbyval. Laura úgy vélte, tartozik annyival Robertnek, hogy a gyerek mindig úgy emlékezzen rá, mint az apjára.

– Az előbb azt kérdezted, mióta tudom, hogy Bobby az én fiam, és hogy miért nem szóltam róla. – Liam eltűnődött. – Azt válaszoltam, arra vártam, hogy te mondd el. De ez csak féligazság. Bizonytalan voltam. Apának lenni többet jelent a nemzésnél. Felelősség. Jelen kell lenni a terhesség alatt, a szülésnél, utána együtt törődni a kicsivel. Mindezt Robert megtette érted. Régen féltékeny voltam rá. Azt hittem, többet érzel iránta, mint irántam. Ma már nem nyugtalankodom miatta. Hálás vagyok neki, mert te és Bobby számíthattatok rá.

– Komolyan mondod? – Laura szemében könny csillant.

– Igen. Nem fogok odamenni Bobbyhoz, és bejelenteni neki, hogy én vagyok az apja. Ki szeretném érdemelni, hogy az apja lehessek. Már ha jogom van megvallani neked, hogy még most is szeretlek. Mindig is szerettelek.

Laura látta, mennyire feldúlt a férfi.

– Liam, drágám…

Képtelen volt visszafojtani a könnyeit.

– Ez azt jelenti, adsz nekem még egy esélyt?

– Igen. És még valamit – fűzte hozzá szemérmesen az asszony. – Szeretlek.

– Elképzelni sem tudod, mennyire vágytam rá, hogy ezt mondd. Mindent megteszek, hogy meggyőzzelek a szerelmemről.

Laura közelebb lépett.

– Már elég időt elvesztegettünk.

Liam olyan szorosan ölelte magához, hogy az asszony levegő után kapott.

– Annyira szeretlek, hogy az már fáj – súgta a férfi Laura fülébe. – Soha többé nem akarok élni nélküled.

– Nem is fogsz – kulcsolta át Liam nyakát az asszony.

Szenvedélyes csókban forrtak össze.

Laura bizonyos volt benne, hogy senki és semmi sem választhatja szét őket többé.

UTÓHANG

– Ó, milyen parányi! – Bobby boldogan felnézett Liamra a babaágy mellett.

Körülbelül egy órával azelőtt született meg Hannah Mary O’Reilly. Laura a kórház egyik egyágyas szobájában feküdt, és szeretetteljes mosollyal figyelte, amint apa és fia a kis jövevényben gyönyörködik.

– Igen, tényleg aranyos – helyeselt Liam. A férfi gyöngéden a feleségére nézett, majd megfogta a kezét, és megcsókolta. – Köszönöm – mondta alig hallhatóan.

– Mikor vihetjük haza a babát, mami? – tudakolta izgatottan a kisfiú.

– Valószínűleg holnap – felelte Laura. Még kimerült volt a szüléstől, bár sokkal könnyebben ment minden, mint Bobbyval.

Ő és Liam egy éve házasodtak össze. Nagyon boldogok voltak, bár mindannyiuknak meg kellett szokniuk a közös életet. Különösen Bobbynak volt nehéz „Liam bácsival” osztozkodni az anyukáján.

Liam a terhesség alatt egyetlen napra sem hagyta magára a feleségét, sőt a szülőszobában is vele volt. Laurát a szülési szabadság alatt Perry helyettesítette a kiadónál. Liam regénye három hónappal ezelőtt jelent meg, s két hónapja vezette a sikerlistát. Laura sosem volt még olyan boldog, mint most. Teljes a családja. Van egy kisfiúk és egy kislányuk. Megegyeztek, hogy nem árulják el Bobbynak, ki az igazi apja. Várnak vele, amíg nagyobb lesz.

– Felvehetem? – kérdezte Bobby.

– Ha leülsz ide a székre, apa… vagyis Liam bácsi biztosan a kezedbe adja.

Laura belevörösödött a nyelvbotlásba.

Liam minden szempontból apja lett a gyereknek. Szerette, foglalkozott vele, odafigyelt rá, és finoman rendreutasította, ha megérdemelte.

– Segítesz, apa? – Bobby várakozásteljesen nézett Liamra. – Kérlek – tette hozzá.

Laura figyelte a férfit. Liam szeme elhomályosult a meghatottságtól. A fia először szólította apának.

Végre igazi család lettek.

Alison Fraser

Szívberendező

1.

Esme soha nem gondolta volna, hogy ez a pillanat mennyire felforgatja majd az életét. Az ajtóban álló férfi nem sokat változott az elmúlt évek alatt, mindössze idősebb lett valamivel, és választékosabban öltözködött.

− Midge? – kérdezte zavart mosollyal a látogató. – Jack Doyle vagyok – mutatkozott be nyilvánvalóan fölöslegesen. Aligha hihette, hogy a lány elfelejtette őt.

− Én… – kezdte Esme, de aztán elakadt. Midge a gúnyneve volt, s mivel Jack így szólította, egy múló percre újra annak a régi dundi, esetlen kislánynak érezte magát.

A férfi némán figyelte. Tekintete hullámos, szőke hajáról finom metszésű arcára tévedt, majd lassan végighaladt karcsú alakján.

− Ki hitte volna? Micsoda gyönyörű pillangó lett a kis Midge-ből!

− Már senki sem hív így – jött meg végre Esme hangja. – Miért jöttél, miben segíthetek?

− Talán aggódsz értem?

− Nem… Miért tenném?

A férfi szórakozott mosollyal csóválta meg a fejét.

Esme jól ismerte ezt a mozdulatot. Jack Doyle mindig úgy tekintett az ő családjának tagjaira, mintha nem is evilági szerzetek lennének.

− Semmit sem változtál – jegyezte meg.

− Te viszont nagyon is – válaszolta a férfi. – Úgy nézel ki, akár egy földbirtokosnő.

Esme tekintete elkomorult. Jack, akinek szakácsnő volt az anyja, csak a helyi iskolába járt, mégis mindig kitűnt választékos modorával a többi társa közül. Most azonban összehúzott szemmel, kemény szavakkal folytatta:

− Pedig ami azt illeti, hamarosan meg kell tapasztalnod, milyen érzés, amikor már nem vagy az…

Honnan tudja, hogy el kell adnom a birtokot? – töprengett magában a lány.

− Viccelsz? – kérdezte félrehajtott fejjel.

− Nem. Azon gondolkodom, hogyan szólítsam majd az édesanyádat, ha kijön. Nagyságos asszonynak?

− Erre semmi szükség. Egyébként is, anyám újra férjhez ment.

− Értem. Ezzel persze elveszítette a címét… Szegény Rosie mama, bizonyára szörnyen megviselte ez a dolog.

Mi tagadás, így történt. Rosalind, Esme édesanyja, akit egyébként senki sem hívhatott Rosie-nak, valóban nagyon nehezen szánta rá magát arra, hogy másodjára is férjhez menjen.

− Itthon van? – ismételte meg a kérdést a férfi.

− Nincs.

− És Arabella? – kérdezte Jack közömbös hangon.

Esme nem hagyta magát megtéveszteni. A férfi soha nem tudott higgadt maradni, ha Arabelláról esett szó.

− New Yorkban van – mondta, majd kis szünet után hozzátette: − … a férjével.

Jack arckifejezése változatlan maradt. Világéletében jól tudta palástolni az érzelmeit, majdnem minden helyzetben.

− Ott is él? – kérdezte.

− Pillanatnyilag igen – válaszolta a lány. Legalábbis még egy ideig, tette gondolatban hozzá. Azt azonban elhallgatta, hogy Arabelláék éppen válni készülnek. – Szívesen beszélgetnék még veled, Jack, de az a helyzet, hogy éppen várok valakit.

− Tudom – mosolyodott el a férfi sejtelmesen.

− Csak nem te vagy a Dzsedinet cég képviselője?

− De igen – válaszolta Jack, s érdeklődéssel figyelte, ahogy Esme arckifejezése fokozatosan megváltozik. Kifejezetten örült, amikor a lány nyitott ajtót, hiszen mindig is kedvelte. A Scott-Hamilton családból ő tetszett neki a legjobban, és az eltelt idő alatt még csinosabb lett. – Hívd fel nyugodtan az ingatlanközvetítőt! – húzta elő a mobiltelefonját. – Biztosan elküldi az ajánlólevelemet, ha akarod.

A lány nem nyúlt a telefonért.

− Halvány fogalmad sincs a helyzetről, ugye?

− Őszintén szólva nincs – válaszolta Jack.

− Tudod te egyáltalán, hogy ez a kúria milyen régóta van a Scott-Hamilton család birtokában? – kérdezte Esme indulattól elfúló hangon.

− Várj egy kicsit, még ne mondd meg! – felelte Jack felélénkülve. – Csak nem azóta, hogy a Magna Charta bizonyos kiváltságokat adott a nemeseknek a királlyal szemben?

Esmének soha nem volt erőssége a történelem, így nem értette pontosan, mire utal a férfi. Persze nem is ez volt a lényeg. Jack nyilvánvalóan tréfálkozott vele, éppen úgy, ahogy azt régen is szokta. A különbség csak az volt, hogy akkoriban szeretettel tette.

− Hogyan? Persze, ezt te úgysem érezheted át…

− Mert én csak egy egyszerű parasztgyerek vagyok, igaz? – kérdezte Jack némi gúnnyal a hangjában.

Esme kezdte magát kellemetlenül érezni. Általában nem volt beképzelt, most mégis úgy viselkedett, mint egy igazi sznob. Bizony, Jacknek megint sikerült kihoznia őt a sodrából.

− Nem ezt mondtam.

− Tisztában vagyok azzal, hogy mit gondol rólam a családod. Éppen elégszer vágták ezt a fejemhez, emlékszel még?

Esme elpirult. Nagyon is jól tudta, mire utal Jack.

− Mindig azt hittem, te más vagy, Midge, mint ők – mondta a férfi, szürkéskék szemét a lányra szegezve.

Esme a legszívesebben azt felelte volna, persze hogy más voltam, és most is más vagyok, de aztán világossá vált számára, hogy a távolság így is, úgy is megmarad közöttük.

− Jó lenne, ha nem hívnál Midge-nek, elvégre elmúltam már tízéves – mondta csendesen.

− Azt pontosan látom – válaszolta Jack, miközben tekintete újra végigfutott a lány karcsú testén, hosszú lábain, finom vonalú csípőjén és gömbölyű mellein.

Tíz évvel ezelőtt Esme szinte mindent megadott volna egy ilyen pillantásért. Most azonban kellemetlenül érintette a dolog.

− Tudsz valamilyen papírt mutatni? – kérdezte.

− Miféle papírt?

− Hát valamiféle igazolást arról, hogy ebben a dologban tényleg te vagy az illetékes.

Jack elhúzta a száját, majd kivette zsebéből a levéltárcáját, és előszedett belőle egy névjegyet, amelyen a következő állt:

Jack Doyle,

ügyvezető igazgató,

J. D. Net

Szóval tényleg ő itt a főnök! Esme ezek szerint alaposan félreértette az anyja szavait, amikor Dzsedinetet hallott a J. D. Net, azaz a Jack Doyle Net helyett.

Mit is mondott még Rosalind az érdeklődőről? Valami amerikai internetes cég, több millió dolláros vagyonnal. Vajon ő sem tudta, hogy Jack az igazgató, vagy csak büszkeségből nem említette meg?

− Tisztában van vele az anyám, hogy te állsz a cég mögött?

A férfi megvonta a vállát.

− Lehet, hogy nem, az időpontot nem személyesen egyeztettük.

Persze, gondolta Esme, hiszen erre tartod a lakájaidat, akiket bizonyára így utasítottál: „Minél hamarabb vegyék meg azt a házat, amelyben felnőttem”. Technikailag ugyan egyszerűnek tűnt az eset, ám ebben a formában mégsem lehetett lebonyolítani, hiszen a parkban álló kis ház, amelyben Jack lakott egykor, nem volt eladó.

− Gyere be! – mondta végül, és a férfi elindult utána az üres, sivár hallon át. Esme anyja a bútorok többségét már régebben elárvereztette, ahogy magát a kúriát is el akarta adni, de senki sem kínált érte eleget. Ezért próbált most megint új vevőt találni.

A sakktáblát mintázó márványpadló kissé kopottnak tűnt már, de azért még mindig gyönyörű volt. Jack elgondolkodva nézte a galériára vezető széles lépcsőt. A lány rossz érzéssel figyelte, ahogy mindent tüzetesen átvizsgál, sőt gondolatban talán már az új berendezést tervezgeti…

A férfi ezután a szalonba lépett, kitárta a nagy, dupla szárnyú ajtót, és körülpillantott a helyiségben, majd így ment tovább szobáról szobára, amíg el nem ért a hajdani ebédlőhöz, ahol hosszasabban elidőzött. A terem – hasonlóképpen a többihez – szinte kongott az ürességtől. Vajon Jack is arra a bizonyos estére gondol, amikor az ebédlőbe lépve hiába kereste Arabellát? – tűnődött Esme. Akkoriban, bizony, őszintén sajnálta a fiút…

− Szeretnék odafönt is körülnézni – mondta a férfi kifejezéstelen hangon. Elindult a lépcsőn, Esme pedig követte.

Amikor a férfi megállt az emeleti ablaknál, a lány összeszedte minden bátorságát, és megkérdezte:

− Mindig ez volt a vágyad, hogy egyszer visszatérj, és megvedd a birtokot, igaz?

− Úgy látom, túl sokat olvastál mostanában.

− Nem egészen értem…

− A Jane Eyre-ben – húzta fel Jack a szemöldökét –, vagy az Üvöltő szelekben tér haza az egyszeri lovászfiú, hogy régi gazdáit romlásba taszítsa?

− Az Üvöltő szelekben – felelte a lány.

Jack bólintott, majd az ablakon át a parkot kezdte nézni, s a parkban azt az ösvényt, amely a rég nem használt teniszpályához vezetett. Tekintete innen a labirintusra és a mögötte lévő tavacskára tévedt.

− Hát igen, noha én nem éppen Heathcliff vagyok, és a főhősnő, Cathy sem nagyon hívogat engem… – mondta mosolyogva, de Esme tudta, hogy ez a mosoly nem igazán őszinte.

− Arabella hiányzik?

− Arabellára, életem nagy szerelmére gondolsz? – kérdezett vissza Jack, a fogai közt szűrve a szavakat. – Félek, csalódást kell neked okoznom – folytatta aztán. – Az elmúlt években ugyanis volt két-három újabb nagy szerelmem.

− Csodálatos lehetett valamennyiőtöknek – felelte Esme nyájasan, elrejtve igazi érzéseit. Nem akarta szóba hozni, milyen nehéz volt neki, amíg a férfi valahol a távolban élte világát. Bár alapjában véve szerencsésnek mondhatták magukat Harry-vel.

Jacket meglepte ez a kimért hang. Elgondolkodva indult el a lány után a lépcsőn.

− Nem számít, ez úgyis azelőtt történt, hogy elhatároztuk, megvesszük a kúriát.

− Megvesszük? Mármint te és a céged, vagy te és egy magánszemély?

− Szükségünk van egy telephelyre London közelében. Sussex közel fekszik a kontinenshez, és Highfield amúgy is egyike annak a három lehetőségnek, amelyet az ügynökség ajánlott – magyarázta a férfi. – Sajnos, az első helyre rangsorolt telep már elkelt, a második pedig nem alkalmas ipari célokra. Tehát marad Highfield.

Ez úgy hangzott, mintha Jack kénytelen-kelletlen választotta volna ezt a birtokot, Esme szeretett otthonát a környék legszebb házával.

− Értem – mondta a lány szenvtelenül, miközben úgy ment szobáról szobára, mint egy valódi, ámbár kissé unottnak látszó ingatlanügynök. – Mindenesetre van egy nagy előnye.

− És mi lenne az? – kérdezte a férfi, pillanatra sem maradva le Esme mögött.

A lány végül megállt, Jack pedig nekitámaszkodott az ajtófélfának.

− Nos, elmondhatnád éppen, hogy magad is itt nőttél föl. Ez a hír biztosan nagy hatást gyakorolna újgazdag barátaidra…

Még be sem fejezte a mondatot, máris pontosan tudta, hogy ezúttal kissé messzire ment. De nem törődött vele. Vissza akart vágni a férfinak, mint ahogy az is megsebezte őt. Neki soha nem kellett megtapasztalnia azt, amit ő miatta volt kénytelen elszenvedni.

Jack hallgatott. Esme valóban nagyon megváltozott. Hát igen, a lánynak mindenképpen meg kell válnia a kúriától. Vagy ő veszi meg, vagy valaki más, a közvetítő mindenesetre ezt mondta. Persze pompás lenne, ha Rosalind Scott-Hamilton megtudná, hogy egykori szakácsnőjének a fia vette meg a környék legszebb birtokát.

− Ide majd tennünk kell valamit – mondta aztán közömbösen. – Egy címert az ajtóra, esetleg a portrémat a kandalló párkánya fölé. Nem gondolod? – Esme úgy érezte, Jack ezúttal is gúnyolódik vele. – Szívesen megbízlak az elkészítésével, ha van kedved hozzá.

− Engem?

− Hiszen művész vagy, ha jól emlékezem.

− Az már a múlté.

− Nem tetszett a Képzőművészeti Főiskola?

Hogyne tetszett volna! Csakhogy neki fontosabb dolga is akadt akkoriban.

− Annak idején egészen mással voltam elfoglalva… – felelte.

Jack várt egy kicsit, hogy Esme tovább is folytassa, de mert a lány hallgatott, azt gondolta, hogy Esme, akárcsak a nővére, a sikertelenség miatt csalódott pályaelhagyók szokásos útját járta be.

Ahogy továbbmentek, a lányban egyre inkább tudatosodott, hogy a ház milyen üres és elhagyatott. Csupán az ő egykori szobájában maradt meg néhány bútor: az ágy, a mosdó és a könyvespolc – ezek is csak azért, mert még nem volt ideje rá, hogy átvitesse őket a faházba.

− Ez a te szobád? – kérdezte Jack, az egyik könyv címét olvasva.

Esme bólintott.

− Ezek szerint még itt laksz…

− Nem. Amint elkel a ház, minden eltűnik innen.

− Akkor hol laksz most?

− Egy közeli helyen – válaszolta a lány homályosan.

− Erről jut eszembe! Talán férjhez is mentél már…

A kérdés érzékenyen érintette Esmét.

− Szerinted ugyan kihez mentem volna férjhez?

− Hát volt az a szőke fiú, aki itt a közelben lakott a testvéreivel – mondta a férfi mosolyogva. – Mindig együtt lovagoltatok.

A lány tudta, hogy Jack Henry Fairfax-re gondol, akivel egyébként semmiféle közelebbi kapcsolata nem volt.

− Jack, majdnem tíz éve már, hogy elmentél, gondolod, hogy ezalatt itt megállt az idő?

− Jó kérdés – felelte a férfi röstelkedve. – De ha az ember sokáig nem látja a régi ismerőseit, nehéz elképzelnie, hogy időközben megváltoztak.

Ebben természetesen igaza volt, hiszen Esmének is az a fiatal Jack Doyle jutott az eszébe, akit egykor rajongásig szeretett.

− Egyébként mivel foglalkozol? – kérdezte a férfi mosolyogva.

Vajon valóban érdekli, hogy mit csinálok? – tanakodott magában Esme. Hiszen régebben, amikor még Arabella is itt volt, tudomást sem vett rólam.

− Mások lakásával törődök – felelte bizonytalanul.

− Ez mit jelent közelebbről?

Esmében felrémlett, mire gondolhat. Te jó ég! Ez a fickó komolyan azt hiszi, hogy ilyen rosszul áll a szénájuk?

− Szerinted általában hogyan foglalkozik az ember mások lakásával?

− Takarítasz? – kérdezte Jack hitetlenkedve.

Esme valójában lakberendező volt, de most nagyon élvezte a férfi zavarodottságát.

− Miért, mi bajod a takarítással?

− Természetesen semmi. – Jack anyja szakácsnői munkája mellett egykor szintén takarított a Scott-Hamilton családnak. – Csak rólad valahogy nem tudtam elképzelni.

− Ilyen az élet – mondta elmélázva a lány. – Én is nehezen tudtam volna rólad elképzelni, hogy egyszer menő üzletember leszel.

− Ez nem egészen így van – felelte szerényen a férfi. – Én csupán internetes oldalakat tervezek, aztán eladom őket. Manapság ezzel elég sok pénzt lehet keresni…

Jack a középiskolában és a főiskolán is mindig a legjobbak közé tartozott, ebből soha nem engedett. Amikor azonban Esme apja arra kérte, korrepetálja tizenegy éves lányát, ő készséggel elvállalta ezt a nyilvánvalóan nem túlságosan izgalmas feladatot.

− Olyan fontos a pénz? – kérdezte Esme visszatérve a jelenbe.

− Ha nincs belőle elég, akkor az – válaszolta a férfi egykedvűen.

Esme jól tudta, hogy Jack tapasztalatból beszél. Anyja rögtön az iskola befejezése után meghalt rákban. Majdnem az utolsó pillanatig titokban tartotta betegségét. A szünidőt szülőhazájukban, Írországban töltötték, az asszony ott vett végső búcsút a fiától. Az örökség csupán a temetésre volt elég, de Jack nem akarta, hogy mások is észrevehessék a gyászát.

Esme a férfira pillantott, aki az ablakon át nézte az udvart, az istállókat és a mögöttük elterülő erdőt. Ősszel, amikor lehullnak a levelek, látni lehet innen a kis ház kéményét is, ahol régen az anyjával élt. De most tavasz volt, és a kunyhó nem látszott.

− A faház rendben van, igaz? – szólalt meg végül a férfi.

− Igen, de magad is tudod, hogy az nem eladó – felelte a lány, és igyekezett nyugodt maradni.

− Nem, nem tudtam – fordult feléje Jack. – A hirdetésben ez nem szerepelt.

A lány nem volt tisztában a hirdetés pontos tartalmával, csak annyit tudott a dologról, amit anyja elmondott neki.

− Nem egészen értem, hogyan lehetne a birtoktól elválasztani – mondta a férfi. – Hiszen a telek kellős közepén áll.

− Ez igaz.

Jack megvonta a vállát.

− Talán éppen ez az oka annak, hogy eddig nem találtatok vevőt: Az emberek többnyire csak olyan ingatlant vesznek meg, amelynek megvan minden tartozéka.

− Miből gondolod, hogy nehézségeink támadtak az eladással?

− Abból, hogy a birtok már egy éve meg van hirdetve. Arra gondoltam, talán a kis házat bérli valaki.

− Na és?

− Ha gondban vagytok a felmondást illetően – magyarázta Jack –, arra akad éppen mód és lehetőség…

− Mit értesz pontosan ezen?

− Például a pénzt. Talán egy nagyobb összegért, kiköltözik az illető.

− A kis ház nem eladó – ismételte meg a lány nyomatékosan.

− Meglátjuk, mit szól hozzá az édesanyád. Feltéve, ha még érdekelni fog a dolog.

− Találkozni akarsz vele? – kérdezte a lány meglepetten.

− Miért ne tenném?

Megint gúnyolódik, gondolta Esme. Hiszen jó oka van rá, hogy ne találkozzon Rosalinddal…

A férfi lekicsinylően nézett rá.

− Szóval le akarsz róla beszélni?

− Hát, a legutolsó találkozásotok nem éppen a legjobb hangulatban végződött…

− Tényleg nem – mosolyod ott el Jack. – Mit is mondott akkor az édesanyád?

Esme pontosan emlékezett a jelenetre, de nem akart segíteni. A férfinak azonban tökéletes volt a memóriája.

− Egy sikeres oxfordi vizsga még nem emeli fel a szakácsném fiát a lányomhoz – idézte Rosalind szavait.

Bár már tíz év is eltelt azóta, a lány még most sem szívesen hallotta ezt a mondatot. Éppen a hosszú ebédlőasztalnál ültek, amikor anyja az ő legnagyobb rémületére egyszer csak szidalmazni kezdte Jacket. A fiú először elpirult, az arca hamuszürkévé vált, végül büszkeségében megsértve, dühtől remegve felelt meg Esme anyjának.

Rosalindnak elakadt a szava. Nem is csoda. Még soha senki nem nevezte buta, aljas és felfuvalkodott tehénnek. Aztán Jack felállt, és nagy csattanással bevágta maga mögött az ajtót. Rosalind még akkor is paprikavörös arccal ült az asztalfőn, amikor Arabella, aki addig a szomszédos szobában tartózkodott, és mindent tisztán hallott, vihogva belépett hozzájuk.

Esme behunyta a szemét, és megpróbált másra gondolni.

− Egy vigaszom azért mégiscsak volt – fűzte hozzá a férfi halkan.

A lány elkínzott tekintettel nézett rá. Na igen, egy éjszaka, amelyet a nővére helyett vele töltött el. Különös módja a vigasztalásnak!

Elhessegette az emlékeket, és igyekezett hivatalos hangon megszólalni.

− Rendben van, ha akarsz, beszélj az anyámmal. A konyhát és a padlást is látni akarod?

− Nem – felelte Jack. – A padlásra elég jól emlékszem, a konyhát pedig valószínűleg jobban ismerem, mint te.

− Ebben igazad lehet…

A lány keresztülment a galérián, és elindult a lépcsőn lefelé. Már félúton jártak, amikor a férfi megkérdezte:

− Nem lenne egyszerűbb, ha a konyhán keresztül mennénk át a melléképületekhez?

− Azokat is meg akarod nézni? – ráncolta össze Esme a homlokát.

− Igen. Tudni szeretném, milyen állapotban vannak. Az istállók már az én időmben sem néztek ki valami fényesen.

A lány elfordult, és dacos tartással haladt végig az előcsarnokon. Jack némán követte. Jobbnak látta, ha nem feszegeti tovább a régi dolgokat.

Elérték az elhanyagolt hátsó udvart. Az egyik sarokban kerti holmik maradványa, a másikban Esme régi autója rozsdásodott. Jack szótlanul az istállókhoz sétált, hogy megpróbálja felmérni a szükséges javítások költségeit. A lány kétkedő arckifejezéssel követte. Vajon ezek után is meg akarja majd venni a birtokot?

A férfi megállt egy bezárt ajtó előtt, amely mögött a lószerszámok voltak.

− Nálad vannak a kulcsok?

− Nincs, valahol a… – Esme majdnem faházat mondott – a házban kell legyenek.

Jack megvonta a vállát, elindult a pajta felé, amelyet régen takarmány tárolásra használtak, és pár pillanat múlva be is lépett az épület kapuján.

A lány kint maradt. Nem volt kedve a múltat újra felidézni, ezért egy idő után sarkon fordult, és visszament a házba.

A hűtőszekrényből kivett egy üveg tonikot. Valami hideg italra volt most szüksége. Végül óvatosan előhúzott egy üveg gint is a rejtekhelyéről, és öntött egy keveset az üdítőhöz. Nem akart olyanná válni, mint az anyja, aki még most is, nap mint nap erős italokat fogyasztott.

Jack nesztelenül jött be utána, és megállt a konyhaajtóban.

− Kérsz egy italt? – kérdezte a lány, amikor észrevette őt.

− Túl korán van még – válaszolta a férfi. – De te ne zavartasd magad!

− Nem is fogom – felelte a lány könnyedén.

− Mióta iszol?

Esme Jackre nézett. Egyáltalán nem tetszett neki a férfi arckifejezése.

− Körülbelül három perce és huszonöt másodperce.

− Nem így értettem…

− Tudom – fintorodott el a lány. – Akkor tisztázzunk valamit! Ez itt csak egy kis gines tonik. Tizenhat évesen ittam először alkoholt. Azt hiszem, whisky lehetett, de arra már nem emlékszem, hogy ki adta a kezembe.

Ez persze így nem volt egészen igaz, de az sem valószínű, hogy Jack akkor minden részletet megjegyzett.

− Ha jól tudom, tizenhét voltál…

Igen, a férfinak nagyon fontos volt a kora, Esme ezért is füllentett annak idején… Mérges lett. Milyen alapon játssza itt ez a fickó az erkölcscsőszt?

− Az az igazság, hogy éppen csak elmúltam tizenhat.

Jack elgondolkodva nézett rá.

− De hát azt mondtad, hogy…

− Ugyan, mit számít ez ma már? Mindketten részegek voltunk, és meg akartuk leckéztetni az anyámat. Ennyi az egész.

Esme tisztában volt vele, hogy noha elég durván, de mégiscsak őszintén hangzik, amit mond.

Jack elnevette magát. Kicsit megkönnyebbült. Eddig egyfolytában bűntudata volt, ha a lánnyal eltöltött éjszakára gondolt.

− Hát igen, mindig is te voltál a legőszintébb a családban. Ezek szerint már nem haragszol? – kérdezte, és Esme felé lépett, hogy megfogja a kezét. A lány azonban visszahúzódott.

Jack tanácstalan lett. Nem tudta mire vélni az elutasítást.

− Úgy látom, ezután is elérhetetlen maradsz a számomra – mondta erős kaliforniai akcentussal, és leeresztette a kezét.

− Az bizony meglehet – válaszolta Esme csípősen. El akart osonni a férfi mellett, de az elállta az útját.

− Ha a bocsánatkérésemre vársz, azt megkaphatod. Igazán sajnálom, ami akkor történt.

Ez őszintén hangzott. A lánynak tulajdonképpen örülnie kellett volna, de valahogy mégsem volt rá képes – mint ahogy azt is alig bírta elviselni, hogy a férfi megérintette. Nem tudta volna megmondani, hogy pontosan mikor, de a Jack iránt érzett szerelme egyszerre gyűlöletté változott.

− Semmit sem várok tőled. Légy szíves, engedj, szeretnélek kikísérni.

Jack gyanakodva nézte, és azon törte a fejét, vajon miért lett ilyen dühös hirtelen.

− Eressz! – kiáltotta Esme, és megpróbálta magát kiszabadítani. A férfi azonban keményen tartotta.

− Még nem! Előbb magyarázd meg!

− Magyarázzam meg? Micsodát?

− Tíz éve – emlékeztette Jack – egészen más hangulatban váltunk el. Jó, meglehet, hogy a whiskyn is múlott… Az eltelt idő alatt azonban semmit nem tudtunk egymásról. Miért nem válaszoltál soha a leveleimre? Miért vetsz meg engem? A fenébe is, az az érzésem, hogy van itt valami nagyon fontos dolog, amiről nem tudok.

Ebben igaza volt. De vajon miféle levelekről beszélt?

− Talán ennek is a társadalmi különbség az oka? – folytatta a férfi. – A lovászfiú megteszi a szénapadláson, de a kúriában már nem kívánatos személy.

− Ez egyszerűen nevetséges! – mondta Esme, miközben újra meg újra megpróbálta ellökni magától a férfit. Nem volt gőgös tizenhat évesen se, és azóta sem vált azzá. – Először is, te soha nem voltál lovászfiú. Nem tagadom, alkalomadtán kitakarítottad az istállót, hogy több zsebpénzed legyen, de a munka felét mindig velem csináltattad. A lótrágya kihordását már megalázónak találta a magas intelligenciájú Jack Doyle!

− Rendben van, tényleg nem voltam az – ismerte el a férfi. – Mégis olyan mélyen alattad álltam a társadalmi ranglétrán, hogy nagyon le kellett nézned, ha észre akartál venni.

− Soha nem néztelek le – tiltakozott a lány. – És különben is, éppen te voltál az, aki lekezelően bántál velem. Én voltam a csúnya, buta kis Midge, akinek néha megcirógattátok a fejecskéjét, ha egyáltalán észrevettétek.

− Én másképp emlékszem. Soha nem is mondtam, hogy buta és csúnya vagy.

− Nem kellett kimondanod – panaszkodott Esme. – Nyilvánvaló volt, hogy mit gondolsz felőlem. Egyébként tényleg buta és csúnya voltam…

− Nem, ez nem igaz – meredt rá megütközve a férfi. – Csinos voltál, vicces és…

− Hagyd abba! Semmi szükségem a cirógatásodra, egyedül is jól érzem magam a bőrömben.

− Cirógatás? – kérdezte Jack félig vidáman, félig dühösen, miközben még erősebben szorította magához a lányt. – Ez neked cirógatás?

− Nem akarok tovább beszélni erről – feszítette meg magát Esme.

− Attól tartok, nem igazán értelek. Ha ezt az ölelést cirógatásnak nevezed, akkor bizony nagyon eseménytelen lehet az életed – mondta a férfi, miközben karját a lány derekára csúsztatta. – És ehhez mit szólsz? – kérdezte, mialatt másik kezével megsimogatta Esme arcát, majd rövidre rá a nyakát is. – Én inkább ezt nevezném cirógatásnak.

A lány már éppen felelni akart, amikor a férfi elengedte. Nagyon dühös volt, olyan dühös, hogy önuralmát elveszítve hirtelen pofon vágta Jacket. Eddig még soha nem ütött meg senkit, noha gondolatban már többször közel állt hozzá, és most megrémült attól, amit tett. Úgy érezte, nagyon közönséges en viselkedett.

A férfi is csak lassan tért magához a megdöbbenésből. Megragadta a lány karját, hátrafeszítette, és egyik kezével szilárdan tartotta. Azután nekiszorította Esmét a konyhaszekrénynek, s másik kezével a hajába markolva, hátrahúzta fejét. A lánynak csupán egyetlen levegővételnyi ideje maradt, mielőtt Jack szája az ajkaira tapadt.

Kétségbeesetten próbált kiszabadulni, a férfi azonban erősebb volt. Azután… azután Jack csókjaitól lassan megváltoztak az érzései. Újra felfedezte a lelke mélyén szunnyadó szenvedélyt, és már nem védekezett. Lágyan átölelte a férfit. Nem akarta tudni, hogy Jack csak játékból vagy megvetésből csókolta-e meg, csupán arra az édes érzésre tudott gondolni, amely megmozdult benne.

Kívánta a férfit, átkarolta a nyakát, és szenvedélyesen csókolta, miközben egész testével hozzásimult. Jack a lány csípőjére csúsztatta a kezét, és finoman megemelve magához vonta. Esme érezte a férfi izgalmát, és hangosan felnyögött. Amikor ajkaik szétváltak, Jack mélyet sóhajtva, kérdő tekintettel fürkészte a lányt.

Esme arca tanácstalan volt, alig tért magához. Nyugtalanította, hogy olyan könnyen elveszítette a fejét. Csak fokozatosan sikerült visszanyernie a józanságát.

− Nem tudom megtenni, kérlek, hagyj békén! – mondta zavarodottan.

− Jó – felelte Jack, majd hirtelen elengedte, s a következő percben csöndesen kiment a konyhából.

A lány szemét elfutotta a könny. Igen, Jack már régen beforrott sebeket szakított fel ezzel a váratlan csókkal.

2.

Esme nem tehette meg, hogy amúgy igazából kisírja magát. Már késő délután volt, nemsokára Harryért kellett mennie.

A fürdőszobába sietett, és hideg vízzel alaposan megmosta az arcát. A tonikot visszatette a hűtőszekrénybe, a gint pedig a rejtekhelyére. Szívesen ivott volna még egy pohárral. Akkor legalább az alkoholt okolhatná buta viselkedése miatt.

Persze számítania kellett volna rá, hogy Jack egyszer csak újra felbukkan. De mindig úgy képzelte, hogy a férfi már nem olyan vonzó, talpraesett és határozott, mint régen. Mindenképpen meg kellett próbálnia kimérten és tiszteletet parancsolóan viselkedni, végül is ő sem az a kislány már, aki akkoriban volt.

Sajnos azonban Jack mit sem változott: hideg és fegyelmezett, ugyanakkor szenvedélyes is. És ő? Még most is olyan könnyen legyőzhetőnek látszik, amikor rajongása az eltelt évek alatt gyűlöletté változott…?

Mindazonáltal könnyen lehet, hogy Jacknek van igaza, és a magánélete valóban unalmassá vált. Az utolsó valamirevaló kapcsolata is már régen a múlté, jelenleg teljes mértékben önmegtartóztató életet él. Igen, ez lehet az oka. Három év egyedüllét után valószínűleg bármely kicsit is jóképű férfi ugyanígy hatott volna rá.

Erről azonban nem volt száz százalékig meggyőződve. Végül is ott volt Charles Bell Fox, akiről még a legközelebbi ismerősei is azt gondolták, hogy a barátja. Charlest nagyon régóta ismerte, és az anyja is szívesen elfogadta volna őt a vejének. Esme azonban elhárította a férfi tapintatos közeledését. Charles úriember volt, aki akarata ellenére sohasem csókolta vagy ölelte volna meg. Ha megteszi, ma talán együtt élnek…

Micsoda gondolat! Esme a fejét csóválta, miközben megbizonyosodott arról, hogy Jack kigördül a kapun a kocsijával. Ezután belülről bezárta és bereteszelte a ház ajtaját. A konyhán keresztül távozott a házból, és az udvaron átvágva ért be a kis erdőbe, ahol az egykori vadőrkunyhó állt.

A házikó a tizenkilencedik század végén épült, és bizony, már nem festett valami jól, noha Esme anyait-apait beleadott, amikor megpróbálta kicsinosítani. A homlokzatot terrakotta színűre festette, az ajtókat kékre lakkozta. A ház elé különféle cserepekbe és kosarakba tarka virágokat telepített.

Bement, felkapta a farmerdzsekijét, és belebújt lapos sarkú cipőjébe. Úgy határozott, a rövidebb úton megy, az erdőn át.

Az órájára pillantott, és bát nem volt késésben, mégis meggyorsította a lépteit. Mindig attól félt, hogy a busz egyszer korábban talál jönni, és Harry ott marad az úton egyedül.

Mivel a magas kovácsoltvas kapu zárva volt, a falba vágott kisajtón ment ki. A kulcs egy kő alatt hevert, elfordította a zárban, majd kisétált az országút szélére.

Ekkor látta meg a sötétzöld sportautót az út másik oldalán. Jack! A férfi is észrevette őt, így hát semmi értelme sem lett volna visszafutni a kapu mögé. Ez biztosan felkeltette volna Jack érdeklődését, azonkívül a busznak is hamarosan meg kellett érkeznie.

− Indulj már! – mormolta, és megörült, amikor hallotta, hogy a férfi beindítja a motort. De öröme korai volt. A jármű kikanyarodott az útra, és megállt Esme mellett. Az autó ablaka nesztelenül leereszkedett.

− Vársz valakit? – kérdezte Jack.

Majdnem rávágta, hogy nem, de aztán hirtelen eszébe jutott, hogy akkor mivel magyarázná meg, miért áll itt az út szélén. Bólintott.

− Nem lehet túl megbízható, ha hagyja, hogy itt ácsorogj. Mindenféle alakok járhatnak erre – mondta a férfi aggódva.

Egészen biztos, hogy csak színleli az aggodalmat. Hiszen az ég egy világon nincs rá semmi oka, gondolta a lány.

− De megbízható – felelte nyugodtan.

− Elviszlek, ahová csak akarod.

− Nem kell, köszönöm.

− Rendben, de megvárom, amíg ideér.

− Ne, azt nem lehet! – kiáltotta Esme rémülten.

Jack kíváncsian meresztette rá a szemét.

− Miért? Annyira féltékeny típus?

A lánynak semmi kedve nem volt a további magyarázkodáshoz. Csak az a lényeg, hogy Jack eltűnjön, mielőtt a busz megérkezik.

− Igen, igen – hagyta helyben. – Néhány másodpercen belül megérkezik, és ha téged itt talál…

− Miatta viselkedtél úgy bent a házban?

− Igen… Nagyon féltékeny. Más férfiakkal még beszélnem sem szabad. Ezért kérlek, Jack, indulj el! – mondta könyörögve.

A férfi egy pillanatra megint a kis Midge-t látta maga előtt, akiért úgy érezte, felelősséggel tartozik. Mégis be kellene avatkoznia? Nem, az túl régen volt már.

− Kérlek!- sürgette Esme. A távolból már hallotta a busz motorjának zúgását.

− Rendben van. – Jack egy pillanatig még tűnődve nézte, azután gázt adott.

A lány kifejezetten kellemetlenül érezte magát. Ám a busz már feltűnt, és ez a tény meggyőzte róla, hogy helyesen cselekedett. Különben is éppen csak hogy sikerült a dolog.

− Mi történt? – kérdezte Harry, akit alighogy leszállt a buszról, anyja rögtön a kisajtó felé terelt.

− Semmi – felelte Esme, és körülnézett, nehogy Jack észrevétlenül visszajöjjön. Még elég jól emlékezett arra, hogyan gondoskodott róla, ha ő valami veszélynek tette ki magát.

− Milyen volt a suli?

A fiú megvonta a vállát.

− Mint mindig.

− És azok a komisz kölykök? – kérdezte az anyja aggódva.

Harry némán elfintorodott.

− Figyeld meg, egyszer bemegyek az iskolába, és…

− Ne! – szakította félbe a fiú. – Azt nem lehet, az csak még többet rontana a helyzeten.

Esme kénytelen-kelletlen belátta, hogy a srácnak valószínűleg igaza van. Ha panaszt tesz Dwayne és Dean, a két égetni való iker miatt, azzal tényleg nem sokat segít Harryn.

− Rendben – mondta, miközben megfogta a fiú vállát. – De ha a dolgok még rosszabbra fordulnak…

− Tudom, mama – vágott közbe Harry. – Ha géppisztollyal fenyegetnek, feltétlenül szólni fogok, rendben?

− Csak vicceltél, ugye? Mondd csak, igazán van ezeknek fegyverük, zsebkés vagy ilyesmi?

− Az nálunk tilos – felelte a fiú egykedvűen.

Esme elnézte a fiát, ahogy előtte baktatott. Korához képest magas volt, az ő anyai szeme pedig határozottan helyesnek találta tejfel szőke hajával és keskeny arcával.

Harrynek egészen más volt a beszédstílusa, mint a többi osztály társának. Tökéletes szabatossággal és biztonsággal használta az angolt, úgy, ahogy Esme az internátusban tanulta, és ahogy azt a fiú természetszerűen átvette az anyjától. De ez még nem minden. Harry ezenkívül intelligens is volt, nagyon gyorsan tanult, éppen ezért jóval a legtöbb fiú előtt járt. Emiatt is igyekezett magát meghúzni, és csak ritkán jelentkezni.

Esme tudta, hogy a fiú az intelligenciáját nem tőle örökölte. Tőle csupán szőke hajat és egészséges arcszínt kapott. Nem hasonlított feltűnően az apjára sem, de azért voltak közös vonásaik. Az anyja szeme kék volt, a fiúé szürke. Esme mindenesetre úgy érezte, távol kell tartania Harryt az apjától…

Amikor beértek a kis házba, Harry ledobta iskolatáskáját a földre, és azon nyomban a padlásszobába szaladt.

Anyja tudta, hogy amint a fiú fölér, azonnal internetezni kezd. Ha lenne testvére vagy barátai, ez is másképp alakulna. Rosalind többször javasolta már, hogy adja a fiát internátusba, de neki egyrészt pénze sem volt rá, másrészt nem akarta Harryt elküldeni, hiszen maga is utálta az internátust.

Fia megszületése előtt elég sok mindenen ment keresztül. Csak a szünidő letelte után, az iskolában vette észre, hogy terhes. Eleinte csak reggelenként érezte rosszul magát, de később szinte belebetegedett a félelembe. Talán ez volt az oka annak is, hogy úgy lefogyott, hogy csak a hetedik hónapban látszott meg rajta, hogy állapotos. Ekkor viszont azonnal szigorú megrovásban részesült.

Anyja egyik unokahúga Bathban lakott, odament hát szülni. Ott kellett volna átadnia a babát az örökbefogadóknak. Húsz órán keresztül vajúdott, s maga a szülés is nagyon nehéz volt. Aztán minden megváltozott. Csak nézte a gyermeket, és ez adott neki erőt ahhoz, hogy életében először ellent merjen mondani az anyjának. Rosalind ugyanis azt üzente neki, hogy vagy a gyermek nélkül megy haza, vagy sehogy.

Esme egy szociális gondozó segítségével került az anyaotthonba. Az ott töltött hónapok rendkívül nehéz időszakot jelentettek számára. Nyomasztotta a felelősség a kisbaba miatt, ugyanakkor szembe kellett néznie a magányos anyák sorsával is. A többiek szinte kivétel nélkül rossz kapcsolatokról, közönséges mostohaapákról és iszákos anyákról meséltek. Az ő gyermekkora ehhez képest csodaszép volt.

Az otthonból Bristolba költözött egy tízedik emeleti lakásba. A lift csak ritkán működött. Harry kétéves korában megbotlott a lépcsőn, és egészen a fordulóig gurult. Szerencsére csak a térde horzsolódott le, de zuhanás közben alig néhány centiméterrel került el egy eldobott kábítószeres fecskendőt.

Esme ekkor döntött úgy, hogy feladja büszkeségét, és hazautazik. Rosalind alig ismerte meg a lányát, olyan sovány és rosszul öltözött volt. Ez egyszer elmaradt a szokásos „hát nem megmondtam, hogy…” fordulat.

Anyja igazán meglepő módon viselkedett Harry-vel. A kisfiú ébredés után kimászott a babakocsiból, és olyan bájosan nézett a nagyanyjára, hogy az nem tudott ellenállni neki.

− Nahát, milyen aranyos kisfiú! – kiáltotta elragadtatva.

Végül is Harry segítségével sikerült áthidalniuk a köztük támadt szakadékot. Rosalind nem kívánt a jóságos nagyanya szerepében tetszelegni, és a kisfiúnak sem engedte meg, hogy nagymamának szólítsa. De szerette az unokáját, és így szemet hunyt fogantatásának körülményei felett.

Esme a kis faházba költözött a gyerekkel, és felajánlotta anyjának, hogy segít a háztartási munkákban, így egy kis jövedelemre is szert tett. Huszonegyedik születésnapján pedig örökölt egy kevés pénzt a keresztanyjától.

Az élete nem volt éppen izgalmasnak mondható, de napjai egészen mostanáig valami csöndes, békés derűben teltek el. A mai nappal azonban veszélybe került ez a nyugalom. Más ötlete nem lévén, a telefonhoz ment, és felhívta az anyját.

− Szervusz, drágám! – csilingelt Rosalind Scott-Hamilton hangja a vonal másik végén. – Már én is hívni akartalak. Jött valaki a megbeszélt időpontra?

Esme mélyet sóhajtott.

− Igen… De biztos vagyok benne, hogy fogalmad sincs, ki volt az érdeklődő.

− Miért, ki volt az? – hangzott a kagylóból kis idő elteltével.

− Jack Doyle.

− Jack Doyle? – Úgy tűnt, Rosalind valóban nincs. tisztában vele, kiről is van szó.

− A hajdani szakácsnőnk, Mrs. Doyle fia. Itt laktak a faházban.

− Igen, már emlékszem – szakította félbe az anyja. – Pontosan tudom, kicsoda Mrs. Doyle, csak meglepődtem… Jack Doyle. Ki hitte volna? És komolyan érdeklődött?

− Nem, anya. – A beszélgetés egyáltalán nem úgy alakult, ahogy Esme eltervezte.

− De hát miért nem? Hiszen ismeri a birtokot, a kérdés csak az, vajon megengedheti-e magának, hogy megvegye. Vagy csak az emlékeit kereste? Robin talán megtudhat róla egyet s mást a Cityben.

A londoni pénzvilág központjában mostanában Esme mostohaapja is üzletelt.

− De anya, még ha komolyan érdeklődik is, csak nem akarod a birtokot éppen Jack Doyle-nak eladni?

− Miért ne akarnám?

− Már elfelejtetted, hogy miket mondtál róla valamikor?

− Arra gondolsz – kérdezte Rosalind lehalkítva a hangját –, amikor azt hitte, van esélye Arabellánál? Hát igen, az valóban képtelenség volt. Persze a történtek ismeretében az is lehet, hogy Arabellának több szerencséje lett volna vele, mint a férjével…

Esme egy pillanatig nem is jutott szóhoz. Hogy megváltozott a világ! Anyja annak idején teljesen el volt ragadtatva attól, hogy Arabella hozzámegy Franklin Homerhez, egy amerikai bankár örököséhez. Az örökségből mára már semmi sem maradt, Arabelláék pedig éppen válófélben voltak.

− Különben mindegy – mondta aztán Rosalind. – Ha Jack Doyle meg akarja venni Highfieldet, sok szerencsét kívánok neki.

− Hová tűnt a büszkeséged, anya? – kérdezte a lány nehéz szívvel.

− Ugyan már! – Rosalind hangján hallatszott, hogy kezdi elveszíteni a türelmét. – Te is nagyon jól tudod, hogy a pénzen kívül semmiben sem különbözünk a munkásosztálytól. Nekem pedig szükségem van a pénzre – tette hozzá rövid hallgatás után.

− Rendben van, egyszer talán valóban el kell adni a birtokot – ismerte el Esme –, de akkor sem Jack Doyle-nak.

− Szerintem viszont őrültség lenne eleve elutasítani az ajánlatát – válaszolta Rosalind. – Egyébként sem értem, mi bajod. Jack és közted soha nem volt semmi.

Most lett volna itt az alkalom, hogy Esme mindent meggyónjon az anyjának, de úgy vélte, ez semmin sem változtatna.

− Jól van, mégis kérlek, nyomatékosan hívd fel az ingatlanközvetítő figyelmét, hogy mi az, ami eladó, és mi nem.

− Mire gondolsz, kedvesem?

− Jack azt hiszi, a faház is eladó. Én ugyan mondtam neki, hogy ez nem így van, de talán a Connell & Baines ingatlanközvetítőnek is jelezni kellene.

− Hát igen… – Rosalind elhallgatott.

− Anya? – Esme gyanakodni kezdett. – Megváltoztattad a véleményed? Azt mondtad, addig maradok a faházban, amíg csak akarok.

− Tudom, drágám, és így is gondoltam – magyarázkodott Rosalind. – Csakhogy James Connell úgy látja, a birtokot nem lehet feldarabolni. De ne aggódj, minden rendben, egyelőre még te vagy a bérlő.

− És ha még sincs minden rendben, mihez kezdünk majd Harry-vel?

− Akkor valami más lehetőség után fogtok nézni – sóhajtott az anyja. – Miért lenne az olyan szörnyű? A faház úgyis elég rossz állapotban van.

− De nekünk tetszik! – jelentette ki Esme. – Egy hajléktalanszállóhoz képest például valóságos palota.

− Ezt hagyd abba, kedvesem! – felelte felháborodva Rosalind. – Egészen más lehetőségeitek is lennének…

− Éspedig?

− Fel kellene hagynod végre azzal, hogy a mártírt játszod. Hallottam, hogy Charles Bell Fox rögtön elvenne feleségül.

− Charles és én csupán barátok vagyunk.

− Mert semmi esélyt sem adsz neki – magyarázta az anyja. – Csak a jó ég tudja, miért nem, hiszen Charles gazdag, és még jóképű is. Mire vársz egyáltalán?

− Semmire – vágta rá a lány. – Ha kell, majd felhívom, és megkérdezem, össze akar-e velem költözni.

Rosalind felnevetett.

− Viccelsz?

− Nem feltétlenül.

− Mondtál Charlesnak valamit Harryről?

− Eddig még nem – válaszolta Esme. Charles ugyanis kínosan kerülte ezt a témát.

− Ha mégis beszélsz neki róla, találj ki valami jobbat! Az a történet a kávézóban véletlenül megismert olaszról nem túl hihető.

A lány csak nehezen tudott magán uralkodni.

− Jól van – ígérte. – Gondolkodni fogok rajta, ha Charles megkérdezi, hogy a felesége leszek-e.

− Csakugyan ez lenne a legjobb számodra. Nem várhatod el tőlem, hogy mindig kihúzzalak a pácból. És most ne haragudj, de be kell fejeznem, mert vendégeket várok vacsorára.

Esme letette a kagylót, s mivel zajt hallott maga mögött, megfordult. Az ajtóban Harry állt. Nyugtalannak látszott, tűnődve nézett anyjára. Aztán tárgyilagosan csak annyit mondott:

− Éhes vagyok. Mit eszünk a teához?

A félelem, hogy a fia mindent hallott, alaptalan volt tehát. Esme megnyugodva indult el a konyha felé.

− Mit kérsz, pizzát, pizzát vagy pizzát?

Harry belement a játékba.

− A kettes-számú pizzát kérem!

− Pizza pepperonival és olívabogyóval – ismételte el Esme a rendelést. – Sonkát és gombát is?

− Igen.

− De aztán nem előre lecsipegetni! – vette ki a mélyhűtött pizzákat a fagyasztóból. – És hozzá narancslevet, hogy legyen a gyomrunkban valami egészséges is.

A fiú elhúzta a száját.

− Ma már ettem zöldséget ebédre! Chipset!

− Zöldségnek a burgonya számít, nem a chips – mondta Esme, miközben a tepsivel küszködött, amely beszorult a sütőbe. A tűzhely olyan régi volt, hogy még Mrs. Doyle is ezt használta. Csodálatos szakácsnő volt, és nagyon kedves asszony. Abban az évben halt meg, amikor Esme terhes lett, így nem láthatta már az unokáját. Pedig Mary Doyle nagyszerű nagymama lett volna. Harry őt biztosan nagyinak szólíthatná.

Mi lesz, ha Jack mégis megveszi Highfieldet? Akkor a férfi és Harry mindenképpen találkozni fog!

3.

Később, amikor Harry már lefeküdt, Esme megpróbált az új munkájára összpontosítani. Egy hálószobát kellett a Tudor-stílust követve berendeznie. Mostohaapjának egyik üzletfele volt a megbízó. A feladat nem tűnt könnyűnek, hiszen a megrendelőnek más volt az elképzelése, mint a feleségének. Esme azonban valamikor a formatervezésbe is belekóstolt, és időközben azt is megtanulta, hogy hasonló esetekben taktikai érzékre és sok türelemre van szükség.

Leült hát, kezébe vette a színskálát, és a megfelelő sugallatra várt. Gondolatai azonban elkalandoztak, és megállapodtak annál a bizonyos tíz évvel ezelőtti nyárnál.

*

Mint rendesen, akkor is otthon töltötte a szünidőt, Jack pedig szintén Highfieldben volt. A fiú nemrég érkezett meg Írországból, és a záróvizsgái eredményére várt. Emellett nemrég elhunyt édesanyja levelezését is rendbe akarta tenni. Rosalind megengedte neki, hogy addig is a faházban lakjon.

A lány sokszor elnézte őt messziről, és szívesen csatlakozott volna hozzá. Úgy tűnt, valami megváltozott a fiú körül. Kettejük helyzete sokban hasonlított egymásra. Esme nagyon vágyott rá, hogy egyszer megkérdezhesse Jacktől, mi van most vele, és elmondja, mennyire hiányzik az elhunyt neki is. Úgy tűnt azonban, hogy karácsony óta, amikor utoljára beszéltek egymással, valami közéjük állt.

Meglehet, hogy ez a valami – pontosabban valaki – tényleg Arabella volt. A svájci leányintézet nyáron bezárta kapuit, és a szünidőt Arabella is otthon töltötte. Az intézetben, persze, úrinőt akartak faragni belőle, de Esmének úgy tűnt, hogy ez sehogy sem sikerül. Most Londonban kerestek neki a társadalmi helyzetéhez illő munkát, hiszen otthon csak unatkozott. Addig viszont, amíg ez nem jött össze, megpróbálta valahogy eltölteni az időt, és ehhez Jack éppen kapóra jött.

A fiú mindig hetykén, sőt néha kifejezetten udvariatlanul viselkedett Arabellával. Esme sokszor eltűnődött azon, vajon Jack miért őhozzá vonzódik, hiszen a nővére mellett neki mindig csak a másodhegedűs szerepe jutott. Jack azonban kivétel volt, legalábbis úgy tűnt, hogy Esmét egyértelműen a nővére elé helyezi.

Egészen addig a bizonyos nyárig… Az augusztus elviselhetetlenül meleg volt, és ettől szinte mindenki megbolondult. Persze lehet, hogy erről is a hormonok tehettek.

Esme is úgy érezte, valami megváltozott benne, hiszen ahányszor csak megpillantotta Jacket, elkezdtek remegni a térdei. Ha a fiú rámosolygott, zavarba jött.

Amikor Arabella és Jack között kezdett kibontakozni valami, Esme szörnyen féltékeny lett. Mindazonáltal sokkal könnyebben elviselte volna a dolgot, ha Arabella diszkrétebb egy kicsit. Csakhogy a nővére mindenképpen értésére akarta adni, hogy néha a lovászfiúval alszik. S miután ezt félreérthetetlenül nyilvánvalóvá tette, pompásan szórakozott. Esme féltékeny volt, és olyannyira fájt neki, amit Jack művelt, hogy egy napon el is mondta neki.

− Nem akarom beleártani magam a dolgaidba, de tudom, hogyan döntöttetek Arabellával.

A fiú hidegen pillantott rá.

− Jobb is, ha nem ártod bele magad.

Ez a hang nagyon fájt a lánynak, hiszen Jack nem szokott vele így beszélni. Ennek ellenére nem akart visszavágni.

− Azon tűnődöm – mondta –, vajon tudod-e, hogy Arabella ezt az egészet nem is gondolja komolyan.

Jack nagyon dühösnek látszott, de azért igyekezett tréfás hangot megütni:

− Csak nem azt akarod mondani, hogy jobban teszem, ha nem veszem meg rögtön a jegygyűrűket?

− Hát, körülbelül – bólintott zavartan a lány.

Jack fürkészve nézte az arcát, és megpróbálta kitalálni, mi járhat a fejében. Végül nevetve megszólalt:

− Ne aggódj, idáig mindig sikerült megkapnom azt, amit akartam.

− Hogyan? – Esme nem egészen értette az iménti mondatot, de aztán mégis azt mondta: − Akkor jól van.

− Mindenesetre elgondolkodtató, vajon mi vagy ki bírt rá arra, hogy mindezt elmondd nekem – töprengett hangosan Jack. – Szeretett nővéred vagy a család feje?

− Kicsoda?

− Hát az édesanyád!

− Ó! – Esme ötlete egyszeriben balgaságnak tűnt. – Senki. Csak tudod, azt gondoltam… Á, mindegy! – Valószínűleg jobb, ha hallgat arról, miért is aggódik a fiúért. Hiszen akkor be kellene vallania neki az érzéseit. Jack azonban olyan furcsán nézett rá, hogy fülig pirult. – Felejtsd el, amit mondtam! – fejezte be az amúgy is meglehetősen összefüggéstelen mondatot.

− Jó, elfelejtem – mondta az ő hangját utánozva a fiú, és elmosolyodott.

Igen, Jacket látnivalón szórakoztatta a dolog, Esme viszont úgy érezte, megalázták. Hirtelen sarkon fordult. A fiú utána kiáltott:

− Midge, várj! – A lány azonban meggyorsította a lépteit, végül szaladni kezdett, be egyenesen a házba, és a szobájában keresett menedéket.

Ezután sokáig nem tudta elviselni, ha Arabellával vagy Jackkel találkozott. Azt hitte, a fiú mindent elmondott nővérének a kettejük közötti beszélgetésről, ezért az étkezéseket kivéve többnyire a szobájában tartózkodott.

A botrányos jelenet egy héttel később történt a vacsoránál. Esmét úgy érte a dolog, mint derült égből a villámcsapás. Anyja és Arabella azonban nem tűnt meglepettnek.

Amikor Jack becsengetett, az új szakácsnőt küldték ki, hogy a fiút az ebédlőbe vezesse. Arabella a csengőszót hallván gyorsan kisurrant a szomszéd szobába, Rosalind pedig megparancsolta Esmének, hogy hallgasson.

A lány szót fogadott, és némán maga elé nézve ücsörgött a hosszú ebédlőasztal végén.

− Kicseréltette a zárat a faházban, asszonyom – lépett Jack a lány anyja elé. – Mit gondolt, mégis mit fogok csinálni? Szétverem talán a berendezést?

− Igen, valami hasonlót képzeltem magáról – felelte gőgösen Rosalind. – Éppen ezért igyekeztem keresztülhúzni a számításait.

− A számításaimat? Miről beszél?

− Meg akarom akadályozni, hogy hírbe hozza a lányomat.

− Hírbe hozzam?

Rosalind fensőbbségesen hallgatott egy darabig, majd világosan a fiú értésére adta, hogy nem felel meg Arabella számára, ezért ne is legyeskedjen tovább a lánya körül.

Jacket majd szétvetette a méreg, miközben az asszony szavait hallgatta. Végül néhány goromba szóval ő is elmondta a véleményét. Ezután rögtön távozott az ebédlőből, hangos csattanással vágva be maga mögött az ajtót. Rosalind teljesen magába roskadt, legalábbis minden jel erre mutatott.

Esme hátratolta a székét, és a fiú után indult.

− Hová mégy? – kérdezte az anyja barátságtalanul.

− A szobámba – hazudta a lány.

Rosalind minden bizonnyal megakadályozta volna, ha ebben a pillanatban nem jelenik meg Arabella, így azonban Esme már nem volt olyan fontos.

− Jól van, menj csak! – mondta türelmetlenül.

Esme tudta, hogy most azt csinálhat, amit akar. Gyorsan a bejárati ajtóhoz szaladt, mert azt gondolta, Jack is ott ment ki. De kint senkit sem látott. Visszafordult tehát, és a konyhába tartva elosont az ebédlő mellett.

Maggie, az új szakácsnő éppen a desszertet készítette. Ahogy meglátta a lány arckifejezését, azonnal a hátsó ajtó felé mutatott.

− A pajtához ment.

− A pajtához?

− Igen. Adtam is neki egy kis üveggel a hideg ellen.

− A hideg ellen? Micsodát?

− Whiskyt az éléskamrából. Természetesen majd pótolom.

Esme összeráncolta a homlokát.

− De hát Jack soha nem szokott…

A szakácsnő a fejét csóválta.

− Minden férfi iszik. Higgy nekem … Különben ma éjszaka szüksége is lesz a whiskyre, ha a szénapadláson alszik.

− De miért kellene ott aludnia?

− Hát hol másutt? – kérdezte Maggie. – Édesanyád az összes holmiját kidobta, a faházban tovább nem maradhat. Szemmel láthatóan nem tetszett neki, hogy Jack és a nővéred olyan jól összebarátkoztak.

Ezt már Esme is megértette. De miért csak most? Miért ilyen hirtelen? Hiszen Arabella már több hete együtt volt a fiúval, és Rosalind eddig nem tett semmit ez ellen. Igen, a nagyobbik lányával kapcsolatban mindig is engedékenyebb volt…

− Az előbb hoztam le – mutatott a székről lógó gyapjútakaróra Maggie. – Jack itt felejtette a nagy sietségben.

− Elviszem neki – fogta meg a lány a takarót.

− Biztos? – Maggie határozatlannak tűnt, de Esme nem tágított. – Rendben van – mondta végül. – Nyitva hagyom a hátsó ajtót.

− Köszönöm – felelte a lány.

Még nem volt egészen kilenc óra, így nem is sötétedett be teljesen, amikor Esme az udvaron át a pajtába ment. A rozsdás sarokvasak csikorogtak, ahogy kinyitotta az ajtót. Először csak halkan szólította Jacket, de mivel semmi válasz nem érkezett, hangosabban próbálkozott.

− Fönt vagyok – szólt le a fiú kelletlenül a szénapadlásról.

A lány bement a pajtába, s bár alig lehetett látni valamit, biztosan lépkedett, hiszen jól ismerte a járást. Amint odaért a létrához, a vállára dobta a takarót, és elindult fokról fokra felfelé.

− Esme vagyok – mondta, miután fölért.

Jack hangja jóval élesebb volt a szokásosnál.

− Tudom, hogy te vagy, de mit akarsz itt?

− Én… – A lány nem igazán tudta volna megmagyarázni, miért jött ide, azon kívül, hogy őszintén sajnálta, ami az anyja és Jack között történt.

− Döntsd el, mit akarsz! Gyere fel vagy menj le, mielőtt kitöröd a nyakadat!

Zseblámpa fénye villant fel. Esme egy pillanatig tétovázott, aztán utat tört magának a szénán át, miközben leszakította a ruhája szegélyét. De most már mindegy volt. Négykézláb mászott a szénapadlás hátsó faláig. Odaadta Jacknek a gyapjútakarót, és nem túl szorosan leült melléje. A fiú zavartan megköszönte a segítségét, aztán várt még egy kicsit, és kikapcsolta a zseblámpát.

− Az elemekben már nincsen sok erő – mondta.

− Igen, persze…

Esme nem érezte valami jól magát, nem is nagyon tudta, mit kellene még mondania. Jack mellett egy hátizsák körvonalait ismerte fel. Vajon abban lehetnek a holmijai? Szívesen elmondta volna neki, mennyire tisztességtelennek találja azt, ami vele történt. A fiúnak azonban nyilván nem volt kedve a beszélgetéshez.

Halk zörgést hallott, aztán kotyogás hangját, ahogy Jack ivott az üvegből. Esme megborzongott.

− Kaphatok én is egy kortyot? – kérdezte félénken.

− Jobb, ha nem – válaszolta a fiú. – Még nem érted el a törvényes korhatárt…

− Tizennyolc éves vagyok – állította a lány.

− Tizenhétnek gondoltalak – felelte Jack furcsa hangsúllyal.

Esme nem vitatkozott. Valójában csak tizenhat volt, egy huszonkét éves férfi szemében még szinte gyerek. Milyen szívesen lett volna most egy kicsit idősebb!

− Néhány pohár whiskyt már én is megittam – lódította.

− Tényleg?

− Igen. Az internátusban. A lányok olykor behoznak egy-két üveggel.

− Akkor jó. Adok egy kortyot, hogy ne vacogj úgy. Az anyád most legalább joggal a szememre vetheti, hogy a másik lányát is megrontottam.

− Arabellát nem rontottad meg. Soha nem titkolta, hogy már jó ideje lefekszik különböző férfiakkal…

− Ezt én is tudom – nevetett fel Jack nyersen.

− De azért kedveled őt, ugye?

A fiú megvonta a vállát.

− Így is mondhatjuk.

− Ó! – sóhajtott fel Esme meglepődve. Egészen idáig azt hitte, hogy a fiú mélyebb érzelmeket táplál a nővére iránt.

Hosszú csend következett, s a lány egyszerre remegni kezdett, mert a bedeszkázott pajtaablak rései között utat talált magának a szél.

− Tessék – nyújtotta oda Jack az üveget. Azután levette a dzsekijét, és a lány vállára terítette, majd a takaróval bebugyolálta Esme lábát is.

− Köszönöm – mondta a lány. Nagyot húzott a palackból, és még idejében elfojtott egy köhögési rohamot. A legritkább esetben ivott csak alkoholt, akkor is csupán egy-egy pohár bort kóstolt meg. Ez az ital azonban nagyon erős volt, és rémes ízű, de valahogy mégis jól érezte magát tőle. Visszaadta Jacknek a palackot, aki szintén ivott még egy kortyot.

− Arabella hol volt? – kérdezte végül. – A szomszéd szobában?

Esme zavartan hallgatott.

− Igazam van, ugye? A szomszéd szobában lapult az ajtó mögött, és hallgatózott. – A fiú érezhetően dühös volt.

− Ha tudtad, miért nem szóltál semmit?

− Nem akartam megzavarni a szórakozását.

− Ez nekem magas – fordult Esme a fiú felé. – Mindig itt találkoztatok?

− Úgy érted, hogy itt aludtunk-e? Nagyon ritkán. A nővéred ugyanis azonnal hisztériás rohamot kapott, ha meglátott egy pókot.

Esme úgy érezte, eleget hallott. Jack is elgondolkodhatott valamin, mert csak hosszú hallgatás után szólalt meg újra:

− Elhiszed nekem, ha azt mondom, hogy valójában semmi sem történt köztem és a nővéred között?

− Nem – felelte a lány. Nem akarta, hogy megint a bolondját járassák vele. – Egyáltalán fontos, hogy beszéljünk erről?

− Nekem nem – felelte a fiú, és újra a szájához emelte az üveget.

− Nem iszol túl sokat?

Jack kurtán felnevetett.

− Csak különleges alkalmakkor. És te?

− Én? Hát az attól függ, mit tartunk soknak. – Esme igyekezett tárgyilagos hangon beszélni. – Leginkább a hétvégéken fordul elő, hogy egy-egy üveg bekerül az intézetbe. Valaki mindig behoz egy kis itókát magával.

Ez valóban így volt, csakhogy Esme mindig igyekezett távol tartani magát az ilyen lányoktól.

− És mi újság a férfiakkal?

− A férfiakkal?

− Hát a fiúkkal – helyesbített Jack. – Ők is részt vesznek ezeken az ivászatokon? – kérdezte, de a hangja elárulta, hogy nem gondolja komolyan, amit mond.

Esme úgy döntött, meg fogja Jacket botránkoztatni.

− Tudod, a vadásziskola nincs messze az intézettől, és a fiúkkal mindig a sportpálya öltözőjében szoktunk találkozni…

Amit mondott, eléggé meggyőzőnek tűnt, és részben igaz is volt. Ő maga persze nem tartozott azok közé, akik azt is megtették, mindössze kétszer csókolózott. Mostanáig nem mert ennél tovább menni.

− Ezek szerint tévesen ítéltelek meg, kicsi Midge – jegyezte meg a fiú.

− Persze nem vagyok valami könnyű nőcske vagy ilyesmi…

− Nem hát – hagyta rá Jack gúnyosan.

Esme azt kívánta, bárcsak ne ment volna bele ebbe a játékba, de most már nem volt mit tennie.

− Kaphatok még egy kortyot? – kérdezte, miután Jack megint meghúzta az üveget.

− Biztos, hogy ez jó ötlet?

− Ne izgulj, elég jól bírom.

− Az lehet. De most az a kérdés inkább, hogy én bírom-e – nyújtotta át az üveget mosolyogva a fiú. – Csak lassan! – mondta aztán, látva, hogy a lány igazán emberes adagot kortyol az üvegből. – Nem szeretném, ha nekem kellene hazacipelnem téged, akármilyen közel laktok is.

− Ettől nem kell félned – felelte Esme, aki a nővérénél jóval erősebb testalkatú volt.

− Hát, remélem is.

− Köszönöm! – mormolta a lány ingerülten.

− Csak azt akartam mondani, hogy igazad van – magyarázta Jack.

− Az ellenkezésnek jobban örültem volna.

− Soha nem fogom megérteni a nőket – emelte megint a szájához az üveget a fiú.

− Ez nyilvánvalónak tűnik – suttogta maga elé Esme.

− Most magadról beszélsz?

A lány valóban magára gondolt és arra, amit a fiú iránt érzett, de Jacknek erről fogalma sem lehetett.

− Arabelláról beszélek – mondta gyorsan, mert ez a válasz valahogy elfogadhatóbbnak hangzott.

− No, igen, hibáztam – állapította meg a fiú. – Sejthettem volna, mi fog történni. – Tényleg jobb lett volna egyszerűen lefeküdni vele.

Vagyis jobb lett volna ágyba bújni vele, mint beleszeretni? Esme ezt megint nem értette pontosan. Jack mindenesetre nem látszott kétségbeesettnek, inkább úgy tűnt, magával elégedetlen. Vagy ez is csak a whisky miatt volt?

− Mindenki más tudta, mi fog történni.

− Úgy bizony – helyeselt a fiú mosolyogva.

Esme egyáltalán nem erre a válaszra számított, és biztos volt benne, hogy ö az, aki nem érti a férfiakat.

− Egyébként nem hiszem, hogy az anyám csak úgy kidobhat téged a faházból – váltott gyorsan témát. – Vannak még törvények. Ha akarsz, fogadhatsz ügyvédet is. Van egy kis pénzem, ha…

− Felejtsd el! – fogta meg Jack a lány kezét, és gyengéden megszorította. – Te nagyon jó vagy, de amúgy is el akartam menni, találtam munkát a városban.

− Én… – kezdte a lány, és hirtelen szédülni kezdett.

− Azt hittem, Arabella már elmondta neked.

Nem, nem mondta, hiszen ők ketten képtelenek voltak Jackről beszélni.

− És mikor… mikor jössz vissza?

− Soha. Legalábbis ide – felelte a fiú – Pillanatnyilag semmi sincs, amiért érdemes lenne visszajönnöm.

De igen, miattam érdemes lenne, mondta volna legszívesebben a lány, ám attól félt, hogy Jack őrültnek nézné. Egyébként lehet, hogy tényleg őrült volt, hiszen órákon át arról a napról álmodozott, amikor Jack Doyle rájön, hogy számára ő, Esme az igazi. Most pedig egy pillanat alatt semmivé foszlott az álma. Kétségbeesetten kereste a szavakat, de semmi értelmes dolog nem jutott az eszébe.

− Mennem kell – motyogta. – Tessék, itt a dzsekid – vette le válláról a ruhadarabot, és fel akart állni.

− Várj még! – húzta vissza Jack, és a térdére ültette. – Igazán sajnálnám, ha csalódást okoztam volna neked.

− Nem okoztál – ellenkezett a lány, de a hangszíne és a zseblámpa fényében megcsillanó tekintete elárulta őt.

− Elmondhattam volna, de… – kezdte a fiú.

− Nem vagyok én olyan fontos – ellenkezett hevesen Esme. – Én csak Arabella kis húga vagyok.

− De fontos vagy – mondta Jack olyan gyengéden, hogy a hangja könnyeket csalt a lány szemébe.

− Hadd menjek!

− Maradj még egy kicsit! – kérlelte a fiú. – Hinned kell nekem, még akkor is, ha néha úgy tűnt, csak a nővéredet vettem észre.

− Néha? Hiszen egészen idáig jóformán azt se tudtad, hogy létezem!

− Az ég szerelmére, Esme, ez nem igaz! – törölte le Jack a könnyeket a lány arcáról. – Te sokkal inkább létezel, mint Arabella, szellemesebb és kedvesebb is vagy…

Esme érezte, hogy Jack vigasztalni akarja, de ez most mit sem ért, hiszen nem sajnálatra vágyott. Olyan akart lenni, mint Arabella: szexis, szép és kívánatos.

− Ha olyan átkozottul csodálatos vagyok – zokogta –, akkor miért nem próbáltál meg elcsábítani?

− Én… téged…? – dadogott a fiú döbbenten. – De hiszen te még nagyon fiatal vagy… Ezt meg kell értened.

Esme azonban már semmit sem akart megérteni.

− Micsoda gyáva alak vagy! Miért nem mondod meg nyíltan: kicsi Midge, ne haragudj, de nem tetszel nekem, nem vagy sem elég csinos, sem elég okos hozzám…

− Ez egyáltalán nem igaz!

− Akkor csókolj meg!

− Esme! – figyelmeztette a fiú. – Ha ezt a játékot akarod játszani, tudnod kell, hogy nem veszélytelen, akár van tapasztalatod, akár nincs.

− Jól van, akkor felejtsd el! – kiáltotta sértetten a lány, és máris a bosszú járt a fejében. Azt vágta a fiú fejéhez, ami leghamarabb eszébe jutott: − Látszik, hogy nem vagy igazi férfi! Nem is csoda, hogy Arabella ejtett téged.

Jack gyengéden maga elé húzta.

− Úgy látom, te sem akarsz mást.

− Hát akkor rajta!

− Legyen! – sóhajtotta a fiú, majd átölelte Esmét, száját a lányéra szorította, s néhány türelmetlen próbálkozás után nyelve a megnyíló, nedves ajkak közé csusszant.

A lány először megpróbált ellenállni, de Jack szorosan tartotta a fejét, s a csókja egyre vadabbá és szenvedélyesebbé vált.

Esme önkéntelenül is felnyögött örömében, hiszen ami történt, jóformán kinyilatkoztatásként érte. Belekapaszkodott Jack vállába, majd karjait a nyaka köré fonta, és úgy cirógatta a fiút, ahogy az simogatta őt. Jack olyan szorosan ölelte magához, hogy kemény mellkasa izgatni kezdte a melleit, amelyek borzongva feszültek meg ettől az érintéstől.

Kifulladva hagyták abba a csókolózást, és Jack a lány homlokához nyomta a homlokát.

− Érted már, mire gondolok? – kérdezte, amint egy kis levegőhöz jutott.

− Nem…

− Egy igazi férfi most nem hagyja abba – mondta halkan a fiú, miközben ajkaival a lány halántékát kezdte simogatni.

− Hát akkor ne hagyd abba! Tarts nekem egy igazi tanórát!

− Esme! – figyelmeztette Jack, de a lányt már nem lehetett megállítani. Szárnyakat adott neki a whisky és a fiú iránt érzett szerelme, olyannyira, hogy teljesen elveszítette az önuralmát. A szenvedélytől megmámorosodva csókolták egymást. Esme kimondhatatlanul kívánta a fiút, és úgy érezte, ez az a pillanat, amiért érdemes volt megszületnie.

Jack nagy nehezen kibontakozott a karjaiból, és leterítette a gyapjútakarót.

− Védekezel? – kérdezte, amikor újra egymás mellé feküdtek.

− Tessék…?

− Úgy értem, bevetted a tablettát?

A lány csak egy pillanatig habozott a felelettel.

− Igen – mondta, tudván, hogy ha „nem” lenne a válasz, a fiú rögtön abbahagyná azt, amit elkezdett.

Jack lassan kigombolta Esme blúzát, majd a saját ingét is levette, végül kicsatolta a lány melltartóját, aki döbbenten, ugyanakkor elragadtatva érezte, hogy a fiú ajkai a mellbimbójához érnek, nyelve finoman körbejárja a keményedő gömböcskéket, egészen addig, amíg mindketten zihálni nem kezdenek a gyönyörtől.

A lány annyira ellenállhatatlan volt, hogy Jack már nem tudott uralkodni magán. Teljességgel meglepő volt számára Esme felfokozott izgalma, s a vágy meg az elfogyasztott alkohol miatt már nemigen érdekelte, hogy kedvese talán még túl fiatal.

Keze fölcsúszott Esme combjának belső oldalán, aki ennek a gyengéd simogatásnak a hatására egyre szélesebb nyitotta a lábait, és boldogan hagyta, hogy a fiú ujja teste legtitkosabb, már-már a kibírhatatlanságig felforrósodott résébe hatoljon.

A fiú ekkor befeküdt a combjai közé, ám Esme hirtelen úgy érezte, még nem áll készen arra, hogy magába fogadja őt. Amikor Jack beléhatolt, ő néhány pillanatig szaggató fájdalmat érzett, és ajkait összeszorítva várta, hogy ez a kellemetlen érzés egy kicsit enyhüljön.

Jack mozdulatlanná merevedett.

Lehet, hogy észrevett valamit? A lány nagyon remélte, hogy nem, hiszen titokban akarta tartani, hogy most veszíti el a szüzességét. Lassan elkezdett mozogni, testét szorosan a fiúéhoz préselve.

Jack pedig érzékelte azt is, amire más férfi ilyen helyzetben nem szokott odafigyelni. Ráhajolt a lányra, megcsókolta, majd lassan, előre-hátra mozogva, egyre beljebb és beljebb hatolt a testébe.

Esme finoman megfeszítette magát, várta, hogy mikor jelentkezik újra a fájdalom, de a kellemetlen érzés tovatűnt, és helyét a gyönyör vette át. Olyan boldogság árasztotta el, amely semmihez sem volt fogható, s lángba borította minden porcikáját. Testük szinte egybeforrt, amint zihálva összekapaszkodtak, s végül egyszerre jutottak el a csúcsponthoz, amelynek csodás pillanatában úgy érezték, megszűnt körülöttük a világ.

*

Igen, ez akkor történt, amikor még nagyon szerelmes volt. Csakhogy Esme emlékei még most, tíz év múltán sem fakultak semmit. De hát miért is fakultak volna?

A mai eszével, persze, pontosan tudta, hogy túl fiatal és tapasztalatlan volt még akkoriban. Jacket nem hibáztatta a történtekért, jobban mondva, csak egészen ritkán. Hiszen a fiú egyszerűen fogta magát, és elment, ő pedig azóta is annak az éjszakának a következményeivel élt együtt.

És most nem csupán Harryre gondolt. Jack távozása után évekig nem randevúzott férfiakkal, és még annál is hosszabb idő telt el, amíg valakivel lefeküdt. De a csúcspontra többé soha nem jutott el. Mintha minden érzéke, amely azon a régi éjszakán fellobbant, végleg kihunyt volna…

Talán jó is, hogy Jack újra felbukkant, mert így még egyszer szembenézhet, sőt le is számolhat teljesen a múltjával. A férfinak pedig ebben csak statisztaszerep juthat, hogy aztán örökre eltűnjön az életéből.

Igen ám, de mi lesz, ha Jack megveszi a birtokot? Esme határozottan megrázta a fejét, mert ez a lehetőség igencsak valószínűtlennek tűnt. Highfield alapos felújításra szorul, ami nyilvánvalóan nagyon sok pénzt emésztene fel. És mit is mondott Jack? „Van még más birtok is.” Akkor hát minden rendben.

4.

Egy hónap is eltelt már, hogy Jack Doyle nem mutatkozott. Esme kezdett megnyugodni, élete visszazökkent a normális kerékvágásba. Már nem gondolt naponta a férfira, más dolgok foglalták le: Harry tízedik születésnapja, illetőleg a munkájával és Charles-val kapcsolatos gondok.

Egyik este, amikor Harry a barátjánál aludt, Charles-val vacsorázni voltak, és Esme meghívta a férfit egy kávéra a faházba. A lány mindent a legpontosabban megtervezett, a vacsorára feltűnően széppé varázsolta magát, és elhatározta, nem fog ellenkezni, ha Charles megint meg akarja csókolni. Sőt ő is viszonozza majd a férfi csókját, remélvén, hogy ez újra felébreszti szunnyadó érzékeit.

Ám végül minden másképp történt…

A férfi valóban megcsókolta ugyan, Esme pedig lehunyta a szemét, és visszacsókolta. Egy pillanatig élvezte is a dolgot, de ez a pillanat gyorsan tovatűnt.

Charles mindebből semmit sem vett észre, amikor azonban újra közeledni próbált, a lány eltolta magától, s viselkedését magyarázandó, azt mondta, még nem áll készen erre a kapcsolatra.

Charles nyomban elnézést kért, és megígérte, hogy a jövőben sokkal türelmesebb lesz. Mielőtt a lány bármit felelhetett volna, a férfi már kint is volt az ajtón, s csak annyit mondott, hogy hamarosan jelentkezik.

Esme némi bűntudatot érzett, amiért azt sugallta Charlesnak, hogy az egész csak idő kérdése, holott pontosan tudta, hogy nem így van. Tudta ezt a kezdet kezdetén, és tudta most is, éppen ezért minden este eldöntötte, hogy véget vet ennek a dolognak kettőjük között.

Aztán Charles fölhívta, és rábeszélte, menjen el vele újra vacsorázni. A lány elhatározta, hogy most végre megmondja, ami a szívét nyomja. Közben azonban kiderült, hogy a férfi azért hívta meg vacsorára, mert aznap volt a születésnapja.

Esme tehát megint csak hallgatott, hiszen azt mégsem mondhatta, hogy „boldog születésnapot, egyébként elegem van belőled”. Sőt! Hagyta magát újra megcsókolni, noha a bűntudaton kívül semmit sem érzett.

Másnap reggel Rosalind kereste telefonon.

− Milyen volt a vacsora, drágám?

− Miféle vacsora?

− Tegnap este Charles-val. Bibi Mastersen látott téged.

A lány felsóhajtott. Úgy fest, anyja besúgói mindenütt jelen vannak.

− Bibi kérdezteti, hogy készülnek-e már az esküvői meghívók.

− Te persze nem küldted el most sem a fenébe – felelte dühösen Esme. – Pedig jól tudod, hogy én ezt tettem volna. Sajnálom, hogy még mindig nem értjük egymást, anya.

− Rendben van, éld úgy az életed, ahogy akarod! – mondta Rosalind sértetten. – Voltaképpen csak azért hívtalak, hogy szóljak, eladtam a birtokot.

− Micsoda? – kiáltott föl a lány. – Mikor és kinek?

− A múlt hétfőn sikerült nyélbe ütni az üzletet.

Tehát már hat nappal ezelőtt!

− És ki a vevő?

− Egy amerikai – válaszolta az anyja bizonytalanul. – Peter Collins mutatta meg neki a birtokot. Arra gondoltunk, így jobb lesz, hiszen te nem nagyon igyekeztél…

− De anya, hiszen akkor Jack Doyle volt az érdeklő!

− Igen? Hát nekem édes mindegy, ki veszi meg Highfieldet, felőlem lehet popsztár vagy akár focista is. Ja, igen – tette hozzá –, ami a faházat illeti, az új tulajdonost felvilágosítottam, hogy te állandó bérlő vagy, tehát addig maradsz, amíg a bérleti díjat ki tudod fizetni.

− Bérleti díj? – kérdezte Esme megütközve. – Márpedig én egy vasat sem fizetek!

− Természetesen, drágám. De ha a vevő tudomást szerez róla, hogy te, úgymond, a házhoz tartozol, nyilván ragaszkodik ahhoz, hogy a birtokot üresen adjuk át.

− Miért, szerinted nem fogja kitalálni, ki vagyok?

− De igen, talán – felelte Rosalind. – Éppen ezért az ügyvédem írt egy visszadátumozott bérleti szerződést E. S. Hamilton névre, és ez eddig még senkinek sem szúrt szemet. Ezentúl persze fizetned kell a bérleti díjat. Megpróbáltam a dologból a számodra legkedvezőbbet kihozni, drágám – fejezte be végül anyja a mondandóját. – Egyébiránt úgy gondolom, némi hálát azért megérdemelnék.

Esme gondolatban lassan elszámolt tízig, és egészen nyugodt hangon mondta:

− Köszönöm, anya.

Ezek után Rosalind még beszámolt arról is, hogy Arabella azt tervezi, visszatér Angliába. A lány azonban alig hallotta, mit mond, s csak amikor anyja letette a telefont, akkor jutott eszébe, hogy azt sem tudja, mikor akar beköltözni az új tulajdonos. Arra gondolt, szombaton kitakarítja a házat, hiszen ez mégiscsak így szokás.

A takarításban Harry segített neki, összesöpört és felmosott, amíg ő az ablakokat pucolta. A fiú aztán kiment az udvarra, és a garázsban talált ládákból meg rámpákból kitűnő gördeszka pályát készített magának.

Esme fölment az emeletre, kisúrolta a mosdókagylót és a fürdőkádat. Utoljára teszek itt rendet, tűnődött, és maga is meglepődött, hogy egy cseppet sem szomorú emiatt.

Amikor elkészült a munkával, és mélázva álldogált egykori szobájában, hallotta, hogy valaki jön föl a lépcsőn.

− Halló, van itt valaki? – kérdezte egy ismeretlen női hang.

Ez biztosan az új tulajdonos, gondolta Esme, és a hallba lépve látta, hogy egy igen jól öltözött hölgy áll a galérián.

− Helló! – köszönt a nő amerikai akcentussal. – Maga bizonyára a takarító cég alkalmazottja.

Mivel a tollsöprű még mindig a kezében volt, a lány úgy döntött, eljátssza ezt a szerepet.

− Senki nem szólt róla, hogy ma fog költözni, de ha akarja, én már itt sem vagyok…

− Az ég szerelmére, maradjon csak! – emelte fel karját határozottan a nő. – Körülnéztem, és úgy láttam, hogy egy egész sereg takarító kell ide. Mióta áll üresen a ház?

− Már majdnem három éve.

A nő finoman elhúzta a száját.

− Nekem inkább úgy tűnt, hogy több mint tíz éve. Az előbb éppen azon gondolkodtam, vajon mikor volt itt utoljára felújítás.

Esme ezt könnyen megmondhatta volna, de inkább hallgatott. Egyébként jóval több, mint tíz éve.

− Valamit persze tenni kell majd – jegyezte meg a nő. – Az új építésű, modern szigetelésű házakat amúgy is jobban szeretem.

− Valami mégiscsak megtetszett önnek Highfieldben, különben nem vette volna meg…

− Jóságos ég! Dehogyis én vettem meg – ellenkezett a nő mosolyogva. – Ez J. D. ügye; ő éppen odalent néz körül.

Esme gyanakodni kezdett. J. D.? Nem, ez biztosan nem lehet Jack, nagyon sok embernek J. D. a monogramja. Azonkívül a nő amerikai volt, és Rosalind azt mondta, hogy a vevő is az. Jack Doyle pedig angol!

− Várjon csak, mindjárt szólok neki – mondta a nő, és áthajolt a korláton. – J. D., minden rendben, ide fönt vagyunk a takarítóval.

Semmi válasz.

− Már azt gondoltuk, betörő van a házban – fordult a nő újra Esméhez. – A riasztó nem működött, de azt nyilván maga kapcsolta ki.

A lány bólintott, és azon gondolkozott, bemutatkozzon-e, de aztán úgy döntött, nem fedi fel a kilétét. Így hát egyszerűen állva maradt, és várakozóan nézett a látogatóra.

− Lemegyek – mondta a nő. – Valószínűleg nem hallotta, hogy szóltam neki. Maga csak dolgozzon nyugodtan!

− Rendben. – Esme megvárta, amíg a nő lemegy a lépcsőn, s közben azon tanakodott, mihez kezdjen most. Várjon, vagy inkább tűnjön el? Végül visszament a szobájába, és kinézett az ablakon. Harry még az udvaron gördeszkázott, rajta kívül mást nem lehetett látni. Aztán hirtelen lépések zaja ütötte meg a fülét. Most már biztosan az új tulajdonos jön, gondolta izgatottan.

Mozdulatlanul hallgatta a lépéseket, amelyek visszhangot vertek a tiszta padlón, és a szobája felé közeledtek.

− Te vagy az? – kiáltott fel a férfi meglepődve, amikor a nyitott ajtón belépett.

A lány pontosan ugyanezt akarta mondani, amikor meglátta, hogy Jack Doyle áll az ajtóban, de egyetlen hang sem jött ki a torkán.

Jack homlokát ráncolva nézte Esme kezében a tollseprűt és a könyékig feltűrt, összepiszkolódott ruhát.

− Azt hittem, vicceltél, amikor azt mondtad, hogy mások lakásával törődsz – szólalt meg végül.

− Hát igen, valamiből élni kell – felelte a lány.

− Igaz, csak valahogy nehezen fér a fejembe, hogy takarítónő vagy.

− Erre mondják, hogy a társadalmi helyzete mindenkinek megváltozhat – vonta meg Esme a vállát. – Egyszer fölfelé mégy a ranglétrán, egyszer pedig lefelé. Egyébként én nem a takarítócégtől vagyok.

− Tudom, ők csak hétfőn jönnek. De akkor mit csinálsz itt?

− Biztosan szükséged lesz egy háztartási alkalmazottra. Nálam keresve sem találnál jobb jelöltet.

− Ezt komolyan mondod? – mosolygott értetlenül a férfi.

− Mindig is az volt az életem célja – felelte a lány gúnyosan –, hogy Highfieldben, az otthonomban a szakácsnő fiánál szolgálhassak Mrs. Felmosórongyként.

Jack arca elborult.

− Teljesen érthetetlen a számomra, miért akarsz odáig leereszkedni, hogy nekem dolgozz. Egyébként nem hiszem, hogy az úgynevezett előkelő emberek előkelőbben piszkolnának… És Mr. Felmosórongy? Ő mit csinál? – kérdezte a férfi mintegy mellesleg, miközben a kezét zsebébe csúsztatva lassan az ablakhoz ballagott.

− Honnan veszed, hogy létezik Mr. Felmosórongy? – igyekezett a lány elterelni Jack figyelmét, de már túl késő volt.

− Ő az ott odalent, a fiatalabbik. Külseje alapján csak a te fiad lehet…

A lány is kinézett az ablakon. Harry egy lépcsőfokon ült, és olvasott. Esmének sikerült megőriznie a nyugalmát, hiszen Jack csak azt láthatta, hogy Harry őrá, az anyjára hasonlít.

− Igen, ő az én fiam.

− És Mr. Felmosórongy?

− Hosszú ideje már, hogy eltűnt, szinte el is felejtettük.

− Értem. A kisfiú elég jól gördeszkázik, figyelem már egy ideje. Hány éves?

Esme számított erre a kérdésre.

− Kilenc – felelte rögtön.

A férfi felvonta a szemöldökét.

− Ahhoz képest elég nagyra nőtt.

− Igen, magasabb, mint a kortársai…

− Na és hogy hívják?

− Harry… Harry Hamilton.

− Megkérdezhetem, hogy ki az apja?

− Nem.

− Talán az egyik Fairfax fiú? Hogy is hívják a legfiatalabbikat, aki a lovas napok után mindig körülötted somfordált?

− Henry – válaszolta Esme gyorsan.

− Henry az apja?

A lány már majdnem bólintott, de aztán meggondolta magát.

− Szerintem semmi közöd hozzá.

− No, szépen vagyunk! Persze a nem válasz is válasz – nevetett a férfi.

− Mennem kell – nézett Esme az órájára.

− Ebédidő?

A lány hallgatott. Már így is túl sok kérdésre válaszolt.

− Azt gondoltam, elmehetnénk valahova együtt – szólt utána Jack, amikor indulni akart. – Esetleg a Shebron Hotelbe, Addlestonba, ha megvan még egyáltalán.

− Miért?

− Talán, mert érdemes lenne egymást újra közelebbről megismerni.

− Nem tudom elképzelni, mi az, amit még tudnunk kellene egymásról – felelte zavartan a lány. – Te J. D. vagy, internetes vállalkozó és a birtok új tulajdonosa. Én pedig Esme Hamilton, lányanya és az új házad takarítónője. Látsz valahol közös pontokat? – kérdezte éles hangon, majd gyorsan kiment a szobából.

Jack a galérián utolérte, és megragadta a karját.

− Ezt most a birtok miatt csinálod? Nem bírod elviselni, hogy én vásároltam meg?

− Az egyáltalán nem jut eszedbe, hogy ez csak neked lehet fontos? – próbálta meg Esme kiszabadítani magát. – Lehet, hogy azért nincs kedvem veled ebédelni, mert túl unalmas és beképzelt vagy.

Jack hátrált egy lépést, de nem engedte el.

− Valószínűleg igazad van – mondta lassan. – Mégis adnék egy tanácsot a jövőre nézve. Ha nem kedvelsz egy férfit, ne nyögj, amikor megcsókolod, mert könnyen félreértheti!

Esme elpirult.

− Nem nyögtem!

− Tényleg nem? Próbáljuk meg talán még egyszer?

− Ezt hogy érted? – kérdezte a lány, s igencsak elcsodálkozott azon, hogy érezhet valaki egyszerre félelmet és sóvárgást.

Jack szó nélkül magához húzta, és megcsókolta.

Esme megpróbált ellenállni, mégis a férfi karjaiba omlott, majd szétnyitotta az ajkait, és átadta magát az érzéseinek – miközben folyvást az ellen küzdött, nehogy egyetlen hangot is kiadj on. Amikor Jack elengedte, még mindig forgott körülötte a világ.

A férfi is gyorsabban lélegzett, és kutatva nézett a lány szemébe, de semmi ravaszságot nem tudott belőle kiolvasni. A saját érzéseivel tisztában volt, hiszen régóta nem vágyott úgy senkire, mint erre a nőre, s most úgy tűnt, mintha ez Esme előtt sem lenne titok. Vagy csak azért látszott olyan gyönyörűnek, mert dühös volt?

− Mondd csak, komoly az a dolog közted és a között a férfi között?

− Miféle férfi?

− Hát az, akire a múltkor az út mellett vártál.

− Ó… – törte a fejét Esme. – Csak nem Charlesra gondolsz?

− Szóval Charlesnak hívják? Régi nemesi családból való, ugye?

− Igen.

− Tehát komoly a dolog?

− Igen…

− De nem minden szempontból kielégítő, igaz?

− Tessék? – kérdezte a lány értetlenül, hiszen ez mégiscsak több volt a soknál.

Jack azonban nem zavartatta magát.

− Tudom, hogy most megint önteltnek fogsz tartani, de ha minden rendben lenne köztetek, biztosan nem váltanék ki ilyen hatást belőled.

− Semmilyen hatást nem váltottál ki belőlem – heveskedett a lány.

− Valóban? Akkor tudni szeretném, milyen az, amikor valaki valóban hat rád. Bár azt hiszem, még egész jól emlékszem rá.

Arra bizony Esme is túlontúl jól emlékezett, éppen ezért nem akarta, hogy ez az egész újra kezdődjön.

− Egyébként is, mit szólna hozzá a barátnőd?

− Rebecca? – nézett le Jack a hallba. – Semmit. Ő nem a barátnőm, hanem az üzlettársam felesége… Szóval pillanatnyilag szabad vagyok – fűzte hozzá.

− De én nem! – tört ki a lány, akinek fogalma sem volt, miért ment bele ebbe a nevetséges beszélgetésbe. Megfordult, és elindult lefelé a lépcsőn.

Jack ezúttal nem tartotta vissza, hanem utánament.

A konyhába érve Esme megkönnyebbülten látta, hogy Rebecca is ott van.

− Éppen kávét főzök – mondta a nő Jacknek, majd a lányhoz fordult. – Maga is kér egyet?

− Nem, köszönöm. Mára végeztem.

− Rendben, de ugye még visszajön? – kérdezte Rebecca aggodalmas arccal.

− Talán – felelte Jack a lány helyett. – Azt hiszem, még nem ismeritek egymást. Esme Hamilton, Rebecca Wisemann. Esme az előző tulajdonos lánya.

− Ó…! – kiáltott föl Rebecca, és röstelkedve pillantott a lányra.

− Örülök, hogy megismerhettem – válaszolta Esme könnyedén.

− Szintúgy – nézett Rebecca szégyenkezve maga elé. – Sajnálom, hogy takarítónőnek néztem. Miért nem szólt?

− Azért, mert én valóban takarítottam – mondta a lány fesztelenül.

− Ne aggódj – fordult a férfi Rebeccához –, Esme nem sértődékeny. Igaz?

− Nagyon rossz lenne nekem, ha az lennék – felelte a lány inkább Jacknek, mint Rebeccának. Aztán észrevette Harryt, aki unatkozva állt odakint.

− Az öccse ez a kislegény? – kérdezte a nő barátságosan.

Esme felnevetett.

− Köszönöm a bókot, de nem. Ő a fiam.

− A fia? Bevallom, ez meglep, hiszen maga nagyon fiatalnak látszik.

− Köszönöm.

− Akkoriban még fiatalabbnak tűnhetett… – jegyezte meg Jack.

− Jack! – nézett Rebecca szemrehányóan a férfira, majd újból Esméhez fordult. – Ne is törődjön vele, egyszerűen fél a tartós kapcsolatoktól. Hetvenéves is elmúlik, mire megházasodik, gyereket pedig sohasem vállal.

− Ez nem így van – ellenkezett Jack. – Egyszerűen csak várok az igazira – mondta, és csúfondárosan Esmére kacsintott, aki kifejezetten ellenségesen nézett vissza rá.

− Nem tudnánk valami vidámabb dologról beszélgetni? – kérdezte Rebecca, mialatt a másik kettő még mindig egymást nézte, egészen addig, amíg a lány végül el nem fordította a tekintetét.

− Mennem kell – jelentette ki, és elindult az ajtó felé.

Jack követte.

Harry megörült, amikor meglátta az anyját, majd leplezetlen kíváncsisággal meredt az idegen férfira.

− Miért jössz mindig utánam? – súgta a lány Jacknek a válla fölött.

− Szeretném a fiadat megismerni.

Esme igyekezett nyugodt maradni.

− Hát jó, de ne várj tőle túl sokat, az idegenekkel nagyon tartózkodó.

− Épp, mint az anyja – jegyezte meg a férfi halkan, mielőtt bemutatkozott volna Harrynek. – Szia, öcskös! Jack Doyle vagyok, édesanyád régi barátja.

Barát…? A lány legszívesebben elnevette volna magát, miközben azt várta, hogy Harry a tőle megszokott mogorvasággal üdvözölje az idegen férfit.

Harry azonban meglepő bőbeszédűséggel válaszolt:

− Hát ez nagyon furcsa, épp most olvasom az egyik könyvedet.

− Te könyveket írsz? – kérdezte Esme elbizonytalanodva.

Jacket láthatóan mulattatta a kérdés.

− Nem, szó sincs róla.

− Itt ez a könyv, anya, tudod, amelyiket éppen most olvasok – szólt közbe Harry. – Az ő neve van kézzel ráírva.

− Értem. – A lánynak csak most jutott az eszébe, hogy Harry talált egy kosár régi könyvet a szobájában.

Jack a könyv címére pillantott. H. G. Wells: Az időgép.

− Ez a könyv nem túl könnyű olvasmánya te korodban…

Harry könnyedén megvonta a vállát.

− A történet első olvasásra egész jó, de az időutazásról szóló elméletet tévesnek gondolom.

A férfi csodálkozva nézett Esmére, majd Harryhez fordult.

− Hol találtad a könyvet?

− Talán az egyik antikváriumban – felelte gyorsan a lány.

− Nem, nem – ellenkezett a fiú. – Itt a házunkban találtam egy kosárban, a padlásszobámban.

− A házatokban? – nézett Jack kérdően Esmére. – Hol laktok ti egyáltalán?

− A faházban – előzte meg anyját a válasszal Harry.

− Valóban? Ezek szerint te vagy a bérlő?

− Igen…

− Te pedig az új tulajdonos? – kérdezte a fiú jóindulatúan.

Jack bólintott.

− Hát ez szuper – állapította meg Harry, és a férfira mosolygott.

− Mióta laktok ott? – kérdezte Jack Esmétől.

− Körülbelül nyolc éve.

− Tehát már akkor is, amikor az édesanyád még a birtokon lakott?

− Igen, tőle béreltük – magyarázta a lány.

− Nyilván valami jelképes áron…

Esme az órájára nézett.

− Ó, nem is tudtam, hogy ilyen későre jár. Mennünk kell. Tessék, Jack, erre szükséged lesz – adta oda a férfinak a kulcscsomót.

− Örülök, hogy megismertelek, Harry.

Jack hangját a lány már csak elmenőben hallotta maga mögött.

− Én is örülök – kiáltotta a fiú, és igyekezett az anyja nyomában maradni. Nemsokára elérték a kis ösvényt, amely az erdőn át a faházhoz vezetett.

Jack elgondolkozva nézett utánuk. A tény, hogy Esme és a fia a faházban laknak, módfelett meglepte, és azon törte a fejét, vajon miért nem beszélt neki erről a lány.

− Elmerültél az emlékeidben, Jack? – szólította meg Rebecca, aki épp az imént jött ki a házból.

− Nem… Csak túl sok minden megváltozott itt.

− A lány is? – érdeklődött Rebecca mosolyogva.

− A lány különösképpen – felelte a férfi komoly arccal.

− Mondd csak, jól ismeritek egymást? Esetleg ő is egy áldozat, aki nem tudott ellenállni neked? Vagy inkább ne kérdezősködjek? – nézett rá Rebecca kíváncsian.

Jack tagadóan rázta meg a fejét, mert nem tartotta helyesnek, hogy másokkal is megossza azt, ami közte és Esme között történt. Aztán eszébe jutott a fiú. Lehet, hogy Harry az ő gyereke? Nem, az nem lehet, hiszen még csak kilencéves.

− Ez a lány mindig is fölöttem állt – válaszolt végül Rebecca kérdésére.

− Most már biztos nem, Krőzus úr – ellenkezett mosolyogva a nő.

− Aligha lehet őt pénzzel befolyásolni.

− De azért meg fogod próbálni, igaz?

− Talán – felelte Jack, igyekezvén magába rejteni az érzéseit.

*

Esme ugyanezt próbálta tenni, miközben Harry-vel a faház felé haladt, de a fiút nem tudta megtéveszteni.

− Mi történt veled? – kérdezte a gyerek, mert csak nagyon ritkán látta az anyját ilyen türelmetlennek.

− Semmi!

Amikor azonban bementek a házba, Harry ismét kérdezősködni kezdett.

− A miatt a férfi miatt vagy ilyen? Nem kedveled?

Kedvelni vagy nem kedvelni? Másról volt itt szó. A lány Jackkel kapcsolatos érzéseiben összekeveredett a félelem, a harag és a szexuális vonzerő.

− Nem különösebben – válaszolta végül.

− Azért, mert megvette a birtokot?

− Részben.

− De hát előbb-utóbb úgyis megvette volna valaki.

− Ez így van, de én azért sokkal jobban örültem volna, ha más veszi meg Highfieldet – felelte Esme. – És most, ha lehet, beszéljünk valami másról!

− Pókháló van a hajadban – figyelmeztette bosszús hangon Harry, azzal sarkon fordult, és felment a szobájába.

A lány megpróbálta kiszedni a pókhálót a hajából, majd erősen megrázta a fejét. Aztán végignézett önmagán, összehasonlítván megjelenését az amerikai nőével. Csakhogy Jack mégis őt, Esmét csókolta meg…! Vajon mit jelentett az a csók? Talán vigasznak szánta? Nem, nem, inkább azt bizonyította ezzel is, hogy semmit sem változott, most is kihasznál minden adódó lehetőséget. Ö azonban többé nem hajlandó erre, és Jack minél hamarabb felfogja ezt, annál jobb.

Újra eszébe jutott az az éjszaka, amikor teherbe esett…

*

Hosszú ideig feküdtek egymás mellett, megpróbáltak levegőhöz jutni, és várták, hogy magukhoz térjenek.

− Te jóságos ég, ez nagyon jó volt! – suttogta a fiú rekedten.

Jó, persze, az egytől tízig terjedő skálán, gondolta Esme. De az már korántsem jó, hogy szerelmes vagyok beléd… Az egész egy butuska lány idétlen álma csak.

− Minden rendben? – simította félre Jack finoman a haját.

− Igen…

Ne sírj, nem szabad sírnod, végül is te akartad, hogy így történjen, még szinte könyörögtél is, figyelmeztette magát Esme. De honnan tudhatta volna, hogy ilyen magányosnak és üresnek érzi majd utána magát?!

− Egy pillanatra azt hittem, hogy te… Szóval, hogy fájdalmat okoztam neked.

Vajon mit szólna, ha elmondaná neki az igazat?

− Nem okoztál fájdalmat, csak fázom – húzta összébb magát a lány.

Jack magához vonta, de ő csak tovább remegett.

A fiú felkapcsolta a zseblámpát.

− Tessék! – terítette rá a ruhát a lány meztelen testére.

Esme gépiesen emelte fel a karját, belebújt az ujjatlan nyári ruhadarabba, és hagyta, hogy a fiú felhúzza rajta a cipzárt. Még mindig fázott, de ami ennél is rosszabb volt, hirtelen kijózanodott.

− Keressünk egy helyet, ahol melegebb van – javasolta Jack, miközben ő is felöltözött. Odavezette a lányt a létrához, majd előrement, és fokról fokra segített neki.

Csak akkor engedte el, amikor mindketten szilárd talajt éreztek a lábuk alatt. Esme rögtön elindult az ajtó felé, a fiú azonban utolérte, és megragadta a karját.

− Esme… – kezdte, és úgy tartotta a lámpát, hogy láthassák egymást.

− Igen? – A lány olyan szavakat várt, amelyek a történteket megfelelő megvilágításba helyezik.

− Tudod, én nem így akartam, ami történt…

− Valóban? – kérdezte dacosan.

− Szeretlek téged – bizonygatta Jack. – Nagyon szeretlek.

De nem eléggé, fűzte hozzá gondolatban a lány.

− És ki tudja – folytatta a fiú –, talán egy napon visszajövök, és akkor mi ketten…

− Ugyan már! Lefeküdtünk egymással, és kész. Nem olyan nagydolog. – Esme semmi esetre sem akart üres ígéreteket hallani, ezért inkább megpróbált részvétlen maradni. Úgy érezte, talán sikerült.

− Lehet – mondta Jack –, hogy a világ tényleg nem fordult ki a sarkaiból, de ha szerinted ez semmi több nem volt, mint szex, akkor… Esme! Így csak a kamaszok beszélnek erről! Nagyon nem örülnék neki, ha rossz hírbe keverednél.

A lány érezte, hogy elvörösödik. Zavart és haragot érzett. Hogy mer Jack prédikációt tartani neki, ráadásul éppen most?

− Képmutató vagy! – kiáltotta. – Álszent gazember! Te…

− Igazad van, az vagyok – kapott a szón a fiú. – Sőt még annál is rosszabb, hiszen tudtam, hogy szinte még gyerek vagy, de ennek ellenére olyan jó volt veled… Annyira jó, hogy holnap este megint itt lennék, ha nem kellene elutaznom. Te nem olyan vagy, mint Arabella, te…

− Arabella, Arabella! – Esme úgy érezte, nem bírja elviselni, hogy megint a nővéréhez hasonlítják. – Éppen olyan szánalmas vagy, mint én. Azt képzelted talán, hogy akar tőled valamit?

− Egyáltalán nem erről van szó! – szorította még mindig Jack a lány karját, miközben az megpróbálta magát kiszabadítani. – Azt akarom neked mondani, hogy…

− Teljesen mindegy, mit akarsz! – zokogta Esme.

− Nyugodj meg, rendben? Vagy azt szeretnéd, hogy meghalljanak minket? – pillantott a fiú jelentőségteljesen a ház felé. A felső szinten még égett a lámpa.

A lány is a ház irányába nézett, és megpróbálta visszafojtani a könnyeit, de megnyugodni sehogy sem tudott. Így aztán, amikor a fiú egy pillanatra elengedte a kezét, elrohant.

Félúton járt már a ház felé, amikor Jack utána kiáltott, hogy álljon meg. De ő csak futott tovább, és azzal sem törődött, hogy a dzsekije leesik.

Esme a hátsó ajtóhoz rohant, melyet a drága jó Maggie nyitva hagyott neki. Éppen hogy bereteszel te maga mögött az ajtót, mire Jack ott termett.

− Esme! – kiáltotta.

A lány lihegve támaszkodott a falnak.

− Esme? – kopogott türelmetlenül a fiú. – Engedj be, beszélnünk kell!

Semmi válasz. A lány könnyei patakokban ömlöttek végig az arcán, de nem mozdult. Aztán hosszú percek múlva meghallotta, amint a fiú léptei eltávolodnak.

*

És most, tíz évvel később ugyanolyan megalázottnak érezte magát, mint akkor.

Az a tény, hogy Jack másnap még egyszer eljött, hogy elbúcsúzzon, nem gyógyította be a sebeit. Éppen Londonban volt egy iskolatársánál. A fiú így Maggie-nél hagyott üzenetet. Levelet nem írt, csak meghagyta a szakácsnőnek, mondja meg a lánynak, szerinte Esme jobbat érdemel.

A lány akkoriban nem egészen értette, hogy Jack mire gondolt. Jobbat, mint micsoda? Jobbat, mint a szakácsnő fia? Vagy jobbat, mint hogy olyan nővé váljon, aki mindenkivel lefekszik?

Pedig ő sohasem tudott volna olyan lenni. Arabella viselkedése is teljesen kihozta a sodrából. Neki bezzeg Jack elnézte a gyakori partnercseréket! Talán azért, mert szerette?

Esme legalábbis nem talált más magyarázatot. Ha erre gondolt, még ma is fájó féltékenység gyötörte, ami nevetséges volt, hiszen már rég túl kellett volna jutnia ezen az egészen. Mint ahogy egészen idáig azt hitte, hogy túl is jutott.

Jack Doyle azonban újra felbukkant, vonzóbb, mint valaha, s elég sikeres és gazdag ahhoz, hogy bármelyik nőnek udvarolhasson. Esme pedig erős késztetést érzett arra, hogy mindegy, miképpen, de leszállítsa a magas lóról. Igaz, a férfinak előbb még be kell költöznie a házba. Hadd játssza egy kicsit a földbirtokost! Tőle, persze, semmi mást nem követelhet, csak a bérleti díjat.

És Harry? Jack látta őt, és nem ismerte fel, hogy a saját fia. Ő pedig biztosan nem fogja elárulni neki. Miért is tenné? Csak azért, hogy a rémületét lássa? Harrynek úgy szintén nem fog szólni róla, hiszen ő igazán jobbat érdemel.

5.

A rákövetkező héten elkezdődtek a munkálatok a birtokon. Hétfőn, amikor Esme és Harry a nyugati kapuhoz értek, már különféle teherautók álltak ott.

Tulajdonképpen semmi köze nem volt a dologhoz, mégis, miután Harry felszállt a buszra, a lány az építésvezetőhöz fordult, és azt tudakolta, mit csinálnak itt.

− A kapukat kell kicserélnünk – válaszolta a férfi szűkszavúan.

Esme éppen ettől tartott. Tehát a birtok elcsúfítása máris megkezdődött.

− Miért, nincs velük semmi baj – nézett föl a lány a pompás kovácsoltvas díszítésekre.

− Elrozsdásodtak, veszélyesek lehetnek.

− Ostobaság – ellenkezett a lány. – Hiszen már kilencven éve állnak itt.

− Tehát régiek. Egyébként jobb, ha a férjével beszél a dologról, ő adta az utasítást.

− Nem a férjem! – mondta dühösen Esme, majd sarkon fordult, hiszen mást nem tehetett. Jack Doyle azt csinál Highfielddel, amit akar. Ki akadályozhatja meg ebben? Ő biztosan nem. A legutóbbi összecsapásuk után elhatározta, hogy nagy ívben elkerüli a férfit, mindaddig, amíg egy másik lakást nem talál. A bérleti joga nem sokat számított, ha Jack ki akarná rakni a faházból, semmit sem tehetne ellene.

Amíg Harry az iskolában volt, átfutotta az újságban az ingatlanhirdetéseket. Hamarosan rá kellett jönnie, hogy egy ház túl sokba kerül. Lakást kellett tehát keresnie, csakhogy nem talált megfelelőt.

Fellapozta hát a telefonkönyvet, és több ingatlanközvetítő címét is felírta, akiket fel akart keresni. Ezután bezárta a faházat, autóba ült, és elindult a városba.

Amint beért Southbury-be, egyszeriben jobb kedve lett, de ez a jókedv nyomban el is szállt, amikor felkereste az első ügynökséget. „Van gyereke? – Miért? – Mert ez probléma lehet. Be tudná mutatni az utolsó év összes számlakivonatát? – Talán. – Tud hozni egy ajánlást a mostani bérbeadójától? – Nehéz lesz.”

A következő ügynökség kérdéseire mindenesetre már jobban felkészült. Úgy döntött, egyszerűen csak igent fog mondani mindenre, és a hiányzó számlakivonatokon meg ajánlásokon később töri majd a fejét. Ennek ellenére ott sem talált lakást a neki megfelelő árkategóriában, talán majd a jövő héten.

Miután dolgavégezetlenül hazament, megpróbált egyetlen megbízására, a hálószoba tervére összpontosítani.

Amikor később Harryért ment a buszhoz, egy kis daru éppen az új kaput állította fel. A lány kétszer is megnézte, mert az új és a régi kapu megtévesztésig hasonlított egymásra.

− Hogy tetszik? – kérdezte az egyik építőmunkás.

− Így már jó – felelte kelletlenül.

− Annak kell lennie – folytatta a férfi –, hiszen egyedi darab, a legjobb kovácsoltvas gyártó cég készítette.

− Valóban?

− El se merem képzelni, mennyibe kerülhetett.

− Ma estére elkészülnek?

− Nem valószínű – rázta a fejét a munkás. – De ne aggódjon, a gépekkel majd elálljuk a bejáratot éjszakára! Már megbeszéltük a férjével.

− Nem a férjem, én… – kezdte a lány, és megkönnyebbülve vette észre a távolban közeledő iskolabuszt.

Csak egy leszálló volt, Harry. Esme még hallotta a gúnyos nevetést, mielőtt az ajtók bezáródtak.

− Mit jelentsen ez? – kérdezte, amikor a busz továbbment.

− Á, semmit – vonta meg a fiú a vállát.

Anyja azonban másképp látta, és aggódva nézett a busz után. Harry eközben már a munkásokat figyelte.

− Fogalmam sincs, mire jó ez az egész, hiszen az új kapuk ugyanúgy néznek ki, mint a régiek – zsörtölődött Esme.

− Igen ám, de ezek önműködően mozognak – magyarázta Harry. – Valószínűleg távirányítással.

− Ezt meg honnan veszed?

− A túloldalon vezetékeket fektetnek – intett a fejével a fiú.

Esme csak most vette észre a kaputól az elosztóig sorakozó, félig kiásott gödröket.

− Nagyszerű, mondhatom – jegyezte meg gúnyosan, és elindult a faház irányába.

− Az biztos! – lelkendezett mellette Harry. – Mindig azt mondtad, hogy a kapuk nehezen mozognak, ezután egy gombnyomással ki tudod nyitni őket.

− Ha lenne olyan gombom, amelyet megnyomhatnék!

− Az új tulajdonos köteles neked is távkapcsolót adni.

− Hát éppen erről van szó – ragadta meg Esme az alkalmat. – Különben hogyan tudnánk elköltözni innen?

− Elköltözni? Hová költöznénk? – Nyilvánvaló volt, hogy a fiú eddig még soha nem gondolt erre a lehetőségre, és most egyszerre rosszkedvűnek látszott.

− Nem is tudom – igyekezett vidámságot erőltetni magára Esme. – Például Southbury-be, ott nem lennénk ilyen egyedül.

− De én itt boldog vagyok – felelte Harry nyomatékosan.

− A városban még jobban érezhetnéd magad – kötötte az ebet a karóhoz az anyja. – Itt biztosan sokat vagy egyedül.

− Nem! – hangzott a válasz dacosan.

Esme elnyomott egy sóhajt. Annyit sikerült elérnie, hogy legalább beszéltek már a költözésről. Amíg talál egy megfelelő lakást, addig talán Harry is hozzászokik a gondolathoz.

*

A nyugati kapu felállítása két napig tartott. A munka végeztével Colin Jones, az építésvezető kopogott be Esméhez a faházba.

− Mr. Doyle felhívott Amerikából, és megbízott azzal, hogy ezt odaadjam – nyújtott át neki egy távirányítót.

Nekem nem mondta, hogy ismét elutazik, szaladt ki majdnem a lány száján, de türtőztette magát. Miért kellene Jacknek erről vagy bármi másról beszámolnia, hiszen semmi köze hozzám, és ő sem jelent nekem semmit, igyekezett lecsillapítani magát.

Most, hogy megtudta, a férfi nincs itt, nyugodtan kielégíthette kíváncsiságát, és átment a házba, hogy megnézze az időközben történt változtatásokat. Meglepődve látta, hogy az épület minden falát felállványozták, megtisztították és kijavították. Az istállókon éppen most folyt a tetőcsere.

Ez a felújítás természetesen már nagyon ráfért Highfieldre. Mégis, Esme valahogy azt érezte, mintha múltjának egy darabja tűnne el. Ezért úgy döntött, amilyen gyorsan csak lehet, ki fog költözni a faházból. Naponta átnézte az újságok hirdetéseit, és felhívta az ügynökségeket. Három hét múlva talált is egy apró, kissé lerobbant lakást egy kínai büfé fölött.

Miután kifizette az ötven fontos óvadékot, megmutatta a lakást Harrynek.

− Na, milyennek találod? – kérdezte a fiút hazafelé jövet.

− Szörnyű.

Esme elmondta neki minden aggályát. Jack Doyle-nak előbb vagy utóbb szüksége lesz a faházra valamelyik háztartási alkalmazottja vagy éppen egy barátja részére. De az is meglehet, hogy egyszerűen nem akar többé idegeneket eltűrni a birtokán.

Aztán beszélt neki kettejük kényszerhelyzetéről, a pénzgondjaikról, a bizonytalan jövőről. A fiú egész idő alatt egy szót sem szólt, s amikor végül hazaértek, rögtön felment a szobájába.

Később Esme újra meg újra megpróbálta kiengesztelni, de a fiú komoly és szótlan maradt. Egész hétvégén nem derült jobb kedvre.

Nem ez volt az első alkalom, amikor a lány megkérdőjelezte, vajon jó anya-e. De ez mit sem könnyített a helyzetén, csupán a kívülállókat igazolta, akik, mint ahogy Jack is, azt gondolták, túl fiatalon szülte meg Harryt.

− Szerintem továbbra is itt maradhatunk – jelentette ki három nappal később a fiú.

− Ó, kisfiam, ne csinálj magadnak gondot ebből – kérlelte Esme bűntudatosan. – Nem mondhatok el neked mindent töviről hegyire, de azt megígérem, hogy elboldogulunk.

− De ha örökre a faházban maradhatnánk – folytatta Harry zavartalanul –, annak te is örülnél, ugye?

− Már magam sem tudom – válaszolta a lány alaposan megfontolva a szavait.

− És ha Jack is azt szeretné, hogy itt maradj?

− Jack? Úgy érted, Mr. Doyle?

A fiú bólintott.

− Ő kérte, hogy szólítsam Jacknek.

− Mikor?

− Már nem emlékszem, de nem is ez a fontos, hanem az, hogy ha itt akarunk maradni, akkor ezután is itt lakhatunk!

Azért ez nem ilyen egyszerű, gondolta Esme, de nem akart megint erről vitatkozni, már csak azért sem, mert tíz perc múlva indulniuk kellett az iskolabuszhoz. Ezért aztán csak annyit felelt:

− Talán.

Péntek este Harry az egyik barátjánál aludt. A lány a kandalló előtt ült, és éppen frissen mosott haját szárította a tűz melegénél, amikor kopogtak. Bement a hálószobába, és kikémlelt a függöny résein át. Még elég világos volt ahhoz, hogy a látogatóban fölismerje Jacket.

Idegesen mérlegelte, hogy ajtót nyisson-e, hiszen mindössze egy selyem hálóinget viselt…

− Esme, én vagyok az, Jack – kopogott újból a férfi.

A lány meg se moccant.

− Tudom, hogy odabent vagy, Es!

Es… Jack csak nagyon ritkán szólította így, ám amit a lány régen szívesen hallott, az most kifejezetten ellenére volt. A következő kopogásnál aztán mégiscsak kinyitotta az ajtót.

− Tessék!

− Szia! – köszöntötte mosolyogva a férfi. – Örülök, hogy látlak.

− Mit akarsz? Már kilenc óra is elmúlt.

− Elnézést – vonta meg Jack a vállát. – De éppen most érkeztem vissza az Államokból.

− Na és?

− Azt gondoltam, jobb, ha rögtön átjövök – folytatta a férfi. – Holnap reggel elkerülhettük volna egymást…

− Ha a bérleti díjról van szó – szólt közbe a lány –, már kifizettem volna, de még nem egyeztünk meg az árban.

− A bérleti díj? – kérdezte Jack értetlenkedve. – Fogalmam sincs. Anyádnak mennyit fizettél?

− Száztizenöt fontot havonta – felelte Esme.

A férfi bólintott, mint akinek teljesen közömbös ez a pénz.

− Voltaképpen a bérleti jogról akartam veled beszélni – mondta.

− Értem.

Most következik a kiürítési parancs, gondolta a lány.

− Beljebb mehetnénk? – tett egy lépést Jack az előszoba felé.

Esme legszívesebben becsapta volna az orra előtt az ajtót, de aztán mégis betessékelte a nappaliba.

− Iszol valamit?

− Igen, köszönöm – nézett körül érdeklődve Jack a lakásban. – Teljesen más itt minden, mint amire emlékeztem.

− Új a lépcső – magyarázta a lány. – Átépíttettem, hogy Harry a padlásteret hálószobának használhassa. A falakat is megváltoztattam. A bútorok között még van néhány régről, a többit árverésen vásároltam.

− Minden olyan más lett, alig hinné az ember, hogy mennyire…

− Köszönöm. Teát, kávét vagy valami erősebbet kérsz?

− Teát, köszönöm.

− Foglalj helyet! – mutatott Esme a szófára, és elindult a konyhába, hogy elkészítse a teát. Amikor behozta a tálcán a csészéket és a kancsót, látta, hogy a férfi az íróasztalánál áll, és éppen a vázlatait futja át.

− Profi munkának tűnik – állapította meg elismerően.

− Az egyik ügyfelem hálószobájának néhány vázlata.

− Most már értem, mire gondoltál, amikor azt mondtad, hogy mások lakásával törődsz. Szóval lakberendező vagy.

A lány bólintott.

− Akkor miért nem ezt mondtad?

Jó kérdés. Esme maga sem tudta, hogy miért nem.

− Úgy tűnik, szívesen jutottál más következtetésre – felelte végül.

Jack gyanakodva nézett rá.

− Mióta csinálod ezt?

− A tervezést? Körülbelül három éve. Ezen a megbízáson néhány hete dolgozom, de még biztosan eltart egy ideig, amíg elkészülök vele.

− Nehézségeid vannak?

Esme némán visszatette a terveket a mappába.

− Csak azért érdekel a dolog – folytatta Jack, miközben a lány kitöltötte neki a teáját –, mert ha esetleg lenne időd, dolgozhatnál nekem is, mint lakberendező.

− Úgy érted, itt Highfieldben?

− Igen. A felújítás befejeződött, most már csak a ház berendezése van hátra a padlástól a pincéig.

− Miért éppen én?

− Miért ne? Ismered Highfieldet, és szerintem ízlésesen be tudod rendezni.

Az ajánlat nagy kísértést jelentett Esme számára, hiszen egy ilyen munka az álma minden lakberendezőnek.

− Eddig csak lakásbelsőket terveztem. Szerintem jobb volna egy nagyobb céget megbíznod.

− Megnézte már néhány, de nem tetszettek a terveik – mondta Jack csalódott arccal.

− Akkor pontosan kell megadnod a feltételeket.

− Hát jó. Nem szeretem a virágokat és a pasztellszíneket. A fenyőt és a réteges lemezt szintén nem kedvelem. Elég ennyi?

− Kezdetnek igen.

− Tehát, mikor tudnád elkezdeni?

Ezért jött volna? Nem, hiszen most tudta meg, hogy ő lakberendező! Ez csak egy hirtelen jött ötlet lehetett.

− Sajnos, nem megy – mondta végül Esme. – Nincs rá időm.

− Talán kedved nincs?

A lány nem vette fel a kesztyűt.

− A lakásbérleti jogról akartál beszélni velem, ha jól emlékszem…

− Az az érzésem, túl nagy gondot csinálsz magadnak abból, mennyire biztos itt a helyetek.

Micsoda megfogalmazás! Esme a férfit nézte, és megpróbált a gondolataiban olvasni.

− Mire gondolsz? Ki akarsz fizetni?

− Jobb lenne neked, ha a dolgot pénzben rendeznénk el? – kérdezte Jack.

Esme, persze, egyáltalán nem gondolta komolyan, amit mondott, és most meglepve nézte a férfit. Vajon tényleg kifizetné? Pénzt adna azért, hogy kiköltözzön?

− Nem, csak akkor költözök ki, ha én is úgy akarom.

− Ezt inkább Harrynek mond – felelte éles hangon Jack.

− Hogy érted ezt?

A férfi egy összehajtogatott lapot vett elő a zakója zsebéből, és a lány felé nyújtotta. Esme bosszúsan vette át a kinyomtatott elektronikus levelet. Gyorsan elkezdte olvasni a szöveget, majd egyre lassabb tempóra váltott.

− Te kapcsolatban állsz a fiammal? – kérdezte haragosan.

− Nem, ő áll kapcsolatban velem – javította ki Jack. – Én csak megerősítettem, hogy megkaptam a levelét.

− De hogyan tudta eljuttatni hozzád?

Harry arra kérte levélben a férfit, hogy ne dobja őket ki a faházból.

− Szerintem nagyon ügyes gyerek. Úgy tűnik, először Mr. Jonest, az építésvezetőt kereste meg, aki aztán tovább küldte Rebeccához. Ő adta meg neki az elektronikus postafiókom címét. Számítógéphez pedig biztosan hozzá tud férni a fiú, igaz?

− Igen, van a szobájában egy gép.

− Modemje is van? – kérdezte Jack, mire Esme elbizonytalanodva nézett rá. – Van a számítógéphez internet-csatlakozás?

A lány bólintott.

− Néha azt használja a házi feladatok megoldásához, de a telepítő cég letiltotta a hozzáférést a csevegő oldalakhoz és a veszélyes programokhoz.

− De ez nem akadályozza meg abban, hogy elektronikus leveleket küldjön – magyarázta Jack. – Emellett elég okosnak tartom Harryt ahhoz, hogy feloldja a tiltásokat. Szerencsére, ezúttal semmi rossz nem történt.

− Mit válaszoltál neki?

− Már nem emlékszem pontosan, de megnézheted a számítógépen. Harry biztosan nem törölte ki a levelet.

Ha a lány tudta volna, hogy miként tegye, valószínűleg azonnal felugrik, és megnézi a levelet. Ám a számítógép megfejthetetlen rejtély volt a számára, és ezt, persze, nem akarta elárulni.

− Elsősorban arról biztosítottam őt, hogy a bérleti viszony fennmarad, s mihelyt visszaérkezem, mindent szabályokba foglalok.

− Igazán nagylelkű vagy!

− Lassan kezdem érteni, mit akarsz – mondta Jack. – Mindenképpen az a szándékod, hogy elköltözz, én csak megfelelő ürügyet szolgáltatok ehhez. A fiad szemében pedig csak egy rosszindulatú földbirtokos leszek. – A férfit láthatóan megviselte ez a lehetőség. – Találtál már másik lakást?

− Még nem.

− De keresel?

A lány a kezét nézte, és zavartan bólintott.

− Miért? Amiatt, ami kettőnk között történt?

Esme meglepődve pillantott a férfira, és legszívesebben úgy tett volna, mint aki nem érti, miről van szó. De ez már sehogy sem ment.

− Itt nem csak rólad van szó, Jack Doyle – felelte. – Majdnem nyolc éve már, hogy eltemetkeztem itt, és eljött az ideje, hogy továbbálljak.

− Ez ellen semmit sem tehetek. De biztos vagy abban, hogy az a megfelelő lépés, ha Southbury-be költözöl egy kínai büfé fölé?

Ezek szerint Harry ezt is elpletykálta!

− Meg tudom oldani – magyarázkodott a lány, majd ismét a levélbe pillantott. – Erről honnan tudsz, hiszen a levél ezt meg sem említi?

Jack habozott egy pillanatig.

− Harry éppen a vonalban volt, amikor a levelet el akartam neki küldeni.

Szóval ezek az interneten cseverésztek is egymással! Ez egyre szebb lesz, gondolta Esme mérgesen.

− Sajnálom, ha nem helyesled, de…

− Mit nem helyeslek én? – szakította félbe Jacket a lány. – Végül is csak annyi történt, hogy a fiam esténként egy virtuális idegennel fecsegett mindenfélét a magánéletünkről.

− Ezt hagyd abba, Esme, én nem vagyok idegen. A fiú különben is a te érdekedben cselekedett, nem szabad emiatt megbüntetned.

Nem is olyan rossz ötlet! A számítógép csatlakozóját mindenesetre jó időre kihúzza a falból.

− Azt teszek a fiammal, amit helyesnek tartok – kelt fel a szófáról Esme, és elindult az ajtó felé.

Jack szintén felállt, és a lány elé lépett.

− Nem azért jöttem, hogy Harryt nehéz helyzetbe hozzam, hiszen komolyan mondom, nagyszerű srác a fiad. Minden tiszteletem a tiéd, biztosan nem könnyű egyedül felnevelni egy gyereket.

Az elismerés ellenére a lány szinte tajtékzott a dühtől.

− Nem kell úgy tenned, mintha érdekelne a dolog.

− De engem igenis érdekel – nézett a szemébe a férfi. – Máskülönben miért lennék itt? Segíteni akarok.

Ez elég hihetően hangzott, Esme mégis gyanakodni kezdett.

− Úgy érted, le akarsz feküdni velem?

Jack egy pillanatig azt mérlegelte, hogy ellentmondjon-e. Aztán arra gondolt, milyen gyakran jutott eszébe az utóbbi időben a lány, ezért úgy döntött, őszinte lesz.

− Igen, de akkor is segítek, ha ezt nem akarod.

Esme kétkedve nézett rá.

− Soha nem fogok veled ágyba bújni azért, hogy… mondjuk, hogy fizesd ki az óvadékot egy önálló lakásra…

A lány persze egyáltalán nem gondolta komolyan, amit mondott, éppen ezért ijedten figyelte, hogy a férfi habozás nélkül a zakója zsebébe nyúl, és előhúzza a tárcáját.

− Mennyire van szükséged?

− Nem kell a pénzed! – kiáltotta Esme. – Ez csak egy „mi lenne, ha” feltételezés volt. Az isten szerelmére, minek nézel engem?

− Azt hittem, elfogyott a pénzed – válaszolta Jack nyugodtan.

− Nem igaz! – tiltakozott a lány. – De még ha így lenne is, akkor sem vásárolhatsz meg engem.

A férfi arca elkomorult. Úgy tűnt, Esme mondata érzékeny pontot érintett.

− Nem is ez volt a szándékom – válaszolta hidegen. – Különben meg, ha jól emlékszem, nem kell téged megvásárolni.

A lány arca lángvörös lett.

− Szemétláda!

− Valószínűleg igazad van.

− Tizenhat voltam, és részeg. A helyedben nem tartanám magam olyan ellenállhatatlannak.

− És a múlt hónapban meg a múlt héten? Akkor is részeg voltál? Mert a kiskorúságra manapság már nemigen hivatkozhatsz.

− Igazad van, idősebb vagyok. És tudd meg, hogy évek óta nem feküdtem le senkivel. Nem volt hát a dolog különösebben nagy kihívás.

Esme valójában csak bosszantani akarta Jacket, kinevetni, és meghátrálásra kényszeríteni. Nemigen értette hát, miért lett hirtelen olyan szörnyen önelégült a férfi arckifejezése.

− Nagyon érdekes – jegyezte meg Jack. – És mire vártok még, mármint te és Charles? Netán a nászéjszakára?

Esme tökéletesen elfelejtette már, hogy mesélt Jacknek Charlesról. Hogyan lehetne ezt a helyzetet megoldani? Rövid ideig gondolkodott, aztán azt mondta:

− Charles úriember…

Jack hallgatott.

− Persze nem várom el tőled, hogy értékeld az ilyen viselkedést – tette hozzá a lány.

− Nagyon helyes. Hiszen én csak egy szakácsnő fia vagyok. Biztosan nagyon szép lesz összeházasodni azzal a férfival, akire vártál. Aztán, ha itt a nászéjszaka, már minden gyorsan megy. Szinte hallom is a kis kiáltásodat, amikor…

− Azonnal hagyd abba! Miért csinálod ezt?

− Nem tudod, miért? Komolyan azt akarod, hogy megmondjam?

Esme megrázta a fejét. Több szó nem esett köztük, de az érzéseik egyre jobban összekeveredtek.

Jack igéző szemekkel nézte, és a lány, maga sem tudta, miért, ellenállás nélkül hagyta, hogy a kandallóhoz vezesse őt. Úgy állt ott, akár egy szobor, a férfi pedig finoman megsimogatta az arcát, és gyengéden megcsókolta. Esme behunyta a szemét, mert nem tudta elviselni ezt a fürkésző tekintetet. Aztán fölemelte a fejét, és ajkaival Jack száját kereste.

A férfi hevesen viszonozta a csókját. Esme boldogan érezte a friss leheletet, a puha, meleg nyelvet, de ennél többre vágyott. Leereszkedtek a szófára, majd lassan lecsúsztak a padlóra, végül a kandalló előtti szőnyegen kötöttek ki. A lány ellágyulva hagyta, hogy a férfi keze benyúljon hálóingének kivágásán, és a mellét simogassa. Akkor sem tiltakozott, amikor Jack kioldotta a hálóing övét, sőt ő is remegő kézzel kezdte gombolni a férfi ingét, hogy megérinthesse izmos mellkasát. Jack ajkai egyre lejjebb és lejjebb vándoroltak, megcsókolva a nyakát, vállát, mellének ívét, míg végül megállapodtak a mellbimbóinál.

Esme testét elöntötte a tűz, szinte alig hallotta a férfi kérdését. Válaszképpen is csak a fejét rázta meg, semmi nem volt nála, amivel védekezhetett volna. Mindegy, ez most a te dolgod lesz, gondolta, miközben Jack tovább csókolta a mellbimbóit, végigsimított feszes hasán, gömbölyű csípőjén, combjainak belső oldalán.

Ujját óvatosan a lány ölének forró rejtekébe vezette, majd finoman visszahúzta, és ezt az izgató, ritmikus mozdulatot addig ismételte, mígnem Esme remegni nem kezdett, s már csak kapkodni tudta a levegőt.

Aztán, amikor a lány egészen kitárulkozott, nyelvével kezdett el játszani ott, ahol az előbb az ujjai jártak. Esme még soha nem tapasztalta ezt a csodálatos érzést, és most halkan, szaggatottan felnyögött. Finom borzongás futott végig a testén, amely a következő pillanatban el is múlt, de csak azért, hogy újra jelentkezzen, minden alkalommal kicsit hevesebb en, mint azelőtt. Így jutott el a lány a gyönyörök csúcsára, hevesen, erősen és hosszan kitartva ezt az ájulásszerűen kéjes élvezetet.

Kimerülten, boldogságtól remegve feküdt a padlón, s csak az az egyetlen dolog zavarta, hogy ennyire kiszolgáltatta magát a férfinak.

− Jól vagy? – csókolta meg Jack gyengéden a halántékát.

Esme némán bólintott, s nem merte kinyitni a szemét. Semmit nem akart látni. Férfi még soha nem érintette meg így a testét, és most úgy érezte, mintha másodszor is elveszítette volna az ártatlanságát.

− Legközelebb felkészültebb leszek – simított félre Jack egy hajtincset az arcából,

A lány felpillantott. Bizonyos, hogy vagy száz alkalmasabb időpontot is találhatott volna arra, amit mondani készült, de most úgy érezte, egyszerűen képtelen tovább magában tartani.

− Sajnálom, de nem lesz legközelebb.

− Tessék? – ült föl elképedve Jack. Mindkét kezével megragadta a lány vállát, és maga felé fordította. – Mit mondtál?

− Nem akarom, hogy megint ide gyere.

− De… – nézett rá a férfi összezavarodva –, mit jelentsen ez?

Esme várt egy kicsit, hogy Jack megnyugodjon, de aztán látta, hogy erre most nemigen van esély.

− Megakadályozni, persze, nem foglak benne, de ez minden, azt hiszem.

− Nem fogsz akadályozni? – kérdezte a férfi elképedve. – Ezt minek vegyem? Elutasításnak vagy felhívásnak?

− Én nem… Én csak… – A lány hangja elakadt, amikor észrevette, hogy Jack szemében felszikrázik a düh.

− Értem már! – tolta el magától a férfi. – Kis baráti segítség… Csakhogy én ebből egy morzsát sem kérek!

Felpattant, begyűrte az ingét a nadrágjába, magára kapta a zakóját, és a gombokkal nem is törődve, elindult kifelé.

A lány maga sem tudta miért, önkéntelenül a nyomába eredt. Az előszobában érte utol, és megragadta a karját.

− Semmit nem értesz!

− Nem? – kérdezte Jack keserűen. – Hát jól Ha majd kedved támad, beugorhatsz hozzám, és elmagyarázhatod. Esetleg akkor, ha megint letört leszel, és úgy gondolod, jól jönne egy férfi. Aztán ki tudja, ha én is szükségét érzem, talán újra a kedvedre teszek.

− Itt most nem ez történt – bizonygatta a lány a könnyeit nyelve.

− Tényleg? – nézett rá a férfi megvetően.

− Végtére is te jöttél el hozzám…

− Éppen elég nagy ostobaság volt tőlem – rántotta fel az ajtót Jack, és néhány pillanat múlva elnyelte a sötétség.

6.

Mit tettem! – kesergett Esme, de elfogadható választ nem talált, pedig még órákon át, az ágyban sírva is csak ezen töprengett.

Másnap reggel ugyanezzel a nyugtalanító kérdéssel ébredt. Amikor aztán bement a nappaliba, és meglátta a kihűlt hamut a kandallóban, úgy érezte, a látvány tökéletesen illik a hangulatához, annyira üresnek és kiégettnek érezte magát.

Emellett még a szégyen is gyötörte. Hogy tud majd ezek után a férfi szemébe nézni? Legjobb lenne egyszerűen elfutni valahová, néhány holmit összeszedni, és elutazni. De vajon hová? Talán az anyjához? Az ég szerelmére, azt azért mégse.

Charles jutott az eszébe, de rögtön el is vetette a gondolatot.

Megszólalt a telefon. Esme egy pillanatig tűnődve nézte a készüléket, de sajnos nem volt ráírva, hogy ki a hívó fél. Jack biztosan nem lehet, hiszen világosan és egyértelműen megmondta, hogy neki kell nála jelentkeznie.

Felvette a kagylót, és halkan beleszólt:

− Igen…?

− Esme?

− Ah, Charles! Szia! – sóhajtott fel Esme megkönnyebbülten.

− Tudom, hogy nagyon elfoglalt vagy – kezdte a férfi –, de talán ma este, kivételesen, szánhatnál rám egy kis időt. Elmehetnénk valahová vacsorázni.

Charles hangja most másként csengett, mint szokott, és a lány érezte, hogy gyors választ kell adnia.

− Miért nem jössz el te? Főzök valami finomat.

− Én… csak… – a férfi meglepettnek tűnt. – Biztos vagy benne? Nem szeretnék alkalmatlankodni.

− Szó sincs róla! – válaszolta Esme, annak ellenére, hogy már meg is bánta, amiért ilyen elhamarkodottan döntött. Ennyire reményt keltő lett volna a hangja?

− Legyen mondjuk nyolc óra? Hívjál föl majd az autóból, hogy kijöhessek kaput nyitni! Néhány napja távirányítóval működik.

− Szóval seper már az új seprű! Különben milyen a fickó?

− Nem igazán tudom – füllentette Esme. – Ne haragudj, de most mennem kell. Estére várlak!

− Rendben, ott leszek.

Esme megnyugodva rakta vissza a kagylót a helyére. Charles semmit sem sejtett. Vele egészen óvatosnak kellett lennie, hiszen tetőtől talpig úriember. Valóban minden igaz, amit Jacknek mesélt róla.

Ó, ez a Jack! Szörnyű, hogy még tíz év elmúltával is ennyire fel tudja kavarni az érzéseit. Még jó, hogy ezúttal nem lesznek a dolognak további következményei…

Erről aztán Harry jutott az eszébe – meg az, hogy miképpen kezelje ezt a levelezési históriát. A fiú természetesen csak segíteni akart, úgyhogy dramatizálni nem érdemes az ügyet. Ezzel együtt a gyereknek bele kell törődnie, hogy el fognak költözni a faházból.

Harry határozottan jókedvű volt, amikor elhozta Adaméktől. Esme nem akarta elrontani a hangulatát, így aztán egyelőre nem tette szóvá a levelezést.

A fiú egy lézershow-ról mesélt, amelyet hármasban néztek meg, Adammel és a papájával. Annyira lelkesen adta elő a történetet, hogy Esme azt javasolta, nézzék meg még egyszer ők ketten. Harry azonban gyorsan leszavazta.

− Nem hiszem, hogy ez nőknek való – jelentette ki.

Anyja rendes körülmények között csak nevetett volna ezen, most azonban valahogy tehetetlennek érezte magát.

− És tegnap este mit csináltál? – kérdezte a fia.

− Semmi különöset. Egy kicsit dolgoztam, aztán tévét néztem.

Csalódott sóhajtás volt a válasz.

− Ma este viszont meglátogat bennünket Charles, úgyhogy főzök valamit vacsorára – mondta Esme biztatólag.

− Aha – dörmögte Harry nem túl nagy örömmel. – De nekem, ugye, nem kell majd ott lennem?

− Nem – könnyebbült meg a lány, de aztán mégis hozzáfűzte: − Azt hittem, kedveled Charlest.

− Nincs vele semmi baj, csak néha olyan furcsákat kérdez.

− Például?

− Hát, hogy mi újság az iskolában, vagy hogy rögbizem-e. Egyszer meg, éppen húsvétkor, azt kérdezte, mit szeretnék karácsonyra.

− Ugyan már, csak beszélgetni akart veled – igyekezett Esme megvédeni Charlest, noha a legszívesebben elnevette volna magát.

− Egyszerűen unalmas – felelte Harry.

− Érdekesebb lenne, ha ő is elektronikus levelet küldene neked? – kérdezte Esme dühösen. – Az sokkal jobb lenne, igaz? Ahogy hallom, a számítógép előtt megered a nyelved. – Alighogy kimondta, rögtön meg is bánta a szavait, hiszen tudta, hogy a fia rögtön kombinálni kezd.

Néhány pillanatnyi csönd után Harry rá is vágta:

− Ezek szerint Jack itt járt.

− Ha Mr. Doyle-ra gondolsz, akkor igazad van. Tegnap este valóban itt volt.

A fiú lopva az anyjára pillantott. .

− Úgy látom, szomorú vagy.

− Nem, nem igazán… Te viszont megsértetted a megállapodásunkat, miszerint soha nem fogsz a számítógépen idegenekkel beszélgetni…

− De Jack nem idegen!

− Ne szakíts félbe! – nézett rá mérgesen a lány. – Éppen olyan, mintha idegen lenne.

− Hiszen régen ő is a faházban lakott – tiltakozott Harry. – És már akkor ismert téged, amikor még kicsi voltál.

− Nem így gondoltam – felelte Esme. – Ha azt akartam volna, hogy menj el hozzá könyörögni, akkor azt közöltem is volna, elhiheted. Szóval a jövőben nagyra értékelném, ha nem fecserésznél vele.

Néhány percig egyikőjük sem szólt egy szót sem. Amikor Esme a fiára pillantott, azt várta, hogy Harry sértődött arccal áll majd mellette, de csalódnia kellett.

− Úgy érted, hogy a számítógépen nem, vagy úgy, hogy egyáltalán?

Esme már majdnem kimondta, hogy egyáltalán nem, de aztán meggondolta magát.

− Úgysem igen lesz már több lehetőségetek beszélgetni, hiszen hamarosan elköltözünk.

− De hát Jack azt mondta… – dörmögte Harry az orra alatt.

A lánynak két lehetősége volt. Vagy elmondja a teljes igazságot, vagy pedig a könnyebb utat választja. Az utóbbi mellett döntött. Nem sokat számít, hogy Harry csalódni fog Jacket illetően, hiszen ezután is neki kell őt nevelnie egyedül.

A kapuhoz közeledve át akarta adni fiának a távirányítót, de az kerek perec visszautasította. Így aztán Esme saját maga nyomta meg a gombot, de csak többszöri próbálkozásra történt valami.

Amikor bementek a házba, Harry rögtön a szobája felé indult, ám anyja visszatartotta.

− Nézd, fiam! Nincs miről beszélnünk Jack Doyle-val, hiszen megmondta, semmi kifogása az ellen, hogy itt lakjunk, ha akarjuk.

− De miért „ha”?

− Tudom, hogy nehéz megérteni – sóhajtott Esme –, de úgy gondolom, itt az ideje a tapétázásnak. Ezt egyikőnk sem tudja megcsinálni, és nincs, aki segíthetne nekünk…

− Felmegyek a szobámba – szakította félbe a fiú, és kettesével szedve a lépcsőfokokat, eltűnt az emeleten.

Amikor Esme délután fölvitte az uzsonnát, Harry ott ült a számítógép előtt.

− Elég lesz, amit hoztam?

− Igen, köszönöm.

− Szeretnél velem beszélgetni?

− Ha akarod…

− Hogy érzed magad?

− Jól.

A beszélgetés ennyivel körülbelül ki is merült. Esme tett ugyan még néhány hasonlóképpen eredménytelen kísérletet, végül úgy döntött, inkább előkészül a vacsorához.

Éppen hogy átöltözött – egy könnyű, színes nadrágot vett fel, hozzá ujjatlan, magas nyakú pulóvert – amikor Charles már telefonált is, hogy megérkezett. Esme kiment elé, hogy beengedje, de a kaput megint csak a sokadik gombnyomással sikerült kinyitnia.

Charles behajtott, és a lánynak újból hosszú harcot kellett vívnia a távkapcsolóval, mielőtt beült volna a férfi mellé az autóba. Nem tudta megakadályozni, hogy Charles üdvözlésképpen szájon ne csókolja. A dolog nem volt éppen kellemetlen, de azért eldöntötte, hogy ma este mindenképpen tiszta vizet önt a pohárba – noha Charles eddig egy szóval sem említette, hogy barátságnál többet is akarna.

Vacsora után átmentek a nappaliba, de alig ültek le, Esme mindjárt kiszaladt, hogy behozza a kávét és a likőrt. A tálcát letette a szófa előtt álló asztalkára, lehuppant Charles mellé, majd szinte ugyanazzal a lendülettel fel is ugrott.

− A tejszínhab! – kiáltotta, és újra eltűnt a konyhában. Ott elszámolt magában tízig, csak azután ment vissza. – A tejszín sajnos elfogyott…

− Nem érdekes – felelte a kissé idegesnek tűnő Charles. – Úgysem szoktam tejszínnel inni a kávét.

− Tényleg nem? – Esme úgy tett, mintha meglepődött volna. – Ebből is látszik, hogy nem túl sokat tudunk egymásról, nem igaz?

Megtettem az első lépést, gondolta büszkén, és átült a szemközti karosszékbe.

− Szerintem a fontos dolgokkal azért tisztában vagyunk – nevetett Charles. – Hasonló a származásunk, hasonló dolgokat kedvelünk, mindketten szeretjük az operát, a balettet és a vadászatot.

Esmének fogyni kezdett a bátorsága.

− Azért ez nem teljesen így van – ellenkezett nem túl nagy meggyőződéssel. – A vadászatot például soha nem szerettem. Kegyetlenség, hogy lovakkal és kutyákkal hajszolnak egy szerencsétlen rókát.

− Rendben van – mosolygott a férfi engedékenyen. – Nézőpont kérdése. Persze minden gazdálkodó azt mondja, hogy a róka valóságos sorscsapás, de én készséggel elfogadom a te álláspontodat is.

A lány titokban sóhajtott egyet, hiszen nem vágyott Charles készségességére. A férfinak meg kell értenie, hogy nem illenek egymáshoz.

− Egyébként sokkal inkább a lovaglásra gondoltam, mint a vadászatra – folytatta állhatatosan Charles. – Nagyszerűen ugrattál, ha jól emlékszem. Újra el kellene kezdened, szívesen föl is ajánlom az egyik lovamat.

− Köszönöm, de erre sajnos nincs időm, fúl sok a munkám.

− Pillanatnyilag igen, de másképpen is élhetnéd az életed. Pontosan erről szerettem volna veled beszélni. Azt reméltem, hogy a közös jövőnk is szóba kerül.

− Charles… – Esme sejtette, hogy most mi fog következni, és mindenképpen elébe akart menni a dolognak. – Ez tényleg nagyon kedves tőled, nekem viszont más terveim vannak. Be akarom indítani a vállalkozásomat, és ehhez talán már most, de egyszer mindenképpen Londonba kell költöznöm. Ott lehet igazán jó üzleteket csinálni.

− Én… ó… igen… – Charles alig jutott szóhoz. – Idáig észre sem vettem, hogy ilyen komolyan veszed ezt a foglalatosságot.

− Pedig ez a helyzet – felelte Esme. – Ezért is akartam ma este beszélni veled. Nagyszerűen viselkedtél, és köszönöm, hogy meglátogattál, de nálam jobbat érdemelsz, olyat, aki teljes mértékben rád tud figyelni. Nekem ott van Harry és a munkám, ezért ezt nem tudom megadni neked.

Charles csalódott arcot vágott.

− Igazad van – mondta hosszú hallgatás után. – Most már én is megértettem. Szép, hogy őszinte voltál.

A lány legszívesebben rákiáltott volna, hogy légy egyszer végre bátor, mondd meg, hogy szörnyeteg vagyok, ehelyett azonban csak annyit kérdezett:

− Kérsz még egy kávét?

Charles az órájára pillantott.

− Már ilyen késő van? Azt hiszem, mennem kell, holnap krikettezni fogok.

− Rendben van – állt fel a lány. – Hozom a kabátomat és az esernyőmet. Elmegyek veled a kapuig.

A kapuhoz vezető úton már csak az időjárásról beszélgettek, arról, hogy a forróság lassanként alábbhagy, fúj a szél, és lóg az eső lába. A kaput azonban egyáltalán nem lehetett kinyitni.

− Vagy a távkapcsoló, vagy a kapu nem működik – állapította meg Charles. – Szólnunk kell valakinek a házból, a másik oldalon biztosan van kaputelefon.

Kiszállt az autóból, mielőtt még Esme visszatarthatta volna. Talán jobb is, hogy ő intézkedik, gondolta magában a lány.

− Fura alak – mondta Charles, amikor visszajött. – Megmondtam neki, ki vagyok, de azt akarja, hogy te igazold.

A lány felsóhajtott.

− Rendben, megyek már.

Kikászálódott a kocsiból, a kaputelefonhoz ment, és megnyomta a gombot.

− Tessék.

− Én vagyok az, Esme!

− Parancsolj!

− Úgy tűnik, elromlott ez az elektromos izé.

− Elektromos izé? – visszhangozta Jack száraz gúnnyal. – Mégis mit értesz ezen?

− Hát ezt a… Hogy is hívják? Ezt a távkapcsolót. Azt hiszem, nem működik.

− Leejtetted?

− Nem. Miért, akkor megint működne?

− Viccelsz?

− Semmi kedvem viccelni. Esik az eső, lassan bőrig ázom. Légy olyan kedves, és csinálj valamit! Charles szeretne hazamenni.

− Egyedül?

− Semmi közöd hozzá!

− És neki a tegnap estéhez? – vágott vissza Jack.

Ez vajon fenyegetés volt? – töprengett Esme lázasan. Jack el akarja mondani Charlesnak azt, ami tegnap közöttük történt? Nem mintha fontos lenne, hiszen Charles-val lezárta az ügyet, de nem akart neki fájdalmat okozni. Nem szabad, hogy azt higgye, egy másik férfi van a dologban.

− Ó, teljesen megfeledkeztem róla, hogy szörnyen féltékeny típus – folytatta Jack. – De ne izgulj, ami tegnap történt, az kettőnk titka marad.

− Menj a pokolba! – kiáltott a telefonba Esme, és meglepődve látta, hogy a kapu végre kinyílik.

Visszafutott az autóhoz, ahol Charles aggódva figyelte a lehúzott ablakon keresztül.

− De hiszen bőrig áztál!

− Ó, nem tesz semmit – nyitotta ki a lány gyorsan az esernyőt, amelyet a férfi odanyújtott neki.

− Elég modortalannak tűnik a tulajdonos – jegyezte meg Charles. – Ezért akarsz elköltözni innen?

− Ez csak az egyik ok. Szerintem indulnod kellene, mielőtt a kapu bezáródik.

A férfi bólintott.

− Vigyázz magadra, Esme!

− Te is! – hajolt le a lány, és puszit nyomott Charles arcára. – Mindent köszönök.

A búcsú hosszú időre szólt, ezt mindketten tudták. Esme hátralépett, megvárta, amíg a kocsi kigurul a kapun, majd visszament a kaputelefonhoz, és megnyomta a gombot.

− Bezárhatod – szólt bele hidegen a mikrofonba.

− Elment? – kérdezte Jack barátságtalanul.

− Igen.

− Akkor jó.

A kapu bezáródott, a lány pedig hazaindult, és azon füstölgött magában, hogy minden egyes alkalommal, ha el akarja hagyni a birtokot, úgyszólván a spanyol inkvizíció elé kell járulnia. Ez pedig hosszú távon kibírhatatlan, csóválta a fejét, és bizonyára Jack sem fog repesni az örömtől, ha állandóan zavarják.

Ahogy beért a házba, rögtön átöltözött, egy bolyhos törülközővel szárazra törölte a haját, majd hozzálátott a mosogatáshoz. Még munka közben is Jack Doyle-t szidta, akit kifejezetten mocsok alaknak tartott, mégsem tudott neki ellenállni…

Hiába, hogy csupán testi vonzalom volt az, amit a férfi iránt érzett, valahogy mégis szégyellte magát. Pedig tényleg arról volt szó, hogy háromévi önmegtartóztatás után nem tudott nemet mondani.

Annak nincs különösebb jelentősége, hogy éppen Jack volt az a férfi, akinek tegnap a karjaiba omlott. Ez tisztán a véletlen műve. Igaz, hogy a fickó jó, sőt nagyon is jó szerető, de ehhez a saját gyengesége is kellett. Mindegy, ennyi, most már vége van…

Szigorúan eltökélte, hogy a dolog nem fog újra megtörténni, de szinte ugyanabban a pillanatban megszólalt benne egy belső hang is, és azt kérdezte: Ugyan már, kit akarsz ezzel becsapni? Legszívesebben vitába szállt volna a hanggal, ám túl fáradt volt hozzá.

Felballagott az emeletre, hogy megnézze, Harry alszik-e már, utána rögtön a saját szobájába ment, és bebújt az ágyba. Egy ideig nyugtalanul forgolódott ugyan, de aztán győzött a kimerültség: elaludt.

*

Esmét sem az óracsörgés, sem pedig a függöny rései között arcába tűző nap nem tudta fölébreszteni. Arra eszmélt csak fel, hogy valaki erősen zörgeti a bejárati ajtót, de még akkor is kellett néhány perc, amíg teljesen magához tért. Ránézett az órára, és látta, hogy a mutató már a tízes számon is túl jár.

Hallotta, ahogy Harry félrehúzza a reteszt, majd élénk párbeszéd hangjai ütötték meg a fülét. Mivel szobája a folyosóra nyílt, minden szót tisztán megértett. Gyorsan öltözködni kezdett, ügyelve rá, hogy semmit se mulasszon el a beszélgetésből.

− Talán te rá tudod beszélni – mondta éppen a fiú.

− Nem hiszem – felelte Jack. – Azonkívül lehet, hogy igaza van, és tényleg egyedül érzi itt magát.

− Mindenképpen jobb itt, mint a városban. Ha ott fogunk lakni, egy percre sem érezhetem magam biztonságban tőlük.

Esme megmerevedett. Eddig fajultak volna a dolgok az iskolában?

− És kik azok, akik annyira zaklatnak? – érdeklődött Jack.

− Néhány fiú a suliban…

− Kötözködnek veled?

Harry nem felelt, de Esme gyanította, hogy vagy bólintott, vagy a fejét rázta.

Aztán újra Jack hangját hallotta:

− Megtörténik néha az ilyesmi, főleg, ha az ember más, mint a többiek.

− Veled is történt hasonló? – kérdezte a fiú izgatottan.

− Előfordult egyszer-kétszer.

− És mit tettél?

− Hát, szívesen adnék neked egy csodareceptet, amelyet mindig használhatsz – válaszolta a férfi erős amerikai akcentussal-, csakhogy ilyen recept nem létezik. De megkérdezhetnéd a tanárnődet.

− Már kérdeztem.

− És mit mondott?

− Azt, hogy próbáljak meg alkalmazkodni hozzájuk, és jól meglenni velük.

− Hát ez nagyszerű! Verés előtt vagy verés után legyél velük jóban?

− Talán verés közben – nevetett Harry.

− Elmondtad ezt már édesanyádnak?

− Tudja, hogy csúfolódnak velem. De ha elmesélném neki, milyen komolya dolog, rögtön bemenne az iskolába, és botrányt csinálna. Abból pedig csak még több bajom lenne…

− Értem – felelte Jack. – Ha viszont semmit sem tesztek, akkor azok a fiúk nem fogják abbahagyni. Beszélned kell erről az édesanyáddal. Tényleg, ő hol van?

− Az ágyban. Mindjárt szólok neki.

− Jövök! – kiáltotta Esme, amikor meghallotta a kopogtatást. – Szaladj reggelizni! – mondta Harrynek, miután kilépett az ajtón. – Addig én beszélek Mr. Doyle-val. Nos? – fordult aztán a férfi felé. – Minek köszönhetjük a látogatást?

− Hoztam egy másik távkapcsolót – nyújtotta át Jack a szerkezetet. – Ez az egyetlen darab van nekem is. Visszaadnád a rosszat, hogy kicseréltethessem?

− Természetesen,

− Rendben – bólintott a férfi. – Harry-vel az előbb arról beszélgettünk, hogy…

− Tudom, hallottam. Minél hamarabb el fogom intézni ezt a dolgot.

− Aha… Különben meg kell vallanom, tegnap este elég szörnyen viselkedtem, de nagyon zavart a barátod stílusa – váltott Jack hirtelen témát.

− Miért, mit mondott? – ráncolta össze Esme a homlokát. – Charlest én kifejezetten udvarias embernek ismerem.

− Lehet, hogy igazad van – húzta el a száját a férfi. – De szerintem ez inkább a felső tízezer felfuvalkodottsága. Kínos udvariaskodás leereszkedő fontoskodással vegyítve.

− Amivel szögesen szemben áll a te stílusod, igaz? A munkásosztályból kinőtt sikeres fiatalember, aki önelégülten veregeti a vállait.

Jack felnevetett.

− És a tiéd? – hajtotta le aztán egy pillanatra a fejét. – Nézzük csak! Fiatal angol hölgy, látszólag kimért és érintetlen, valójában viszont…

− Akarsz még valamit? – szakította félbe a lány nyersen.

− Hogy valamit még akarok tőled, az teljesen világos, de most ne beszéljünk róla! Holnap reggel elrepülök Tokióba. Ha újra gondod lenne a kapuval, fordulj Colin Joneshoz, még hosszú ideig itt fog dolgozni!

Esmének voltaképpen meg kellett volna könnyebbülnie attól, hogy Jack elutazik, de különös módon mégsem ez történt. Azt érezte, hogy a férfi megint elhagyja őt…

− Mi legyen a bérleti díjjal? Adjak egy csekket?

− Csak semmi sietség – felelte Jack. – Néhány nap múlva újra itt vagyok.

− Ahogy gondolod.

− Add át Harry-nek üdvözletemet! Azt üzenem neki, hogy meglátja, a helyzet hamarosan jobbra fordul.

− Rendben.

− Akkor hát, viszlát – köszönt el a férfi.

− Viszlát – mondta Esme, s miután kissé hevesen becsukta az ajtót, Harry után indult a konyhába.

− Elment? – kérdezte a fiú az asztalnál ülve.

− Mr. Doyle? Igen.

− Meghívhattad volna reggelire.

Esme alig akarta elhinni, hogy ezt a mondatot az egyébként erősen társaságkerülő fiától hallja.

− Sietett – füllentette. – Tokióba repül.

− Klassz! És megmondta, mikor jön vissza?

− Nem, de azt kérte, hogy adjam át üdvözletét, és mondjam meg, hogy a helyzet jobbra fog fordulni. Szerinted mire gondolt?

− Valószínűleg az életre – felelte komoly tekintettel a fiú. – Őt is sokat piszkálták az iskolában. Jack… Mr. Doyle megérti ezt.

− Ühüm… Különben hallottam, miről beszéltetek. Valóban ilyen rossz a helyzet?

A fiú elhúzta a száját.

− Hát eléggé. Pedig úgy teszek, ahogy javasoltad. Ha jampecnak vagy tojásfejnek neveznek, oda se figyelek, de ezzel csak még jobban felmérgesítem őket.

− Megvertek?

− Néha. Inkább rugdosni szoktak. Megütni csak ebédidőben tudnak, amikor a felügyelő tanár éppen nincs ott.

− Miért nem szóltál valakinek?

− Ó, már sokszor próbáltam – fogta el a fiút a méreg. – De ha fölemelem a kezemet, hátba vágnak, vagy ők is jelentkeznek, és azt mondják, hogy én rugdostam őket.

Esmének az volt az első gondolata, hogy azonnal kiveszi Harryt az iskolából. De mi lesz azután? És ki garantálja, hogy az új helyen nem történik vele hasonló?

− Beszélni fogok az osztályfőnököddel, kicsim – jelentette ki, de a fiú rémült arca láttán hozzátette: − Tudom, hogy nem akarod, de ha már semmi sem segít, muszáj megtennem.

Harry hevesen megrázta a fejét.

− Jack azt mondta, hogy a helyzet jobbra fog fordulni. A nyári szünet is hamarosan elkezdődik, és utána ezek a fiúk már nem jönnek vissza.

7.

A következő hét minden különösebb esemény nélkül telt el.

Harry azt állította, hogy a fiúk már nem piszkálják. Ez túl szép volt ugyan ahhoz, hogy igaz legyen, de Esmének időközben egyéb gondja is akadt. Talált egy lakást elfogadható lakbérért Southbury külvárosában. A baj csak az volt, hogy a foglalót minél gyorsabban le kellett tennie, ezért úgy döntött, a jövő hét elején előleget kér az egyik ügyfelétől. Harrynek egyelőre nem akart a lakásról beszélni.

Jack is eszébe jutott néha, de nem látta, hogy visszajött volna külföldről, Egyik nap azonban, amikor Harry hirtelen eltűnt, és a lány ösztönszerűen elindult a kúria felé, a fiú mellett Jacket pillantotta meg az istállók előtti területen. Éppen egy teniszlabdával és két régi fabottal kriketteztek.

Esme megállt az istállóépület végénél, és nehéz szívvel figyelte a két legfontosabb embert az életében. Jack tanácsokat adott a fiúnak, s amikor Harrynek sikerült jól eltalálnia az ütővel a labdát, a férfi megdicsérte. Egy másik férfi is volt velük, valószínűleg Jack valamelyik üzletfele. Harry és Jack egyszer csak nevetni kezdett valamin, és közben mindketten ugyanúgy hajtották oldalra a fejüket. Nagyon hasonlítanak egymásra, gondolta a lány.

Tíz éven keresztül meg volt róla győződve, hogy mindent megadott a fiának. De ez alatt az idő alatt soha nem krikettezett vele, és arra sem tudott visszaemlékezni, hogy bármely más sportágat is űztek volna együtt. Ilyen szívből jövő nevetést pedig igencsak ritkán hallott tőle.

Eltűnődött, mi történne, ha megmondaná Harry-nek, hogy Jack, bizony, az apja. És vajon Jack mit szólna hozzá? Gondolataiba merülve ment vissza a faházba, leült a konyhaasztalhoz, és egyre csak a fejét törte.

Amikor a fiú hazaérkezett, még mindig látszott rajta a boldog izgatottság.

− Bocsánat, hogy ilyen későn jöttem – lépett be az ajtón.

− Semmi baj – nyugtatta meg Esme, és kiemelte a hűtőből a saját kezűleg készített salátát. Harry futólag az anyjára pillantott, és néhány pillanat múlva úgy tűnt, elmúlt a lelkifurdalása.

− Letértem az ösvényről, hogy megnézzem, elkészült-e az aszfaltút – mondta.

− És? Elkészült? – kérdezte Esme, bár pontosan tudta, hogy a nyugati kapuhoz vezető utat már befejezték.

− Igen – újságolta Harry. – És képzeld el, találkoztam Mr. Doyle-val is. Visszaérkezett Japánból.

− Valóban?

− A barátja, Sam is ott volt, akinek van egy hozzám hasonló korú fia. Eliotnak hívják. Egy kicsit kriketteztünk vele.

− De én nem… – Esme az ajkába harapott. Nem akarta elmondani, hogy semmiféle fiút nem látott.

− Tessék?

− Semmi, semmi – nyomott el egy mosolyt a lány.

− Van valami kifogásod ellene, anya?

− Nincs – felelte Esme, ami nem teljesen felelt meg a valóságnak, de nem akarta a játékot elrontani.

− Akkor jól – örvendezett Harry. – Jack is azt mondta, előbb kérdezzelek meg téged, hogy ebéd után meglátogathatom-e Eliotot.

Ezek szerint Jack betartja a játékszabályokat, gondolta magában a lány.

− Ha akarsz, elmehetsz – felelte.

− Klassz! – kiáltotta Harry, és rekordidő alatt bekebelezte a salátáját. Néhány perc múlva már ott sem volt.

Esme nekiült a terveknek, amelyeket másnap kellett a megrendelőnek bemutatnia.

Amikor végzett a munkájával, kitakarította a kis vendégszobát, hogy a későbbiekben lomtárnak használhassa. Szigorúan kirostálta a fölösleges holmikat, hiszen hamarosan kisebb lakásba fognak költözni.

Időközben Harry is megérkezett, és kíváncsi volt, hogy anyja mit csinál. Esme azt felelte, tavaszi nagytakarítást tart, ami már csak azért sem lehetett igaz, mert nyár volt.

− Még mindig el akarsz költözni? – kérdezte a fiú rosszkedvűen.

− Talán – felelte a lány kis gondolkodás után, hogy a vitának elejét vegye, sőt azt is elhatározta, nem faggatja a fiút a délutánról, nehogy állandóan Jack nevét kelljen hallania.

Harry azonban keresztülhúzta a számítását.

− Jack még igazából nem is költözött be – mesélte. – Alig van bútor a szobákban, függöny meg egyáltalán nincs. Jack azt mondta, hogy még mindig nem talált megfelelő lakberendezőt. Sam szerint először inkább egy nőt kellene találnia, mert az úgyis mindent újra át fog rámolni. Én téged javasoltalak – fejezte be Harry ártatlan képpel.

− Remélem, lakberendezőnek – jegyezte meg a lány szárazon.

− Miért, mi másra gondoltál?

− Ah, mindegy!

− Azt hitted, hogy feleségnek ajánlottalak? Igaz, miért is ne? – folytatta rövid tűnődés után a fiú. – Szerintem tetszenél neki, hiszen nem vagy még öreg, és néha egész csinosan tudsz ám kinézni. Ha egy kicsit kedvesebb lennél hozzá…

− Köszönöm – szakította félbe Esme –, de a szerelmi életemmel inkább magam törődök.

Harry elhúzta a száját.

− Én csak segíteni próbáltam. Jack nagyon gazdag, hiszen tudod.

− Ó, hát az már más! Ezek szerint gyorsan meg kell fognom, mielőtt erre járna egy másik aranyásó.

− Nagyon vicces – duzzogott a fiú. – De akármit mondasz, akkor is sokkal jobb fej, mint az az unalmas Charles.

− Harry! – kiáltott rá rémülten Esme. – Ugye nem mondtál semmit Jacknek, akarom mondani, Mr. Doyle-nak, Charlesról?

Harry elvörösödött.

− Miért mondtam volna? De most mennem kell, még van egy házi feladatom. – Azzal fogta magát, és felvonult a szobájába.

Esme ugyancsak törte a fejét, vajon Harry mi mindenről beszélhetett még Jackkel. Például arról, hogy már nem kilenc-, hanem tízéves, vagy arról, hogy még soha nem találkozott az apjával…

Meg kell tiltania a fiúnak, hogy a kúriához menjen! Nagy nehezen kivárta, hogy Harry ágyba kerüljön, csak akkor fogott bele a mondandójába.

− Mr. Doyle-ról…

− Jack! – javította ki a fiú. – Tőlem azt kérte, szólítsam Jacknek.

− Jó, akkor legyen Jack! Tudom, hogy kedveled őt…

− Miért, ki nem? És nemcsak azért, mert olyan szuper járgánya van, hanem mert olyan vicces és okos!

− Ebben biztos vagyok, de talán mégis jobb lenne, ha nem mennél át hozzá.

− Miért?

Esmének hirtelen semmi nem jutott az eszébe, így Harry maga válaszolta meg a saját kérdését:

− Nyilván azért, mert te nem kedveled.

− Én… nem… – A lány azt kívánta, bárcsak ilyen egyszerű lenne a dolog. – Nem erről van szó. Jacknek magánélete is van, és ezt tiszteletben kell tartanod.

− És ha ő hív meg engem, akkor mehetek?

− Igen… valószínűleg – felelte kénytelen-kelletlen Esme.

Később, amikor Jack felhívta, nála sem tudta elérni, hogy megszakítsa a fiúval való kapcsolatot.

A férfi azonnal a tárgyra tért:

− Azt hiszem, beszélnünk kellene Harryről. Megengedted neki, hogy átjöjjön hozzánk?

− Igen – felelte a lány. – De ha gondot okoz…

− Éppen ellenkezőleg – nyugtatta meg a férfi. – Nagyon jól eljátszottak Eliottal. Mondd meg neki, akkor jön, amikor csak akar.

Esme felsóhajtott.

− Nagyon kedves tőled, de hamarosan elköltözünk.

− Sikerült megfelelő lakást találni?

− Igen, úgy tűnik.

− Ha segítségre van szükséged a költözésnél…

− Akkor szólok majd egy költöztető cégnek – felelte a lány barátságtalanul.

A férfi kurtán felnevetett.

− Bírod, ha nehéz az élet, nem igaz?

− Az élet valóban nehéz – zárta le a társalgást a lány.

*

Hétfő délután – mintha csak megérezte volna, mi vár rá – Esmének alig volt kedve elindulni az ügyfelével megbeszélt találkozóra.

Pontosan érkezett, de Edward Claremont, a megrendelő férje majdnem egy óra hosszat várakoztatta. Nem kért elnézést, és a lány tervei iránt sem mutatott különösebb érdeklődést. Esme nagyon kellemetlenül érezte magát, ennek ellenére szóba hozta az előleget. Claremont azonban kifejtette, hogy nincs tovább szüksége rá, mivel a házat el akarja adni, és nem volt hajlandó kifizetni Esme eddig elvégzett munkáját sem. Végül is nem ő, hanem a felesége volt a megbízó, az asszony pedig elhagyta őt egy másik férfi miatt.

A lány kábultan indult hazafelé. Arra gondolt, az imént mennyi pénzt veszített el, és azon törte a fejét, hogy ezek után még mi következhet.

Összesen két mérföldet tett meg, amikor a motor rángatni kezdett, majd az autó kisvártatva megállt. Már induláskor tankolnia kellett volna, de egyszerűen elfelejtette.

Három lehetősége volt. Autómentőt hívni, stoppolni vagy egyszerűen kutyagolni. Az órájára pillantott, és megállapította, hogy gyalog nem éri el azt a buszt, amellyel Harry érkezik. Hála az égnek, nála volt a mobiltelefonja, így legalább fel tudta hívni az iskolát.

A titkárnő meglehetősen barátságtalan volt, és ragaszkodott ahhoz, hogy Esmét átkapcsolja az igazgatónőhöz, Mrs. Leadbetter-hez. Az igazgatónő aztán elmondta a lánynak, hogy a barátja már hazavitte Harryt.

− A barátom? Emlékszik, hogy hívták? – igyekezett Esme nyugodt maradni.

− Nem tudom pontosan – felelte Mrs. Leadbetter. – Nem igazán mutatkozott be.

− Hogy nézett ki?

− Magas, sötét hajú. Meglehetősen vonzó – folytatta az asszony rövid szünet után. – Úgy tűnt, a fia elég jól ismeri. Egyébként is, őt tudtuk csak elérni telefonon.

− Telefonon elérni? Miért, mi történt?

− Hát, akadt egy kis gond – magyarázta az igazgatónő. – Úgy gondoltuk, jobb volna, ha Harry hazamenne.

− Miféle gond?

− Összeverekedett az egyik társával. Szerencsére nem volt semmi komoly, de a maga fia kezdte a verekedést. Ezt persze nem akarta elismerni, és az osztályterembe sem volt hajlandó visszamenni, így nem maradt más választásunk, haza kellett küldenünk.

Esme nemigen hitte, hogy a dolog tényleg így történt.

− Harry eddig soha nem keveredett verekedésbe. Tud arról, hogy néhány fiú zsarnokoskodni szokott fölötte?

− Igen, ismerem az ügyet, de a helyzet ennél bonyolultabb kicsit. Be tudna jönni holnap az iskolába?

− Meglátom, mit tehetek – felelte Esme kitérően, mert mindenképpen beszélni akart előtte Harry-vel. – Ne haragudjon, de most mennem kell – fejezte be a beszélgetést.

Ezután meghallgatta a hangpostáját. Két üzenete volt. Az első az iskolatitkártól, aki kérte, hogy hívja vissza őt. A második üzenetet Jack hagyta:

− Felhívtak Harry iskolájából. A fiúval minden rendben, valami nevelői probléma akadt. Hazahozom.

Esme értetlenül és dühösen meredt a telefonra. Csak semmi pánik, biztatta magát, és megkísérelte felmérni a helyzetet. Harry jól van, ez a legfontosabb. Az iskolai probléma pedig majd megoldódik. Most először is haza kell jutnia valahogy.

Újból megpróbálta a motort beindítani – semmi eredmény. Aztán felhívta az autómentőket, akik megígérték neki, hogy még sötétedés előtt megérkeznek. De addig még hat óra volt hátra, ezért aztán úgy döntött, hogy nem vár.

Néhány száz métert ment csak az út szélén, amikor megállt mell ette egy kocsi. Idős, megbízhatónak látszó házaspár ült benne, akik felajánlották neki, hogy elviszik. Esme köszönettel elfogadta.

Highfieldbe érve egyenesen a kúriához sietett. Amikor belépett az előcsarnokba, hangokat hallott a szalonból. Rövid kopogás után bement. Jack és az a férfi ült ott, akit már a krikettnél is látott. Harrynek nyoma sem volt.

− Hol van? – kérdezte köszönés nélkül.

− Fent, a padlásszobában – állt föl Jack és a másik férfi is. – Eliottal játszik. Ha megengeded, bemutatom Samet – biccentett Jack a barátja felé. – Ő Rebecca férje, a hölgy pedig Esme, Harry édesanyja.

− Nagyon örülök, hogy megismerhetem – nyújtotta Sam a lánynak a kezét.

− Üdvözlöm!

− Nagyon kedves fia van – jegyezte meg a férfi mosolyogva.

− Köszönöm,

− Megyek is, megnézem, mit csinálnak a srácok odafent – mondta Sam.

Jack megvárta, amíg a barátja kimegy a szalonból.

− El tudom képzelni, milyen dühös vagy, de legalább üljünk le, és próbáljunk meg egymással értelmesen beszélni! – javasolta.

− A fiamat hazaküldte az iskola vezetése, és hagyták, hogy egy idegen ember vigye el – kezdett bele dühös en a lány. – Mégis mit jelentsen ez? Vagy talán szerinted nem fontos?

− Jó, rendben – emelte fel csitítóan a kezét a férfi. – Lehet, hogy rosszul ítéltem meg a dolgot, de mégis mit kellett volna tennem? Először téged kerestek, aztán az anyádat…

− Az anyámat?

− Igen, meg volt náluk a telefonszáma – magyarázta Jack. – Az, ami most az én számom.

− Ó, már értem! – Esme teljesen megfeledkezett róla, hogy megadja az új telefonszámot az iskolának. – Azért megmondhattad volna nekik, hogy semmi közöd Harryhez.

− Meg is mondtam volna, ha Harry nem mesélt volna rólam valami egészen mást.

− Miért, mit mondott?

− Azt, hogy a barátod vagyok, és együtt is lakunk.

− Attól még tisztázhattad volna, mi a helyzet.

− Meg is tettem volna, ha az igazgatónő nem Harry eljövendő mostohaapjának tart. Úgy tűnt, jobb, ha személyesen világosítom föl a viszonyunkról.

− De nekünk semmiféle viszonyunk nincs – emelte föl a lány a hangját.

− Ebben én nem vagyok olyan biztos.

Esme elsiklott a megjegyzés fölött.

− Megkérdezted, mi történt?

− Igen. Az igazgatónő mindent elmondott. A helyzet a következő: Harry ököllel megütött egy fiút, éppen akkor, amikor nem volt velük felügyelő tanár. Ezután az igazgatónőhöz kellett mennie, ahol vonakodott elismerni, hogy ő a hibás, ezért ideiglenesen eltiltották az iskolától. Az ügyet alaposan ki fogják vizsgálni.

− Micsoda? – hitetlenkedett a lány. – Harryt kidobták az iskolából?

− Egyelőre mindenképpen.

− És te ezt hagytad?

− Szerinted mit kellett volna tennem?

− Én… – A lánynak semmi épkézláb dolog nem jutott az eszébe. – Te elhiszed, hogy Harry ütött először?

− Ha előtte túl sokat kötekedtek vele, akkor igen – válaszolta Jack. – Minden fiú ezt tenné. Ezt el is mondtam az igazgatónőnek. – Tehát mégis megvédte Harryt. Esme nem tudta eldönteni, hogy örüljön-e, vagy bosszankodjon. – Azonkívül azt javasoltam neki, tegye föl magának a kérdést, hogy egy rendes, jól nevelt fiút vajon mi késztethetett arra, hogy ilyen szokatlanul viselkedjen. Megteheti, hogy megbünteti Harryt, de akkor abban is biztos lehet, hogy élni fogunk a jogainkkal, és ragaszkodunk egy alapos és független vizsgálathoz.

− Mit jelentsen ez pontosan?

− Azt, hogy be fogjuk őket perelni.

Esme megrémült.

− És mit felelt erre az igazgatónő?

− Szerinted? – mosolyodott el Jack. – Rögtön visszakozott, és megígérte, hogy saját kezébe veszi az ügyet. Harrynek mindenesetre elkezdődött a vakáció. Most pedig összeszidhatsz, vagy kiabálhatsz velem, amelyik jobban tetszik – ajánlotta fel, és megvonta a vállát. – Tudom, hogy túl messzire mentem.

Esmének valóban ez volt a szándéka, de el kellett ismernie, hogy Jack a lehetőségekhez mérten igazán kiállt a fiúért. Ezért aztán csak annyit kérdezett:

− És Harry hogy van?

− – Fizikailag egész jól, a sípcsontján van egy kék folt, és néhány karcolás a nyakán. A másik fiú rosszabbul járt.

− Akkor hát ennek most örülnöm kellene…

− Nem, ez Harrynek fontos, ugyanis ennek a fiúnak a testvére hónapok óta gyötörte már.

És az anyja semmit sem tett ellene! Jack ugyan nem mondta ki, mégis úgy hangzott, mintha ezt gondolná. Igen, Esme valóban reménykedett benne, hogy minden megoldódik majd magától.

− Szeretnélek előre figyelmeztetni, hogy Harry semmi esetre sem akar visszamenni abba az iskolába. Meg van győződve róla, hogy ott csak összeférhetetlen és szellemileg gyengén eleresztett gyerekek vannak.

− Ezt mondta?

− Körülbelül. Csak ő a barom és a gyengeelméjű szavakat használta.

Esme a fejét csóválta.

− Te is ebbe az iskolába jártál, ugye?

− Igen, és a helyzet akkoriban is hasonló volt. Aki azt állítja, hogy az iskolás évek a legszebbek az ember életében, az biztos, hogy nem a City Road Primary padjait koptatta.

A lány meglepetten pillantott rá, hiszen soha nem hallotta még Jacket panaszkodni.

− Nekem úgy tűnt, hogy rád egészen jól hatott…

− Azok azért mégiscsak más idők voltak – vonta meg a vállát a férfi. – Manapság általában alacsonyabbra teszik a mércét. Az olyan srácok, mint Harry, az ilyen helyeken halálra unják magukat.

Kezdetben Esme mindig megkérdezte a fiát, hogy mi volt a suliban, de mivel többnyire eléggé semmitmondó válaszokat kapott, egy idő múltán abbahagyta az érdeklődést.

− A gyerekek még mindig a legelemibb matekot tanulják csak az iskolában – folytatta Jack –, miközben otthon számítógépes programokat írnak.

− Jó, meglehet, hogy a kvantumfizika tényleg nem szerepel a tananyagban – mondta a lány gúnyosan. – Akkor most mit tegyek?

− Nem akarlak kioktatni, de számolni kell azzal a kockázattal, hogy Harry teljesen magába zárkózik, mielőtt még felsőbb iskolába kerülne.

− És akkor szerinted mi a megoldás, mert gyanítom, hogy van valami ötleted.

Jack tudta, hogy veszélyes területre ért, ennek ellenére töretlenül folytatta:

− Gondoltál már a magániskolára?

− Természetesen – vágta rá a lány. – De aztán inkább az evés mellett döntöttem.

− És az anyád? Nem tudná segíteni?

− Az anyám? – vonta meg a vállát kifejezéstelen arccal Esme. – Tudni talán tudna, de hogy akarna is, azt nem igazán hiszem.

− Én szívesen segítek, ha elfogadod.

− Te? Miért akarnál te nekem segíteni?

− Emlékszel még rá, milyen jó eredménnyel fejeztem be az Addleston Fiúgimnáziumot?

Esme bólintott.

− Igen, volt egy ösztöndíjad is…

− Csak egy részét adta az iskola, a másik részét az apád fizette.

− És miért tette? – kerekedett el a lány szeme a csodálkozástól.

Jack keresztbe fonta a karját.

− Azért, mert az apád nagylelkű ember volt.

Ez ellen Esmének szava sem lehetett, de érezte, hogy Jack elhallgat valamit.

− Anyám tudott erről?

A férfi megrázta a fejét.

− Nem. Ez apád és az anyám titka maradt. Szerintem neked sem kellene elmesélned.

Esme emlékezett rá, hogy apja és Mary Doyle sokszor elbeszélgettek a konyhában, és olyankor mindig sokat nevettek. Igen, az öreg nagyon barátságosan viselkedett Jack anyjával.

− Azt akarod mondani…?

− Nem akarok semmit sem mondani – nyugtatta meg a férfi. – Elég annyi, hogy apád segített nekem elindulni az életben, és ha én ezt az unokájának viszonzom, az teljesen korrekt dolog.

Igen, ez így valóban egyszerűen hangzott. Esme azonban még mindig nem volt biztos benne, hogy elfogadhatja-e az ajánlatot. Viszont ha nem Jacktől, hanem Harry apjától származik az adomány…

− Semmit sem kérek cserébe – fűzte hozzá a férfi, amikor látta, hogy a lány habozik.

− Mire gondolsz?

− Például arra, hogy cserébe lefeküdj velem.

− No, az biztos, hogy sajtószóvivőnek nem lennél alkalmas.

Jack kurtán felnevetett.

− Hiszen ismered az informatikusokat! Nem a diplomácia a legerősebb oldaluk…

Esme elhúzta a száját. Ami Jacket illeti, egészen jól tudta irányítani az embereket, ha akarta. Felállt.

− Legjobb lesz, ha lehozom Harryt.

− Felkísérlek.

A lépcsőfordulóban aztán a férfi újra megkérdezte:

− Ugye gondolkodni fogsz a dolgon, már úgy értem, a tandíjon?

Esme a legszívesebben nemet mondott volna, de tudta, hogy nincs hozzá joga, hiszen Harry előmeneteléről volt szó.

− Igen, gondolkodni fogok – felelte végül. – Még egyszer köszönöm az ajánlatot.

− Csak emlékeztetned kell rá, rendben?

A lány bólintott. Felértek a padlástérbe, amelyet azóta valóságos irodává építettek át. Hatalmas tetőablakokon áramlott be a fény, a falak mellett számítógépek és egyéb technikai eszközök sorakoztak.

A fiú ott ült új barátjával az egyik képernyő előtt, és éppen kalandjátékot játszott.

− Harry! – szólt neki az anyja. – Kisfiam!

− Szia, mama! – felelte lazán a fiú, azzal ismét a játék felé fordult.

Esme csodálkozva ráncolta össze a homlokát.

− Harry, mennünk kell – mondta emeltebb hangon.

− Öt perc – felelte a fiú hátra sem nézve.

Esme mély levegőt vett.

− Nem, Harry. Most, rögtön. Meg kell beszélnünk, ami az iskolában történt.

A fiú megfordult.

− Nem megyek vissza a suliba. Nem is mehetnék, ugyanis kirúgtak – jelentette ki.

− Nem rúgtak ki, de be kell mennünk Mrs. Leadbetter-hez, és mindent elmondani neki.

− Én nem megyek oda – jelentette ki Harry dacosan, és segélykérően nézett Jackre. A férfi azonban némán csóválta csak a fejét.

− Harry… – próbálkozott újra az anyja, de a fiú ismét hátat fordított neki.

Esme most már igazán dühbe gurult, ám egyelőre nem tudta, mit tegyen. Nem úgy Jack, aki lassan odalépett a falhoz, és egyszerűen kihúzta a falból a számítógép csatlakozóját.

− Eliot… – intett fejével az ajtó irányába –, légy szíves, hozz nekünk valami innivalót!

− Rendben – ugrott fel azonnal a fiú.

− Édesanyád hozzád beszél – fordult aztán szigorú tekintettel Harryhez.

A fiú várakozva nézett az anyjára.

− Akarod, hogy kimenjek? – kérdezte Jack.

Esme bizonytalannak tűnt, így a férfi ott maradt, csak éppen hátrébb lépett kicsit, és a falhoz támaszkodott.

− Harry, nem haragszom rád, de szeretném tudni, hogy mi történt.

− Verekedés volt, én kezdtem – mondta a fiú minden bűntudat nélkül.

− Elpáholtad az ikrek egyikét?

− Dean Jarettet – bólintott Harry.

− Miért?

A fiú összeszorította a száját, és Jackre pillantott.

A férfi kérdő tekintettel nézett vissza rá, majd Esméhez fordult:

− Ezt nekem se mondta el.

− Dean mindig olyan dolgokat beszélt – nyögte ki végül Harry.

− Milyen dolgokat?

− Csúnya dolgokat… – felelte a fiú, de aztán elakadt, és némán lehajtotta a fejét.

− Nézd, Harry – szólalt meg Jack türelmetlenül. – Ha csak célozgatsz arra, ami történt, attól az még nem fog jobban hangzani.

Esme nem örült neki, hogy a férfi közbeavatkozott. Attól tartott, ezek után a fiú semmit sem fog már elárulni, de meglepetésére Harry mégiscsak belekezdett a történetbe:

− Dean azt akarta, hogy valamennyit adjak le neki a zsebpénzemből. Azzal fenyegetőzött, hogy beveri a fejemet, ha nem teszem. Azt feleltem neki, hogy szólok apámnak, aki majd az ő fejét fogja beverni. Dean azonban csak nevetett, és azt mondta, mindenki tudja, hogy nekem nincs apám, mert… mert az anyám egy olyan link kis nőci.

Esmének egy pillanatra elakadt a lélegzete. Nem tudta felfogni, hogy lehet valaki ilyen rosszindulatú. A következő pillanatban aztán szörnyen megsajnálta Harryt.

− Tudod, kicsim, hogy mit jelent ez? – kérdezte végül.

− Nem igazán, de biztos valami mocskos dolgot.

− Miért nem szóltál erről a felügyelő tanárnak?

Harry tehetetlenül megvonta a vállát.

− Próbáltam, de oda sem figyeltek.

− Hát jól – határozta el magát Esme. – Engem viszont kénytelenek lesznek meghallgatni.

− De én nem megyek vissza abba a suliba!

− Sajnálom, Harry, muszáj iskolába járnod, ez a törvény.

− Édesanyádnak igaza van – szólt közbe Jack immár másodszor.

Esme ezúttal hálás volt a beavatkozásért, Harry azonban annál kevésbé.

− Azt hittem, te az én oldalamon állsz, de úgy látszik, tévedtem – mondta összehúzott szemmel. – Éppen olyan vagy, mint a többiek! Egyikőtök sem ért meg.

− Igenis megértünk, Harry – próbálta csitítani a lány.

− Nem, ez nem igaz! Különben nem akarnál visszaküldeni az iskolába, és nem akarnál innen elköltözni sem, vagy összeházasodni azzal az ostoba Charles-val! – kiáltotta dühösen a fiú, majd felugrott a székről, és kirohant az ajtón.

Esmét annyira meglepte a dolog, hogy először megmozdulni is képtelen volt.

Amikor aztán néhány pillanat múlva Harry után indult volna, Jack megfogta a karját.

− Először nyugodj meg!

− És mi lesz, ha elszökik?

− Ahhoz előbb át kell másznia a kapun.

Ez igaz volt, Esme mégsem tudott megnyugodni. Harry idáig mindig szót fogadott neki.

− Ha akarod, én utánanézek – ajánlotta föl Jack.

− Megtennéd?

− Persze. Ülj le, és pihenj egy kicsit! – mutatott a kanapéra a férfi. – Meglehetősen kimerültnek látszol.

A lány fáradtan az egyik párnára zökkent.

− Remélem, hamarosan visszajön, mert mindjárt sötétedik. Ó, az autóról majdnem megfeledkeztem!

− Az autóról?

− Igen, az út mellett hagytam.

− Pontosan hol?

− Valahol Dunwisch közelében.

− Meg fogom találni – bizonygatta a férfi. – Küldök valakit, hogy megjavítsa.

− Nem romlott el, csak a benzin fogyott ki belőle – mondta Esme zavartan.

− Értem – mosolyodott el Jack. – Így már sokkal egyszerűbb a helyzet. Elküldöm érte két munkásomat, hogy bevontassák.

Esme nem ellenkezett. Egy gondtól legalább megszabadult.

− Nemsokára visszajövök – ígérte a férfi, miközben magához vette az indítókulcsot. – Harry valószínűleg Eliottal van az udvaron.

Mit rontottam el Harry-vel kapcsolatban? – tépelődött a lány magára maradva. Talán azt, hogy szinte egyáltalán nem beszéltem neki az apjáról? Hiszen teljesen természetes, hogy a fiú apa után vágyódik! Valószínűleg Jackre is rögtön apaként tekintett fel. Esme nevetni tudott volna a sors fintorán, ha közben el nem fogja a sírás.

Amikor a férfi visszajött, még mindig zokogott. Kis idő múlva aztán észrevette, hogy már nincs egyedül. Zsebkendő után tapogatózott, de hiába, így végül a kezével törölte le a könnyeit.

− Esme? – szólította meg csendesen a férfi.

− Már rendben vagyok – szipogta a lány. – Megtaláltad?

− Igen, Eliottal van, és szégyelli magát a viselkedéséért. Sam elvitte őket valahová hamburgert enni. Remélem, nincs ellenedre?

Esme némán megrázta a fejét, Jack pedig leült melléje.

− Mi a baj? Ugye nem csak az iskola miatt keseredtél el?

A lány bólintott, és röviden elmesélte a kútba esett megbízást.

− Igazad van. Tényleg mocsok az az alak – jegyezte meg a férfi, amikor Esme a történet végére ért.

A lánynak megint könnyek szöktek a szemébe.

− Teljesen össze vagyok zavarodva, és biztosan szörnyen nézek ki.

Jack átkarolta a lány vállát, aki egy pillanatnyi habozás után a férfi mellére hajtotta a fejét, és hevesen zokogni kezdett. Jack vigasztalni kezdte, éppen úgy, ahogyan régen is tette, gyengéden simogatva a haját. És Esme ebben a pillanatban megint annak a régi kislánynak érezte magát, akit Jack egykor éveken át óvott.

Aztán felemelte a fejét, és a férfi szemébe nézett.

− Cseppet sem nézel ki rosszul- simított Jack egy szőke hajtincset a lány füle mögé. – Szép vagy, kicsi Esmém – simogatta meg gyengéden az arcát.

A lány nem tudott ellenállni az édes szavaknak. Jack persze biztosan nem lenne ilyen kedves hozzá, ha mindennel tisztában lenne… Behunyta a szemét, mert nem bírta elviselni a férfi pillantását. Jack két tenyere közé fogta az arcát, és ő lélegzetvisszafojtva várta, mi következik. A férfi puhán megcsókolta a halántékát, majd szájával lassan az ajkai felé közeledett.

− Ha nem akarod, most mondd meg! – kérte rekedten.

Esme megrázta a fejét, és hozzásimulva hagyta, hogy megcsókolja. Egy csók és semmi több, mondta magának még akkor is, amikor Jack a kanapéhoz vitte, majd halkan felnyögött, ahogy a férfi nyelve megérintette a száját. Aztán Jack előbb a lány blúzának kivágásába, majd a melltartója alá csúsztatta a kezét, mire Esme mélyen felsóhajtott.

Kívánta a férfit, ugyanakkor meg is rémült attól, hogy ilyen erősen vágyik rá. Zavarba jött, elfordította a fejét, és megpróbálta eltolni magától a férfit, miközben attól félt, hogy az nem fogja abbahagyni, amit elkezdett. Félelme azonban alaptalannak bizonyult, mert ahogy Jack megérezte az ellenállását, rögtön elengedte. Esme a kanapé végébe húzódott, rendbe szedte a ruháját, de még mindig nem mert a másikra pillantani.

− Sajnálom, nem lett volna szabad…

− Nem, én kérek elnézést – szakította félbe a férfi. – Rosszul érezted magad, és én kihasználtam a helyzetet. De azért ne gondold, hogy előre kiterveltem, egyszerűen így alakult.

− Tudom…

− Valószínűleg gyakrabban kellene kimenőt tartanom – fűzte hozzá Jack szárazon.

Ezek szerint úgyis csak áthidaló megoldás lennék a számára addig, amíg jobbat nem talál, gondolta a lány keserűen. És bizony nem ez lenne az első eset, jutott eszébe újra Arabella.

− Mennem kell – jelentette ki hirtelen. – Hazaküldöd majd Harryt?

− Természetesen.

− Köszönöm – állt fel a lány, és elindult az ajtó felé. Már majdnem leért a lépcsőn, amikor meghallotta a férfi hangját a galériáról:

− Esme?

− Tessék! – nézett föl. A férfi elmosolyodott.

− Egyébként komolyan gondoltam.

− Micsodát?

− Azt, hogy szép vagy – felelte Jack határozottan.

8.

Szép vagy, mondta a lány a fürdőszobában a tükörképének, aztán elfintorodott, hiszen Jack nyilván csak azért bókolt neki, hogy megvigasztalja. Ő még mindig az a szegény, szánalomra méltó Esme, aki úgy sír, akár egy gyerek, és aki még mindig nem képes irányítani az életét.

Megszólalt a csengő, mire gyorsan megmosta az arcát, hogy Harry ne lássa meg rajta az elkenődött festéket. De csak egy munkás jött, aki az autót hozta vissza. Harry végül késő este érkezett meg Jackkel.

A fiú lesütött szemmel állt az ajtóban. A férfi figyelmeztetően megérintette a vállát.

− Nagyon sajnálom, anya – mondta. – Nem lett volna szabad ilyeneket mondanom neked. Holnap elmegyek az iskolába, és ha el akarsz költözni, nem fogok ellenkezni. Ha pedig boldoggá tesz, menj férjhez Mr. Foxhoz.

− Én… rendben van. – A lány ennél többet nem tudott hirtelen kinyögni.

− Mehetek lefeküdni?

Ez teljesen szokatlan volt a fiútól, aki még soha nem kérdezte meg, hogy mehet-e aludni, vagy sem. Vajon mit mondhatott neki Jack?

− Persze – felelte éppen olyan megilletődve, mint a fiú. Amikor Harry remegő szájjal el akart mellette menni, magához húzta, átölelte, és egy nagy puszit nyomott a srác bánatos arcára. Érezte, hogy a fiú megkönnyebbül. – Szeretlek.

− Én is szeretlek – válaszolta Harry, aztán Jack felé fordult. – Köszönöm – mondta, miközben sokatmondó pillantást váltott a férfival, majd eltűnt.

A jelenet nagyon úgy festett, mint valami összeesküvés.

− En is köszönöm, hogy hazahoztad, ahogy természetesen a bocsánatkérésről szóló okítást is – biccentett Esme Jack felé.

− Néhány ötletet adtam neki, ennyi az egész.

− El tudom képzelni.

A férfi tűnődve nézett a lányra.

− Akkor vasárnap már ki is hirdetik a házasságkötést?

Esme lebiggyesztette a száját.

− Miért nem kérdezed meg egyenesen, amire kíváncsi vagy?

− Összeházasodsz Charles-val?

− Nem – hangzott a tömör válasz.

− Rendben.

− Ne gondold, hogy közöd van hozzá!

− Egészen biztosan nincs? – nézett a lány szemébe a férfi.

Esme egy ideig állta a pillantását, majd elfordította a fejét. Amikor Jack látta, hogy így nem jut előrébb, taktikát változtatott.

− Nos, én a magam részéről hagyom, hogy rossz házasságot köss, és elköltözz innen, ha előbb elfogadod a megbízásomat.

− Tessék?

− Mivel elveszítetted az előző megrendelésedet, el tudod vállalni Highfieldet, nem igaz?

Csak ürügy-e vajon ez a megbízás, vagy Jack valóban képesnek tartja őt a feladat megoldására? – töprengett Esme.

− Soha nem volt még ilyen nagy munkám – felelte aztán kitérően.

− A gyakorlatból tanul az ember – jegyezte meg a férfi tárgyilagosan.

− Ez igaz, de az is lehet, hogy nem fog neked tetszeni, amit csinálok.

− Ennek a lehetősége minden lakberendezőnél fennáll. Persze ha nem akarod elvállalni…

− Azt nem mondtam – kezdett megjönni a lány önbizalma. – Eddig még egyik megbízóm sem panaszkodott.

− Akkor jó. Az előcsarnokkal fogjuk kezdeni – magyarázta Jack, mintha már mindent eltervezett volna. – Gyere el holnap reggel, és akkor megbeszéljük a továbbiakat!

− Ha a megbízást a következő légyott reményében akarod adni, akkor…

− Légyott? – nevetett a férfi. – A semmiből építettem fel a vállalkozásomat. Gondolod, hogy sikerült volna, ha akkora emberbarát lennék? Hidd el, ez tisztán üzleti ajánlat.

− Komolyan mondod?

− Mit kívánsz, talán egy záradékot a szerződésbe, hogy nem fogok hozzád érni, amíg a munka tart?

Esme dühösen nézett rá, de nem szólt.

− Rendben – hagyta rá a férfi. – Mondjuk inkább azt, hogy nem foglak elcsábítani, ha te sem csábítasz el engem.

− Nagyon vicces.

− Már elnézést, de nem értem, mi rossz van abban, ha vonzódunk egymáshoz.

− Te nem vonzódsz hozzám – jegyezte meg a lány sötét pillantással.

Jack nagyot sóhajtott.

− Akkor, ahogy megbeszéltük – köszönt el. – Holnap találkozunk.

*

Másnap reggel Esme elvitte Harryt az iskolába. Amikor átmentek az udvaron, az egyik fiú elkiáltotta magát:

− Halott ember vagy, Hamilton!

Esme hátrafordult, hogy jól megnézze magának a srácot, de Harry türelmetlenül rántott egyet a kezén.

− Gyerünk, anya! – sziszegte a fogai között. – Semmi értelme ezekkel összevitatkozni.

A lánynak csak néhány percet kellett Mrs. Leadbetter irodájában várnia, az igazgatónő hamarosan megérkezett. Egy ideig nagyon udvarias és békülékeny volt, de a kocka hamarosan megfordult.

Esme főképpen azt akarta tudni, mit szándékozik tenni az iskolavezetés annak érdekében, hogy Harryt megvédje a kötekedőktől. Mrs. Leadbetter először kifogásokat keresett, majd kijelentette, hogy ebben az iskolában senki sem kötekedik.

Ezután a beszélgetés Harry teljesítményére terelődött. Esme azt firtatta, nem lehetne-e tőle többet követelni. Az igazgatónő azonban úgy gondolta, hogy a fiú semmivel sem intelligensebb, mint az átlag, hiszen ha más lenne a helyzet, az meglátszana a jegyein is. Az iskola egyébként sem tud egyénileg foglalkozni a diákokkal, végül is nem magánintézmény.

Ezzel a lány is egyetértett. Ezután röviden és hatásosan megmondta a véleményét az igazgatónőnek erről az egészről, majd minden jót kívánva elköszönt, megfogta az iroda előtt várakozó Harry kezét, és elhagyták az iskolát.

Amikor hazaértek, a fiú habozás nélkül felment a szobájába, levetette, és azonmód a sarokba is vágta az iskolai egyenruháját.

Esme éppen megnyugodott valamelyest, amikor Rosalind telefonált, és elragadtatva újságolta, hogy Arabella visszatért Amerikából, és szeretné őt elhívni vásárolni.

− Anya! – szakította félbe a lánya szóáradatot. – Tudnál valamennyi pénzt kölcsönadni nekem?

− De, Esme… – hebegett Rosalind. – Szerinted ez a megfelelő módja egy ilyen kérésnek?

− Valószínűleg nem.

− És mire kell neked az a pénz?

Esme habozott. Nem szívesen beszélt volna arról, hogy milyen rosszul áll.

− Nehézségeid vannak? – faggatózott az asszony. – Manapság annyi mindent hall az ember. Az uralkodóház tagjairól, akik kokaint fecskendeznek magukba, meg hasonlókat…

− A kokaint szippantják, anya.

− Mióta vagy te szakértő ezekben a dolgokban? Csak nem próbáltad ki te is?

− Ugyan, anya! – kiáltotta Esme türelmetlenül. – Teljesen más gondjaim vannak, a pénz nem kábítószerre kell. Harrynek új iskolát kell keresnünk, ezenkívül fizetnem kell a bérleti díjat Jack Doyle-nak, Ja, és jó lenne már valami rendeset enni is…

− Ne ess túlzásba, Esme! – csattant fel Rosalind. – Éppen elég pénzt kaptál a nagynénédtől, és úgy tudom, munkád is akad. Ha ezekből nem tudsz kijönni, akkor szorosabbra kell húznod a nadrágszíjat. Egyébként mindannyian így teszünk.

− Rendben van, anya, felejtsd el, amit mondtam! Most mennem kell. Majd keressük egymást – tette le a lány a kagylót.

Ezután átöltözött, és Harry-vel együtt elindult a kúriába. Többször is csengetnie kellett, mire Jack kinyitotta az ajtót.

− Remélem, nincs kifogásod ellene, hogy Harry is velem jött. Ígérem, találni fogok majd valami megoldást.

A férfit azonban cseppet sem zavarta a dolog.

− Még mindig gond van az iskolában? – érdeklődött.

− Igen, úgy is lehet mondani.

A fiú azonban bőbeszédűbb volt.

− Anya szörnyen felháborodott, még a folyosón is hallani lehetett.

− Valóban? – tudakolta Jack érdeklődő arccal.

− Az a nő egy lehetetlen alak – dünnyögte Esme maga elé.

− És anya még azt is megmondta Mrs. Leadbetter-nek, hogy ezt a műveltségi színvonalat egy majomcirkusz igazgatójaként sokkal könnyebben elérhette volna.

− Harry! – nézett rá a lány megütközve.

− Ez pedig valószínűleg telibe találta a hölgyet – mondta Jack vigyorogva. – Harry, kérlek, emlékeztess majd rá, hogy én mindig a te oldaladon álltam.

− Igen, és Mrs. Leadbetter egy műveletlen, vén satrafa – tette hozzá a fiú.

− Harry, miket beszélsz?

− De hiszen te magad is ezt mondtad neki!

− Mert nekem szabad! – válaszolta Esme idegesen, mire Harry unott képpel a felhőket kezdte bámulni, Jack pedig alig tudta visszafojtani a nevetést.

− Ezek szerint nem mégy vissza a suliba? – kérdezte aztán a férfi Harrytől.

− Semmiképpen – jelentette ki eltökélt arccal a fiú. – Ezután anya fog tanítani otthon, bár szerintem az internettel is simán haladhatnék.

− Az lehet, de valószínűleg nem mindenben.

− Hát, anya matekból nem túl jó – vélekedett Harry.

− Jack, nem beszélhetnénk inkább a megbízásról? – szólt közbe Esme türelmetlenül.

Jack és a fiú egymásra néztek.

− Dehogynem, csak gyertek már beljebb – emelte föl a férfi a kezét. – Harry, fölmehetsz a padlástérbe, ha van kedved.

− Megengeded, anya? – kérdezte illedelmesen a fiú.

− Igen, persze.

− Nagyszerű, akkor majd találkozunk – indult Harry magabiztosan a lépcső felé.

− Menjünk! – kísérte Jack a szalonba a lányt. – Még egyáltalán nem rendezkedtem be.

− És van már valamilyen elképzelésed a színekről, a stílusról?

− Nincs.

− De gondolom, te is szeretnéd megnézni a bútorokat, mielőtt megveszem őket.

− Lehetőleg igen, mégis adok egy hitelkártyát arra az esetre, ha éppen külföldre kellene utaznom – felelte a férfi, és amikor látta, hogy Esme elbizonytalanodik, hozzátette: − Megbízom benned, és legyünk őszinték, neked egyébként is sokkal jobb elképzeléseid adódhatnak, mint nekem, hiszen itt nőttél fel.

− Bizonyára nem azt akarod, hogy minden olyan legyen, mint akkoriban.

− Nem igazán tudom, mit szeretnék – válaszolta Jack. – Csak annyi biztos, hogy itt lesz a vállalkozásom központja. Erre gondolj, és az ügyfeleimre!

− Mivel foglalkozol pontosan?

− Kezdetben keresőprogramokat üzemeltettem. Most egy olyan beszerzőprogram kifejlesztésén dolgozom, amelyet a világon bárhol lehet majd használni.

A lány igyekezett olyan arcot vágni, mint aki érti, amiről szó van. Jack azonban átlátott rajta.

− Akár görögül is mondhatnám, ugye?

− Inkább szuahéliül, néhány görög szóra azért még emlékszem.

A férfi felnevetett.

− Nem olyan unalmas ám a dolog, mint ahogyan hangzik.

− Persze, biztosan nem – felelte Esme gúnyosan.

− Jó, megígérem, hogy nem beszélek többet a számítógépekről.

− Harry biztos érdekesnek találja.

− Igen, ezt már én is észrevettem – mondta a férfi elkomolyodva. – Nagyon agyafúrt kis fickó.

− Így igaz – erősítette meg a lány. – Nem különös, hogy én vagyok az anyja?

− Ezt egy szóval sem mondtam – ellenkezett Jack. – És soha nem is gondoltam. Téged mindig meglehetősen okosnak tartottalak.

Esme elfintorodott.

− A legtöbb embernek más a véleménye…

− Igen, tudom, hogy anyád sok hibát elkövetett – jegyezte meg a férfi. – Akárcsak Arabella.

Nővére nevének puszta említése is elég volt Esmének ahhoz, hogy féltékennyé tegye. Voltaképpen el kellene mondania Jacknek, hogy Arabella ismét Angliában van.

− Az ajánlatom természetesen még mindig érvényes – szakította félbe a férfi a gondolatait.

− Melyik ajánlatod? !

− Hogy kifizessem Harry ösztöndíját. Gondold át még egyszer, rendben?

A lány bólintott, aztán elővette a jegyzetfüzetét, és mindent felírt, amit fontosnak tartott. Ezzel vége is lett az első megbeszélésnek. Folyton arra gondolt, milyen jó lenne, ha a személyes tényezőket ki lehetne kapcsolni ebből a dologból. Akkor tényleg álmai megbízásán dolgozhatna.

*

Jack és Esme között minden nappal változott valami. A lány is észrevette, hogy lassanként úgy viselkednek egymással, mint két művelt és udvarias felnőtt.

Gyakran találkozott Rebeccával és Sammel, Jack barátaival és üzletfeleivel. Ők most a régi istállóból átépített vendégházban laktak, de nemsokára szintén saját otthont akartak vásárolni.

Amikor megkezdődött a vakáció, abbahagyta Harry tanítását, így a fiú a legtöbb napot Eliottal töltötte. A srácok vagy a számítógép előtt ültek, vagy a helyreállított teniszpályán játszottak. Esme időközben egészen összebarátkozott Rebeccával, és gyakran el is kísérte őt, hogy együtt nézzék meg az eladó házakat.

Bár így kevesebb ideje maradt a tervek elkészítésére, úgy tűnt, Jacknek egy cseppet sincs ellenére, hogy néha Rebeccának is segít. A férfi egyébként is szokatlanul kellemes megbízónak mutatkozott. Esme ezt egyszer meg is jegyezte, amikor újdonsült barátnőjével éppen úton voltak valahová.

− Ó, J. D.-t mindenki szerette a régi cégünknél is – mesélte Rebecca. – Különösen a nők, ha érted, mire gondolok.

− El tudom képzelni – jegyezte meg a lány.

− Ő azonban semmiféle kapcsolatba nem ment bele – folytatta a fiatalasszony. – Szigorúan tartotta magát ahhoz a szabályhoz, hogy alkalmazottal nem randevúzunk.

Ez hát az oka, amiért Jack az utóbbi időben egyáltalán nem mutat érdeklődést irántam, gondolta Esme magában.

− Akadtak persze bőven mások is – mesélte Rebecca tovább. – Ott volt például az a befolyásos ügyvédnő, akivel egy évig tartott a kapcsolata. Fogalmam sincs, hogy Jack számára mi volt a vonzó abban a nőben, hacsak nem az elragadó pofikája, a magas termete vagy esetleg a százhatvanas intelligenciahányadosa.

Esme elnevette magát.

− Gyűlöltem azt a nőt – mondta Rebecca. – És azt hiszem, Sam is, már amikor éppen nem azokat a végtelenül hosszú lábait csodálta.

− Jack viszont biztosan kedvelte…

− Valószínűleg. Mindazonáltal úgy gondolom, hogy amíg a férfiak nem akarják elkötelezni magukat, öntudatlanul is olyan nőt választanak, akibe nem fognak komolyan beleszeretni.

Esmének ismét nevethetnékje támadt.

− Szerinted tényleg ilyen bonyolultak a férfiak?

− Egy csudát! Miért, a te pasid milyen volt?

− Az enyém?

− Igen, Harry apja.

− Ó, semmi különös.

− Gondoltam, egyszer szívesen beszélnél róla…

− Nagyon fiatal volt még. Egy olasz fiú, akit Rómában ismertem meg a szabadságom alatt. De ezt a történetet már biztosan hallottad.

− Igen, az ember lánya mindig azt hiszi, hogy szerelmes, pedig csak egyszerű szexuális vágyról van szó.

− Hát körülbelül ez volt a helyzet az én esetemben is…

Rebecca a lányra pillantott, és látta, hogy az zavartan elpirul.

− Ne aggódj, kedvesem, az én szememben semmit sem változtál! De Samnek azért mégse meséld el, ő rólam is azt hitte, hogy még szűz voltam.

− Magadban azért jót mulatsz rajtam, ugye?

− Ugyan már! Komolyan azt gondolod, hogy van még olyan férfi, aki szűzlányt akar feleségül venni? Akkor állandóan azt kérdezhetné magától az ember, hogy mi mindent hagyott ki az életéből.

− És mi a helyzet akkor, ha az első az igazi?

Rebecca hosszasan gondolkodott a válaszon.

− Saját tapasztalatból beszélsz? – kérdezte aztán.

− Nem, csak úgy általánosságban – felelte Esme, majd kinézett az ablakon, és megpróbálta más irányba terelni a beszélgetést. – Azt hiszem, itt kell balra fordulnod, a falu még egy mérföldre van.

− Átkozott sebváltó! – csúszott ki Rebecca száján, miközben hirtelen csökkentette a sebességet.

*

− Úgy tűnik, igazán jól megérted magad Rebeccával. Miket mesélt rólam? – kérdezte Jack egyik nap Esmétől.

A lány halványan elpirult.

− Miből gondolod, hogy beszéltünk rólad?

− Rebecca kedves, szórakoztató, és nagyon jó barátnő – magyarázta a férfi. – De az ember akár „Amerika hangjának” is nevezhetné.

− Ó, ezúttal nem sok mindent mondott – állította a lány, ami természetesen hazugság volt.

− Fogadok, hogy igen. De azért remélhetőleg nem valamiféle Don Juannak állított be…

− Miért? Azért, mert az vagy, vagy pedig azért, mert nem?

− Érdekes megközelítés – ingatta Jack a fejét, de a kérdést megválaszolatlanul hagyta.

Esme sem firtatta a dolgot tovább, úgy érezte, túl kockázatos. Ehelyett elkezdte csomagolni a textilmintákat és a tapétakönyvet.

− Egyébként szükséged van pénzre? – kérdezte Jack némi szünet után.

− A függönyök kifizetéséhez? Miért, nem használhatom a hitelkártyádat?

− Dehogynem. De most nem erre gondoltam, hanem előlegre, neked.

− Vagy úgy…

A férfi már kifizette az összeg egy részét, s az majdnem a duplája volt annak, amit Esme kapni szokott. Igaz, hogy utána kialkudott öt százalék engedményt…

− Nem – mondta a lány végül. – Még van éppen elég.

− Akkor jó. Legalább lesz kihez fordulnom, ha a cégem tönkremegy – mondta Jack szárazon.

− Van rá esély?

− Miért kérdezed? Akkor nem szeretnél többé?

− Szeretni éppen most sem szeretlek, de azért igazad van.

− Miben?

− Abban, hogy időben kereket oldanék a hitelkártyáddal.

− Kérlek, ne menj el! – nézett rá a férfi. – Túl sok szoba vár még itt berendezésre… Csak abban nem vagyok biztos, vajon továbbra is tudom-e tartani magam a szabályokhoz – tette hozzá ártatlan képpel.

− Milyen szabályokra gondolsz?

− Elfelejtetted? – nevetett fel Jack különös hangon. – Szívesen az eszedbe juttatom!

− Én… nem… – rezzent össze Esme, amikor a férfi megfogta a kezét, majd rövidre rá az arcát kezdte simogatni. – Kérlek, Jack, hagyd abba! – suttogta.

− Miért hiszed, hogy rosszat akarok neked? – A férfi olyan áthatóan nézett rá, hogy Esmének le kellett csuknia a szemét. Aztán Jack a füléhez hajolt, és lágyan belesúgta: − Nem tudnék fájdalmat okozni neked, ehhez túlságosan is fontos vagy a számomra.

Esme megborzongott.

− Hagyj! – sóhajtotta, de közben érezte, hogy úgysem tud ellenállni.

Jack átkarolta, és érezte, ahogy a lány is belesimít a hajába. Ajkuk egyre közelebb került egymáshoz, s előbb gyengéden, majd egyre szenvedélyesebben csókolózni kezdtek.

− J. D., itt vagy? – lépett be Rebecca a nyitott ajtón.

Esme kétségbeesetten próbált kibontakozni a férfi karjaiból, de az keményen tartotta.

− Mit akarsz? – kérdezte nyugodtan.

− Nem olyan sürgős a dolog – fordult sarkon mosolyogva a fiatalasszony.

− Maradj itt! – kiáltotta Esme. Hirtelen mozdulattal kiszabadította magát, és összekapkodta a holmijait.

− Nyugodj meg, Es! – csitította a férfi, de a lánya következő pillanatban már ki is rohant az épületből.

*

Nem sokkal később megszólalt a faház csengője. Esme néhány pillanatig azt mérlegelte, hogy egyáltalán ajtót nyisson-e, de szeretett volna túl esni a dolgon és megmondani Jacknek, hogy képtelen tovább dolgozni neki.

− Ha akarod, visszajövök később – hallatszott Rebecca hangja, amíg a lánya kilinccsel bajlódott.

− Akkor sem fogom magam kevésbé ostobának tartani – felelte, miközben beengedte a barátnőjét.

− Azért, mert megláttalak Jackkel? – mosolygott a fiatalasszony. – Ezért egy cseppet sem kell magad ostobának tartanod. A fickó teljesen beléd van habarodva.

Ezt vajon honnét veszi? – gondolta tamáskodva a lány.

− Szerinted ki küldött ide?

Esme megvonta a vállát.

− Jack úgy véli, hibát követett el – folytatta Rebecca. – És hogy emiatt akarsz elmenni.

− Aha, vagyis attól fél, hogy nem készül el a ház berendezése.

Rebecca nagyot sóhajtott.

− Nem jól ítéled meg J. D.-t, ha ezt hiszed.

− Valóban? Ne felejtsd el, milyen régóta ismerem Jacket, és azt is tudom, mennyire kimért és hidegfejű tud lenni – mondta Esme keserűen.

− Ő volt az első, akiről a múltkor beszéltél, igaz?

A lány őszintén meglepődött, hogy a fiatalasszonynak ilyen jól vág az esze.

− Elnézést, de nem tudlak követni…

− A kocsiban – emlékeztette Rebecca. – Amikor a házasság előtti szexről beszélgettünk. Azt mondtad…

− Az nem számít! – szakította félbe Esme. – Már nem is emlékszem rá. És most szeretnék neked valamit mondani. Ha nem lenne szükségem erre a munkára, egész biztosan eltűnnék innen. De ha Jack továbbra is zaklatni fog…

− Zaklatni? – kérdezte Rebecca kételkedve. – Ugye nem akarod, hogy ezt mondjam neki?

− Miért, te hogy neveznéd azt, ami történt?

− Én úgy láttam, nem volt ellenedre a dolog.

Teljesen nyilvánvaló, hogy Jack oldalán áll, gondolta a lány dühösen.

− Jelenleg ő a munkaadóm. Te mit csináltál volna a helyemben, talán felpofozod?

− Csak nem azt akarod mondani, hogy ami történt, azt kénytelen voltál eltűrni? Szegény Esme!

− De igen – bizonygatta a lány. – Viszont legalább jól csókol… Ez persze nem jelenti azt, hogy akkor szórakozhat velem, amikor neki tetszik.

− És ha komolyan gondolja a dolgot?

− Nem hiszem.

− De ha mégis?

− Akkor talán rendben lenne, de ahhoz térden állva kell megkérnie a kezemet. Aztán majd boldogan élünk, amíg meg nem halunk.

− Ezt meg is mondhatom neki?

− Ha azt akarod, hogy megöljelek – felelte Esme összehúzott szemmel.

Rebecca jóízűen felkacagott.

− Akkor hát mit mondjak? Ha újra megtörténik a dolog, el mégy?

− Pontosan ez a helyzet – felelte határozottan a lány. – De nagyon hálás lennék, ha mindezt diplomatikusan közölnéd vele.

− Nem gond – nyugtatta meg Rebecca. – Úgy fogok eljárni, mint egy nagykövet.

*

A következő napon aztán a fiatalasszony megint becsöngetett Esméhez.

− J. D. üzenetét kell átadnom. Elnézést kér a viselkedéséért, és azt ígéri, hogy a jövőben megpróbálja visszafogni magát.

− Rendben van. Mondd meg neki, hogy elfogadom a bocsánatkérését, és mindaddig dolgozom neki, amíg a munkámat be nem fejezem!

− Biztos? – Rebecca igyekezett komoly maradni, de alig tudta magába fojtani a nevetést.

− Mi ezen a nevetni való?

− Olyan vagyok, mint egy kerítőnő valamelyik viktoriánus melodrámában – kuncogott tovább Rebecca. – Egyébként, ha hallani akarod a véleményem…

− Nem akarom hallani, köszönöm!

− Különös – csóválta meg a fiatalasszony a fejét. – Jack sem akarta hallani…

Ezt már Esme sem állhatta meg mosolygás nélkül.

A következő héten Rebecca segített a lánynak iskolát keresni. Végül Harryt is ugyanabba a magán intézetbe íratták be, ahová Eliot járni fog. A fiú kiváló eredménnyel írta meg a felvételi tesztet, ami egyértelműen azt igazolta, hogy helyén van az esze.

Amikor Esme beszámolt az igazgatónak pénzügyi nehézségeiről, az úgy vélte, hogy Harry a következő évben biztosan, hozzájuthat egy komolyabb ösztöndíjhoz, amely fedezni fogja majd a költségeket. Így hát csak az első évhez hiányzott a pénz, ám ez a gond rögtön megoldódik, ha Jack az előleg második részletét is kifizeti.

A férfit csak nagyon ritkán látta. Jack hol a tengerentúlon, hol pedig Londonban időzött, s ha itthon volt, akkor is a tetőtéri irodájában dolgozott többnyire.

Amikor találkoztak, mindig nagyon udvariasak voltak egymással. Esmének tetszett ez a hűvös távolságtartás, ennek ellenére még mindig vágyott rá, hogy a férfi átölelje. Jack azonban semmi jelét sem mutatta annak, hogy ő is ugyanígy érezne.

Akkor hát helyesen tette, hogy lezárta ezt a kapcsolatot, vagy esetleg mégsem?

Amikor az ebédlő és a szalon már majdnem készen volt, Jack megkérte a lányt, hogy nézze meg, és tegyen javaslatot a hálószoba berendezésére.

− Ugye elvállalod a további munkát is?

− Igen, köszönöm,

− Akkor mihamarabb várom a vázlatokat.

Esme bólintott, és azt gondolva, hogy ezzel végeztek is, gyorsan elbúcsúzott. Félúton az ajtó felé azonban Jack utána szólt:

− Mielőtt elfelejteném… Felhívott a nővéred.

− Arabella?

− Igen. Újra Angliában van.

− Tudom.

− Nem is említetted.

A lánynak fogalma sem volt, miért kellett volna erről éppen Jacknek beszámolnia.

− Mindegy – folytatta a férfi. – Valamikor a héten el akar majd jönni.

− Aha – felelte Esme nem valami lelkesen. A férfi csodálkozva pillantott rá.

− Ha esetleg gondod lenne az elszállásolással – ajánlotta fel –, Harry nálam is ellakhat addig.

− Tessék? – Esme egy pillanatig nem is értette, hogy a másik mire gondol.

− Tudom, hogy a faház meglehetősen szűkös…

− Aha, szóval azt akarod mondani, hogy Arabella aludjon Harry szobájában?

− Persze – felelte a férfi csodálkozva.

− Rendben.

− De ha úgy gondolod, Harry aludhat a vendégházban is, Eliottal.

Esme bólintott, és némi gondolkodás után gyorsan hozzátette:

− Ez nagyon kedves tőled, köszönöm.

− Igazán semmiség – felelte Jack. – Szeretem, ha Harry a közelemben van.

Tény, hogy Harry is szeretett együtt lenni vele. Esme néha föl is tette magának a kérdést, hogy vajon kevésbé lenne-e bűntudata, ha apja és fia gyűlölnek egymást.

− Mindenesetre megígértem Arabellának, hogy majd visszahívod – folytatta a férfi. – Nyilván elvesztette a telefonszámodat.

De hát az nem lehet, ütött szöget ez a mondat a lány fejébe. Rosalind nagyon is jól tudja a számát. Sokkal valószínűbb, hogy Arabella Jacket akarta ezzel az ürüggyel fölhívni. Minderről persze egy szót sem szólt a férfinak.

Két nappal később aztán Arabella mégiscsak telefonált.

− Miért nem hívtál? Nem beszéltél Jackkel?

− Bocsánat, de egészen megfeledkeztem róla.

− Te jó ég! Te aztán semmit sem változtál – sóhajtott fel a nővére. – Még mindig olyan az eszed, mint a szita. De nem tesz semmit. Holnap reggel érkezem, és bízom benne, hogy gondoskodsz számomra egy pici helyről a házikódban.

− Harry szobája a rendelkezésedre áll – felelte Esme. – Ő addig majd Jacknél alszik.

− Igazán szerencsés – jegyezte meg Arabella. – Kérdezd meg tőle, nem akar-e cserélni velem!

− Úgy véled, Jack örülne, ha az ő vendége lennél?

− Ki tudja? Ne feledd, hogy hajdan milyen jóban voltunk! És most, hogy az egykori lovászfiúból internet milliomos lett… Mondd csak, még mindig olyan félénk?

Esme nem tudott uralkodni magán.

− Ha a pocakos, szemüveges és kopaszodó férfiakat kedveled, akkor biztosan nem fogsz csalódni.

− Ezt nem hiszem…

Lassan kényszeres hazudozó leszek, állapította meg magában Esme, és ravaszkásan elmosolyodott.

− De legalább gazdag – próbálta Arabella vigasztalni magát.

− Viszont egy cseppet sem ostoba…

− Mit akarsz ezzel mondani?

− Semmit. Egyszóval mikor érkezel?

− Úgy gondolom, valamikor délután. Ma este egy partira vagyok hivatalos, de nem maradok sokáig – felelte Arabella, és letette a kagylót.

Ezt nem fogom kibírni, gondolta Esme. Egyetlen reménye az volt, hogy a nővére időközben meghízott, és talán csúnyább is lett valamivel. De ez nem tűnt túlságosan valószínűnek.

9.

Arabella természetesen csak késő este érkezett meg, ráadásul két óriási bőrönddel.

Tulajdonképpen nem sokat változott. Mint ahogy korábban, most is neves divattervezők ruháit hordta, csak a haja lett világosabb, és valamelyest megnagyobbíttatta a melleit, amit Esme csak akkor vett észre, amikor a nővére levette a kabátját, és megvetően körülnézett a nappaliban.

− Legszívesebben fürödnék egyet. Remélem, van fürdőkádad…

− Természetesen, habár csak egy ónkád. De ha akarod, majd a kandalló elé állítom neked – válaszolta Esme.

Arabella rémült képet vágott.

− Csak vicc volt – nyugtatta meg a húga. – A fürdőszobát a folyosó végén találod.

− Nagyon humoros! Tulajdonképpen azt vártam, hogy az eltelt idő alatt megkomolyodsz kicsit. Na persze, neked mindig elég furcsa humorod volt, Midge. Azt hiszem, megyek, és rögtön le is fekszem – jelentette ki aztán, és ásított egyet. – A parti reggel négyig tartott.

− Rendben – felelte Esme, és elhatározta, hogy barátságos lesz. – Segítek felvinni a bőröndjeidet.

− Drága vagy. Én akkor megyek a fürdőbe – mondta Arabella, azzal el is indult egy kis sminktáskával a kezében. Esme pedig ott állt a hatalmas kofferekkel. De hát maga ajánlotta, hogy felviszi őket, így aztán nemigen panaszkodhatott.

Másnap reggel is igyekezett kitenni magáért, és az ágyba vitte Arabellának a reggelit. Nővére azonban éppen csak megköszönte, majd megjegyezte, hogy a kávé egészségtelen, a péksütemény pedig túl zsíros.

A lány délben különleges, kalóriaszegény salátát készített, és telefonon átszólt a kúriába Harrynek, hogy jöjjön ebédelni.

− Meglehetősen szűkszavú a fiú, nem igaz? – állapította meg Arabella, miután Harry az étkezés végeztével szinte azonnal eltűnt.

− Á, nem, csak szégyenlős egy kicsit.

− Nem mondhatni, hogy latinos vérmérsékletű lenne…

− Tessék?

− Nem hasonlít az apjára.

− Ó! – Persze, a mese az olasz apáról! – Nem, nem különösebben.

Arabella kétkedve nézett a húgára.

− Feltéve persze, ha az apja valóban egy titokzatos olasz, és nem valami világgá futott lovászfiú.

Esme elszámolt magában tízig, hogy megnyugodjon.

− De ez a kis félrelépés legalább nem állított teljesen holtvágányra – folytatta Arabella.

− Hogyan?

− Charles Bell Foxra gondolok.

− Csak barátok vagyunk.

− Akkor jobban is csipkedhetnéd magad – javasolta a nővére. – Ha jól emlékszem, Charles ugyan halálunalmas, de legalább gazdag.

Esmének egyre inkább nehezére esett az önként vállalt udvariasság.

− Mondd csak – faggatta tovább Arabella –, Jack véletlenül nincs otthon?

− Fogalmam sincs.

− Azt hiszem, teszek egy kis sétát a kúriához. Legalább megnézem, hogy fest az épület.

− Nem kellene inkább megvárnod, hogy meghívjanak?

− Biztos vagyok benne, hogy Jacknek semmi kifogása sem lesz az ellen, ha odamegyek, végtére szinte a családhoz tartozik.

A lány elképedt arccal nézett a nővérére, hiszen annak idején éppen ő gondoskodott róla, hogy a fiút kidobják.

Amikor aztán Arabella egy igéző kasmírkabátkában mégiscsak elindult, megpróbált beletemetkezni a munkájába, de hasztalan: folyton-folyvást csak a nővére és Jack járt az eszében. Egy szó, mint száz, szörnyen féltékeny volt, noha ezúttal teljesen fölöslegesen, ugyanis Arabella nemsokára visszajött. Elmondta, hogy a férfi nem volt otthon, de Rebecca megmutatta neki a házat.

Esmét meglepte ugyan, hogy Rebecca ilyen készséges volt, de nem tulajdonított a dolognak különösebb jelentőséget. Ennél fontosabbnak tartotta, hogy Jack és a nővére nem találkoztak. Egyébként arra gyanakodott, hogy Arabella látogatásának oka éppen a férfi, hiszen amióta ‘visszatért Amerikából, egyetlen lehetőséget sem hagyott ki, hogy régi barátaival tölthesse az estéket.

Másnap délben, amikor Harry bejelentette, hogy Jack újra otthon van, Arabella rögtön át is ment a kúriába. Nem sokkal később ragyogó arccal tért vissza. Elmesélte, hogy találkozott a férfival, aki meghívta őt vacsorára.

− Jobban néz ki, mint eddig bármikor – lelkendezett. – Rögtön rá kellett volna jönnöm, hogy tréfálsz. Egyébként megemlítettem neki, mit mondtál róla.

− Köszönöm – felelte Esme gúnyosan. – Még jó, hogy ő a megbízóm.

− Ne aggódj! – nyugtatta Arabella. – Úgy tűnt, meglehetősen szórakoztatja a dolog.

− Nagyszerű!

− Biztosan megbocsátja neked, ha megkérem rá – jelentette ki a nővére kegyesen.

− Ne fáraszd magad! – felelte Esme, de Arabella nem is figyelt rá.

− Valószínűleg még mindig én vagyok a gyenge pontja – állapította meg büszkén.

Akkor tényleg teljesen elment az esze, gondolta Esme magában. Vagy elfelejtette már, mit tettél vele?

− Úgy érzem, nekem sem lenne ellenemre feleleveníteni azt a régi szerelmet…

− Én pedig azt hittem, közönségesnek tartod – nézett a nővérére Esme.

− Ezt mondtam volna? – nevetett Arabella. – Hát igen, változnak az idők. Na, megyek, megfürdöm, és kifestem magam. Ja, majdnem elfelejtettem. Jack azt üzente, téged is szívesen lát. Jön egy építész is, gondolom, őt miattad hívta meg.

− Köszönöm, de én inkább itthon maradok – felelte dühös en a lány. – Hajat kell mosnom és dolgoznom is.

− Ez meglehetősen átlátszó kifogás. Majd inkább azt mondom, hogy fáj a fejed.

Esmének ez már teljesen mindegy volt, főleg, amikor Arabella egy mélyen kivágott estélyi ruhában jelent meg. Nővére távozása után a lánynak minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne kezdjen el zokogni.

Tíz perccel később Rebecca kopogott be hozzá.

− Tessék – nyomott a lány kezébe két apró tablettát meg egy vízzel telt poharat. – Úgy hallom, nagyon fáj a fejed.

− Én… igen… – Esme alig jutott szóhoz a csodálkozástól.

− Akkor nyeld le gyorsan! – javasolta a fiatalasszony. – Aztán keresünk neked valami csinos ruhát.

− Nézd, Rebecca – mondta a lány halkan –, nem akarok én most sehova se menni.

− Nem? Hát ez meglepő! – Rebecca letette a poharat meg a gyógyszert az asztalra, majd keményen megfogta Esme kezét. – Márpedig velem jössz. Nem fogom ölbe tett kézzel nézni, ahogy a nővéred, ez a ravasz kis dög, elhalássza Jacket az orrod elől.

− Miért gondolod, hogy az?

− Mert nem vagyok vak. Azonkívül más is pontosan így gondolja – felelte a fiatalasszony, miközben Esmét a szobája felé terelte. – Lássuk csak, milyen ruhát válasszunk? Talán valami sportosan elegánst. Az jól elütne a nővéred „mindent a kirakatba” stílusától.

− Rebecca, tudom, hogy segíteni akarsz, de nekem semmi kedvem ehhez a versengéshez.

− Attól félsz, hogy veszíteni fogsz?

− Igen…

− Akkor majd segítek neked. Ezeket vedd fel, utána rendbe hozom a hajadat, és kifestelek – mondta, letéve Esme elé az egyik ujjatlan, testre feszülő ruhát és a hozzá illő blézert.

− Jack nem fogja különösnek találni, hogy ilyen hamar jobban lettem? – kérdezte Esme útban az étterem felé.

− Mit gondolsz, ki küldött hozzád? – kacsintott rá a barátnője. – Jack nem hülye! Fejfájás, ugyan már! Valami jobbat is kitalálhattál volna.

− Akkor miért nem ő maga jött?

− Jönni akart – felelte az asszony. – De túl izgatottnak látszott, ezért lebeszéltem róla.

− Ó! Csak nem azért volt dühös, mert felborítottam az ültetési rendjét?

− Nem hinném – sóhajtott Rebecca. – De most bejössz velem, és ragyogni fogsz – parancsolt a lányra, amikor az étteremhez értek.

Az első ember, aki észrevette őket, természetesen Jack volt.

− Úgy látom, hatott az aszpirin – mosolygott Esmére.

− Igen, én is úgy érzem – felelte a lány.

− Figyelemre méltóan gyors a gyógyulásod – jegyezte meg élesen Arabella, aki, mint sejteni lehetett, Jack mellett foglalt helyet.

− Ülj ide mellém, Esme! – javasolta Sam. – Nem árt, ha Rebecca féltékeny lesz kicsit.

− Ó, Esme már elkelt – mondta Arabella, és tettetett jóakarattal mosolygott a húgára.

A lány meglepődött.

− Még nem meséltél nekik Charlesról, drágám? – nézett az asztalnál ülőkre Arabella, hosszan pihentetve Jacken a szemét. – Tudom, hogy a dolog még nem hivatalos, de anya annyira örül, hiszen Bell Foxék nagyon jó hírű család, generációk óta földbirtokosok. Szerintem persze ennek nincs különösebb jelentősége. – Az utolsó szavaknál megint jelentőségteljesen Jackre pillantott.

− Azt hiszem, ráérnek még a gratulációk – felelte Esme hidegen.

Rebecca fürkészve nézett rá, de aztán vállat vont, és az étlapot kezdte böngészni.

Esme valahogy átvészelte az étkezést, de közben végig az volt az érzése, hogy egy kilátástalan küzdelem kellős közepébe csöppent. Keveset beszélt, és gépiesen mosolygott, ha Sam, Rebecca vagy Tom, az építész megszólította. Ha valaki később megkérdezte volna tőle, mit evett vacsorára, valószínűleg nem tudta volna megmondani.

Amikor a társaság átköltözött a szalonba, ő kiment a mosdóba, hogy egy kicsit felfrissítse magát. Rebecca azonnal utána sietett.

− Mit csinálsz? – kérdezte az asszony dühösen. – Abban állapodtunk meg, hogy ragyogni fogsz, nem pedig téli álmot aludni! Különben meg ki az ördög az a Charles?

− Valaki, akivel hébe-hóba találkozni szoktam.

− Találkozni?

− Ha arra gondolsz, nem feküdtem le vele.

− Hozzá akarsz menni?

− Dehogyis – felelte Esme. – Nemrég szakítottunk.

− Akkor az asztalnál miért nem ezt mondtad?

− Semmi értelme nem lett volna, hiszen magad is láthattad, hogy Jack sokkal többet foglalkozott Arabellával, mint velem.

− Én csak azt látom, hogy a nővéred Jack nyakába akarja varrni magát, és ez nem éppen ugyanaz.

− Semmit sem értesz – sóhajtott a lány, majd elmesélte Rebeccának az egész történetet Jackről és Arabelláról.

− Rendben van, de az akkor volt, ez pedig most van. Komolyan azt hiszed, hogy Jacknek egy olyan nő kell, mint Arabella?

− Nem tudom – hajtotta le Esme a fejét.

− Én viszont pontosan tudom, hogy nem. Menjünk vissza, és most már ne viselkedj úgy, mint egy gyáva nyúl!

Amikor a szalonba értek, a társaság éppen italt rendelt. Rebecca rámutatott a székre Sam és Jack között, és Esme engedelmesen odaült.

Jack hosszan a lány szemébe nézett.

− Mit akarsz inni?

− Én egy bourbont kérek – szólt közbe Rebecca.

Miért is ne? Legalább hangulatba hoz, gondolta Esme.

− Én meg egy gin-tonikot.

A férfi megrendelte az italokat, majd ismét Esméhez fordult.

− Hogy érzed magad? Igazán elmúlt a fejfájásod?

− Igen, köszönöm – felelte, és érezte, hogy Rebeccának igaza van: ő tényleg egy gyáva nyúl, aki ráadásul unalmas is.

Jack várakozóan nézett rá, de neki semmi sem jutott az eszébe, amivel „ragyogni” tudott volna. Aztán már késő volt, mert Arabella ismét akcióba lendült.

A második pohár után már valamennyire megoldódott a nyelve, de akkor is csak Sammel és Tommal beszélgetett.

Úgy tűnt, Jacket egyáltalán nem zavarja, hogy Arabella nyíltan flörtöl vele. Esmének el kellett ismernie, hogy a nővére igazán ért hozzá, miképpen kerüljön a középpontba.

Még Rebecca is nevetett Arabella illetlen megjegyzésein. Amikor azonban arról beszélt, hogy a gyerekek nemigen teszik gazdagabbá a nők életét, azonnal fölemelte a hangját.

− Nekem egészen más a véleményem. Eliot igenis gazdagabbá tette az életemet.

− Az lehet, de a legtöbb nő… – csóválta a fejét Arabella. – Itt van például a húgom. Az ő életét teljesen derékba törte a gyerek. Szerintem te is ugyanezt gondolod – nézett aztán várakozóan Esmére.

Néhány másodperc kínos hallgatás után Tom törte meg a csendet:

− Nem is tudtam, hogy van már gyereke – fordult a lányhoz.

− Van, Harrynek hívják.

− Biztosan látta már nálam – szólt közbe Jack.

− Hát persze, az a szőke fiú! – csapott a homlokára Tom. – Hány éves is a srác?

Esme most aztán nyakig benne volt a pácban, hiszen éppen ezt illetően mondta Jacknek a legnagyobb hazugságot. Azonkívül Harrynek közben születésnapja is volt, és Eliot biztosan elmondta a szüleinek, hogy hányadik.

− Tízéves, ugye? – kérdezte Arabella. – Májusban született, amikor én huszonegy éves voltam. Midge… azazhogy Esme nem is tudott eljönni a születésnapi bulira. Szegényt ugyanis elkergették a botrány miatt, de ő ennek ellenére megtartotta a gyereket, és valami szörnyű panelba költözött a tizedikre. Anya szörnyen mérges volt rá.

Esme mereven nézte a nővérét, majd Jackre pillantott, azt remélve, hogy a férfit nem érdekli a történet, és főleg, hogy nem kezd el utánaszámolni.

Néhány másodperc hallgatás után azonban Jack fölemelte a fejét.

− Na és kicsoda Harry apja? – kérdezte hangosan.

A levegő azonnal megfagyott.

− Állítólag valami olasz diák, de én nem nagyon hiszem – szólalt meg Arabella. – Na mi lesz, Midge, felfeded végre a titkot?

− Azt hiszem, te már éppen eleget felfedtél – biccentett Esme nővére túlságosan is merész dekoltázsa felé.

− Remek! – jegyezte meg Rebecca halkan.

De Jack nem hagyta magát megtéveszteni.

− Miért kell ebből olyan nagy titkot csinálni? – kérdezte.

− Egyáltalán nem csinálok belőle titkot – felelte a lány.

− Akkor hát ki az? – nézett rá átható pillantással a férfi.

Ebben a pillanatban Esmének az az érzése támadt, hogy Jack már mindent tud.

− Senki. Pontosabban olyasvalaki, aki egyáltalán nem fontos. És ha most megbocsátotok… – fogta meg a lánya retiküljét, felállt a székéről, és kiment a teremből.

Csak akkor kezdett elfutni, amikor az előcsarnokba ért, habár a körömcipő ebben igencsak akadályozta. A háta mögött valaki a nevét kiáltotta, de nem állt meg.

Jack kint érte utol, a legalsó lépcsőfokon.

− Hová akarsz menni?

− Természetesen haza – sziszegte a lány. – Taxi! – kiáltotta aztán, amikor meglátott egy világító táblával közeledő autót.

− Felejtsd el! – fogta meg a férfi a kezét, és olyan gyorsan húzta maga után, hogy a lány alig tudott lépést tartani vele.

− Hova cipelsz tulajdonképpen? – kérdezte Esme dühös en, miközben a férfi a hotel parkolója felé rángatta.

− A kocsimhoz – válaszolta Jack indulatosan. – Hazaviszlek.

− Inkább gyalog mennék. Különben is, mi lesz a többi vendégeddel?

− Rebecca meg Sam majd gondoskodik róluk – mondta Jack, és betuszkolta a lányt az autóba. – Ha nem akarod, hogy a dolgainkat mindenki szeme láttára intézzük, azt ajánlom, maradj szépen veszteg.

Esme látta, hogy a férfi ezúttal tényleg komolyan gondolja, amit mond, ezért aztán mozdulatlanul meglapult az ülésen.

− Tényleg azt hitted, csak úgy hagyom majd, hogy elmenj? – kérdezte Jack, majd beindította a motort, és nyaktörő tempóban, némán vezetett hazáig.

Esme egy pillanatig azt remélte, hogy innen már békében lehet, de amikor ki akart szállni, Jack nem engedte.

− Harry az én fiam, igaz?

− Csakugyan tudni akarod?

− Persze hogy tudni akarom – válaszolta a férfi mérgesen.

− Igen… – vett Esme egy nagy levegőt. Először azt hitte, Jack kételkedni fog, hiszen korábban azt mondta neki, hogy más fiúkkal is lefeküdt akkoriban.

− Az ördögbe is! – szólalt meg a férfi egy hosszú perc után, s a lány nem sok örömöt hallott ki a hangjából. Kiszállt az autóból, és elindult a faház felé, de Jack még az ajtónál utolérte. – Ne csináld ezt! Szerinted ennyivel el van intézve a dolog?

− Miért, akarsz még valamit mondani?

− Igen, méghozzá elég sok mindent – felelte Jack, és amint Esme kinyitotta az ajtót, ő is belépett utána az előszobába. – Elsőként mindjárt azt, hogy fel vagyok háborodva, amiért nem mondtad el nekem.

− Úgy érted, ott, a vendégeid előtt?

Jack összeszorította a száját.

− Úgy értem, miért nem szóltál nekem, hogy állapotos vagy?

− És mégis, hogyan? Amerikába kellett volna repülnöm, hogy megkeresselek?

− Írtam neked egy levelet, hogy ha gondod van, értesíts.

− Semmilyen levelet nem kaptam – csóválta a fejét Esme.

− Biztos vagyok benne, hogy anyád keze van a dologban.

− Miért tette volna, hiszen nem is tudott rólunk?

− Talán féltette tőlem a másik lányát is – töprengett Jack.

− Ez könnyen meglehet.

− És ha megkaptad volna a levelet, akkor válaszoltál volna?

− Nem vagyok benne biztos – felelte a lány őszintén. – Hosszú ideig tartott, amíg legalább önmagammal tisztázni tudtam a dolgot, Aztán pedig anyám megtette a szükséges lépéseket az örökbefogadáshoz.

− Amibe te nem egyeztél bele – fűzte hozzá a férfi, majd az ablakhoz sétált, és a távolba meredt. – Nem tudom elhinni. Harry az én fiam… a mi fiunk!

Az én fiam, csak az enyém, mondta volna a lány még néhány hónappal ezelőtt. Többé azonban már nem így gondolta, és most azon töprengett, hogy Jack tényleg örül-e.

− Miért nem mondtad el rögtön, amikor visszajöttem? – kérdezte a férfi.

− Mert fogalmam sem volt, hogyan reagálnál rá. Nem olyannak látszottál, akinek minden vágya az, hogy apa legyen.

− Honnan tudod, hogy mire vágyom? Megkérdezted valaha is?

− Nem értem, miért vagy ilyen dühös. Igyekeztem, hogy Harry mindent megkapjon, amit csak lehet.

− Az ördögöt! – kiáltotta Jack. – Akkor azonnal elfogadtad volna az ösztöndíjjal kapcsolatos ajánlatomat. Végül is csak azt tettem, amit minden apa megtett volna. Ettől még megőrizhetted volna a fene nagy titkodat.

− De hiszen bármikor átmehetett hozzád…

− Ezt most meg kellene köszönnöm? – kérdezte a férfi megvetően. – Egyébként pedig el akartál költözni, ha jól emlékszem. Akkor hogyan találkozhattam volna Harry-vel?

− Egyáltalán nem ezért akartam elköltözni!

− Hanem miért?

Esme hevesen megrázta a fejét. Most semmiképpen sem akarta kitárgyalni amúgy is meglehetősen ellentmondásos érzéseit.

− Na persze a Hamilton lányok már csak ilyen maguknak valók – mondta Jack furcsa lassúsággal ejtve a szavakat.

− Ne hasonlíts engem Arabellához! Én nem vezettelek az orrodnál fogva, és nem törtem össze a szívedet.

− Micsodát? – nézett a lányra csodálkozva a férfi. – Te tényleg komolyan gondolod, amit mondasz?

− Jó, akkor a büszkeségedet sértette meg – helyesbített Esme.

− Ez már közelebb áll a valósághoz. Úgy látom, ideje elmondanom, mi is történt akkor valójában.

− Nem hiszem, hogy hallani akarom.

− Márpedig végig fogsz hallgatni – felelte a férfi keményen. – Nem feküdtem le Arabellával azon a nyáron, noha bőven lett volna rá lehetőségem.

− Nem érdekel! – igyekezett a lány Jacket túlharsogni, ám az rendületlenül folytatta tovább:

− Soha nem képzeltem azt, hogy Arabella igazán akar valamit tőlem. Egyszerűen unatkozott. De talán még ennek ellenére is kísértésbe estem volna, ha a nővéred nem a szomszédban lakik.

− Madárnak nézel? Arabella minden férfit meg tudott magának szerezni, akit csak akart.

− Hát pontosan ez az! Ő is így gondolta – nevetett fel Jack. – Éppen az dühítette, hogy nem érdeklődöm iránta. Így aztán elkezdett rám panaszkodni az anyátoknak. A történet végét már ismered.

Esme még mindig kételkedett benne, hogy ez lenne a teljes igazság.

− Azt akarod mondani, hogy anyám azért dobott ki, mert nem akartál lefeküdni a nővéremmel?

− Nem egészen. Szerintem Rosalind csak Arabella változatát ismerte, hogy tudniillik nem hagyom őt békén, a szerelmemmel üldözöm. Anyád valószínűleg nem igazán tudta, milyen is valójában az ő drágalátos nagylánya. De te, Esme, tudtad, sőt meg is próbáltál figyelmeztetni.

− Amin te aztán jó nagyot mulattál…

− Úgy bizony! Mert ha rád hallgatok, a nővéredet bottal kellett volna elkergetnem.

A lány csak a fejét ingatta.

− Miért olyan nehéz hinned nekem? Engem mindig csak egyetlen Hamilton lány érdekelt, és az semmiképp sem Arabella volt…

− Ezt ne mondd! – kiáltotta Esme. – Hiszen mindketten tudjuk, csak a véletlenen múlott, hogy utánad mentem.

− Te jó ég! – túrt bele a férfi kétségbeesetten a hajába. – Miért értékeled le magad ennyire? Én téged mindig szerettelek, mint ahogy azon az éjszakán is, amelyet talán nem kellett volna együtt töltenünk… Azért, mert még olyan fiatal voltál, én pedig hozzád képest sokkal idősebb. És légy őszinte, kérlek! Ugye még tapasztalatlan voltál azon a téren?

− Igen…

− Ezt legbelül én is éreztem – ismerte el Jack. – De kényelmesebb volt azt hinni, hogy már másokkal is lefeküdtél. Tudom, ez nem igazán lesz vigasz a számodra, de mindig is szégyelltem magam e miatt az éjszaka miatt.

− Igazad van, tényleg nem vigasztal…

− Sajnos, ezen már nem tudok változtatni. De azt legalább elhiszed, amit Arabelláról mondtam?

Esme azonban erre nem válaszolt.

− Szóval nem tudod elképzelni, hogy téged mindig sokkal jobban szerettelek – sóhajtott a férfi. – Jó, akkor be fogom bizonyítani. Hol a hálószoba?

− Micsoda?

− A hálószoba… Fönt van vagy lent?

− Én… Mit művelsz? – kérdezte rémülten a lány, mert Jack hirtelen megfogta a kezét, és húzni kezdte maga után.

− Amit mondtam – lökte be a férfi a legközelebbi ajtót. – Ha nem hiszed el, hogy szeretlek, akkor bebizonyítom. Lekapcsoljuk a lámpát, vagy sem?

− De hát… – dadogta Esme elképedten – ezt mégsem tehetjük…

− Miért nem? – lehelt bele Jack forrón a fülébe.

− Mert… mert… – kapkodott levegő után a lány. – Azért, mert Arabella nemsokára megérkezik.

− Valóban? – simogatta meg az arcát a férfi.

− És én így nem tudok…

− Dehogynem – hajolt rá Jack a lány szájára, és Esme ajkai lassan szétnyíltak. – Látod, kicsim? Nem is olyan nehéz.

− És most gyűlölsz Harry miatt?

− Miért gyűlölnélek, hiszen egy csodálatos fiúval ajándékoztál meg.

Esmének minden haragja elszállt, és tovább már nem tudott ellenállni. Így aztán, amikor a férfi gyengéd hangon azt mormolta, hogy „miért nem fogunk hozzá a másodikhoz?”, a lánynak már minden mindegy volt. Elernyedve hagyta, hogy Jack az ágyhoz vigye, és a matracra fektesse.

A férfi levetette a zakóját, a székre dobta, majd kissé remegő ujjakkal kigombolta az ingét is. Ezután lefeküdt Esme mellé, akit a szűrt fényben talán még gyönyörűbbnek látott, mint amilyennek ma este vagy eddig bármikor.

Amikor pedig a lány megnedvesítette a száját, ujját finoman végighúzta rajta, majd fölébe hajolt, és lágyan megcsókolta. Esme készségesen nyitotta szét az ajkait, és kezét Jack fedetlen mellkasára tette. Először a férfi vállát kezdte simogatni, majd keze lassan kedvese derekára csúszott, hogy segítsen neki megszabadulni az ingétől.

Jack hanyatt fordult, magára emelte őt, és úgy csókolta tovább, hogy Esme észre sem vette, mikor húzta le a cipzárját, csak azt érezte, ahogy a ruhát lefejti róla.

Imádta ezeket a kezeket, amelyek olyan finoman simogatták a mellét, majd később az egész testét is, míg végül megpihentek combja bársonyos, belső oldalán. Ez a pihenő azonban nem tartott sokáig, mert a férfi ujjai újra megmozdultak, és elindultak arra az útra, amely a legnagyobb kéj forrásáig ért. Esme lecsúszott Jack mellkasáról, s amikor egész testében reszketve, boldogan és önfeledten széttárta combjait, a férfi sem bírt már uralkodni magán, hevesen lerángatta maradék ruháit, és mélyen a lány testébe hatolt.

Lassan, fokozatosan kezdtek el mozogni, majd Esme lábaival átkulcsolta a férfi csípőjét, úgy igyekezett fokozni az iramot. Nagyon kívánták egymást, szorosan egymásba fonódtak, és végül együtt jutottak el a csúcspontra is.

Szavakra nem volt szükség, csak csókokra és simogatásra, s egyikük sem tudta már elképzelni, hogy valaha is a másik nélkül éljen.

*

Egyszer csak megszólalt a csengő.

− Ne törődj vele! – dünnyögte Jack, de amikor egy idő után már folyamatossá vált a berregés, a lány kénytelen-kelletlen kikászálódott az ágyból.

− Ki kell nyitnom – mondta, és felvette a fürdőköntösét. – Ugye itt maradsz? – kérdezte, mert semmiképpen sem akarta, hogy Arabella ilyen helyzetben találkozzon a férfival.

Jack rámosolygott, amit Esme beleegyezésnek vélt. Kiment hát a szobából, és becsukta maga mögött az ajtót.

− Nyisd ki, Esme! Tudom, hogy odabent vagy – hallotta a lépcsőn nővére izgatott hangját.

Alighogy elfordította a zárban a kulcsot, Arabella már be is viharzott az előszobába.

− Ez jellemző rád – mondta, amikor meglátta, hogy mi van a húgán. – Ha valami gondod van, rögtön lefekszel aludni. Jack már elment?

− Igen…

− És miért hagyta itt a kocsiját?

A lány erről teljesen megfeledkezett.

− Nem sikerült újraindítania a motort.

− Felteszem, rögtön haza is ment, miután kirakott – folytatta Arabella a hálószobába menet. – Képzeld, Rebecca valósággal rám akaszkodott. Még egy órán át locsogott a szállodában. Amikor pedig hazafelé jöttünk, elnézte az utat!

Ebben a pillanatban kinyílt mögöttük az ajtó. Egyszerre fordultak hátra és látták meg Jacket, aki ugyan fel volt öltözve, de az inge nyitva maradt. A helyzet egyértelmű volt.

− Nézzenek csak oda, úgy látom, mégsem egyedül töltötted az ágyban az időt! – kiáltotta Arabella elkerekedett szemmel.

− Mégpedig remélem, nagyon kellemesen – mondta a férfi nyugodtan. – Ugyanis éppen szeretkeztünk.

Esme zavarba jött, de a nővére hamar feltalálta magát.

− Ezek szerint mégiscsak sikerült kipréselned néhány könnycseppet, amiért ennyire megsajnáltak – fordult a húgához. – De ugye nem hiszed, hogy Jack komolyan gondolja veled ezt a dolgot?

Jack átkarolta a lányt, és szorosan magához húzta.

− Imádom Esmét, mindig is őt szerettem – nézett gyöngéden a lányra, olyan gyöngéden, hogy az majdnem elhitte neki. De csak majdnem.

Arabellának szintén kétségei voltak.

− De hiszen észre sem vetted, amikor fiatalabb volt!

− Nem? – nézett Jack kérdően Esmére, majd amikor a lány alig észrevehetően biccentett egyet, újra Arabellához fordult: − És mit gondolsz, Harry hogyan fogant?

− Harry…?

− Úgy bizony! A fiam.

− Igen, ez így van, Harry Jack fia – erősítette meg Esme is.

− Te aztán megéred a pénzed! – meredt Arabella a férfira. – Egész nyáron azt állítottad, hogy nem akarsz egy futó kalandba belemenni. Erre lefeküdtél a húgommal!

Ezek szerint valóban nem történt köztük semmi, gondolta Esme megkönnyebbülten.

− És most mi lesz, csak nem akarod őt feleségül venni? Mert ha nem haragszol, ezt azért nem hiszem.

Ezt Esme sem hitte, és a férfi nem is utalt soha ilyesmire. Nyilván most azért beszélt így, hogy felbosszantsa Arabellát.

− Csak szórakoztunk – mondta a lány, és úgy tett, mint aki nagyon elfáradt. – És most, ha megbocsátotok, felmegyek a szobámba.

Ezen az éjszakán tehát másodszor is megfutamodott. Becsukta maga mögött az ajtót, és bánatosan nézte a szétdúlt ágyat.

Talán sajnálnia kellett volna, ami történt, de nem tette. Jacknek sikerült elérnie, hogy ismét úgy érezte: él. Most tényleg úgy tűnt fel neki, átaludta a fél életét, amiképpen az is világossá vált előtte, hogy az ő számára csakis Jack az igazi. Ez a felismerés azonban megijesztette. Sehogy sem tudta elhinni, hogy a férfi is ugyanígy érez.

Amikor Jack belépett a szobába, Esme még mindig a karosszékben ült.

− A nővéred lefeküdt aludni.

− Akkor jó…

− Van egy utazótáskád?

− Igen, a szekrény tetején. Miért?

− Költözz át hozzám, a kúriába – nyitotta szét a táskát a férfi.

Átmenetileg vagy örökre? – akarta kérdezni a lány, de Jack megelőzte:

− Nem jó neked, ha együtt vagy Arabellával, és én sem akarom, hogy tovább gyilkoljon, még ha holnap el is utazik.

Tehát csak átmenetileg…

− Nem is tudom – mondta elmélázva, pedig valóban semmi kedve sem volt egy újabb jelenethez.

− Jó, amíg gondolkodsz, addig én összepakolok – felelte a férfi, és elkezdte kirámolni a lány fehérneműjét a fiókból.

− Nem lenne szerencsés, ha Harry meglátna nálad, és esetleg rossz következtetésre jutna…

Jack behúzta a táska cipzárját.

− Miféle rossz következtetésre?

A lány megvonta a vállát, de nem válaszolt.

− Megvárjalak a folyosón, amíg felöltözöl? – kérdezte vidáman a férfi.

− Ó, dehogy – felelte Esme, és gyorsan magára kapta a ruháját.

− Álmaim asszonya – jegyezte meg Jack tárgyilagosan. – Kevesebb, mint egy perc alatt át tud öltözni.

Rámosolygott a lányra, aki boldogan viszonozta a mosolyt. Hány éve vágyott már arra, hogy ő legyen a férfi álmainak asszonya, és nem csak egy kis fruska Jack mellett, akit a fiú talán egyszer majd észrevesz!

Kéz a kézben sétáltak a kúria felé. Az istállóból átépített vendégházból világosság szűrődött ki, tehát Rebecca és Sam még nem aludtak. A fiuk szobájában azonban már sötét volt.

− Harry miatt pedig… – kezdte Esme.

− Beszéljünk erről inkább odabent! – szakította félbe Jack, és kinyitotta az ajtót.

A lány azt hitte, hogy egy tea mellett fognak beszélgetni, de a férfi rögtön elindult vele felfelé, és odavezette a régi szobájához.

− Szerintem itt otthon fogod érezni magad.

− Köszönöm. – A lány már azt hitte, hogy… De nyilván túl sokat kívánt.

Jack az ágyra tette a táskát.

− Adjunk Harrynek egy kis időt!

− Mihez?

− Hozzád és hozzám – nézett rá Jack. – Az esküvőnkhöz…

A lány annyira elképedt, hogy majdnem elnevette magát.

− Persze csak akkor, ha te is akarod.

− Vegyem ezt akkor leánykérésnek?

Jack bólintott.

− Nincs ugyan nálam gyűrű, de ha kívánod, térden állva kérem meg a kezed.

− Jobb, ha nem…

− Ne térdeljek le, vagy nem akarsz hozzám jönni?

− És még mondja valaki, hogy ma már nincsenek úriemberek! – tért ki Esme a válasz elől.

− Nem értem…

− Úriember vagy, nyilván azért akarsz elvenni. Azt akarod, hogy tisztességes nőnek tartsanak, és Harryt a nevedre vehessed.

Jack hangosan felnevetett. El sem tudta képzelni, hogy a lány ilyen képtelenségeket találjon ki. Magához húzta, és megcsókolta.

− És az nem lehetséges, hogy egyszerűen csak szeretlek, és minden este melletted akarok elaludni? – kérdezte mélyen a lány szemébe nézve. – Ami pedig Harryt illeti, semmire sincs szüksége ahhoz, hogy nagyszerű srác legyen. Te vagy az, Esme, akinek a nevem akarom adni. Ezt tudnod kell.

− Esme Doyle – kuncogott a lány bizonytalanul.

− Úgy érted…? – nézett rá Jack izgatottan.

Esme bólintott.

− Hozzám jössz feleségül?

A lány most már valamivel lelkesebben bólintott, de a férfi nem érte be ennyivel.

− Mondd ki!

− Szeretlek. Annyira szeretlek, hogy szinte fáj. Ezt akartad hallani?

Jack arcán boldogság áradt szét.

− Igen, ezt akartam már hónapok óta hallani tőled – mondta. – De mindig elküldtél a pokolba.

− Féltem – mentegetőzött a lány. – Azt hittem… De most már mindegy.

− Soha nem akartam neked fájdalmat okozni. Mindent jóvá fogok tenni, Esme, még ha életem végéig tart is.

− Szeress engem, másra nincs szükség. Szeress engem, amíg csak élünk!

− Örökké, és még egy napig – ígérte Jack, és boldogan szorította magához Esme kezét.

Lynne Graham

Bosszú helyett

1. FEJEZET

Leone Andracehi hátradőlt kényelmes borszékében, és szemügyre vette a nőt, akit a bosszúja eszközéül választott.

A zsúfolt terem másik oldalán Melissa vagy – ahogy mindenki nevezte – Misty Carlton éppen utasításokat osztogatott az alkalmazottainak, akik könnyű, hideg ételekkel és üdítőkkel kínálgatták a Brewsters dolgozóit.

Misty rézvörös haját gyakorlatiasan feltűzve viselte. Szürke kosztümöt, lapos sarkú cipőt hordott, sápadt arca sminktelen volt. Nyilván hozzáértő, komoly fiatal nő benyomását akarta kelteni, és nem kívánta felhívni a figyelmet magára. A taktikája bevált, mert Leone még egyetlen alkalmazottját sem kapta rajta, hogy megpróbált volna kikezdeni vele.

Hát minden férfi vak itt, őt kivéve? Csak ő látta az ezüstszürke szempárban csillogó ígéretet, a telt, piros ajkak érzéki teltségét? Ez a nő megfelelően felöltözve káprázatosan festene! Ráadásul Misty finom, szinte áttetsző arcbőre valami varázslatos, éteri jelleget kölcsönzött a lényének, ami nagyon izgató volt.

Leone a képzeletében selyem alsóneműbe öltöztette karcsú alakját, pókháló-vékony harisnyába és tűsarkú cipőbe bújtatta formás lábát.

Misty nő létére magas volt, de ő magasabb volt nála, vagyis mellette nem kellene a nőnek lapos sarkú cipőt hordania.

A férfi enyhe öngúnnyal gondolt arra, hogy a fantáziálásában csak a fehérneműig jutott el, pedig természetesen nem csak azt fog választani a lánynak. De hát ízig-vérig szicíliai volt, és minden szicíliai értékeli a női szépséget.

Néhány héten belül Misty Carlton London legismertebb asszonyai közé fog tartozni, állandó pletykatéma lesz, üldözik majd a lesifotósok, és botránylapok újságírói kutatnak a múltjában. Ő pedig gondoskodott róla, hogy találjanak is valamit…

Hat hónappal ezelőtt bukkant rá a lányra, és akkor eszelte ki azt is, hogyan kerítse a hatalmába.

Misty Carlton, bár erről ő maga nem tudott, Oliver Sargent törvénytelen gyermeke volt, a köztiszteletben álló, sima szavú politikusé, aki a hírnevét magasztos elveivel és erkölcsprédikációkkal alapozta meg. Oliver látszólag harmonikus családi életet élt, de valójában házasságtörő, képmutató alak volt, kamasz lányok aljas csábítója, aki inkább hagyta, hogy Battista Andracchi egyedül haljon meg a kocsija roncsaiban, mintsem hogy kihívja a mentőket, és ezzel megkockáztasson egy botrányt.

Leone sötét, finom metszésű arca elkomorodott. Noha már majdnem egy év eltelt a húga temetése óta, a szíve elfacsarodott, valahányszor eszébe jutott Battista halála. Az orvosok azt mondták, hogy ha előbb érkezik a segítség, Battista túlélhette volna a balesetet. A húga alig tizenkilenc éves volt, az államigazgatási karon tanult az egyetemen, és a múlt nyáron csatlakozott gyakornokként Sargent csapatához. A szó szoros értelmében rajongott a nála vagy huszonöt évvel idősebb, nős férfiért, aki a balesetkor olyan kegyetlenül a sorsára hagyta.

– Mr. Andracchi…

Leone meglepett pillantást vetett a mandulás süteményekre és krémesekre, amelyeket Misty kicsit remegő kézzel az orra elé tartott. Hagyományos szicíliai finomságok itt, Londonban? Ahogy felnézett a lányra, látta, hogy kékes árnyékok húzódnak gyönyörű szeme alatt. Misty nyilván ideges és kétségbeesett, mert fél, hogy elveszíti a cégét, amelyért olyan keményen megdolgozott. És ez az ő műve. A kezében tartja a sorsát, éppen úgy, ahogy tervezte.

– Nucatoli és pasta ciotti… Milyen kellemes meglepetés! Maga igazán elkényeztet – mormolta Leone. De ha azt hiszi, ilyen könnyen levehet a lábamról, téved, tette hozzá gondolatban. A szerződések odaítélésénél az ár, a hatékonyság és a megbízhatóság számít, és Misty az üzleti élet alapszabályait több téren is megszegte.

– Szeretek kísérletezni, ennyi az egész – motyogta Misty. A kulcscsontja alatt hevesen lüktetett egy ér, ami Leone figyelmét megint a lány selymes bőrére irányította.

– Hát nem így vagyunk ezzel mindannyian? – A férfi megkóstolt egy krémest, amely szinte szétomlott a szájában, míg Misty tovább álldogált mellette, tálcával a kezében, mint valami alázatos szolgálólány.

A férfi élvezte a helyzetet. Azt gondolta, Misty a szabadidejében talán hasznossá teheti majd magát a konyhájában. Úgy tűnt, nagyon igyekszik mások kedvében járni. Csak éppen túl idegesnek hatott. Valakinek figyelmeztetnie kellene, hogy ha ilyen nyíltan kimutatja az érzéseit, elriasztja a lehetséges ügyfeleket.

– Ez mennyei! – mondta Leone melegen,

Misty nagy, ezüstszürke szemében megkönnyebbülés és büszkeség csillant, s Leone fantáziája megint elszabadult. Elképzelte a lányt, amint meztelenül hever az ágyán egy forró, szicíliai délutánon, vörös hajzuhataga szétterül a párnákon, az ajka vágyakozva szétnyílik… Sajnos ebből az álomból sosem lesz valóság, emlékeztette magát, mert esze ágában sem volt lefektetni Oliver Sargent lányát.

Misty saját kezűleg töltötte ki a kávéját is. Vajon egykori szeretője, a rocksztár, szintén részesült ezekből az apró, nőies gesztusokból, amelyeknek nyilvánvaló célja, hogy még a legnyúlszívűbb hím is úgy érezze, képes lenne ezért a nőért az egész világgal szembeszállni?

Pedig Misty nem volt valami törékeny virágszál. Az aktája egészen meglepő részleteket tartalmazott. Lehet, hogy még csak huszonkét éves, de igen viharos volt az ifjúsága, ami talán felkeltette volna Leone szánalmát, ha nem tudja, hogy a lány ellopta egy idős hölgy összes megtakarított pénzét. Nem, e mögött a ködös, szép szempár mögött egy kőszívű kis bestia lapul, aki nem érdemel kíméletet.

Az alma nem esik messze a fájától, gondolta Leone megvetően, miközben megkóstolta a kávét, amelyet éppen az ízlése szerint édesítettek. Lehet, hogy Mistynek fogalma sincs az apja kilétéről, mégis hasonlít Sargentre. Mindketten gátlástalanul kihasználják az embereket, és tudják, hogyan fordítsanak egy helyzetet az előnyükre.

Misty nevelőszülőktől nevelőszülőkhöz került, de sehol sem volt sokáig maradása.

Egyszer eljegyezték, és a volt vőlegényének, egy gazdag földbirtokosnak az édesanyja, aki Mistyt számító, pénzsóvár teremtésnek tartotta, még ma is örült, hogy ez az eljegyzés felbomlott. Utána következett a rocksztár-szerető, egy tüskés hajú, szőke huligán, aki érthetetlen szövegeket üvöltött a mikrofonba, míg Misty vadul riszálta magát a színpad egyik oldalán. De ez a kapcsolat sem tartott sokáig.

– Válthatnék egy szót magával, Mr. Andracchi? – kérdezte Misty idegesen.

– Ez nem a megfelelő időpont – felelte Leone, és titkos elégedettséggel látta, hogy Misty elsápad.

Hadd főjön még egy kicsit a saját levében! – gondolta. Végül úgyis nyer majd az üzleten, nem is keveset, de ezen ő nem változtathatott. Misty Oliver Sargent gyenge pontja, és neki szüksége van rá, hogy azt a csirkefogót elintézze. A lány persze nem sejti majd, mire megy ki a játék, amíg túl késő nem lesz, de mindennek megvan az ára, és Misty a jelek szerint amúgy sem valami finom lélek. Finom lelkek nem fosztanak ki idős hölgyeket és pózolnak tovább a szerető nevelt gyermek szerepében.

Mihelyt a firkászok megszimatolják, hogy Misty Sargent törvénytélen lánya, az a képmutató erénycsősz búcsút mondhat a politikai pályafutásának. A felesége, aki sosem ajándékozta meg gyermekkel, valószínűleg szintén elfordul majd tőle, ám Leone-t ez már nem érdekelte. Tudta, hogy Oliver Sargent számára mi a legfontosabb: a hatalom, a befolyás és az őt imádó, körülajnározó női támogatók. A botrány örökre megfosztja majd a büszkeségétől, hatalmától és befolyásától. Kegyetlen büntetés lesz ez egy olyan embernek, aki magát nélkülözhetetlennek tartja, és megszokta, hogy csodálják. Az első csapást pedig követi majd a többi – a sajtó nem áll meg félúton. Fel fogják tárni az összes piszkos kis ügyét, a kétes pénzügyi tranzakcióit, a kapcsolatát különböző tisztességtelen üzletemberekkel.

Igen, Oliver Sargentnek befellegzett, de Leone nem érte be ennyivel, ő nemcsak egyszerűen bosszúra vágyott, hanem azt akarta, hogy az áldozata tudja meg, miért tette tönkre. Sargent máris ideges volt a társaságában, noha még nem gyanította, hogy Leone tudja, ő is Battistával volt a kocsiban a balesetkor.

Sajnos Leone semmit sem tudott volna rábizonyítani. A gazember ügyesen eltüntette a nyomait.

Leone tovább figyelte Mistyt, aki a mamája kiköpött mása volt. Ha nem téved, Oliver Sargent halálra rémül majd, mihelyt meglátja és meghallja a nevét…

Misty azon tűnődött, gyűlölt-e valaha is valakit annyira, mint Leone Andracchit.

A férfi úgy bocsátotta el, mint egy cselédet, és neki ezt le kellett nyelnie. Holnap lejár az ideiglenes szerződése a Brewsterszel, és még mindig nem tudja, hogy meg hosszabbítják-e egy évvel. Ha nem, a cégének vége.

Misty felsóhajtott, és elfordult, de bárhol is tartózkodott az ízléses, férfias légkörű helyiségben, tudatában volt Andracchi közelségének.

A férfi, egy valódi szicíliai iparmágnás, nemcsak mesés gazdagságáról, de csavaros eszéről és a kiszámíthatatlanságáról is híres volt. Úgy uralkodott a szobán a jelenlétével, mint egy nagy, fekete viharfelhő, amelyből bármikor halálos villám csaphat le. A saját munkatársai úgy vették körül, mint szűkölő kutyák. A szeméből próbálták kiolvasni a kívánságait, minden szavát lesték, és elsápadtak, ha összeráncolta a homlokát… Pedig Andracchi még csak harmincéves volt. Túl fiatal ahhoz, hogy ekkora hatalommal rendelkezzen, bármilyen briliáns elméjű üzletember!

Misty átkozta a sorsot, amely arra kényszerítette, hogy ez előtt a férfi előtt hajbókoljon. Mennyire élvezte a fickó, amikor ő megkínálta azokkal a süteménykülönlegességekkel! És szinte dorombolt elégedettségében, amikor megcukrozta az átkozott kávéját! Misty nem szokott mások előtt megalázkodni, és az önérzete most kemény ütéseket kapott.

Talán kicsit elvetette a sulykot az olasz finomságokkal, de mi vesztenivalója maradt? A nevelőanyja otthonát elárverezik, ha a Carlton Ételszállító szerződését nem sikerül meghosszabbítani, Birdie-ért pedig semmilyen áldozat nem túl nagy.

– Ez a Mr. Andracchi egyszerűen elbűvölő – fuvolázta Clarice, Misty barátnője és alkalmazottja, miközben összerakták és bepakolták a csészéket a dobozokba. – Valahányszor ránézek, úgy érzem magam, mintha a mennyországban lennék!

– Pszt! – Misty bosszúsan elpirult, hiszen egy pincérnő, aki epekedve bámulja a Nagyfőnököt, nem tesz jót egyetlen ételszállító cég hírnevének sem.

– Te is állandóan őt figyeled – védekezett Clarice, s kihívó csípőriszálással ellibegett.

Misty dühösen fintorgott. Clarice persze tévedett, de amikor egy férfi ennyire jóképű, egy ilyen tévedés érthető és megbocsátható. És ő valóban figyelte Leone-t – nem azért, mert érdeklődött iránta, hanem óvatosságból, és mert úgy érezte, a férfi is szemmel tartja őt, ami idegesítette, és zavarba hozta.

Már magában véve az is elég szokatlan volt, hogy egy ilyen nagymenő, mint az Andracchi Iparvállalatok elnök-vezérigazgatója, leereszkedett hozzá. Elvégre ő csak egy kis ételszállító cég vezetője volt, akivel a Brewsters, az Andracchi konszernt alkotó egyik vállalat próbaidős szerződést kötött, ráadásul a Brewsters székhelye nem is Londonban, hanem Norfolkban volt. Mégis, amikor Leone Andracchi látogatást tett a vállalatnál, személyesen fogadta őt, és bizony jól megizzasztotta.

Misty arca elsötétült az emlékre, de aztán megszidta magát, amiért még mindig neheztel a férfira. Azzal, hogy Andracchi – legnagyobb meglepetésére – elfogadta a pályázatát, és ideiglenes szerződést kötött vele, megadta neki élete nagy lehetőségét. Arról már nem tehetett, hogy ő mindent elszúrt.

– Mr. Andracchi igazi férfi – sóhajtott fel Clarice vágyakozva, ahogy megint elsuhant mellette. – Azok az izmok… az a zabolátlan, nyers férfierő! Az a szexi test… A pasas fantasztikus lehet az ágyban…

– Nagyon rossz a híre, ami a nőket illeti – sziszegte Misty. – És most ejtenéd végre a témát?

– Csak meg akartalak nevettetni – védekezett Clarice. – Ne vegyél mindig mindent olyan komolyan!

Misty azonnal megbánta a kifakadását Az idegesség nem mentség a gorombaságra, de még a legjobb barátnője sem sejtette, milyen rosszul áll a szénája. Ha nem hosszabbítják meg a szerződését, a banktól nem remélhet további támogatást, és még az alkalmazottait sem tudja kifizetni a hó végén, nem is beszélve a beszállítóiról. Elöntötte a szégyen. Hogyan kerülhetett ekkora pácba?

Ebben a pillanatban odalépett hozzá egy öltönyös, szőke fiatalember.

– Mr. Andracchi az irodájában várja önt, Miss Carlton. – Az arckifejezése arra vallott, hogy nem érti, a főnöke miért foglalkozik olyan apró-cseprő ügyekkel, mint az ételszállítás, pedig ezt Andracchi maga magyarázta meg négy hónappal ezelőtt.

– Az ebéd a szicíliaiak számára egy műalkotás, és azt akarom, hogy az itteni alkalmazottaim is részesüljenek ebből a tapasztalatból – jelentette ki. – Elegem van abból, hogy az emberek befalnak egy-egy szendvicset délben az íróasztaluknál. Hiszek abban, hogy a rendes étkezés serkentően hat a munkakedvre és a hatékonyságra.

Így aztán Misty mindennap könnyű ebédet szolgált fel az újonnan berendezett ebédlőben, és a délutáni értekezleteknél is ő gondoskodott a frissítőkről. Ez a jól jövedelmező munka forgott most kockán.

Misty kiment a mosdóba, és szemügyre vette magát. Rémesen nézett ki, mert a sok álmatlan éjszaka és az állandó idegeskedés rajta hagyták az arcán a bélyegüket. És ezt csakis saját magának köszönhette. Andracchi egy ötletére alapozva, amely talán csak múló szeszélynek bizonyul, túl nagy kockázatot vállalt.

Andracchi nem fogja meghosszabbítani a szerződését, ezt érezte a csontjaiban. Ez lesz a büntetése azért, hogy kölcsönt vett fel a banktól a cége fejlesztésére. Mit számít Mr. Mindenhatónak, ha ő csődbe megy? Bár valószínűleg élvezné, ha kegyelem mért könyörögne… Vajon meg tudná tenni… Birdie-ért? Képes lenne így megalázkodni ez előtt az arrogáns alak előtt?

A gondolatra is kirázta a hideg, de a másik lehetőség még kevésbé vonzotta. Flash habozás nélkül segítene rajta, de ezúttal megkérné az árát, és ez az ár a teste lenne. Misty remélte, hogy sosem fog ilyen mélyre süllyedni…

2. FEJEZET

Egy titkárnő, aki nyilván a Nagyfőnök egyhetes itt-tartózkodásának következményeként kicsit bajszoknak tűnt, kinyitotta előtte az ajtót, és Misty besétált a tágas irodába.

Igyekezett nyugodtnak és magabiztosnak hatni, bár a gyomra összeszorult, és tenyere nyirkos lett a feszültségtől. Csak ne nyújtson kezet a fickó! – imádkozott magában.

– Foglaljon helyet, Miss Carlton!

Leone Andracchi az ablaknál állt, amelyen beáradt a napfény. Éppen telefonon beszélt valakivel olaszul, olyan lágyan, ahogyan egy nőcsábász beszélhet a kedvesével.

Telefonszex, gondolta fensőbbséges kis fintorral Misty. De egyben igazat adott Clarice-nek: Andracchi dús, fekete hajával, amelyen megtörtek a napsugarak, klasszikus vonalú, arrogáns orrával, sötét szemöldökével, magasan fekvő pofacsontjával, erős állával, érzéki ajkával igazi férfiszépség. És a szeme… A szeme az egyik pillanatban szurokfekete volt, a másikban aranyként ragyogott… És a férfi tudta, hogyan fejezzen ki a tekintetével bármit, amihez másoknak szavak kellettek.

A nők persze imádták, és ha hinni lehet a pletykalapoknak, a viháncoló, bögyös kis szőkéket szerette. Milyen szánalmas! – gondolta Misty, aki úgy vélte, egy igazi férfi igazi nőt akar, olyat, akinek vág az esze, és aki képes helyre tenni őt. Mert ha valakinek szüksége lenne arra, hogy helyre tegyék, az Leone Andracchi!

Leone befejezte a beszélgetést, és lopva várakozó áldozatára sandított. Vajon mit jelenthet a lány gúnyos kis mosolya és ez a révedező, szinte önelégült tekintet?

Közben ráeszmélt, hogy Misty lélekben mérföldekre jár. Nyilván ő is azok közé tartozik, akik szeretnek elábrándozni, és ilyenkor megfeledkeznek a külvilágról.

Misty ismerte azt a régi bölcsességet, hogy ha a félelmetes embereket elképzeljük meztelenül, már nem lesznek olyan ijesztőek, de semmi kedve nem volt Leone Andracchit az elegáns öltönye nélkül elképzelni. A fantáziája azonban hirtelen elszabadult, és pajzán gondolatai úgy megdöbbentették, hogy egyszerre visszazökkent a valóságba.

– Örülök, hogy visszatért, Miss Carlton, bárhol is volt eddig – mormolta ironikusan Leone.

– Mr. Andracchi… – Misty, bár a szíve vadul zakatolt, felszegte az állát.

– Sajnálom, hogy megvárakoztattam. – Leone az íróasztalához sétált, és egy karosszékre mutatott.

Egyáltalán nem sajnálja, gondolta Misty égő arccal, ahogy óvatosan leült, ügyelve rá, hogy a szoknyája feljebb ne csússzon a combján. És ő miért nem ül le? – tűnődött. Miért támaszkodik az íróasztalának? Hogy a százkilencven centis magasságával megfélemlítse?

– Természetesen érdekli, ki kapja az új szerződést – kezdte Leone. – Nem vagyok köteles megosztani magával ezt az információt, ám tekintettel a magas színvonalra, amely az elmúlt két hónapban a munkáját jellemezte, úgy érzem, mégis el kell mondanom, miért utasítjuk vissza a pályázatát.

A lány gyomra görcsbe rándult, és a vér kifutott az arcából.

– Nem tartok igényt üres bókokra – motyogta, összekulcsolva a kezét az ölében. – Ha nem mi kaptuk a szerződést, mégsem lehetett olyan elégedett a szolgálatainkkal.

– Ez nem ilyen egyszerű – rázta meg a fejét Leone. – Maga túlköltekezett, és erősen kétséges, hogy a cége fizetőképes marad, és teljesíthet egy egyéves szerződést.

A lány szeme kitágult.

– Megkérdezhetem, honnan kapta ezt az információt?

– Megvannak a forrásaim.

– A forrásai tévednek. – Misty egyre nehezebben szedte a levegőt.

– Ne hazudjon nekem, erre nincs időm! – mordult rá Leone. – A forrásaim megbízhatóak, és az információim mindig pontosak. Tudom, hogy a bankja csak akkor hosszabbítja meg a kölcsönét, ha bemutatja az aláírt, lepecsételt egyéves szerződésünket.

– Ha valamelyik banktisztviselő szivárogtatott ki hamis értesüléseket a cégem életképességével kapcsolatban, hivatalos helyen panaszt fogok tenni! – közölte Misty harciasan. – Biztosíthatom, hogy ha újra szerződnek velem, semmi gond nem lesz a teljesítéssel.

– Imponáló a derűlátása, de maradjunk a tényéknél! Maga tehetséges és jó szervező, mégis nagy hibát követett el, amikor benyújtotta a pályázatát a próbaidős szerződésre, és olyan nevetségesen alacsony árat jelölt meg. Ez egy munkaigényes iparág, ahol nagy a fluktuáció, folyton emelkednek a biztosítási díjak, és folyamatosan eleget kell tenni a közegészségügyi előírásoknak, így pedig még a költségei is alig térültek meg!

– Akartam ezt a megbízást. Azért kértem olyan keveset a munkámért, mert azt reméltem, hogy a következő évben nagyobb nyereségem lesz. Annak idején azt mondta, hogy szívesen támogatja az új, helyi vállalkozásokat…

– Nem azokat, amelyeket olyan nő vezet, aki nem akarja elismerni, ha egy feladat meghaladja a képességeit. Hogy ülhet itt nyugodtan és vitázhat velem, amikor tudom, hogy még nem fizette ki az üzlethelyisége bérleti díját, sem a bankhitele kamatait, és a szép kis nyakáig adósságban úszik…

– A nyakamat, akár szép, akár nem, kérem, hagyja ki a játékból. – Misty felugrott, mert idegesítette, hogy a férfi föléje tornyosul.

Hogy mer Andracchi így beszélni vele? Épp elég baj, hogy a szerződést, amelybe minden reményét vetette, másnak adja, de hogy még sértegesse is, és kétségbe vonja az üzletasszonyi képességeit… Ez már mindennek a teteje!

– Azzal nem fog imponálni nekem, ha elveszti az önuralmát – közölte Leone, gúnyosan végigmérve a lányt.

Misty csípőre tett kézzel, berzenkedve bámult vissza rá, és a férfi majdnem elnevette magát. Lehet, hogy a lány százhetvenöt centi magas, de karcsú, mint a nádszál, szóval nem éppen ijesztő jelenség. A blöfföléshez sem ért, a szeme mindig elárulja a gondolatait. Tényleg azt hiszi, meggyőzheti őt arról, hogy nem áll az anyagi bukás szélén?

Misty szinte tajtékzott a dühtől. Szeretett volna behúzni egyet Andracchinak, hogy letörölje a fölényes mosolyt az arcáról, de türtőztette magát.

– Idehívott, közölte velem a rossz hírt, de feltétlenül szükséges személyeskednie? – kérdezte méltóságteljesen. – És miért akarnék imponálni magának?

Leone felhúzta a szemöldökét.

– Mert talán azzal a gondolattal játszom, hogy dobok magának egy mentőövet?

Misty hisztérikusan felnevetett. Hálás volt, hogy a férfi nem kényszerítette könyörgésre, hogy feldühítette, mert így legalább nem alázkodott meg előtte. Andracchi nyilván szeret játszani az emberekkel, állapította meg. Vagy csak a nőkkel?

– Ez lehetséges? – kérdezte, és a nyelve hegyével megnedvesítette kiszáradt alsó ajkát. Talán valami más munkát akar ajánlani neki Andracchi annak ellenére, hogy olyan rossz a véleménye az üzleti érzékéről?

A csend vibrálóvá vált. A férfi szeme a szájára szegeződött, amelyet Misty mindig túl szélesnek és teltnek talált. Nyilván Andracchi is észrevette, hogy aránytalanul nagy az arcához képest. A férfiak állítólag ötpercenként a szexre gondolnak, de Misty úgy vélte, egy olyan érzéki férfi, mint Leone Andracchi, öt másodpercig sem búja ki enélkül.

Ahogy tovább tanulmányozta a férfit, az ajka bizseregni kezdett, a melle megfeszült, a bimbói fájón megkeményedtek…

Hála istennek, a bő kosztümkabát elrejtette az áruló jeleket. Még csak az kellene, hogy a férfi rájöjjön, milyen hatással van rá! Amióta megismerkedtek, a hormonjai megbolondultak, de ez semmit sem jelentett. Túl sokszor megsebezték életében ahhoz, hogy megint közel engedjen magához egy férfit, és attól amúgy sem kell tartania, hogy Andracchi kikezd vele… A férfi valószínűleg a külsejük, nem a belső értékeik alapján ítéli meg a nőket, vagyis ő labdába sem rúghat nála.

– Minden lehetséges. Ezt még nem mondták magának?

De igen, Flash ugyanezt mondta, amikor megpróbálta az ágyába csalni. Próbáld ki, talán élvezni fogod! – biztatta. Finomabban is fogalmazhatott volna, de ha még egy-két hétig ostromolja, talán eléri a célját, és ő lefekszik vele – nem szerelemből, hanem hálából és szeretetből. Szerette Flasht, és mindig szeretni fogja, csak éppen nem úgy, ahogy a férfi akarta, ám olykor, gyenge pillanataiban mégis azt gondolta, hogy el kellett volna fogadnia az ajánlatát. Akkor egy csapásra megszűnt volna minden problémája.

– De igen. Ez a mottóm – dünnyögte anélkül, hogy a férfira nézett volna.

– Üljön vissza, Miss Carlton! – parancsolta a férfi, és Misty gépiesen engedelmeskedett. Mr. Mindenható talán mégis segíteni akar rajta, különben már rég kitette volna a szűrét. Lehet, hogy érdemes volt fenn maradnia az éjjel és megsütnie azokat a szicíliai édességeket? Az ilyen beképzelt férfiak szeretik, ha a kedvüket keresik.

– Lenne egy két hónapos megbízásom a maga számára – közölte Leone. – Ha elvállalja, megmentem a cégét, és gondoskodom róla, hogy legyen elég munkája. Mit gondol?

– Ez lenne a világ nyolcadik csodája – szellemeskedett Misty, ám rögtön megbánta elhamarkodott szavait, amikor Leone bosszús grimaszt vágott.

– Sajnálom – dünnyögte elvörösödve –, de ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen.

– Most már hajlandó elismerni, hogy a csőd szélén áll?

Misty idegesen fészkelődött.

– Mr. Andracchi…

– Amíg ezt el nem ismeri, nincs értelme folytatnunk a beszélgetést.

– A csőd szélén állok. – Andracchi rákényszerítette, hogy szembenézzen a helyzete reménytelenségével, és ez csak fokozta a férfi iránt érzett gyűlöletét.

– Köszönöm – bólintott Leone. – Ahogy az imént említettem, az ajánlatom nagyon előnyös lenne a maga számára. A munkának semmi köze nincs az ételszállításhoz, bár ha kedve kerekedne a szabadidejében szicíliai ételeket főzni, semmi kifogásom ellene.

– A munkának semmi köze az ételszállításhoz? Semmi?

Misty remélte, hogy megéri lenyelnie a férfi gúnyolódását.

– Először is ígérje meg, hogy amit mondok, köztünk marad.

Mivel az üzleti életben elengedhetetlenül fontos a feltétlen megbízhatóság, Misty kicsit sértőnek találta ezt a kérést.

– Természetesen számíthat a titoktartásomra – szögezte le. – Nem szoktam pletykálni.

– Szükségem van valakire, aki két hónapig úgy tesz, mintha a szeretőm lenne.

Misty türelmesen várta a csattanót.

– A hangsúly az úgy teszen van – folytatta Andracchi. – Nem szoktam zaklatni az alkalmazottaimat, és maga az lenne, mert alá kellene írnia egy szerződést, amelyben kötelezi magát, hogy addig játssza a szerepét, amíg igényt tartok a szolgálataira.

Misty felszisszent. Andracchi ezek szerint nem tréfál, de ugyan miért kérne meg egy vadidegen nőt, hogy adja ki magát a szeretőjének? A kis fekete notesze tele lehet női nevekkel… Nem egy tévészínésznővel jár mostanában? Valami Jassyvel, akinek fantasztikus domborulatait még a nők is megcsodálták?

– Attól félek, nem értem – mondta nagyon lassan és tagoltan. Arra gondolt, hogy Andracchi talán megtébolyodott, vagy túl sokat ivott, és a fejébe szállt az ital.

– Nem kell értenie. Az indokaim nem tartoznak magára. Tudom, hogy a nők utálják a rejtélyeket, de ebben az esetben fontos a diszkréció.

– De… miért éppen hozzám fordult? – puhatolódzott Misty, mire Leone arcát halvány mosoly lágyította meg.

Misty tudta magáról, hogy nem olyan nő, amilyenekkel Andracchi általában a nyilvánosság előtt mutatkozik, hiszen se nem szép, se nem híres, a büszkesége azonban nem engedte, hogy ezt a nyilvánvaló tényt fennhangon megfogalmazza.

– Ez valami tréfa? – kérdezte inkább.

– Nem, halálosan komolyan beszélek.

– De hát annyi nőt ismer! – hebegte a lány. – Miért épp rám esett a választása?

– Mert szívesebben veszek fel és rúgok ki aztán valakit, semmint hogy szívességet kérjek, és megbízzak egy nőben – vágta rá Leone. – Miért akar eltántorítani attól, hogy megmentsem a csődtől?

Misty tudta, hogy okosabb lenne, ha befogná a száját, de nem vehette fontolóra a férfi ajánlatát, amíg legalább részben nem ismeri az okait.

– Ez az egész ügy nagyon különös.

Leone vállat vont.

– Igen, az, de ne higgye, hogy könnyű dolga lesz! A szerepéhez illően kell majd viselkednie és öltöznie, hogy meggyőzze az embereket, szeretők vagyunk.

Misty arca lángba borult.

– Nem hiszem, hogy ez menni fog nekem.

– A megfelelő kellékek majd segítenek. És persze elvárom, hogy mindenben szót fogadjon. Vagyis ha azt mondom, ugorj, legfeljebb azt kérdezheti: milyen magasra?

Misty attól félt, ezen a téren is csalódást fog okozni.

– Szóval nem igazi szeretőt keres? – kérdezte, mert szerette volna tudni, hogy a férfi pontosan mit vár tőle.

– Tényleg azt gondolja, hogy olyan ember vagyok, akinek fizetnie kell a szexért?

Misty az ajkába harapott.

– Semmi értelme a személyeskedésnek, Mr. Andracchi. A magánélete nem tartozik rám, de a saját biztonságom igen.

– Talán azt hiszi, perverz hajlamaim vannak? – fortyant fel Leone.

– Honnan tudhatnám? Hiszen alig ismerem. Mindenesetre az ember nem találkozik mindennap olyan szicíliai iparmágnással, aki egy vagyont ígér neki azért, hogy eljátssza a szeretője szerepét!

– Az a szicíliai iparmágnás gyorsan elveszítheti az érdeklődését, ha továbbra is ilyen hangon beszél vele! – fenyegetődzött a férfi.

Misty eddig olyan mereven ült a széken, hogy a lába begörcsölt. Most felpattant, átvágott az irodán, aztán visszafordult a férfihoz.

– Csak azt mondja meg, miért engem választott.

– Mert maga nem engedheti meg magának, hogy visszatáncoljon, vagy megpróbáljon kedvezőbb feltételeket kicsikarni – felelte Leone.

Misty összerezzent. A férfi tudta, milyen kilátástalan a helyzete, és nem restellte emlékeztetni rá, talán épp a legjobbkor. Ha ezzel elkerülheti a csődöt és megmentheti Birdie otthonát, mérlegelnie kell az ajánlatát. De hogyan játssza el Leone szeretőjét? Ez a szerep egyáltalán nem neki való. Hogy lehet, hogy a férfi ezt nem látja?

– Nem lenne jó vége – mondta, inkább csak önmagának. – Mi olyanok vagyunk, mint a tűz és a víz. Nehezen tudnám megszokni az életstílusát, és nem hiszem, hogy bárkit képes lennék meggyőzni arról, hogy… szeretők vagyunk.

– Szerintem alábecsüli a képességeit – felelte Leone. A hangja most melegen és lágyan csengett, és Misty, mintha hipnotizálták volna, megbűvölten bámulta. Hogyan rendelkezhet egyetlen férfi ennyi vonzerővel? – futott át az agyán.

– Mondjon egyszerűen igent, írja alá a szerződést, és minden problémája megoldódik – unszolta Leone.

– Esélyen kötelezettségeket róna rám ez a munka? – kérdezte Misty, hogy időt nyerjen.

– Abban a lakásban kellene laknia, amelyet a rendelkezésére bocsátok, azokat a ruhákat kellene viselnie, amelyeket én veszek magának, és oda kellene mennie, ahová mondom, amikor mondom, minden kérdezősködés nélkül.

Szóval nem is színlelt szeretőt, hanem rabszolganőt keres, „beszélő szerszámot”, állapította meg Misty akasztófahumorral. De legalább azt nem kívánja, hogy együtt éljenek, tehát a színjáték csak a nyilvánosságnak szól. Talán ez is csak egy hirtelen szeszély, mint a Brewsters-alkalmazottak megebédeltetése. Vagy üzleti okok miatt van szüksége rá. Ez esetben amit vár tőle, mégiscsak egyfajta munka lenne, és az erénye aligha kerülne veszélybe, elmélkedett Misty, és elvörösödött. Nem, persze hogy nem, hiszen Leone nála sokkal szebb és jóval tapasztaltabb partnert is találhat… Ám bizonyos szempontból ő mégis eladná magát: pénzért lemondana a büszkeségéről és a függetlenségéről.

Nyomasztotta ez a gondolat, és kellemetlen ízt hagyott a szájában, de ekkor eszébe jutott Birdie és a cége. Büszkeségből nem lehet a béreket és számlákat fizetni!

– És maga mit nyújtana nekem? – suttogta, mert ezt feltétlenül tisztáznia kellett.

– Rendezem az adósságát talpra állítom a cégét, és a távolléte alatt fizetem az alkalmazottai bérét. Ha van még valami más kívánsága is, mondja meg! Kész vagyok egyezkedni.

Leone hideg tekintete és a hivatalos hangnem bántotta Mistyt. A férfi azt hiszi, megvásárolhatja őt, és sajnos joggal feltételezheti ezt.

– Este megfontolom az ajánlatát – ígérte meg lesütött szemmel.

– Mit kell itt megfontolni?

– Attól félek, nem mérte fel, mivel jár ez az… úgynevezett üzlet rám nézve.

A férfi összeráncolta a homlokát.

– Nem látok semmi problémát vagy érdekellentétet. Két hónapig csodás ruhákat hordhat, egy luxuslakásban lakhat és a felső tízezer kényelmes életét élheti.

– Maga mindezt nyílván nagyon csábítónak tartja, én viszont nem. – Misty ezzel az ajtóhoz indult.

– Mi mást kívánhatna még?

– Például… tiszteletet – szűrte a szavakat a lány a fogai közül.

– Azt ki kell érdemelni, és kétlem, hogy erre képes.

Azért mert olyan balszerencsés az üzleti életben, emberként is kevesebbet ér? Mistyt elnémította a felháborodás. Szóval Leone csak a sikeres, gazdag, jó származású embereket tiszteli?

– Nem kellett volna ezt mondanom. Sajnálom – dörmögte a férfi.

Misty már odaért az ajtóhoz, de ekkor megfordult. Nem hitte, hogy Leone sajnálkozása őszinte. A férfi csak megijedt, hogy túlfeszítette a húrt, ezért próbálkozik most más taktikával.

– Megtakaríthatja a bocsánatkérést, Mr. Andracchi. Maga öntelt, gőgös, cinikus és kíméletlen. Megújíthatta volna a szerződésemet, mert tudja, hogy agyondolgoztam volna magam, hogy teljesítsem, amit vállalok. Ehelyett visszaél a helyzetemmel, hogy nyomást gyakoroljon rám. Nincs lelkiismerete; azt sem tudja, mi fán terem az együttérzés. Ugyan miért csodálkoznék azon, ha sérteget?

A férfi kővé meredten állt, szeme ellenségesen villogott.

– Nem kellett volna ezt mondanom. Sajnálom – vetette oda Misty, tökéletesen utánozva a hanghordozását, és kivonult az irodából.

Misty, hogy kicsit kiengedje a gőzt, nem lifttel ment le, hanem a lépcsőn. Közben azon meditált, hogy talán mégsem volt okos dolog Leone Andracchival ujjat húznia. Mintha beleharapott volna a kézbe, amely fel akarta segíteni… Hogy lehetett ilyen bolond?

Az pedig egyenesen üldözési mániára vall, hogy megvádolta a férfit, csak azért nem adta neki a szerződést, mert így akart nagyobb nyomást gyakorolni rá. Andracchi valószínűleg azért fordult hozzá, mert egy másik nő visszautasította az ajánlatát.

Szóval színlelje, hogy a szeretője? Miért? Miben sántikál a férfi? Valami haszna csak származna a színjátékból. Ha a komédiázásáért cserébe megmentené a cégét, és annyi pénzt ráköltene.

Misty közben leért a földszintre, és a kijárathoz indult, ám váratlanul megtorpant. Újra maga előtt látta a férfi markáns, kifürkészhetetlen arcát.

Andracchi nem az az ember, akit könnyű kiismerni. Elfogadni az ajánlatát könnyelműség, sőt talán őrültség, neki mégis ez az utolsó reménye. Ezen az üzleten rengeteget nyerne. A cége megmenekülne, az alkalmazottai megkapnák a fizetésüket, és ő törleszthetné Birdie jelzálogkölcsönét. Ugyan mit számít két hónap az életéből, mindezzel összevetve? A luxuslakás és -ruhatár nem érdekelte, de az, hogy annyi emberen segíthet…

Ezúttal a liftet használta, hogy gyorsan felérjen. Szeretett volna észrevétlenül visszalopózni Leone irodájába, de mintha üldözte volna a balszerencse: a férfi a folyosón beszélgetett két munkatársával.

Misty úgy három méterre a kis csoporttól lecövekelt. Sejtette, hogy Leone szándékosan nézi levegőnek. Ráadásul a férfi olyan dühítően fesztelenül állt ott, zsebre dugott kézzel, félrehajtott fejjel.

Végül, mintegy véletlenül, feléje fordult, és kérdőn felvonta a szemöldökét.

– A válasz igen – mondta Misty tompán.

Leone kinyújtotta a kezét. Misty épp el akart fordulni, hogy elmeneküljön, mert aznapra elege volt a férfiból, de erre megdermedt. Végül kelletlenül előrearaszolt, miközben mindvégig magán érezte a másik két férfi kíváncsi tekintetét.

Leone rámosolygott, és átölelte a vállát.

– Bocsássanak meg, uraim – mondta, és belökve az ajtót, betuszkolta a lányt az irodája előterébe.

– Mia…

Csudát csinál? – akarta kérdezni Misty, de elnémult a férfi figyelmeztető pillantására. Aztán Leone megcsókolta, olyan vadul és szenvedélyesen, hogy a gyönyörtől elakadt a lélegzete. A férfi nyelve befurakodott az ajkai közé, karja a csípőjére fonódott.

Misty érezte, hogy Leone mennyire kívánja őt, és ez még jobban felszította a vágyát Odaadóan a férfihoz tapadt, ám a csók, amilyen gyorsan kezdődött, olyan gyorsan véget is ért.

– Azt hiszem, ez megfelelő szándéknyilatkozat volt – jelentette ki Leone, és mély lélegzetet vett. A szeme aranytűzben égett, és a pofacsontján vörös folt virított.

Misty megingott, és a falnak kellett támaszkodnia. Annyira hihetetlen volt, ami történt! Nem az, hogy a férfi megcsókolta; ennél sokkal jobban felkavarta a saját viselkedése, a válasz, amelyet Leone az akarata ellenére kicsikart belőle.

– Szándéknyilatkozat? – dadogta, mert ekkor vette észre, hogy a folyosóra nyíló ajtó még mindig nyitva áll. A két alkalmazott már eltűnt, de Misty arca lángolt a szégyentől, ha arra gondolt, hogy ő, aki mindig büszke volt arra, hogy igazi profiként viselkedik, elkövette a megbocsáthatatlant: tanúk előtt elvesztette a női méltóságát.

– Ez túl jó alkalom volt ahhoz, hogy elmulasszam – mormolta Leone, kerülve a tekintetét.

– Azt mondta, nem szokta zaklatni az alkalmazottait – dörgölte az orra alá Misty dühösen.

– Ha azt hiszi, bárkit meggyőzhetünk, hogy viszonyunk van, anélkül hogy olykor szeretőkként viselkednénk, nagyon naiv! Persze, ha kettesben vagyunk, nem kell színészkednünk.

– Persze. – Misty túl mérges volt ahhoz, hogy tovább elviselje a férfi társaságát. Tudta, hogy felégette maga mögött az utolsó hidat is anélkül, hogy végiggondolta volna a lehetséges következményeket. – Most már elmehetek?

Leone bólintott.

– Ma este kilencre jöjjön a szállodámba, hogy megtárgyaljuk a részleteket. A Belstone Házban lakom.

– A ma este nem felel meg – szaladt ki Misty száján.

– Intézze úgy, hogy megfeleljen! Holnap visszatérek Londonba.

Misty morcosan biccentett, sarkon fordult, és elhagyta az irodát. Önmagára egyébként jobban haragudott, mint a férfira. Hogyan veszthette el így a fejét Leone karjában? De hát még Philip, az első szerelme sem ébresztett benne ilyen szenvedélyt! Bár most, három év távlatából, már nehéz volt felidéznie, hogyan érzett tizenkilenc évesen.

Mindenesetre nem tudta megbocsátani Andracchinak, hogy visszaélt a helyzetével. Gyűlölte és megvetette a férfit – de akkor miért viszonozta a csókját és simult olyan önfeledten hozzá?

3. FEJEZET

Misty – még mindig kipirultan és zavarodottan – beszállt a Brewsters parkolójában álló árukihordó teherautójába, és a város szélén fekvő üzlethelyiségéhez hajtott, hogy mint minden munkanap végén, három alkalmazottjával együtt elmosogasson, elrámoljon és kitakarítson.

Elmúlt öt, mire bezárt – aznap egyébként sokkal nehezebb szívvel, mint máskor. Túlságosan lesújtotta a felismerés, hogy tönkrement, hogy egyetlen elveszített szerződés megadhatta a kegyelemdöfést a cégének.

A Carlton Ételszállítót alig egy éve alapította. Szerényen kezdte – vacsorapartikkal és esküvőkkel. Semmi fölösleges fényűzés, alacsony költségek – ez volt a jelszava.

Aztán öt hónappal ezelőtt az egyik beszállítójától hallotta, hogy a Brewsters, a város legnagyobb, legelegánsabb vállalata ételszállítót keres.

Misty régóta tervezgette a cége bővítését, és a pályázatában olyan alacsonyan szabta meg az árat, hogy megkapta a szerződést. Mivel tudta, hogy jó munkát végzett, biztosra vette, hogy meghosszabbítják a megbízását, és kölcsönt vett fel a banktól. A pénzből vásárolt még egy furgont, és modernizálta a felszerelését.

De aztán nagy csapás érte. Huligánok dúlták fel az üzlethelyiségét, ám a biztosító, arra hivatkozva, hogy az óvintézkedései nem voltak megfelelőek, nem térítette meg a kárát. A javításokra ráment a készpénztartaléka, és ettől kezdve küzdenie kellett a cége fennmaradásáért.

– Csökkentenie kell a személyes kiadásait, hogy ellensúlyozza a veszteséget – figyelmeztette a bankára alig hat héttel ezelőtt. – Maga a likviditási problémái ellenére tovább fizeti Mrs. Pearce jelzálogkölcsönét. Tisztelem a nagylelkűségét, de ha így folytatja, hamarosan egy fityingje sem marad.

Mistynek ezek a szavak jártak a fejében, ahogy hazafelé hajtott.

Birdie Pearce, a nevelőanyja egy zegzugos, régi vidéki házban élt, amelyet Fossettsnek hívtak, és generációk óta az asszony néhai férje, Robin családjáé volt. Mivel a házaspárnak nem lehetett saját gyereke, jelentkeztek nevelőszülőnek, és több mint harminc éven át annak szentelték az életüket, hogy nehezen kezelhető, zavart lelkű gyerekeken próbáltak segíteni.

Misty is egyike volt ezeknek a gyerekeknek; ő is boldogtalan, keserű és bizalmatlan volt, amikor a Fossettsbe érkezett. Épp betöltötte a tizenkettőt, és a sebezhetőségét keménység és közöny álarca mögé rejtette. Robin és Birdie sokat fáradoztak, hogy elnyeljék a bizalmát és szeretetét, s azzal, hogy biztos hátteret biztosítottak a számára, és hittek benne, megváltoztatták az életét. Sokkal tartozott nekik, és tudta, hogy ezt az adósságot sosem róhatja le.

Pearce-ék pénzügyeit mindig Robin intézte, és a halála után, tizennégy hónappal ezelőtt, Misty vette át ezt a munkát. Akkor fedezte fel, hogy Robin, amikor rossz befektetések miatt nehéz anyagi helyzetbe került, jelzálogkölcsönt vett fel a házra, anélkül hogy ezt bárkinek is említette volna.

Birdie már elmúlt hetvenéves, és régóta várt egy szívműtétre, amelyhez nagy reményeket fűztek az orvosok, akik nem győzték hangsúlyozni, mennyire fontos, hogy az operációig stresszmentesen éljen.

Az asszony imádta az otthonát. Ez volt az utolsó összekötő kapocs a számára Robinhoz, akit istenített. Misty meg akarta kímélni őt az izgalmaktól és aggodalmaktól, amelyek újabb szívrohamot idézhettek volna elő nála, ezért titokban elkezdte törleszteni a jelzálogkölcsönt, de nem mérte fel, milyen sokba kerül a ház meg- és fenntartása.

A Fossetts tágas, középkorias jellegű ház volt, meredek nyeregtetővel és szokatlan, ívelt oromablakokkal. A tizenkilencedik század közepén épült, és egy bükkösben állt. Előtte széles rét terült el.

Ahogy Misty leparkolt a bejáratnál, elfojtott egy sóhajt. A ház kezdett elhanyagoltnak látszani. Már rég nem futotta kertészre, az ablakokat ki kellett volna cseréltetni, és a homlokzatra is ráfért volna a festés.

Mégis, mihelyt belépett a faburkolatú előszobába, úgy érezte, mintha minden teher lehullana a válláról – legalábbis néhány pillanatig.

Egy kopott konzolon egy váza állt hervadó rózsákkal, amelyek, bár a szirmaik már javarészt lehullottak, még mindig édes illatot árasztottak.

Misty mély lélegzetet vett, és Nancy keresésére indult. A hatvan felé járó, kövérkés asszony, Robin egyik unokatestvére, majdnem húsz évvel ezelőtt jött a Fossettsbe, hogy segítsen a gyerekek gondozásában, és most ő látta el Birdie-t. A lány a beépített fenyőfa szekrényes, nagy, fehér porcelánmosogatós konyhában találta az asszonyt. Nancy éppen salátás szendvicseket készített a teához.

– Birdie a lugasban van – közölte vidáman. – Ma kinn teázunk.

Misty mosolyt erőltetett az ajkára.

– Jó ötlet. Segíthetek?

– Nem. Menj, és szórakoztasd Birdie-t!

Gyönyörű, meleg júniusi este volt, de Birdie mégis gyapjútakaróba burkolózott, mert a legjobb időben is fázott. Aprócska öregasszony volt, alig száznegyvennyolc centi magas, és nagyon törékeny. Ráncos arcát megszépítette még mindig élénken ragyogó, kék szeme.

– Hát nem gyönyörű a kert? – sóhajtott fel, amikor meglátta Mistyt.

Misty elnézte a fény és árnyék játékát a bükkfák alatt, a kora nyári dús, zöld pázsitot és a rododendronok világosvörös, már hervadó virágait. A látványban volt valami megnyugtató, valami nagyon békés.

– Hogy érzed ma magad? – kérdezte aggódva.

Birdie, aki utált az egészségéről beszélni, elengedte a füle mellett a kérdést.

– Váratlanul meglátogatott az új lelkész és a felesége – mesélte. – Csak nemrég költöztek ide, és máris hallották azt az ostoba pletykát a hálátlan nevelt lányomról, aki kifosztott és nyomorba taszított. – Birdie félrehajtotta a fejét. – Badarság, és ezt meg is mondtam nekik. Ki a csuda terjeszt ilyen hazug históriákat?

– Nyilván hallottak Dawnról. – Misty azt már nem tette hozzá, hogy a derék helybeliek figyelmét aligha kerülte el a Fossetts egyre romló állapota, és persze a lehető legrosszabb következtetést vonták le a dologból. De hát az évek során több pesszimista szomszéd is megjövendölte, hogy Pearce-ék még megbánják, hogy befogadták „azokat a problémás kölyköket”.

Sajnálatos módon Dawn, aki valóban Pearce-ék egyik nevelt lánya volt, tavaly meglátogatta Birdie-t, és ellopta az összes ékszerét. Birdie nem jelentette fel, mert Dawn drogfüggő volt, és így is elég kétségbeejtő volt a helyzete. Azóta – Birdie sürgetésére, és mert szerette volna rendbe hozni az életét – Dawn részt vett egy elvonókúrán, amely sikeresnek bizonyult, de Birdie egyetlen ékszere sem került elő.

– Miért feltételezik az emberek mindig a legrosszabbat másokról? – kérdezte szomorúan Birdie, aki mindig a legjobbat feltételezte mindenkiről.

– Nem minden ember ilyen – próbálta megvigasztalni Misty.

– De most beszéljünk rólad! – Birdie arca felderült. – Mesélj arról a jóképű szicíliairól! Még sosem láttam eleven iparmágnást… legfeljebb a tévében – mondta olyan áhítatosan, mintha Andracchi valami ritka állatfajtához tartozna.

Misty mosolygott, de a nevelőanyja iránti szeretete könnyeket csalt a szemébe, és el kellett fordulnia. Sosem osztozott Birdie naiv derűlátásában, még most sem, amikor Leone Andracchi a megmentőjeként lépett eléje. Ahelyett hogy hálás lett volna a férfinak, dühöngött a csókja miatt, mint valami Viktória királynő korabeli prűd dáma!

– Mr. Andracchi munkát kínált nekem Londonban – bökte ki, de nem mert közben Birdie-re nézni. – Mit szólnál hozzá, ha egy-két hónapra elutaznék?

– Hogy egy vonzó milliomosnak dolgozz? – kérdezte tréfásan Birdie, amikor magához tért az első meglepetésből. – Örülnék!

Miután megteáztak, Misty felment a szobájába. Itt tartotta a ruhákat, amelyeket Flash vett neki, hogy megvigasztalja, amikor Philip felbontotta az eljegyzésüket, és ő depressziós lett. Az eredeti, egyedi ruhadarabok két éve érintetlenül lógtak a szekrényben.

Misty kiválasztott egy türkizkék, kígyóbőr-utánzatú anyagból készült együttest és egy tűsarkú cipőt. Megfürdött, előásta a szépítőszereit, amelyek ugyanazokból az időkből származtak, mint a ruhák, és amelyeket ugyanúgy nem használt, amióta búcsút vett Flash csillogó, extravagáns világától.

Flash annak idején megtanította, hogyan emelje ki az előnyös vonásait. De az új, szexi, merész külső sem csökkentette a szakítás miatti bánatát, sőt végső soron ez okozta a kapcsolatuk megromlását. Az a nap, amikor Flash a saját ízlése szerint átformálta, jelentette barátságukban a vég kezdetét. A férfi utána már nem a fogadott húgát látta benne, a sovány kislányt, aki ugyanabban az otthonban élt, mint ő, majdnem öt évig; többet akart, és ezért elvesztette őt.

Misty este kölcsönvette Birdie régi kocsiját, amelyet mostanában már csak Nancy használt, és elhajtott a Belstone Házba. A recepción közölték vele, hogy Leone az étteremben tartózkodik.

Míg azon töprengett, hogy megzavarja-e vacsora közben a férfit, egy szőke fiatalember jött ki a bárból, és tágra nyílt szemmel rámeredt, akárcsak korábban a portás, aki szolgálatkészen kitárta előtte az ajtót, és a recepciós, aki nagy igyekezetében, hogy a szolgálatára álljon, belebotlott a papírkosárba, és majdnem orra bukott.

– Misty?

A lány azt hitte, álmodik. Három éve nem hallotta ezt a hangot, de azonnal felismerte.

– Philip?

– Ezer éve nem láttalak! – Philip Redding még mindig merőn bámult rá. – Jól… jól vagy? – dadogta.

Misty bólintott. Nehezére esett volna megszólalni. Noha csak néhány mérföldre laktak egymástól, a szakításuk óta elkerülte a helyeket, ahol összefuthattak volna, és csak hébe-hóba látta a férfit a kocsijában.

– Milyen… gyönyörű vagy! – Philipnek kissé hátra kellett hajtania a fejét, hogy Misty szemébe nézhessen. – Gyakran terveztem, hogy beugrom a Fossettsbe…

– A feleségeddel és a gyerekeiddel? – kérdezte Misty epésen.

Philip elsápadt.

– Csak egy gyerekünk van. És… Helen és én el fogunk válni. A házasságunk nem sikerült.

Leone Andracchi közben elhagyta az éttermet, és amikor meglátta Mistyt megtorpant. Alig ismert rá a lányra, akinek rézvörös haja buja hullámokban terült szét a vállán, szürke szeme csillogott, telt ajka szétnyílt beszéd közben és kivillantak hófehér fogai.

Ilyen messziről nem tudta megállapítani, hogy mit visel. A felsőrészt mintha vékony láncok tartották volna. A tompa világításban az anyag lágyan fénylett, a lány melle és csípője csábosan rajzolódott ki alatta. És azok a hosszú-hosszú lábak…

– Misty?

Mistyt elképesztette Philip vallomása, hogy a házassága a válóperes bíróságon fog végződni. Leonehoz fordult, akinek a jelenlétét ösztönösen megérezte, és ahogy a tekintetük összefonódott, egy pillanatig nem kapott levegőt. Az agya azonban tovább járt, és magában önkéntelenül összehasonlította a két férfit. Leone magas volt, izmos, és férfiasan vonzó, míg Philip szőke és kisfiúsan jóképű.

– Ne haragudj, hogy megvárakoztattalak, amore – mormolta Leone melléje lépve, és átölelte a vállát.

– Philip Redding – mutatkozott be Philip, és barátságosan kezet nyújtott. – Misty és én régi barátok vagyunk.

– Milyen érdekes – mondta Leone olyan unottan, hogy Philip elvörösödött. – Nos, Misty és én sietünk. Már így is késésben vagyunk.

– Majd felhívlak – mondta Philip a lánynak, és csodálkozó pillantást vetett Leonera, mert elbizonytalanította a férfi udvariatlan modora.

– Ne fáradjon! – tanácsolta Leone fenyegető pillantással, és a felvonóhoz húzta Mistyt, ahol a szükségesnél sokkal erősebben nyomta meg a hívógombot – Misty nem fog ráérni.

A lány elvörösödött, de hallgatott. Ő sem akarta, hogy Philip telefonáljon a Fossettsbe, és esetleg felizgassa Birdie-t.

– Nahát… én igazán… – hallotta Philip hebegését, ahogy beléptek a fülkébe, és az ajtók összezárultak mögöttük. – Micsoda stílus…

– Szeretsz úgy viselkedni, mint egy területét védő szarvasbika? – kérdezte a lány édeskésen.

– Amíg velem vagy, nem beszélsz más férfiakkal… még csak nem is nézel más férfira – válaszolta élesen Leone. – Főleg nem a régi udvarlóidra!

Misty vállat vont, és félig kihívóan, félig gúnyosan a férfira bámult.

– Akkor azt ajánlom, vigyázz rám.

– Nem. A hűségedért fizetek, és az illúzióért, hogy rajtam kívül nem létezik más férfi a számodra – közölte Leone. – Nem azért, hogy Reddinggel flörtölj.

– Azt tettem? – Mistynek nevetnie kellett, bár a váratlan és kellemetlen találkozás a volt jegyesével csak fájdalmas emlékeket ébresztett benne. – Philip az utolsó ember a földön, akivel flörtölnék!

– Láttam, hogyan néztél rá – erősködött Leone.

– Hogyan? – kérdezte Misty kíváncsian.

– Tényleg azt akarod, hogy elmondjam?

Misty lesütötte a szemét. Tudta, Leone mire gondol. Egy futó pillanatra, amikor meglátta Philipet, eszébe jutottak a boldog idők, amikor ez a férfi volt a mindene, és ezt nyilván elárulta a tekintete.

Három évvel ezelőtt jegyezték el egymást, de még csak hat hete volt Philip menyasszonya, amikor egy részeg vezető belerohant a kocsijukba. Philip megúszta egy agyrázkódással, ő viszont súlyos belső sérüléseket szenvedett. Megműtötték, és bár az operáció sikerült, az orvosok utána azt mondták, hogy valószínűleg nem lehet gyereke. Philip azonban nem bírta gyermekek nélkül elképzelni a jövőjét. Persze, nem volt teljesen érzéketlen… elvégre könnyek csillogtak a szemében, amikor szakított vele, és megmagyarázta, hogy noha még mindig szereti, már nem tartja igazi nőnek…

– A fickó majdnem rád vetette magát…

– Hozzám sem ért!

– Mert nem volt rá alkalma!

A lift megállt. Leone Misty derekára tette a kezét, de a lány kiperdült a karjából.

– Itt nincs közönség, szóval ne érj hozzám! – sziszegte.

Misty színlelt kíváncsisággal bámészkodott a fényűző lakosztályban, de nem sikerült lepleznie, mennyire felkavarta véletlen találkozása Philippel. Mintegy varázsütésre az összes régi sebe felszakadt. Philip kegyetlen szavai az egész életét megváltoztatták. Csak hosszú belső harcok után jutott el odáig, hogy ma már el tudta képzelni, hogy férj és gyerekek nélkül is teljes életet élhet.

– Megkínálhatlak egy itallal?

– Nem, köszönöm.

– Talán megnyugtatná az idegeidet…

Misty megfordult. Olyan haragot érzett, hogy beleszédült.

– Nincs semmi baj az idegeimmel! És légy szíves, ne fölényeskedj velem!

– Szóval az a taknyos felzaklatott…

– Ne beszélj így róla! Nem is ismered.

– Nem kell ismernem. Kimutatta a foga fehérét.

Misty hátravetette a fejét. Az arcán sötét foltok égtek.

– Nem, azt te tetted. Utálom az agresszív férfiakat.

Elégedett mosoly suhant át Leone arcán.

– Én nem vagyok agresszív. Erős vagyok, és ez tetszik neked.

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Nem? – húzta fel csúfondárosan a szemöldökét a férfi. – Kívánsz engem, ahogyan én is kívánlak téged, de hiába, semmi sem fog történni. Ez szigorúan üzleti ügy, és egyikünknek sincs szüksége bonyodalmakra.

Misty most már nemcsak megsebzettnek, de pucérnak és kiszolgáltatottnak is érezte magát. A tagadás és felháborodás szavai lebegtek az ajkán, amíg észre nem vette, hogyan bámulja Leone a száját. Ekkor megremegett, és megint elfogta az izgalom.

– Szigorúan üzleti ügy – ismételte meg rekedten a férfi.

Halkan kopogtak, és Misty egyszerre kijózanodott. Az ajtó kinyílt, és bejött egy fiatalember – nyilván Leone magántitkára – a kezében egy dossziéval, a lány pedig elfordult, és kibámult az ablakon. Lassan lélegzett, igyekezett visszanyerni a lelki egyensúlyát. Megijesztette, hogy Leonenak ekkora hatalma van fölötte. Mintha a közelében nem tudna uralkodni magán, és az agya teljesen felmondaná a szolgálatot De a férfi is vonzódik hozzá. Ez a felismerés meglepte, és kicsit megvigasztalta.

– Itt a megállapodás – nyújtott feléje Leone egy lapot, mihelyt a fiatalember távozott. – Olvasd el, és írd alá!

Misty elvette a papírt.

– És ha nem teszem?

– Akkor érvénytelen a megállapodásunk.

Misty leült és olvasni kezdett. Egy rendes munkaszerződést tartott a kezében, amelyben egy szóval sem említették, hogy Leone szeretőjének kell kiadnia magát, sem a ruhákat és a luxuslakást. De a záradékba beírták, hogy nem kap fizetést, és nem részesül semmilyen juttatásban sem, amennyiben a munkaviszonyának Leone beleegyezése nélkül vetne véget.

Mistynek ez a kikötés csöppet sem tetszett, ám a szolgálataiért ajánlott összeg láttán elkerekedett a szeme. Te jó ég! Ennyi pénzből több mint egy évig törlesztheti a Fossetts jelzálogkölcsönét, rendezheti az összes adósságát és fizetheti az alkalmazottai bérét a távolléte alatt.

Nagyot nyelt, és felnézett a férfira.

– Igazán nagylelkű vagy… de mit gondoljak erről a záradékról, amely szerint a beleegyezésed nélkül nem vethetek véget a munkaviszonyomnak?

– Gondolj, amit akarsz – vont vállat Leone arról azonban biztosíthatlak, hogy nem fogok tőled semmi erkölcstelent, törvénybe ütközőt vagy veszélyeset kívánni.

Misty ettől nem sokkal lett okosabb. Még mindig nyugtalanította a záradék, mégis a töltőtollért nyúlt, amely előtte feküdt az asztalon. Leone nyilván nem fogja megmagyarázni az indítékait és ő nem engedhette meg magának, hogy elszalassza ezt a lehetőséget.

– Várj egy kicsit! – Leone visszahívta a titkárt, hogy tanúként ő is írja alá a szerződést. Szigorú ragaszkodása a jogi formaságokhoz csak fokozta Misty rossz érzéseit.

– És most? – kérdezte, amikor a fiatalember kivitte a papírt.

– Már csak néhány apróságot kell tisztáznunk. – Leone leült vele szemben. – Hétfőn reggel kilencre érted küldök egy kocsit…

– Hétfőn? Addig csak hat nap van hátra.

– A jövő hét végére tökéletesen kell alakítanunk a szerepünket – Leone előhúzott egy kis blokkot a zsebéből, és Misty elé dobta. – Írd fel a méreteidet! Új ruhatárra lesz szükséged.

Misty felhúzta az orrát.

– Nagyon menő cuccaim vannak…

– És ha én nem szeretem a punkokat? Talán az elegáns és kifinomult nőket részesítem előnyben.

Punkok! Misty elpirult haragjában, mert úgy vélte, nincs semmi punkos a meztelen vállában, és ennél már rövidebb szoknyát is hordott. Ugyanakkor Leone szavaiból valami hirtelen világossá vált a számára.

– Tudsz Flashről, igaz? Hogy lehet ez?

– Ne légy már olyan naiv! Azt hiszed, felajánlottam volna neked ezt a munkát anélkül, hogy lenyomoztattalak volna?

Misty ezek után tényleg ostobának érezte magát, de idegesítette a gondolat, hogy Leone a múltjában vájkált. A férfi kiderített valamit, amiről csak kevesen tudtak, akik pedig tudtak róla, szinte kivétel nélkül azt feltételezték, hogy lefeküdt a rocksztárral, hiába próbálta meggyőzni őket az ellenkezőjéről.

– Nincs semmi baj a ruhámmal – szögezte le dacosan.

Leone türelmetlen pillantást vetett rá.

– Áruld el, azt tekinted az életcélodnak, hogy a legegyszerűbb kéréseimmel is ellenkezz?

– Te nem kérsz, hanem parancsolsz, de minthogy ez mégiscsak valamiféle munkaviszony, majd igyekszem alkalmazkodóbb lenni.

– Nagyon szépen köszönöm.

Misty összepréselte az ajkát, lefirkantotta a méreteit és félrehajította a blokkot.

– Még valami?

– Mindig ilyen nehéznek találod, hogy kövesd az utasításokat?

Misty kelletlenül bólintott.

– Ez nagyon bosszantó – jegyezte meg a férfi.

Misty összefonta a karját a mellén.

– Szóval mi fog történni hétfőn?

– Beköltözöl az új lakásodba, aztán átesel egy generáljavításon.

– És megszületik az új Misty?

– Olyasmi. Este pedig elmegyünk…

– Hová?

– Azt még nem döntöttem el. Van még valami kérdésed?

Egy se, amelyre válaszolnál, gondolta Misty, és felállt.

– Akkor végeztünk…?

– Lekísérlek.

– Arra semmi szükség – mondta Misty, de a férfinak hiába beszélt.

A liftben mindketten hallgatásba burkolóztak. Amikor leértek a földszintre, Misty emelt fővel átvágott az előcsarnokon, és kimasírozott a szabadba, a lépcsőn azonban Leone megállította, megragadva a kezét.

– Mi az már megint? – kérdezte hevesen a lány, és megpördült.

Leone ekkor megfogta a másik kezét is. Misty belenézett az arany szempárba, és a gyomra összerándult.

– Leone, ne…

A férfi leeresztett szemhéja alól érzéki pillantást vetett rá, aztán föléje hajolt.

– Ne tégy úgy, mintha ez büntetés lenne a számodra, amore – suttogta.

Misty egész testében remegett, amikor Leone a karjába vonta, és megcsókolta. Mámoros boldogság fogta el, és felnyögve a férfihoz simult, de az váratlanul eltolta magától.

– Ezt nevezem én meggyőző alakításnak! – mormolta rekedten.

Misty zavara haragnak adta át a helyét.

– Te…! – fortyant fel.

– Nyugi, drágám! – mosolygott Leone.

Misty kitépte a kezét a kezéből.

– Jó éjt! – vetette oda jegesen, és lesietett a lépcsőn.

Csak akkor pillantott hátra, amikor a parkolóba ért. Leone még mindig a lépcsőn állt, és őt figyelte, aminek Misty tulajdonképpen örült, mert egyedül a sötétben kicsit félt volna. Épp a slusszkulcsát kereste a táskájában, amikor Birdie kocsija mögül kilépett valaki.

Misty ijedten felsikoltott.

– Csak én vagyok az – suttogta Philip. – Felismertem Birdie autóját, és mögötte parkoltam le…

– Halálra ijesztettél! – Misty a motorháztetőre rakta a táskáját, hogy könnyebben turkálhasson benne.

– Sajnálom, de azt gondoltam, jobb, ha itt beszélünk, mint a Fossettsben, ahol most aligha lehetek valami népszerű…

– Nincs semmi beszélnivalónk. Sajnálom, hogy a házasságod tönkrement, őszintén sajnálom – motyogta Misty. – De mi már barátok sem vagyunk, igaz?

– Hallgass meg, kérlek! Még mindig szeretlek – kezdte Philip érzelmesen. – Őrült voltam, hogy beleugrottam abba a házasságba. Helen…

– Nem akarom ezt hallani. – Misty időközben előkotorta a kulcsait, de a keze túlságosan remegett, így nem talált bele a zárba. – Menj innen!

– Hallotta a hölgyet! Kopjon le! – csendült fel Leone hangja. A férfi Philip és a lány között termett, kivette a kulcsot Misty kezéből, és kinyitotta a kocsiajtót.

Bár korábban tagadta, hogy agresszív lenne, most mégis agresszivitás sugárzott az arcából és a testtartásából. Hála istennek, nem feléje, hanem Philip felé.

Philip, mint azt Misty a szeme sarkából látta, időközben olyan messzire elhátrált tőlük, hogy hangszóró kellett volna ahhoz, hogy folytassa a csevegésüket.

– Kösz – dadogta Misty Leonera sandítva, és villámgyorsan a volán mögé csúszott.

– Nincs mit. Megijesztett az az idióta?

– Nem – hazudta Misty, a szemét Leone ökölbe szorított kezére szegezve. – Egyáltalán nem.

Aztán becsapta a kocsiajtót, és elhajtott, de egy mérfölddel odébb lefékezett, hogy megtörölje könnyes arcát. Már nem érdekelte Philip, de az árulása még mindig fájt. Hogyan gondolhatta a férfi, hogy örömmel fogadná a közeledését?

Hat hónappal a szakításuk után Philip elvett egy jó családból származó szőke nőt, olyan mennyel ajándékozva meg sznob mamáját, amilyenről az mindig álmodott, s egy év sem telt el, és gyönyörű kisfia született.

Bár Philipet sikerült elkerülnie az elmúlt években, a feleségét többször is látta a gyermekükkel, és tudta, hogy sosem fogja elfelejteni, milyen fájdalmat érzett, amikor először megpillantotta a kicsit, és arra gondolt, hogy neki sosem lehet része az anyaság örömeiben.

Misty mély lélegzetet vett, és indított.

Miután kiábrándult Philipből, elsősorban Birdie kedvéért újra randevúzni kezdett. De amikor a terveikről faggatta az udvarlóit, felfedezte, hogy mindegyik természetesnek tartja, hogy egyszer majd gyermekei lesznek. A jelek szerint egy férfinak ahhoz, hogy elvegyen egy terméketlen nőt, vagy nagyon szerelmesnek kell lennie, vagy olyasvalakinek, aki maga sem akar gyereket. Ezért végül, hogy megvédje magát az újabb csalódásoktól, felhagyott a randevúzással, és a munkájára összpontosított.

Tökéletesen boldog és elégedett volt így, amíg fel nem tűnt a színen Leone Andracchi, és nem emlékeztette arra, hogy nő lévén ő is könnyen a rabjává válhat azoknak az érzéseknek, amelyeket kirekesztett – azaz azt hitte, hogy ki tud rekeszteni – az életéből. A legjobban az aggasztotta, hogy Leone lenyűgözte, még akkor is, amikor feldühítette.

Biztosan nem marad le kedvenc történeteiről.

4. FEJEZET

Hétfőn, ahogy Leoneval megállapodtak, Misty megérkezett Londonba.

Mialatt a sofőr kivette a luxuslimuzin csomagtartójából két kidudorodó oldalú bőröndjét, a lány felbámult a modern, magas apartmanházra.

Az elmúlt héten kifizette az alkalmazottait, és számos apróságot elintézett. Közben mindvégig egyfajta gyerekes, egyre fokozódó, örömteli várakozást érzett, amelyet szégyellt, de nem bírt elfojtani.

Az élete az utóbbi időkben eléggé eseménytelen volt, és noha sajnálta, hogy ezentúl kevesebbet láthatja Birdie-t, azt remélte, jót tesz majd neki a környezetváltozás.

A liftben szemügyre vette magát az egyik falat majdnem teljesen elborító tükörben, és összeráncolta a homlokát. A szeméből most is aggodalom sütött, a szája remegett… Nem értette, Leone mit lát benne… De hát Philip teljesen elvette az önbizalmát.

Nem mintha azelőtt különösebben nagyra tartotta volna magát, ahhoz túl sokszor csalódott, és túl sokan szegték meg a neki tett ígéretüket.

Szinte most is hallotta az édesanyja hangját, a szép, vörös hajú Carrie-ét, aki imádta a drága ruhákat, és állandóan viaskodott a rossz lelkiismeretével.

– Mihelyt rendbe jön az életem, magamhoz veszlek – fogadkozott újra meg újra, valahányszor meglátogatta Mistyt az otthonban. – Hagytam, hogy örökbe fogadják a testvéredet… tudod, hogy sokat betegeskedett, és nem bírtam volna ellátni, de képtelen lettem volna rólad is lemondani.

Ennek ellenére Misty születésétől felnőttkoráig otthonokban és nevelőszülőknél élt. Carrie látogatásai egyre ritkábbak lettek, és az ötödik születésnapja után teljesen abbamaradtak. Csak évekkel később tudta meg, hogy Carrie másfél évvel a születése után másodszor is férjhez ment, és esze ágában sem volt hazavinni a törvénytelen lányát, akinek a második férje még a létezéséről sem tudott.

Egy komornyik-egyenruhás, ápolt külsejű, idősebb férfi, aki Alfredóként mutatkozott be, fogadta a lakás ajtajában. A tágas, márványlapos előcsarnokból a lány belátott a szalonba, ahol alig volt néhány bútor, és minden fehér volt, kivéve a falakon lógó képeket.

Misty csalódottan pislogott. De hát mit várt? Otthonos meleget? Kényelmes, meghitt rendetlenséget?

Alfredo megmutatta neki a hálót, amelyből tágas gardrób és külön fürdőszoba nyílt, aztán átnyújtott egy lapot a programjával.

Misty fintorgott. A jelek szerint mozgalmas délután vár rá.

Órákkal később, amikor a mesterfodrász a haját lobogó sörénnyé változtatta, és gyakorlatiasan rövidre nyírt körmeit műkörmök fedték, Misty megállapította, hogy szeretőnek lenni, akár igazinak, akár nem igazinak, a világ legunalmasabb életformája lehet.

Már visszaindult az apartmanházba – a limuzin lassan araszolt előre a délutáni csúcsforgalomban –, amikor Leone felhívta a kocsitelefonon.

– Hétre érted megyek – közölte, és mély hangja hallatára a lány gerincén bizsergés futott végig.

– Hová viszel?

– Egy filmbemutatóra.

– Ó!

– Viseld az ékszereket! – parancsolta rekedten a férfi. – Gyémántokat választottam a számodra.

A lakásba visszatérve Misty egyenesen a hálószobába ment. Az öltözőasztalon felfedezett egy lapos, szív alakú bársonydobozt, amelyben egy gyönyörű gyémánt nyaklánc és hozzáillő fülbevaló feküdt.

Amikor nagy nehezen elszakadt a látványtól, észrevette, hogy a bőröndjei eltűntek. A gardróbba bekukkantva megállapította, hogy a holmiját kicsomagolták, és megérkezett az új ruhatára is. Az egyik hosszú, ezüstösen csillogó, spagettivállpántos ruhát, amelyen a világ egyik leghíresebb divatházának címkéje fityegett, gondosan ki is készítették a számára; Leone nyilván azt akarta, hogy ezt viselje este.

Amikor fél nyolckor Misty besétált a nappaliba, Leone háttal feléje a széles, padlóig érő ablaknál állt. A nyugvó nap fénye körülölelte tökéletes alakját – széles vállát, keskeny csípőjét, hosszú lábát.

– Nem szeretem, ha megvárakoztatnak – mondta.

– Nem hagytál nekem sok időt. – Misty megállt, és karcsú teste megfeszült, ahogy azt várta, hogy a férfi ránézzen.

Leone megpördült, és a szeme összeszűkült.

– Dio mio! Hát ezért volt szükséged az egész délutánra!

Misty tudta, hogy sosem nézett ki jobban. A ruha tompa ezüstfénye és a szikrázó gyémántok csodálatosan illettek rézvörös hajához és fehér bőréhez, a ravaszul egyszerű szabásvonal kihangsúlyozta a karcsúságát, és a divatos, pliszírozott hasítékból kacéran kivillant a combja.

– Ez fantasztikus! – lehelte Leone. Hosszan vizsgálgatta Misty ezüstszürke szemét, rózsaszín arcát, telt, sötétpiros rúzzsal kifestett ajkát, aztán lassan lejjebb kúszott a tekintete.

Misty minden idegszálával érzékelte férfias kisugárzását, és hirtelen megmagyarázhatatlan boldogság öntötte el.

– Köszönöm a bókot!

– Azért ne hidd, hogy megbocsátottam a késésedet! – közölte Leone, ahogy elhagyták a lakást.

– Pedig amikor nem üzletről van szó, hajlamos vagyok megfeledkezni az időről.

– De ez üzlet – emlékeztette szárazon a férfi.

Ahogy előreengedte a felvonóba, Misty elpirult.

– Akkor ne bámulj így rám!

– Nézni csak szabad!

Misty összeszorította az ajkát. Miért kell, hogy mindig a férfié legyen az utolsó szó? Leonenak rengeteg pénzébe került ez a komédia. Vajon mi a célja vele? Talán… ezzel akarja leplezni, hogy egy férjes asszonnyal folytat viszonyt?

– Bár elmondanád, mi ez az egész! – sóhajtott fel, amikor már a limuzinban ültek. – Hidd el, tudok titkot tartani!

– Hamarosan tisztában leszel az indítékaimmal – közölte a férfi.

Misty mintha fenyegetést hallott volna kicsendülni a szavaiból.

– Ez elég vészjóslóan hangzik.

– Jól megfizetem a szolgálataidat. Érd be ennyivel!

Leone éles hangja feldühítette a lányt.

– Az udvariasság semmibe sem kerül!

– A büszkeség viszont túl sokba kerülhet – vágta rá figyelmeztetően a férfi.

– Úgy érzem magam, mint egy próbababa, amelyet felöltöztettél.

– Akkor kezdj aggódni, ha majd le akarlak vetkőztetni! – Bár Leone mosolygott, a tekintete egy ragadozóéra emlékeztette a lányt.

Ahogy kiszálltak a limuzinból a kordonnál, amely visszatartotta a hírességekre leső fényképészeket és a tömeget, Leone a lány derekára tette a tenyerét Míg az ácsorgók sorfala között a bejárathoz vonultak, Misty zavartan, lesütött szemmel mosolygott. Nem számított a hirtelen kérdésre, amelyet egy újságíró rikkantott feléjük:

– Ki az új barátnője, Leone?

A vakuk azonnal villogni kezdtek, és további kérdésekkel ostromolták őket Leone minderről nem vett tudomást, Mistynek viszont arcára fagyott a mosoly, és a felső ajka fölött izzadság gyöngyözött. Megrémítette ez az iránta tanúsított hirtelen érdeklődés.

Mit gondol majd Birdie, ha kinyit egy újságot, és meglátja őt, aki állítólag dolgozni jött. Londonba, amint részt vesz egy filmbemutatón, és gyémántok csillognak a fölében? Hogyan magyarázza meg neki ezt a fejleményt? Leone rendszeresen szerepelt a pletykarovatokban. Miért nem gondolt rá, hogy vélt partnereként ő is felkeltheti a sajtó érdeklődését?

– Figyelmeztethettél volna, mi vár rám – dünnyögte percekkel később szemrehányóan.

– Ugyan, ne játszd meg magad! – mordult rá a férfi. – Mit gondoltál, miért akarom, hogy kicsípd magad? Csak a nős férfiak rejtegetik a szeretőjüket.

– A te szeretődnek lenni pocsék dolog! – sziszegte Misty.

– Ha valóban az lennél, nem ezt mondanád – felelte vontatottan Leone. Mielőtt kihunytak a fények, Misty körülnézett ismerős arcokat keresve, és fel is fedezett egy-két hírességet, de megint zavarba jött, amikor észrevette, hogy rá is jó néhány kíváncsi szempár szegeződik.

A film egy izgalmas krimi volt, amelyet nagyon élvezett. Mielőtt a stáblista legördült volna a vásznon, Leone kisurrant vele a teremből. Ahogy kiléptek az utcára, ismét vakuk villogása fogadta őket, és Misty megmerevedett.

– Nézz keresztül rajtuk, és mosolyogj! – parancsolta Leone, s amikor már a limuzinban ültek, bosszús pillantást vetett rá. – Miért adod a szégyellőst?

– Nem akarom, hogy a fényképem bekerüljön a lapokba! – kiáltotta Misty. – Utálom, ha pletykálnak rólam!

– Valóban? – kérdezte csúfondárosan Leone.

Feszült csend támadt. Végül a férfi előrehajolt, kivett egy kazettát egy rekeszből, betette a beépített tévé alatti videóba, aztán felkapta a távirányítót, és hátradőlt.

– Csak hogy emlékeztessem magam, milyen félénk vagy nyilvános helyen…

Misty csodálkozva bámult a kis képernyőre. A felvétel, amelyet Leone lejátszott, Flash egyik koncertjén készült. Másodpercekkel később Misty szíve elszorult, ahogy rájött, melyiken. Igen, ott táncolt ő is a színpadon, közszemlére téve a bájait, kibomlott hajjal, tágra nyílt szemmel, egy miniruhában, amely alig takarta el a bugyiját.

A hátán végigfutott a hideg. Élete legdicstelenebb pillanata, és a tudtán kívül megörökítették! Hogyan kaparintotta meg Leone ezt a felvételt? Misty soha életében nem érezte magát ennyire megalázottnak.

– Állítsd le, kérlek! – könyörgött kétségbeesetten.

– Hiába keresem rajtad a félénkség jeleit! Ott táncolsz, mintha eksztázisba estél volna, több ezer néző előtt…

– Kapcsold ki! – nyöszörögte a lány.

– Ne légy ennyire önző! – dorgálta meg Leone. – A kamera szeret téged, és a férfinézők biztosan még jobban szerettek. Nagyon szexi vagy.

Misty megpróbálta kikapni a kezéből a távirányítót, de Leone eltartotta magától, hogy ne érhesse el.

– Add ide, vagy…

– Vagy mit csinálsz?

– Te ezt nem érted! Flash azt mondta, nem merem megtenni, belehergelt… Sokat ittam aznap éjjel, és semmi sem érdekelt…

Misty rájött, hogy olyasmit fecsegett ki, amihez a férfinak semmi köze. Ráadásul, Leone szemének cinikus villanásából ítélve, csak tovább rontott a helyzetén. Kétségbeesésében megfeledkezett minden óvatosságról, és Leonera vetette magát, hogy kicsavarja kezéből a távirányítót.

– Accidenti! – kiáltott fel meglepetten a férfi. – Megőrültél?

– Ide vele! – püfölte a mellkasát Misty, miközben megpróbálta elérni a másik kezét.

– Számítottam rá, hogy egyszer majd az ölembe ülsz – Leone félrehajította a távirányítót, és megragadta a lány két karját –, de nem egészen így képzeltem, amore.

– Eressz el! – ripakodott rá Misty dühösen, amiért a saját csapdájába esett.

Leone azonban ahelyett, hogy szót fogadott volna, magához húzta.

– Máskor gondolkozz, mielőtt egy fickóra ráveted magad, és azt kéred, hogy tegyen boldoggá!

Misty későn jött rá, hogy a ruhája felcsúszott, és a teste legérzékenyebb pontja Leone lüktető hímtagjához szorul.

– Tudod, hogy nem így értettem… – dadogta. – Csak a távirányítót kértem!

– Ne félj, amore, boldogan a rendelkezésedre állok! – Leone az ujjait a rézvörös haj zuhatagba fúrta, és az ajkát a lány kulcscsontja alatt őrülten lüktető érre tapasztotta.

Misty feje hátracsuklott, egyik keze a férfi vállába markolt, a torkából fojtott nyögés tört föl.

A melle megkeményedett, és a bimbói megfeszültek, amikor Leone hátradöntötte a karjára, és a nyelvével végigszántott a dekoltázsán. Misty azonban többet akart, ezt elárulta halk nyögdécselése, gyors szívdobogása.

– Dio… – hördült fel Leone, és lenyomta a lányt a krémszínű bőrülésre. – Nem akarom abbahagyni…

Misty várakozásteljesen felbámult rá.

Leone megnyomott egy gombot, és a kocsi füstszínű ablakai elsötétültek. A férfi ledobta a zakóját, és lehúzta a lány cipőjét.

– Én… – dadogta Misty, épp amikor Leone birtokba vette az ajkát.

A lány majdnem elalélt a gyönyörtől. Leone a csípője alá csúsztatta a kezét, ő pedig átkulcsolta a férfi nyakát, és mohón viszonozta a csókját.

Aztán Leone lefejtette a nyakáról a kezét, hogy lehúzhassa a ruhája vállpántjait.

– A legszívesebben letépném rólad ezt a göncöt, de valamikor majd ki kell szállnunk a kocsiból – mormolta sajnálkozva, ahogy lehúzta a cipzárját is.

Misty megremegett, ahogy hűs levegő söpört végig vágytól áttüzesedett testén. Szaggatottan lélegzett, igyekezett nem gondolni arra, amit a férfi az előbb mondott, de az agya már megint működni kezdett.

Tényleg egy kocsi hátsó ülésén akarja elveszíteni a szüzességét? Még ha ez egy luxuslimuzin is… a sofőr nyilván sejti, mit csinálnak, és ha majd kiszáll, úgy kell tennie, mintha nem izgatná, mit gondol róla…

– Csodaszép a melled – suttogta Leone.

Misty önkéntelenül lepillantott magára, és majdnem megállt a szívverése. Azonnal a melle elé akarta kapni a kezét, de a férfi megfogta a csuklóját.

– Nem hiszem, hogy egy ilyen rövid ízelítővel beérném – dünnyögte, és lehajtva a fejét, körözni kezdett nyelvével az egyik csúcson.

Misty halkan pihegett. Kívánta Leonet, jobban kívánta, mint bármikor bárkit, és azt sem bánta volna, ha örökre itt maradnak a kocsiban, ahol olyan közel kerültek egymáshoz.

Ekkor – mintegy ködön át – ismerős dallamot hallott. Aztán Leone az ujjai közé csippentette a mellbimbóit, és ő megint elmerült az érzéki élvezetek tengerében.

– Mindjárt a magamévá teszlek, amore – mondta Leone nyersen, és a feneke alá nyúlva félrerángatta a ruháját. – Aztán ma este az ágyamba viszlek, és újra szeretkezünk.

Misty ekkor végre felismerte a melódiát, Flash dalát, amelyet a férfi neki írt, és ez visszatérítette a valóságba. Hogy lehetett ilyen gyenge? Leone csak szexet akar, nem törődik vele, még csak nem is kedveli őt! Az, hogy őrületesen vonzódik a férfihoz, nem mentség a viselkedésére.

– Mi a baj?

Misty nem hitte volna, hogy a férfi ilyen gyorsan megérzi a vonakodását. Kétségbeesetten lejjebb rángatta a ruháját. A selyem halk reccsenéssel elszakadt, és a lány behunyta a szemét.

– Meggondoltad magad – lehelte Leone.

– Sajnálom – dünnyögte Misty. – Bár korábban megjött volna az eszem, de ez… tényleg rossz ötlet. Ahogy te magad mondtad, itt szigorúan üzleti ügyről van szó.

– Talán azt akarod, hogy módosítsam a szerződést, és foglaljam bele a tested használatának jogát is? – kérdezte Leone, mire Misty összerándult, mintha ostorcsapás érte volna, aztán pofon vágta a férfit, olyan erősen, hogy a tenyere elzsibbadt.

– Ne merészelj így beszélni velem! Nem vagyok utcalány!

Dermesztő csend támadt. Misty kezének lenyomata még a félhomályban is tisztán kivehető volt Leone arcán. A férfi szeme haragtól és felháborodástól izzott.

– És nem kérek bocsánatot a pofonért – folytatta a lány sírós hangon. – Az a férfi, aki nem akarja megérteni, ha nemet mondanak neki, nem érdemel mást!

– Azonnal elengedtelek, és semmire sem kényszerítettelek – suttogta dühödten Leone. – Te mégis megütöttél, noha tudtad, hogy nem üthetek vissza.

Misty felült, de félt megnézni, hol szakadt el a vékony selyem, így csak visszacsúsztatta a vállára a vállpántokat, aztán rángatni kezdte a cipzárt.

– Ezt bízd rám! – mondta hidegen Leone, és könnyedén felhúzta. Közben vigyázott, nehogy hozzáéljen a lány bőréhez, mintha ezzel legalábbis radioaktív fertőzést kockáztatna.

– Kösz.

Leone egy gombnyomására a sötétítők felsiklottak. Utána a férfi némán hátradőlt. Misty legszívesebben kiugrott volna a mozgó kocsiból. Szégyellte a viselkedését, de a történtek után képtelen lett volna bocsánatot kérni a férfitól.

A limuzin megállt az apartmanház előtt. A sofőr kinyitotta az ajtót, Misty azonban nem mozdult, mert időközben megállapította, hogy a ruhája derékig elszakadt. Egyszer csak valami meleget és nehezet érzett a vállán – Leone ráterítette a zakóját.

A lány fellélegzett, és kikecmergett a kocsiból. Leone átölelte, és bekísérte a kivilágított előcsarnokba, ahol megkérte a portást, hogy nyomja meg a lift hívógombját.

A felvonóban Misty nem mert a férfira nézni. Vajon miért jön fel vele Leone? Csak a zakója miatt?

Végül nem bírta tovább, és a férfira sandított, de Leone arcán nem tükröződött semmilyen érzelem.

A férfi az ajtót a saját kulcsával nyitotta ki, amelyet aztán az előszobaasztalra dobott. Misty kibújt a zakójából, és feléje nyújtotta, Leone pedig beakasztotta a gardróbba.

– Jó éjt! – mondta hűvösen.

Ahogy megindult a hálószoba felé, Misty megköszörülte a torkát.

– Hová mész? – kérdezte.

– Veszek egy hosszú, hideg zuhanyt – válaszolta mogorván Leone. – Talán ez ellen is van valami kifogásod?

Misty arca lángolt.

– Úgy értettem… itt maradsz éjszakára?

– Nem vagyok alvajáró – nyugtatta meg szárazon a férfi.

– Itt maradsz, mert állítólag a szeretőd vagyok, de én inkább úgy érzem magam, mint egy egyéjszakás kaland… – Misty eddig nem mérte fel teljesen, milyen következményekkel járhat még ez a színjáték, pedig jól tette volna. Az olyan kis cégeknél, mint az övé, a női tulajdonos jó híre nagyon fontos. Soha senki nem fogja komoly üzletasszonyként kezelni, miután látták elegáns ruhában, gyémántokkal a nyakában és fülében, Leone Andracchi karján. Azon kevesek, aki elhitték, hogy Flash nem volt a szeretője, szintén elfordulnak majd tőle. Senki sem moshatja le róla, hogy pénzes pasikra vadászó, számító ribanc…

– Annyira örülök, hogy nem vagy a szeretőm! – Leone enyhe gúnnyal mustrálgatta a lányt. – Ma este mindkettőnket megóvtál attól, hogy elkövessünk egy nagy hibát. Nyugodtan üss csak meg, valahányszor megszegem a játékszabályokat!

– Tényleg kezdelek gyűlölni…

– Ápolgasd magadban ezt az érzést! – tanácsolta bársonyos hangon Leone. – Mert ha valaha is az ágyamban kötsz ki, az életed örökre megváltozik.

Misty ezüstszürke szeme szikrákat szórt.

– Valóban?

– Valóban – mondta rekedten a férfi, és az arcán kegyetlen mosoly futott át. – Mire reggel felkelsz, én már valószínűleg nem leszek itt. Pénteken találkozunk. A hétvégét Skóciában töltjük – közölte még, és sarkon fordult.

Misty haragosan bámult utána. Igen, gyűlölte Leonet, a kiszámíthatatlanságáért, és mert annyi arca volt. Az egyik pillanatban hidegnek mutatkozott, és tartózkodónak, a másikban gúnyolódott vagy fenyegetődzött, de mindig lenyűgözte őt. Túlságosan is.

Misty a szobájába érve becsukta az ajtót, és egy pillanatra nekidőlt. Most, hogy a haragja már elpárolgott, furcsán üresnek érezte magát.

Lefeküdt, de még sokáig nem jött a szemére álom. A gondolatai elkalandoztak, és egyszer csak azon kapta magát, hogy elképzeli Leonet a zuhany alatt. Elvörösödve az oldalára fordult, és a párnába fúrta az arcát. De ekkor megint azt a sóvárgást érezte a férfi után, amelyet a limuzinban, és összerándult szégyenében.

Titkon kicsit mindig lenézte azokat a nőket, akik azt mondták, hogy képtelenek ellenállni egy bizonyos férfinak, mert ő még Philipet sem találta ellenállhatatlannak. Az édesanyja példája óvatosságra intette, főleg mivel a lelke mélyén félt, hogy ő is olyan lesz, mint Carrie, aki a szerelmet összetévesztette a vággyal, s egyik férfitól a másikhoz röppent, pusztulást hagyva maga mögött.

Misty a vendéglátóipari főiskolára járt, amikor találkozott Philippel. Az első héttől fogva elválaszthatatlanok voltak. A férfi olyan romantikusnak és mély érzésűnek tűnt, hogy Misty sosem találta volna ki, mit tartogat számukra a jövő.

Philip édesanyja kezdettől fogva hidegen bánt vele, és egyik délután undorodó fintorral még meg is kérdezte:

– Gondolom, nem sokat tudsz a hátteredről?

Sajnos ebben igaza volt, mert Misty születési anyakönyvi kivonatában az apa nevénél az „ismeretlen” szó állt.

Philip ennek ellenére szilárdan kitartott mellette, és nem engedte, hogy az édesanyja szétválassza őket. Misty ebben a szerelme bizonyítékát látta, és miután eljegyezték egymást, beleegyezett, hogy elutazik a férfival, és az övé lesz. Egy történelmi emlékekben gazdag kisváros szállodájában akarták tölteni a hétvégét, de sosem érkeztek meg. Útközben balesetet szenvedtek, és nem sokkal később Philip szakított vele.

5. FEJEZET

Misty hajnalban arra ébredt, hogy pokolian szomjas. Kikászálódott az ágyból, megmosta az arcát és fogát, aztán felvette a pongyoláját, és a konyha keresésére indult Ahogy elment az ebédlő mellett, majdnem beleütközött Alfredoba, aki egy kávéskannát vitt a kezében.

– Misty? – csendült fel odabenn Leone mély hangja.

A lány félszegen megállt az ajtóban.

Leone nagyon elegáns volt szürke, utcai öltönyében, amelyhez óarany nyakkendőt kötött. Amikor meglátta őt, udvariasan felemelkedett, és egy kézmozdulattal beljebb invitálta.

– Gyere, csatlakozz hozzám!

Misty lassan megcsóválta a fejét.

– Miért bámulsz így? – tudakolta a férfi.

– Mert annyira ellentmondásos személyiség vagy. Ha bejövök, udvariasan felállsz, szóval valaki nyilván megtanított a jó modorra…

– Az anyám – szúrta közbe szárazon Leone.

– De ez kárba veszett fáradság, ha nem tudsz hozzám szólni anélkül, hogy gúnyolódnál vagy sértegetnél. – Misty felsóhajtott, leült a férfival szemben, és a narancsleves kancsóért nyúlt.

Leone habozott egy pillanatig, aztán visszaereszkedett a székre. Kicsit szaporábban lélegzett, és a szobában támadt feszültség csak akkor oszlott el, amikor Alfredo visszajött.

Miután az inas friss kávét töltött Leone csészéjébe, Misty huncut mosollyal megcukrozta a feketéjét.

– Szóval hová utazol el ilyen korán? – kérdezte csevegő hangon, nagyot harapva egy még meleg kifliből.

– Párizsba.

– Ó. Egyszer én is jártam ott, de nem sokat láttam a városból. Flashsel voltam. Vagy a szállodában bujkáltunk a visítozó rajongói elől, vagy a kulisszák mögött tartózkodtam.

Misty a nyelve hegyével lenyalt egy morzsát az alsó ajkáról. Túl későn vette észre, hogy Leone figyeli. Azonnal forróság öntötte el, és zavarában a falon függő arcképre összpontosított. Ez már előző nap feltűnt neki, mert ez volt az egyetlen hagyományos stílusú festmény a lakásban: egy álmodozó tekintetű fiatal lányt ábrázolt.

– Gyönyörű kép – hadarta. – Ismered a modelljét?

Leone tekintete dermesztően hideggé vált, markáns arcán megrándult egy izom.

– Ő volt a húgom. Már nem él.

Misty elsápadt.

– De legalább ismerted őt – motyogta végül.

Leone összeráncolta a homlokát.

– Ezt hogy érted?

Misty azt kívánta, bár megmaradt volna az ilyenkor szokásos részvétnyilvánításnál.

– Én… nos… van egy ikertestvérem, aki…

Leone felkapta a fejét.

– Tudod, hogy van egy ikertestvéred?

– Nem egypetéjű ikrek vagyunk, de nagyjából ez minden, amit tudok róla. – Misty vállat vont. Már bánta, hogy felvetett egy ilyen személyes témát, mégis örült, hogy sikerült elterelnie Leone figyelmét a húga haláláról. – Őt örökbe fogadták, engem nem.

– Az ikreket nem szokták szétválasztani – jegyezte meg Leone.

– Anya rólam nem akart lemondani. Amikor nagyobb lettem, megpróbáltam az örökbefogadást intéző ügynökségen keresztül felvenni a testvéremmel a kapcsolatot, de csak egy levelet kaptam, amelyben azt írta, hogy az örökbe fogadó szülein kívül nincs másra szüksége, és nem akar találkozni velem. Birdie szerint idővel majd meggondolja magát. – Misty úgy tett, mintha nem tulajdonítana nagy jelentőséget a visszautasításnak, pedig valójában mélyen megsebezte a válasz, és ez a seb a mai napig nem gyógyult be. A hideg, rövid kis levél, amelyre még a feladó címét sem írták fel, nehogy ő hívatlanul betoppanjon és zaklassa őket, összetörte a reményeit.

– Birdie a nevelőanyád?

– Te tényleg sokat tudsz rólam. – Mistynek eszébe jutott a videofelvétel, amelyet Leone a limuzinban lejátszott. – Szerintem lehettél volna őszintébb is hozzám.

– Múlt éjjel teljesen őszinte voltam. És te pofon vágtál – emlékeztette a férfi.

Misty elpirult.

– Jó, jó, ez nem volt helyes, de te provokáltad ki!

Leone hátradőlt.

– Ez nem mentség.

– Elvesztettem az önuralmamat.

– Ez sem az.

Misty újra dühbe gurult.

– Bocsánat, bocsánat, bocsánat! Most elégedett vagy?

– Egyelőre. – Leone ledobta az asztalra a szalvétáját, és felállt. – Mennem kell. – Az ajtónál még egyszer visszafordult. – Ha valaki telefonálna a távollétem alatt vagy meglátogatna, ne beszélj a kapcsolatunkról, csak játszd szépen a szerepedet!

Misty zavartan bólintott, aztán a férfi után szaladt, mert meg akart kérdezni tőle valamit, ami már egy ideje foglalkoztatta.

– Leone…

A férfi végigmérte.

– Mondták már, hogy kora reggel nagyon szexi vagy?

– Te sosem gondolsz másra, amikor együtt vagy egy nővel? – háborgott Misty.

– És téged senki sem tanított meg arra, hogyan kell fogadni egy bókot?

– Kérlek, Leone… Tudnom kell… – Misty idegesen babrálta az ujjait. – Arra kellek, hogy eltitkold a viszonyodat egy férjes asszonnyal?

– Nem folytatok viszonyt férjes asszonyokkal. Nem szívesen osztoznék meg egy nő kegyein egy másik férfival.

– Akkor ez tényleg csak egy üzleti ügy?

– Egy szicíliai üzleti ügy – javította ki Leone. – De te aligha érted meg a finom megkülönböztetést.

Miután távozott, Misty visszaült az asztalhoz, és fellapozta a reggeli lapokat, amelyeket Alfredo odakészített. Közben egyre jobban elkomorodott. Két újságban is közölték a képüket. Az egyikben „Leone legújabb nyuszikájáénak nevezték, a másikban, amely Birdie-nek is járt, „az új Andracchi-szépség”-nek. A nevét még nem derítették ki, de ez csak idő kérdése lehet.

Most már rájött, mekkora butaság volt Birdie-nek azt mondania, hogy Leone munkát ajánlott neki. Haza kell mennie, hogy személyesen magyarázza meg a nevelőanyjának a helyzetet.

Az első vonattal el is utazott Norfolkba, és az állomásról taxin a Fossettsbe vitette magát.

Időközben már elmúlt három óra, és Birdie a nappaliban virágokat rendezgetett az ablaknál álló asztalnál. Amikor Misty belépett, mosolyogva felnézett.

– Gondolom, őt Londonban hagytad! – kérdezte kicsit aggódva.

– Birdie, én…

– Belehabarodtál, és nekem nem is mondtad – dorgálta meg Birdie. – De miért vágsz olyan gondterhelt képet? Örülök, hogy újra találtál valakit, aki megdobogtatja a szívedet.

Misty nem tudta, mit válaszoljon.

– Nyilván összeköltöztetek, ahogy manapság szokás. Ezt persze nem helyeslem, de megértem, miért nem akartad elmesélni…

– Sajnálom, Birdie.

– Jó lány vagy, Misty, és ha Leone Andracchi fájdalmat okoz neked, velem gyűlik meg a baja.

A gondolat, hogy a törékeny kis Birdie felelősségre vonhatja Leonet, olyan abszurd volt, hogy Mistynek mosolyognia kellett.

– Flash persze siránkozni fog, hogy összetörted a szívét, és ír róla egy dalt. Készülj fel erre, kedvesem! Az a fiatalember semmit sem szeret annyira, mint a kihívásokat… legfeljebb az őrjöngő közönségét.

Misty két napig maradt a Fossettsben, és csütörtök délután indult vissza Londonba. Kipihent volt, és nyugodt, s amikor Alfredo aznap este beengedte a lakásba, először észre sem vette, hogy a férfi milyen hajszolt képet vág.

– Tényleg kell nekem egy saját kulcs – jegyezte meg kedvesen.

– Hogy kedved szerint járhass-kelhess? – kérdezte a nappaliból egy fenyegető hang. – Majd ha fagy!

Misty megtorpant az előszoba közepén. Leone alig négy méterre állt tőle. Szűk fekete farmert viselt, és zöld pamutinget, amelynek az ujját feltűrte izmos alkarján. A szeme haragtól szikrázott.

– Mi a baj? – kérdezte habozva a lány.

Leone beszédes mozdulattal széttárta a karját.

– Még kérded? Alighogy felülök a párizsi gépre, te köddé válsz!

– Otthon voltam.

– A házvezetőnőtök mást mondott, amikor telefonáltam.

Misty bólintott. Az egyik helyi újságíró felismerte benne Leone kísérőjét, és folyamatosan hívogatta, ezért megkérte Nancyt, hogy tagadja le, ha bárki keresné.

– Szóval hol bujkáltál? Ha Philip Reddinggel voltál, esküszöm, hogy ízekre tépem a fickót!

Misty szeme elkerekedett.

– Már múltkor a parkolóban móresre kellett volna tanítanom – folytatta Leone ádáz arccal.

– Nem vagyok a tulajdonod – méltatlankodott a lány.

– De igen, az vagy, legalábbis a következő néhány hétben. – És ha megtudom, hogy valakivel összeszűrted a levet…

Misty dacosan összefonta a mellén a karját.

– Te tényleg azt hiszed, hogy fűvel-fával lefekszem?

– Nem nyilatkozom.

– A Fossettsben voltam Birdie-nél, csak kerültem a nyilvánosságot…

– Annyira, hogy senki sem tudott az ottlétedről. – Leone megvetően nevetett. – Teljesen hülyének nézel?

– A nők gyakran bánnak így veled, ugye? – Misty szánakozó arckifejezést öltött. – Meglógnak, hogy felszarvazzanak.

– Per raeraviglia! Egyetlen nő sem merte ezt megtenni velem! – tört ki Leone, és közelebb lépett a lányhoz. – És ne térj el a tárgytól! A korábbi vőlegényeddel voltál?

– Nem… de őszintén szólva, aligha vallanám be neked, ha vele lettem volna – felelte Misty. – Nem kértél meg, hogy maradjak Londonban. Azt mondtad, pénteken találkozunk, és amennyire tudom, ma még csak csütörtök van, tehát még nem vagyok szolgálatban.

Leone igyekezett megemészteni a mondókája első felét, de a jelek szerint ez is túl nagy feladat volt a számára.

– Nem vallanád be nekem, ha Reddinggel lettél volna? – kérdezte komoran.

– Minthogy nem vele voltam, értelmetlen ez a vita – ütött meg békülékenyebb hangot Misty.

– Szolgálatban vagy szolgálaton kívül voltál múltkor éjjel a limuzinomban?

Misty arca lángvörös lett.

– Mit gondolsz?

Leone hirtelen bosszúsan összeráncolta a homlokát, és az órájára pillantott.

– Mára van egy vacsorameghívásom, és el fogok késni. Holnap délután találkozunk. Felrepülünk Aberdeenbe, ahonnan kocsival megyünk tovább.

Misty megkövülten bámult utána. Leonenak randevúja van! Randevúja! És mivel ma már nem akar visszajönni, nem nehéz kitalálni, mivel tölti majd az éjszakát!

De mi köze neki Leone szexuális életéhez? Az égvilágon semmi, szögezte le magában. Ennek ellenére egész este nem találta a helyét, és örökké azon tépelődött, hogy Leone hol lehet, és mit csinálhat. A jelenlegi szeretője vagy nagyon megértő, vagy ismeri a titkot, amelybe a férfi őt nem avatta be.

Ez csak egy munka, emlékeztette magát. Csak ez mintha kiment volna a fejéből, amikor a férfi limuzinjának hátsó ülésén vonaglott a gyönyörtől.

Misty végül lefeküdt, és megesküdött magában, többé nem felejti el, hogy ő csak Leone alkalmazottja.

Másnap Leone limuzint küldött Mistyért. A kocsi kivitte a repülőtérre, ahol a férfi már várta. Öleléssel üdvözölte a lányt, és egy lesifotós már készenlétben állt – Misty úgy sejtette, nem véletlenül hogy megörökítse a jelenetet. A lány azonban még idejében elfordította az arcát, így Leone ajka a szája helyett az arcán landolt.

– Ezt meg miért csináltad? – kérdezte a férfi.

– A csókolózás nagyon személyes dolog – felelte hűvösen a lány. – Egy ölelés épp elég meggyőző lehet.

– Valóban? Az előbb úgy éreztem, mintha egy fadarabot öleltem volna át – dörmögte a férfi.

A hangulatukon nem javított, hogy a légiirányítók sztrájkja miatt négy órát kellett várniuk a felszállási engedélyre. Mialatt Leone a VIP-várócsarnokban a laptopján dolgozott, Misty képes újságokat lapozgatott.

Valahányszor a férfira nézett, elöntötte a harag. Leone elképesztően elegáns volt a sportöltönyében, és egy karcsú szőkeség a terem másik végéből minduntalan kacér pillantásokat küldött feléje. Benne, Mistyben nyilván nem látott lehetséges vetélytársat, és igaza is volt. Ő valóban nem jelent semmit a férfinak. Nem úgy, mint az a nő, akivel a múlt éjszakát töltötte, füstölgött Misty.

Végre megkapták a felszállási engedélyt.

– Fel fogsz olvadni, mielőtt megérkezünk a házigazdáinkhoz? – tudakolta Leone, ahogy a magángépe felé lépkedtek.

– Gőzöm sincs, miről beszélsz. Itt vagyok, kirittyentve és mosolygós arccal. Mit akarsz még? – dünnyögte Misty.

– A váróteremben nem tettél cukrot a kávémba… ez szándékos volt, és hihetetlenül gyerekes.

– Ezentúl gondoskodj magad a kávédról! Nem vagyok a rabszolgád – fortyant fel a lány.

A repülőút alatt egyetlen szót sem váltottak, még akkor sem, amikor a gép hosszan körözött az aberdeeni repülőtér fölött, arra várva, hogy felszabaduljon egy kifutópálya. Mire beszálltak az odarendelt kocsijukba, már hét felé járt.

Leone szerette volna értesíteni a házigazdáikat, hogy késni fognak, de képtelen volt telefonon elérni őket, és minden jel arra vallott, hogy a hétvégi kiruccanásuk olyan rémálommá válik, amelyben minden, ami elromolhat, el is romlik.

– Dio mio! – kiáltott fel a férfi, egy újabb sikertelen próbálkozás után. – Miért nem veszik fel a telefont? Ez egy kastély… Garrisonéknak nyilván nagy személyzetük van.

– Nyilván? Szóval még nem voltál náluk? – kérdezte Misty, aki szeretett volna többet megtudni a vendéglátóikról anélkül, hogy túl kíváncsinak tűnne. Egy kastély az úti céljuk? Ez érdekesen hangzott.

– Nem, soha. Személyesen nem is ismerem őket, de úgy tudom, elég idősek.

Leone azt állította, tudja, merre kell menniük, még ha azelőtt nem is járt itt, és nem kell használnia a kis térképet, amelyet Misty egy turistáknak szánt tájékoztatófüzettel együtt a repülőtérről elhozott. A lány elbóbiskolt, és arra ébredt, hogy Leone a vállánál fogva rázza.

– Megérkeztünk – közölte komoran a férfi.

– Hová?

– A világ végére, ha engem kérdezel!

Misty kimászott a kocsiból, és megborzongott, mert odakinn meglepően hűs volt. Fázósan megdörzsölte meztelen karját, aztán a kiskabátjáért nyúlt.

Minden, amit a kocsin kívül ki tudott venni, egy hatalmas, tornyos épület volt, amelyből semmi fény nem szűrődött ki.

– Hány óra?

– Tíz.

Misty majdnem megkérdezte, hogy Leone vajon a turistáknak javasolt, hosszú panorámautat választotta-e, de hallgatott, mert nem akarta még jobban felingerelni a férfit. Leone közben felment a lépcsőn, és erőteljesen megverte az ajtót a súlyos, tömör sárgaréz kopogtatóval.

– Sikerült elérned Garrisonékat, mialatt aludtam? – kérdezte a lány.

– Nem. – Leone várt két percet, aztán még hevesebben dörömbölt. Először semmi sem mozdult, de végül a fejük fölött kigyulladt egy halvány fényű lámpa, és odabenn elhúzták a reteszt.

Egy gyapjúköntösös öregember kémlelt ki az ajtórésen.

– Fel akarják ébreszteni az egész kastélyt? – kérdezte mogorván. – Nem tudják, hány óra? Már elmúlt tíz…

Leone bemutatkozott, átkarolta Mistyt, és betolta az előcsarnokba. Az óriási kandallóban a rostély mögött még pislákolt a tűz, hosszú árnyékokat vetítve a sötét mézszínű faburkolatra és kopott kőpadlóra.

– Milyen hangulatos! – sóhajtott fel Misty.

– Megmutatom a szobájukat – dörmögte az öreg.

– És maga kicsoda? – tudakolta bosszúsan Leone.

– Murdo, uram.

– Szeretnénk bocsánatot kérni a házigazdától a késésünkért – folytatta Leone.

– Ma este erre nem lesz alkalmuk. Az uraságok már rég lefeküdtek. – Murdo egy ívelt kőlépcsőhöz vezette őket. – Mi, itt az Eyrie kastélyban csak különleges alkalmakkor maradunk fenn sokáig.

Miután végighaladtak több rosszul megvilágított folyosón, Murdo megállt egy a-tónál és kitárta.

– Ha szeretnének enni valamit, kénytelenek lesznek kiszolgálni magukat – közölte búcsúzóul. – A konyhát az előcsarnokból nyíló hosszú folyosó végén találják.

Misty Leone hitetlenkedő arcára pillantott, és gyorsan tett valami elismerő megjegyzést a hálószobára, mire a gyászos képű Murdo hálás mosollyal ajándékozta meg.

6. FEJEZET

Csak amikor az öreg távozott, eszmélt rá Misty, hogy egy szobát kaptak. Miért nem számolt ezzel a lehetőséggel? Ráadásul az ágyon kívül a helyiségben nem volt más fekvőhely.

– Per meraviglia! Itt meg lehet fagyni! És ez a nyirkosság! – Leone bekukkantott a fürdőszobába, és alig tudott elfojtani egy borzongást. – Még zuhanyozó sincs!

– Csak egy ágy van – motyogta Misty.

Az ajtógomb Leone kezében maradt, és ő dühösen visszanyomta a helyére.

– Ez a kastély egy romhalmaz! Nem csoda, hogy Garrisonék el akarják adni! Gondolom, valami romantikus, gazdag bolond majd megveszi, és tönkremegy abba, hogy megpróbálja rendbe hozatni! Ez egy pénznyelő!

– Csak egy ágy van, Leone.

– Igen. Minthogy az egész szobában mindössze három bútordarab található, ezt már én is észrevettem – gúnyolódott a férfi. – De jelenleg csak melegre és vacsorára vágyom.

– Gyújts be a kandallóban, én meg összeütök valamit.

– Nem egészen így képzeltem ezt a skóciai hétvégét…

– Abbahagynád a panaszkodást? – szakította félbe Misty szemrehányóan. – Garrisonék nyilván elszegényedtek, és se nagyobb kényelmet, se nagyobb személyzetet nem engedhetnek meg maguknak.

– Ebben tévedsz! Gazdagok és fösvények, és hírhedtek arról, hogy milyen rosszul fizetik az alkalmazottaikat. A vagyonukat a harmadik világban szerezték, ahol ruhákat gyártottak egészségtelen üzemekben, éhbérért dolgoztatva az embereket. Tartogasd az együttérzésedet arra érdemesebbeknek!

A konyha egy boltíves pincehelyiségre emlékeztetett, de volt benne egy óriási hűtőszekrény, tele élelmiszerrel, és mire Leone csatlakozott a lányhoz, egyre csak azon prézsmitálva, hogy mennyi fahasábot kellett felhalmoznia ahhoz, hogy átmelegedjen a hálószobájukban a kandalló, Misty két tányér spanyol omlettet és egy nagy tál friss salátát varázsolt a régi fenyőasztalra.

Miután jóllaktak, visszatértek a hálószobába, ahol – hála a ropogó tűznek – barátságos, szinte romantikus légkör uralkodott, és Misty zavart pillantást vetett Leonera.

– Tényleg nem vártam, hogy egy ágyban kell aludnunk.

– Gondolod, hogy a házigazdáink még élnek? – mormolta Leone, szórakozottan a tűzbe bámulva. – Vagy az öreg Murdo eltette őket láb alól, és mi leszünk a következő áldozatai? Akarod, hogy egész éjjel piszkavassal a kezemben őrködjek az ajtónál?

Nem, téged akarlak, gondolta Misty, végre szembenézve az igazsággal, aztán egy pillanatra megijedt, amiért majdnem hangosan ejtette ki ezeket a szavakat.

– Megyek, megfürdöm – mondta gyorsan. – Sietek.

Magához vette a szükséges holmikat a bőröndjéből, és a fürdőszobába indult, de a küszöbön megállt. Elhatározta, hogy a lelki nyugalma kedvéért fütyül az óvatosságra, és megkérdezi, ami előző este óta izgatta.

– Kivel voltál tegnap este?

– Néhány régi barátommal. – Leone elvigyorodott. – Szóval ezért voltál egész nap olyan nyűgös!

Misty elpirult, és gyorsan becsukta az ajtót. Noha bizonyos szempontból azt kívánta, bár hallgatott volna, túlságosan örült a kapott válasznak ahhoz, hogy bosszankodjon, amiért elárulta a féltékenységét. Hamarosan felfedezte, hogy a víz alig nevezhető langyosnak, úgyhogy nem is volt kedve sokáig a kádban időzni.

– Nincs meleg víz – közölte, amint visszatért a hálóba. Bár reszketett a csinos selyemhálóingben, az egyetlen hálóholmiban, amelyet magával hozott, igyekezett úgy tenni, mintha semmi rendkívüli nem lenne abban, hogy együtt alszik egy férfival.

Leone félig már kibújt az ingéből, de a keze most megállt a levegőben, és sötétarany szemét a lány kipirult arcára függesztette.

– Ma éjjel is hideg vízben kell lehűtenem magam?

Misty nem várt ilyen egyenes kérdést, és szélsebesen bebújt a paplan alá.

– Igen – felelte fojtottan.

Kívánta a férfit, de attól félt, hogy ő a legjobb esetben is csak egy futó kaland lenne a számára. Tartania kell magát a szerződéshez, ha nem akarja, hogy a feje tetejére álljon az élete.

Leone eltűnt a fürdőszobában.

Misty képtelen volt átmelegedni. Ekkor vette észre, hogy az ablak tárva-nyitva áll. Kénytelen volt felkelni, hogy becsukja. Mi jutott Leone eszébe? Befűt és kinyitja az ablakot? – mérgelődött, aztán meglátta a kandallóból gomolygó füstöt, és újra feltépte az ablakot.

Leone éppen ekkor tért vissza. Misty egy ugrással megint a paplan alatt termett, de félig lehunyt szemhéja alól éberen figyelte a férfit. Tudta, hogy sosem felejti el ezt a látványt. Leone csak egy bokszeralsót viselt. Fekete haja nedvesen csillogott, a válla széles volt, a csípője keskeny; izmos lábszárát finom, sötét szőr borította. Ahogy lefeküdt, a matrac besüppedt a súlya alatt, és halk reccsenés hallatszott.

Leone szitkozódva kiugrott az ágyból, és felhajtotta a paplant. Misty is felült, és szemügyre vette a kopott lepedőn éktelenkedő, hosszú hasadást.

– Hogy a pokolban aludjak ezen? – dühöngött a férfi.

– Majd én elintézem – ajánlotta fel Misty, és felkelt.

– El kellene mennünk egy szállodába…

– Minden rendben lesz. – Misty lerántotta az ágyneműt, és a lepedőt úgy terítette vissza az ágyra, hogy a szakadás a párnák alá essen. – Gyere, segíts!

– Disznóság így bánni a vendégekkel – háborgott Leone.

– De az épület olyan szép, régi, hangulatos és…

– Dohos, hideg és kényelmetlen?

Misty betűrte a lepedő szélét a matrac alá. Ahogy felegyenesedett, a szeme sarkából észrevett egy hatalmas molyt, és felsikoltott.

– Még mindig a hajamban van? – dadogta megszeppenten.

– Ne félj, nem bánt. – Leone kihessegette a molyt, és becsukta az ablakot.

Misty az egyik ágyoszlopnak dőlt. Sápadt volt, és levegő után kapkodott.

– Ahogy itt állsz a tűz fényében, akár meztelen is lehetnél – jegyezte meg a férfi.

Misty lepillantott magára, aztán felnyögött, és vissza akart bújni az ágyba, de Leone érte nyúlt és a karjába zárta. És ahogy mohón az ajkát kereste, Misty elfeledkezett a fenntartásairól, és átkulcsolta a nyakát.

A férfi ledöntötte az ágyra, a térdét a lábai közé lökve széttárta a combjait, és éhesen tovább harapdálta, ízlelgette a száját. Misty olykor egy pillanatra elfordult, hogy levegőt vegyen, de aztán az ujjait Leone nedves, fekete hajába mélyesztette és újra magához húzta a fejét.

Végül Leone kicsit felemelkedett, és lenézett rá. Misty hallotta a zihálását, látta, hogy a szeme a sűrű fekete pillák alatt aranyként ragyog.

– Védekezel? – kérdezte rekedten a férfi.

Hogy védekezik-e? Leone nyilván úgy érti, szed-e fogamzásgátlót. De egy nem kívánt terhességtől az ő esetében nem kell tartania, gondolta kicsit keserűen a lány.

– Igen – füllentette.

Leone megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Meg kellett kérdeznem… Tudod, ez elkerülhetetlen volt, amore.

– Igazán? – Az esze óvatosságra intette a lányt, de ő csak az ösztöneit követte. Leone illata, érintései, súlya mind-mind szerelmi ajzószerként hatott az érzékeire.

– Amióta először megláttalak, kívánlak – vallotta be a férfi. – A nap besütött az ablakon, és a hajad szinte fellángolt… – Misty csodálkozva látta, hogy elvörösödik. – Pokolian szexi voltál…

Különös gyengédség fogta el a lányt, de ekkor Leone újra megcsókolta, és a világ forogni kezdett vele. A szíve zakatolt, a teste megfeszült, úgy érezte, mintha egy hullámvasúton ülne.

– Nem tudok betelni veled – dünnyögte kábultan.

Leone érzékin rámosolygott, visszanyomta a párnákra, és forró ajkát sajgó, duzzadt keblei közé fúrta, a tenyerével pedig finoman dörzsölgette az apró halmokat a vékony selymen keresztül.

– Könnyen függővé válhatsz, erre figyelmeztetnem kellett volna téged, amore.

Misty behunyta a szemét, míg a férfi lehúzta a hálóingét.

– Dio mio… Maga vagy a tökély! – suttogta Leone, ujjai közé szorítva az egyik felpipiskedő mellbimbóját.

Misty felsikoltott, és a szeme kinyílt.

– Mi az? – dadogta, látva, hogy a férfi homlokráncolva vizsgálgatja.

– Semmi. Csak… ahogy itt fekszel, olyan félénknek tűnsz, olyan ártatlannak – mondta rekedt nevetéssel Leone.

– Az is vagyok… egy kicsit – javította ki magát Misty félhangon. Teljesen rabul ejtette a férfi mosolya.

– Ez nagyon izgató – mormolta Leone. – Mint azt nyilván te is tudod.

Ahogy arra gondolt, amit nem tud, Misty egy pillanatra megijedt, ám ekkor a férfi megnyalta a mellbimbóját, és ahogy a szája összezárult a kemény kis csúcson, a kételyek eltűntek, csak a vágy maradt meg.

– Miénk az egész éjszaka! – Leone felült, hogy lerángassa a bokszeralsóját.

– Igen… – Misty a férfi izmos mellkasára bámult. Tényleg meg fog történni. Vágyott rá, mégis félt, félt, hogy fájni fog, hogy valami módon elárulja a tapasztalatlanságát, pedig nem akarta, hogy Leone megtudja, hogy ő az első szeretője.

Leone ismét magához húzta, és megcsókolta a száját.

– Felizgat, ahogyan rám nézel – mondta szinte nyersen –, ahogy megremegsz, ha átölellek. Annyira akarlak, hogy szinte fáj!

– Gyűlöltelek – suttogta Misty meglepetten, mert maga sem értette, hogy ilyen előzmények után hogyan fekhet meztelenül ennek a férfinak a karjában, és érezheti ezt a világ legtermészetesebb dolgának.

Leone végiggereblyézett selymes haján, amely legyezőként szétterült a párnán, és a szemébe nézett. Amikor a másik kezével cirógatni kezdte a mellét, Misty ösztönösen a tenyerének feszítette a lágy halmokat.

– De már nem gyűlölsz? – kérdezte rekedten a férfi.

– Nem. – Ez volt az igazság, de ez az igazság megrémítette a lányt. Alig néhány nap alatt teljesen megváltoztak az érzései, és maga sem értette, hogyan lehetséges ez.

Leone csókokkal borította az arcát, míg az ujjai a combjai közé siklottak, hogy hosszan ingerelje és cirógassa a teste legérzékenyebb pontját.

– Kérlek…! – sikoltotta Misty.

– Türelem, amore – suttogta Leone. – Hidd el, mindjárt még jobb lesz!

Mire föléje emelkedett, és a tenyerét a csípője alá csúsztatta, Misty hideglelősen reszketett a felajzottságtól. A következő pillanatban éles fájdalom hasított belé.

– Annyira szűk vagy – nyögött fel Leone, és a homloka ráncba szaladt. – Nem okozok fájdalmat?

– Nem, nem – nyugtatta meg gyorsan a lány.

Leone ekkor óvatosan megmozdult, és nagyon lassan beljebb nyomult benne.

– Dio… Ez hihetetlen!

A fájdalom máris enyhült. Misty időközben teljesen magába fogadta Leone férfiasságát, és amikor Leone mozogni kezdett, alkalmazkodott a ritmusához.

– Én is élvezem – pihegte – veled.

Leone lopott egy csókot az ajkáról. A szemében gyengédség tükröződött.

– Olykor nem mondod el a teljes igazságot – suttogta.

Mistyt közben magával ragadta a szenvedély, és bár szerette volna megkérdezni, mire gondolt, egyetlen hang sem jött ki a torkán. Leone egyre gyorsabban mozgott, s a lány egyszerre csodálatos oldottságot érzett, és mintha eggyé vált volna a férfival. Aztán elért a hőn áhított csúcspontra, és majdnem eszméletét vesztette a kéjtől. Ugyanekkor Leone is remegni kezdett fölötte, kiáltott valamit olaszul, majd kimerülten elnyúlt rajta.

Misty továbbra is szorosan átölelte. Úgy érezte, mintha Leone az övé lenne, és ez csodálatos érzés volt. Végül a férfi legurult róla, és a mellkasához húzta, pontosan úgy, ahogyan Misty vágyott rá. Hosszú ideig egyikük sem szólalt meg. Aztán Leone hátrasimította a lány haját, és lenézett a lágyan csillogó, szürke szempárba.

– Arra gondoltam… talán segíthetnék felkutatni az ikertestvéredet – jegyezte meg mintegy mellékesen.

– Tessék? – A váratlan ajánlat megdöbbentette Mistyt.

– Mindenkinek szüksége van családra. Ez csak egy kis szívesség lenne, nem nagy ügy – vont vállat a férfi.

– Nem, kösz. Bár kedves tőled, hogy gondoltál rá.

– Már nem akarsz találkozni vele?

– Nem ez a lényeg. Az számít, hogy ő mit akar. Négy éve nála van a címem és a telefonszámom, mégsem keresett meg. Hagyjuk ennyiben a dolgot.

– Azt hiszem, csak félsz…

Misty felpaprikázódva kitépte magát Leone karjából, és felült.

– Ugyan, mit tudsz te erről? Nyilván olvastál egy-két romantikus történetet, amelyben az emberek megtalálták rég elveszett rokonaikat, és boldogan egymás karjába omlottak. Nos, az én hátteremben nincs semmi romantikus, itt nem találsz mást, csak a magányos, sérült lelkű gyerekeket, akiket az anyjuk elhagyott. Ha jól tudom, összesen hárman vagyunk.

Misty heves szavaira Leone is felült, és párnákat gyömöszölt a háta mögé. Kócos, fekete hajával és sötét szemével, amelyben visszatükröződött a kandallótűz fénye, napbarnított bőrével, amely élesen elvált a fehér ágyneműtől, hihetetlenül szexinek hatott, és a lány gyorsan elfordította a fejét.

– Azt mondtad, hárman vagytok – emlékeztette a férfi. – Három micsoda?

– Három nővér, de lehetünk többen is, és akár fiútestvéreink is lehetnek!

– Az anyád három gyermeket szült?

– Tizenkilenc éves volt, amikor hozzáment egy nála jóval idősebb férfihoz, Mr. Suttonhoz, akinek szült egy kislányt; ezt a hatóságoktól tudom. Őket elhagyta az apám miatt, de ez a viszony sem tartott sokáig, így aztán az ikertestvérem és én állami gondozásiba kerültünk.

– És?

Árnyék vonult át a lány arcán.

– Akkor találkoztam anya volt férjével, amikor a gyökereim után kutattam. Tudod, azt gondoltam, talán ő az igazi apám. Milyen buta voltam! Úgy értem, miért kötöttünk volna ki gyermekotthonban az ikertestvéremmel, ha ő lett volna az apánk?

Leone némán megfogta Misty kezét, de a lány nem akarta, hogy sajnálja, és elrántotta az ujjait.

– Mr. Sutton még mindig nagyon keserű volt. Ringyónak nevezte az anyámat, és rám parancsolt, hogy takarodjak a házából! Azt is mondta, bolond vagyok, ha azt képzeltem, hogy a lánya vagyok, ő tárt karokkal fogadnak.

– Dio mio… – Leone elsápadt. Valószínűleg már bánta, hogy szóba hozta a témát.

– Birdie a családom – magyarázta Misty. – Őrült voltam, hogy kutatni kezdtem az anyám múltjában. Csak visszautasításban volt részem, és még meg is aláztak…

Leone az ellenkezése dacára visszahúzta magához.

– Soha többé nem említem ezt az ötletemet.

De már ez a rövid beszélgetés is túlságosan felzaklatta a lányt. Egyedül akart maradni, ezért odébb gurult és bemenekült a fürdőszobába. Ott megengedte a kádcsapot mert a könnyek már kibuggyantak a szeméből, és nem akarta, hogy Leone megtudja, sír. Meglepetésére a csapból ezúttal forró víz folyt.

Misty gyorsan bedugaszolta a kádat, és amikor félig megtelt vízzel, belemászott. Ott ült felhúzott térddel, fejét a térdére hajtva, és azt kívánta, bár elmúlna a fájdalma.

Miért is avatta be a személyes ügyeibe a férfit? Leone sosem tudná beleélni magát a helyzetébe. Az Andracchik valószínűleg több generációig vissza tudják vezetni a családfájukat. És nem azt mondják az olasz családokról, hogy nagyon összetartóak?

Valamivel később kopogtattak az ajtón, de Misty nem felelt. Az ajtó kinyílt.

– Elhasználtam az összes meleg vizet – közölte dacosan a lány.

– Átkutattam a lenti szalont egy üveg konyak után, és Murdo rajtakapott – mesélte kicsit ingerülten Leone.

Misty önkéntelenül elmosolyodott, ahogy elképzelte, milyen kínosnak találhatta ezt a férfi.

– Ajjaj!

– Ezek után a legkevesebb, hogy iszol belőle.

– Rendben… Mindjárt kimegyek – ígérte meg a lány. Ki tudja, miért, kezdte kicsit derűsebb színben látni a világot és arra gondolt, hogy talán megjutalmazza Leonet és a következő alkalommal mégis tesz cukrot a kávéjába.

7. FEJEZET

Misty álmosan nyújtózkodott. Aznap reggel egészen különösen érezte magát, többek között mert a teste olyan helyeken is sajgott, ahol máskor sosem szokott.

Leone… Ahogy a férfira gondolt, forróság árasztotta el. Itt akart feküdni, és élvezni a boldogságot, amely ez után az éjszaka után puha burokként vette körül.

No persze, ez csak átmeneti boldogság, figyelmeztette magát. Az éjjel vakon engedett az ösztöneinek, és most…? Most elhatározta, hogy még egy darabig csak a pillanatnak fog élni.

Lassan kinyitotta a szemét. A függönyöket széthúzták, és a szobába szürkés nappali derengés szűrődött be. Leone az ablaknál állt, már tetőtől talpig felöltözve. Hogyan hihette valaha is azt, hogy gyűlöli ezt a férfit? Talán így akarta önmaga előtt is leplezni a valódi érzéseit? Ma éjjel Leone leírhatatlan gyönyörrel ajándékozta meg, ő pedig hálás volt ezért.

A férfi mobilja ciripelni kezdett. Leone elővette, és hadarva magyarázott valamit az anyanyelvén. Közben fel-alá járkált, és amikor Misty meglátta az arcát, a boldogsága szappanbuborékként szétpattant.

Leone olyan ádáz képet vágott! Éppen olyat, mint akkor, amikor a Brewsters-beli irodájában előhozakodott a furcsa munkaajánlatával. Hová tűnt az ő szenvedélyes szeretője?

Misty megremegett. Leone nyilván megbánta, hogy lefeküdt vele. Felkelt, felöltözött, és őt nem keltette fel. A könyvekben és a filmekben a férfiak, akik egy rövid kaland után úgy érzik, hibát követtek el, pontosan így szoktak viselkedni… Az egyetlen különbség az, hogy Leone nem hagyta itt. És miért nem? Mert csapdába esett. Itt ragadt ezen az isten háta mögötti helyen!

Amikor felébredt, talán ránézett, és azt kérdezte magától, ugyan mit látott benne? Vagy ő is azok közé a férfiak közé tartozik, akik inkább a vadászatot élvezik? De miféle vadászatot? Sem lelkiznie, sem hízelegnie nem kellett! Ő gyakorlatilag felajánlkozott neki, és Leone nem utasította vissza. Könnyű préda volt. Nem szívesen gondolt így magára, de ami tény, az tény.

Azt hitte, ő irányítja az eseményeket, és képes mindennel megbirkózni, amit a sors rámér, ám most, hogy rosszra fordultak a dolgok, úgy érezte, mintha halálos sebet kapott volna… nem értette, hogy lehet ilyen nyámnyila.

– Hánykor van a reggeli? – kérdezte tettetett közönnyel, amikor Leone befejezte a beszélgetést.

A férfi megpördült. Az arcán először feszültség tükröződött, de aztán meleg mosolyra húzódott az ajka. Misty azonban látta, hogy a mosolya erőltetett, bár néhány órával ezelőtt ezt még nem tudta volna megállapítani.

– Attól tartok, a reggelit már lekésted. Mindjárt egy óra.

Misty meglepetten felült, és ahogy a lepedő lecsúszott a melléről, gyorsan utánakapott. Egyszerre nagyon kínosnak találta a meztelenségét.

– Fel kellett volna ébresztened!

– Minek? Szeretsz esőben horgászni?

– Tessék? – Misty nem tudott Leone szemébe nézni. Viharos érzései, egyre fokozódó önutálata és a haragja túlságosan lefoglalták.

– A többi vendég átjött a helyi szállodából, és nagy részük már lement a tóhoz horgászni. Úgy tűnik, itt ez egyfajta hagyomány.

Misty csak most hallotta meg az esőcseppek dobolását az ablaküvegen, és elfojtott egy borzongást.

– Kimentettelek téged – folytatta a férfi. – Azt mondtam, kimerített a hosszú utazás…

– Hogy mit mondtál?

– Utálok horgászni. – Leone hangja kicsit kétségbeesetten csengett.

– Egy-két órára sem tudtál volna erőt venni magadon? Elvégre azért jöttél ide, hogy ezekkel az emberekkel legyél. A nők is horgásznak?

– Néhányan igen.

– Biztos kölcsönkaphatok valakitől egy pár gumicsizmát. Kár, hogy nem figyelmeztettél, ezért nem hoztam megfelelő ruhákat. – Misty nehezen őrizte meg a nyugalmát. – Mondhatom, eszményi vendégek vagyunk. Későn érkezünk, konyakot csórunk, és én még másnap délután is az ágyban lustálkodom.

– Ted Garrison egy tőzsdecápa. Őt csak az érdekli, mennyi pénzzel járulok hozzá a legújabb vállalkozásához – közölte szárazon Leone. – Felőle akár az egész hétvégét ágyban tölthetjük!

– Ne vedd zokon, Leone – mormolta Misty erőltetett mosollyal –, a szex remek időtöltés egy unalmas estén, de kétlem, hogy lekötne bennünket egész hétvégén! – Felkapta a hálóingét, magára rángatta, és bemenekült a fürdőszobába, de mielőtt becsukta az ajtót, visszanézett.

Leone dermedten állt. Nyilván nem számított ilyen pimasz válaszra, de a lány nem akarta, hogy azt higgye, az előző éjszaka bármit jelentett a számára, vagy hogy szeretné megismételni, amit tettek!

Megmosta az arcát, aztán elfintorodott, ahogy meglátta a könnyeket a szemében. Ha belepusztul, akkor is úgy fog viselkedni, mintha mi sem történt volna, határozta el.

Amikor visszatért, a hálószoba üres volt. Misty kiválasztott egy orgonalila együttest, amely egy leheletvékony, apró gyöngyökkel díszített blúzból, miniszoknyából és egy könnyű kötött kabátból állt, addig kefélte a haját, amíg az csillogó zuhatagként omlott alá, és gondosan kisminkelte az arcát.

Bele akarta élni magát a szerepébe, hogy hiteles alakítást nyújtson. Leone szeretőjeként olyan nőnek kell tűnnie, akit jobban érdekel a divat, mint a horgászás, és aki még egy skóciai kastélybeli hétvégén sem képes lemondani a nőiesen elegáns holmikról.

Miközben magas sarkú cipőjében óvatosan letipegett a lépcsőn, lentről hangok szűrődtek fel, amelyek lassan elhaltak a távolban. Az előcsarnokban a kandallóban égett a tűz, de Misty egy lelket sem látott. Habozva megállt, s ekkor halk neszt hallott a bejárat felől.

Egy őszülő halántékú, fekete hajú, előkelő megjelenésű férfi lépett be az előcsarnokba, és bosszús képpel kibújt a kabátjából, hogy lerázza róla az esőcsöppeket. Ahogy észrevette Mistyt, a szeme összeszűkült.

– Jó napot! – Misty elpirult, az idegen olyan áthatóan vizsgálgatta. – Nem tudja, hol vannak a többiek?

– Gondolom, az ebédlőben. Remélem, nem késtem le az ebédről. Ebben az időben valahogy nem vonzott a tóparti piknik. – A férfi hódító mosollyal kezet nyújtott. – Oliver Sargent – mutatkozott be.

Misty meglepődött. Sargent volt Birdie kedvenc politikusa, mert a beszédeiben mindig azokat az egyszerű értékeket védte, amelyek a nevelőanyja szívének oly drágák voltak.

– Misty Carlton.

Oliver Sargent görcsösen megszorította, aztán hirtelen elengedte a kezét, de mielőtt Misty eltűnődhetett volna furcsa viselkedésén, az előcsarnokban megjelent egy vidékies tweedkosztümös, idősebb nő.

– Jóságos ég, Oliver, maga holtsápadt! – kiáltott fel. – Rosszul érzi magát? Jobban tenné, ha gyorsan megszabadulna a vizes ruháitól! – tanácsolta, majd Mistyhez fordult. – Margaret Garrison vagyok, és ön bizonyára Misty. Örülök, hogy végre egyszer fiatalok is lesznek a házban. Sajnálom, hogy elvesztette a kísérőjét…

Misty megmerevedett.

– Hogyan?

– Leone kihajózott a tóra Teddel. Ted nemrég hívott a mobilján. Kétlem, hogy az esti parti előtt viszontlátjuk őket. Ted ritkán találkozik olyasvalakivel, aki ugyanolyan szenvedélyes horgász, mint ő!

Leone… szenvedélyes horgász? Hiszen a férfi épp az ellenkezőjét állította! Mindenesetre Misty nem ért rá tovább gondolkozni ezen, mert Margaret bevezette a huzatos, hideg ebédlőbe, ahol körülbelül egy tucatnyi idősebb ember ült az asztalnál.

Misty is lehuppant az egyik székre, és lebámult a rá váró miniatűr adag salátára.

– Mi mindig igyekszünk jóllakni, mielőtt idejövünk – súgta oda neki a szomszédnője halk nevetéssel. – Maga itt lakik a kastélyban?

– Igen – mosolygott Misty a középkorú szőke asszonyra.

– Ezt a hibát mindenki csak egyszer követi el. A közeli szálloda sokkal kényelmesebb. Egyébként… Jenny Sargent vagyok.

– Akkor az ön férjével találkoztam a hallban.

– Ó, Oliver már visszatért? Nem szeret horgászni, de Ted elvárja a vendégeitől, hogy részt vegyenek a kedvenc időtöltésében.

– Misty Carlton vagyok.

– A Misty becenév?

– Igen. Melissa a nevem, de sosem szólítanak így – mesélte Misty lassan eszegetve a salátáját. Vajon a következő fogás bőségesebb lesz? Elképzelte Leonet egy csónakban a zuhogó esőben, és erős szelet, nagy hullámokat, tengeribetegséget meg rémes délutánt kívánt neki.

Oliver Sargent az első fogás után csatlakozott hozzájuk. A háziasszony mellé ült, aki épp buzgón fejtegette, mennyire szükségtelen luxus a központi fűtés, míg a vendégei fogvacogva hallgatták, és hiába reménykedtek kalóriadúsabb ételekben, amelyek legalább belülről átmelegítenék őket.

Vajon miért akarta Leone a hétvégét ezekkel az emberekkel tölteni? Itt mindenki jóval idősebb volt nála, és a legfőbb beszédtéma a politika volt nem az üzlet. Talán politikai támogatást akar szerezni valami ügyben, ami az Andracchi Iparvállalatok-kal kapcsolatos?

Ebéd közben Misty többször is észrevette, hogy Oliver Sargent a feleségére sandít. Legalábbis azt feltételezte, hogy a feleségét figyeli, mert el nem tudta képzelni, ő miért érdekelné.

A maga részéről szinte az első pillanattól fogva ellenszenvesnek találta a férfit. Úgy vélte, neki lehet a leghidegebb szürke szeme a világon, és tudta, hogy füllenteni fog, amikor majd mesél róla Birdie-nek. A fickó túl sima modorú volt, és a felesége orra előtt szemérmetlenül flörtölt minden nővel.

Ebéd után Margaret körülvezette vendégeit a kastélyban. Szavait szinte kizárólag Mistynek címezte, talán mert ő volt az egyetlen, aki először járt itt, de a lányt tényleg érdekelte az épület története.

Lenyűgözte az ódon, háromemeletes, erődszerű kastély, amelyet az évszázadok folyamán annyiszor átalakítottak, a sok zegzugos folyosó és girbegurba csigalépcső, a faburkolatú szobák és szárnyas ablakok. Szomorúnak tartotta, hogy Garrisonék ennyire elhanyagolták a helyet.

– Most, hogy a gyerekek kirepültek a fészekből, a kastély túl nagy nekünk – magyarázta Margaret. – Dél-Franciaországban akarunk venni egy villát.

– Talán azt tervezi Leone, hogy megveszi a kastélyt? – kérdezte Jenny kicsit csodálkozva, amikor Margaret eltávolodott tőlük. – Nem gondoltam volna, hogy vonzza az északi romantika. Oliver…?

A férje merev mosollyal közeledett hozzájuk.

– Épp arról beszélünk, hogy Margaret mintha egy lehetséges vásárlót látna Leoneban.

– Talán tényleg érdekli Andracchit ez az ingatlan. – Oliver Sargent komor pillantást vetett a feleségére, aki zavartan elpirult. Misty ezek után még ellenszenvesebbnek találta a férfit, és örült, amikor az szóba elegyedett valaki mással.

– A húgán keresztül ismertük meg Leonet – mesélte Jenny, és felsóhajtott. – Battista annak idején Olivernek dolgozott. Nagyon bájos lány volt, csak sajnos imádta a gyors autókat. Leonet teljesen összetörte a halála.

Misty bólintott, mert emlékezett rá, milyen arcot vágott Leone, amikor ő megcsodálta a húgáról készült festményt. A hallottakból arra következtetett, hogy Battista egy autóbalesetben veszíthette az életét.

– Leone azóta kerül bennünket, ami érthető. – Jenny arca elborult.

Mistynek egyre inkább nehezére esett, hogy kedvesen mosolyogjon és csevegjen, és örült, amikor a társaság feloszlott, ő pedig visszatérhetett a szobájába. Odabenn kellemes meleg fogadta. A kandallóban barátságos tűz lobogott, és előtte ott állt Leone, dideregve és bőrig ázva. Misty pontosan ezt a sorsot kívánta neki alig néhány órával ezelőtt, amiért itt hagyta őt, és bosszantotta, hogy most káröröm helyett csak aggodalmat érez.

– Komolyan gondoltad, amit korábban mondtál? – kérdezte nyersen a férfi.

Misty becsukta az ajtót, és nekitámaszkodott. Nem tudta, hogyan válaszoljon. Látta Leonen, milyen fontos számára a válasza, ami meglepte.

– Dio mio… Nem gondoltad komolyan! – A férfi felsóhajtott. – Akkor miért mondtad azt, amit mondtál?

Misty arcából kifutott a vér.

– Az volt a benyomásom, ha én nem mondom, te teszed – közölte felszegve az állát.

– Sosem lennék ilyen faragatlan! Úgy beszéltél, mint egy ledér nőszemély!

Misty még jobban elsápadt.

– Én…

– Nem akarom, hogy még egyszer így beszélj – jelentette ki Leone.

Misty sértődötten pislogott.

– Hogyan éreznél, ha én beszéltem volna így veled? – folytatta a férfi.

Mint akit gyomorszájon vágtak, gondolta a lány. Szóval Leone még mindig kívánja őt. És eléggé törődik vele ahhoz, hogy ne nyugodjon bele a visszautasításba. Erre a tudatra melegség járta át, és elűzte a félelmét – amelyet egész délután hiába próbált elfojtani, hogy a férfi csak kihasználja.

– Hozok neked egy törülközőt – ajánlotta fel remegő hangon.

Leone morgott valamit olaszul.

– Ne káromkodj!

– Nem káromkodtam. Azt mondtam, hogy… soha többé ne tedd ezt velem!

– Rendben.

Misty már a fürdőszobaajtónál volt, amikor Leone újra megszólalt:

– Tudod, óvatosabb lettem volna, ha szólsz, hogy még szűz vagy.

Misty, akit váratlanul ért ez a kitörés, megpördült.

– Én…

– Ezt már múlt éjjel meg akartam mondani, de úgy vettem észre, hogy nem akarsz beszélni a dologról.

– Zavarban voltam… – motyogta a lány.

– Zavarban? Ugyan miért? – Leone hirtelen elmosolyodott. – Meglepődtem, de nagyon örültem, és büszke voltam, hogy engem választottál az első szeretődnek. Azok után, amit tudtam rólad, nem feltételeztem, hogy…

– Flash és én évekig ugyanabban az árvaházban éltünk, ő… olyan a számomra, mintha a bátyám lenne.

Leone bólintott.

– És Philip Redding? A menyasszonya voltál…

– De csak rövid ideig, és ez különben sem tartozik rád – hadarta Misty.

– Csak nem hiszed, hogy panaszkodom? – Leone magához húzta a lányt, és megcsókolta. Misty belemarkolt a nedves sportzakóba, és türelmetlenül rángatni kezdte. Leone nevetve félretolta a kezét, és maga vette le a zakót, aztán az ágyhoz kormányozta a lányt, és lenyomta a matracra.

– Át kell öltöznöm a partira… – próbált tiltakozni Misty, megbabonázottan felbámulva az aranyló szempárba.

– Tényleg le akarsz menni?

– Természetesen. Le kell mennünk – felelte a lány, de lerúgta a cipőjét.

– Semmi sem kötelező, drágám.

– De igen, ha valaki másnál vendégeskedünk – vitatkozott Misty, ám amikor Leone ledobálta a ruháit, vágytól csillogó szemmel kitárta a karját.

– Szóval mivel töltötted a délutánt? – kérdezte Leone, amikor jóval később leindultak a lépcsőn, hogy csatlakozzanak a vendégekhez.

Misty lesimította elegáns, fehér, nyakpántos ruháját, és huncutul a férfira mosolygott.

– Megebédeltem, bár amit ettem, azt nem lehetett igazán ebédnek nevezni, és megnéztem a kastélyt. Gyönyörű ez a hely, Leone! Ja, és megismerkedtem Oliver Sargenttel.

Leone ujjai a karjába mélyedtek.

– Az lehetetlen! Oliver a második csónakban egész délután kinn volt a tavon.

– Nyilván meglógott, és épp akkor tért vissza, amikor leértem az előcsarnokba.

– Kedves fickó, igaz?

– Én is azt hittem… először. Később inkább ellenszenvesnek találtam. – Misty nem értette, Leonet miért érdekli, hogy mi a véleménye Oliver Sargentről. – A felesége sokkal jobban tetszett.

– Vele is találkoztál?

– Igen. Sargenték a barátaid, nem?

– Nem.

Mistyt meglepte a férfi komorsága.

– Talán azt vártad, hogy egész délután a szobánkban kuksolok majd, csak mert te nem vagy itt? – kérdezte.

– Nem, dehogy – vont vállat Leone.

A partin Garrisonék meglepően bőséges büfével kedveskedtek a vendégeiknek.

Mialatt Misty a parketten lejtett Leone karjában a faburkolatú, virágokkal feldíszített bálteremben, korábbi elhatározásához híven igyekezett kiélvezni együttlétük minden pillanatát. Nem akarta azon tömi a fejét, hová vezethet a kapcsolatuk. Elvégre az életben nincsenek garanciák. Mindenesetre tény, hogy három év óta először újra érdeklődik egy férfi iránt, akibe kezd beleszeretni. Ez egyébként kicsit megrémítette, mert úgy érezte, rosszul kezdődött a kapcsolatuk.

Valamikor az este folyamán a cipősarka beleakadt a ruhája szegélyébe, ezért felment a szobájába, hogy feltűzze az anyagot. Amikor újra lejött, váratlanul eléje toppant Oliver Sargent.

– Hadd adjak egy baráti jó tanácsot! – mondta. Kicsit akadozva beszélt, mint aki túl sokat ivott, s a feszültség mély barázdákat szántott az ajka köré.

– Mivel kapcsolatban? – kérdezte Misty homlokráncolva.

– Hagyja ott Andracchit! – dörmögte a férfi. – Ne bízzon benne! Ő csak kihasználja.

Misty leesett állal bámult rá, de a férfi szinte azonnal elfordult, és elvegyült a tömegben.

A lány nem tudta, mire vélje a figyelmeztetését. Nyilvánvaló, hogy Sargent és Leone ki nem állhatják egymást, de őt miért rángatták bele a viszályukba?

8. FEJEZET

– Szeretném tudni, mi lesz velünk – sóhajtott fel Misty, amikor másnap délután a repülőtérről a limuzinban hazafelé robogtak.

Leone sokáig hallgatott.

– Erre a kérdésre még nem tudok válaszolni – felelte végül.

– Nem vagyok alkalmas szeretőnek – folytatta a lány. – Igazinak még kevésbé, mint nem valódinak. Feltételezem, hogy még neked dolgozom…?

Leone habozott, és Misty ebből arra következtetett, hogy a hétvégén történtek után a férfi számára már nem olyan egyértelmű a szerep, amelyet az életében játszik.

– Igen – felelte végül Leone.

– És még mindig nem akarod megmondani, milyen célt szolgál ez a komédia?

– Nem.

– Akkor vissza kell térnünk az eredeti feltételekhez, a szigorúan üzleti kapcsolathoz – szögezte le a lány.

Leone szeme felvillant.

– Porca miseria! Ez nevetséges lenne!

– Másképpen nem megy – mondta Misty szomorúan.

– Zsarolással nálam semmit sem élhetsz el – figyelmeztette a férfi.

– Ez nem zsarolás! – fortyant fel a lány.

– A jövő hetet New Yorkban töltöm. Amíg távol vagyok, lesz időd gondolkozni…

– Ne hidd, hogy hiányozni fogsz! – vetette oda Misty. Dühítette és elkeserítette, hogy a férfi hét napra eltűnik, mielőtt bármi eldőlt volna köztük. Hogyan tett szert Leone ilyen gyorsan ekkora hatalomra fölötte?

– Úgy beszélsz, mint egy óvodás! – Leone megfogta a kezét, amely kettőjük között pihent az ülésen. – Miért akarsz mindenáron elrontani valamit, ami jól működik?

– Talán csak a te szempontodból működik jól – duzzogott Misty, de nem húzta el a kezét.

A következő hét első felét Birdie-nél töltötte – ezalatt Leone kétszer hívta fel telefonon –, a másodikat a londoni lakásban. A Leone hazatérése előtti este, amikor azon kapta magát, hogy a telefont bámulja, mint egy epekedő szerelmes, elhatározta, hogy moziba megy. Éjjel csak nagyon későn aludt el, és utolsó gondolata az volt, hogy a menstruációja késik. Ezt azonban az elmúlt időszak izgalmainak számlájára írta.

Hajnali kettőkor telefoncsörgésre ébredt.

– A gépem hétkor száll le – közölte Leone.

Misty álmosan felsóhajtott.

– Ma este?

– Ma reggel – javította ki a férfi.

– Ó. – Misty a sötétben elmosolyodott.

– Aludj tovább! Mire legközelebb felébredsz, már melletted leszek – mondta rekedten Leone.

Misty követni akarta a tanácsát, de nem sokkal öt után megint felébredt, talán mert – túlságosan izgatott volt. Az esze azt súgta, hogy legyen hűvös és tartózkodó, ám rövid vívódás után végül inkább a szívére hallgatott, és úgy döntött, kimegy a férfi elé a repülőtérre.

Gyorsan magára kapta az első holmit, amely a kezébe került – egy fehér trapézfarmert meg egy türkizkék selyem felsőrészt –, és taxit rendelt.

A taxi késett, és az érkezési csarnokban Mistynek szaladnia kellett. Alig tíz méterre volt a kaputól, amikor Leone megjelent.

Misty lihegve megállt, hátrasimította a haját, és várta, hogy a férfi észrevegye.

Leone szórakozottnak és gondterheltnek tűnt. Amikor végül felfedezte őt, megtorpant, és a szemében rémület villant.

Misty nem ilyen fogadtatásra számított. Ösztönösen elfordult, és az ellenkező irányba indult. Másodpercekkel később elszabadult a pokol – Misty villogó vakuk, kiabáló emberek gyűrűjében találta magát.

Ijedten hátrált, fel sem fogva, mi történik, mert még mindig Leone elszörnyedt tekintete foglalkoztatta.

– Tudta, hogy Oliver Sargent… – kiáltotta egy férfi a tömegből, de egy másik túlharsogta: – Miss Carlton, mit érzett, amikor meghallotta a hírt? Haragot? Keserűséget?

Misty idegesen pislogott, és rémülten továbbhátrált. Ekkor Leone átfurakodott a tömegen, kitépte a fényképezőgépet az egyik fickó kezéből, és a földhöz vágta.

– Hagyják már békén a hölgyet! – kiáltotta. Magához vonta Mistyt, és a testével eltakarta a könyörtelen fényképészek elől.

Misty reszketve beléje kapaszkodott.

– Mi folyik itt? – hebegte.

Két biztonsági őr közben szabaddá tette az útjukat, és Leone gyorsan kimenekítette a lányt a tolongó tömegből.

– Az egyik újságíró Oliver Sargentet említette! – sziszegte Misty, de most nem jutott idő magyarázatokra. A lesifotósok utánuk vetették magukat, és mire ők ketten elérték Leone limuzinját, és beszálltak, Mistynek szúrt az oldala.

– Fel sem merült bennem, hogy kijöhetsz elém – mondta Leone sajnálkozva. – Az újságírók rám vártak. Amikor megláttalak, megijedtem, mert sejtettem, mi következik. Jól vagy?

– Igen, csak kérlek, áruld el, miről van szó. – Misty mindkét kezét fájón lüktető halántékára szorította.

– Egy bulvárlapban ma lehoztak egy cikket, amelyben te is szerepelsz – válaszolta Leone.

Misty megdöbbent.

– Én? Hogyhogy?

Leonen látszott, hogy gondosan megválogatja a szavait.

– Egy barátom figyelmeztetett, amikor még New Yorkban voltam. Elküldte e-mailben a cikk másolatát. – Leone átnyújtott Mistynek egy összegöngyölt újságot. – Fogalmad sincs, mennyire sajnálom…

Mit sajnál Leone? Misty szétnyitotta az újságot, és lebámult a címoldalra. Egy fénykép fölött, amely róla készült a filmbemutatón, nagybetűkkel ez állt: Ő LENNE OLIVER SARGENT RÉG ELVESZETT LÁNYA?

– Honnan szedték ezt a marhaságot? – Misty méltatlankodva bámult a főcímre és a kisebb, a hasábok közé beillesztett képre, amely a politikust ábrázolta, akivel az Eyrie kastélyban találkozott.

– DNS-vizsgálat nélkül persze semmi sem bizonyítható. – Leone nagyon feszültnek tűnt. – De az információim alapján nagy a valószínűsége, hogy Sargent a vér szerinti apád.

Leone szavai segítettek Mistynek lerázni a kábultságát.

– Tényleg azt hiszed, hogy ez nem csak valami hírlapi kacsa? – hebegte, mert emlékezett az ösztönös idegenkedésre, amelyet a behízelgő modorú politikus iránt érzett.

– Azt – bólintott Leone.

Misty úgy érezte, mintha főbe kólintották volna. Gyermekkorában gyakran töprengett azon, hogy ki lehetett az apja, de mivel az édesanyja még a hatóságoknak sem volt hajlandó megadni a nevét, beletörődött, hogy sosem derítheti ki. Mi lehet ledorongolóbb a felfedezésnél, hogy egy újság többet tud a származásáról, mint ő maga?

Az újság még mindig az ölében feküdt. Leone már biztos olvasta. Misty megalázottnak érezte magát. Igaz lehet ez a képtelen, őrült állítás? Lehetséges, hogy Oliver Sargentnek viszonya volt az anyjával?

Remegő kézzel ki akarta nyitni a lapot, de Leone megérintette a karját.

– Ne! Várd meg, amíg hozzám érünk!

– Hozzád?

– Mostanra az apartmanházat már ostrom alá vette a sajtó. Jobban megvédhetlek a saját otthonomban.

Misty hosszan tanulmányozta a férfi komoly arcát.

– Ezért jöttél vissza korábban New Yorkból, igaz? Sajnálom.

– Neked aztán végképp semmi okod a sajnálkozásra – szögezte le nyersen Leone. – Ezt a botrányt én robbantottam ki.

Hogyan? Úgy, hogy a nyilvánosság előtt mutatkozott vele, és ráirányította a sajtó figyelmét? Misty inkább önmagát okolta. Ha a filmbemutató után hajlandó beszélni az újságírókkal, ha mesél magáról, valószínűleg senki sem veszi a fáradságot, hogy utánanézzen a múltjának.

De hogyan deríthették ki mások azt, amit neki annyi éven át nem sikerült? És hogy lehetne ő Oliver Sargent lánya? Azé a férfié, akivel alig egy hete Skóciában találkozott? Milyen elképesztő véletlen…

Misty megint az újság fölé hajolt, de Leone kikapta az öléből.

– Ne olvasd el! A bulvársajtó mindig felfújja a dolgokat.

Misty behunyta a szemét. Tudta, hogy el fogja olvasni a cikket, és minden szó halálos méreg lesz a számára, de talán tényleg jobb, ha ezt tanúk nélkül teszi meg. Kegyetlen írás lehet, ha Leone annyira nem akarja, hogy lássa.

Leone lefékezett egy magas épület előtt. Misty szerette volna jobban szemügyre venni a házat, a férfi azonban sietve betuszkolta a tágas előcsarnokba. A lány tekintete ide-oda villant, de végül mindig visszaröppent az újságra, amelyet Leone a másik kezében tartott.

– Látnom kell azt a cikket – mondta, és Leone érezhető vonakodással átnyújtotta a lapot.

– Menjünk fel! – A férfi mondott valamit olaszul a közelben várakozó inasnak, aztán a széles, ívelt lépcső felé vezette a lányt. – Először megreggelizzünk. Nem tudom, te hogy vagy vele, de én farkaséhes vagyok.

– Én is… – Bár Misty egy falatot sem tudott volna lenyelni, mégis követte a férfit, és igyekezett úgy viselkedni, mintha az élete nem épp az imént hullott volna darabokra.

– Ne felejtsd el, hogy a sajtó Oliver Sargentet akarja kipellengérezni, nem téged! – folytatta Leone, ahogy beterelte egy barátságos, világos szalonba. – Szóval ne vedd úgy a szívedre a dolgot!

Misty elfojtott egy hisztérikus vihogást. Tréfál a férfi? Ki ne venné a szívére, ha az újságból tudja meg, hogy az apja egy híres politikus?

– Sargent sok ellenséget szerzett magának, akik alig várták, hogy leszámolhassanak vele. Ő a célpont, nem te.

Misty is olvasta Oliver Sargent egyik szigorú erkölcsprédikációját, amelyben a házasságon kívül született kisbabákról és a társadalomra gyakorolt hatásukról értekezett. A férfit gyakran dicsérték, de sokszor támadták is az erkölcsi nézetei miatt. Most, hogy kiderült, neki is vannak törvénytelen gyerekei, akiket az anyjukkal együtt cserbenhagyott, álszent alaknak fogják tartani, és elbúcsúzhat a politikai karrierjétől.

– Nem akarom, hogy kiborulj! – Ahogy fokozódott Leone feszültsége, úgy vált egyre idegenszerűbbé a kiejtése.

Misty már az első pár mondatból rájött, hogy a szánalom tárgyaként állították be. A kiválasztott képek is ezt a célt szolgálták. Közöltek egy felvételt Sargenték pompás házáról és a kis sorházról, ahol ő a nevelőszüleinél lakott, mielőtt a Fossettsbe, Birdie-ékhez küldték.

– Sutton, az édesanyád első férje, komoly férfi volt, egyetemi tanár – mesélte Leone, mielőtt Misty jobban belemélyedhetett volna a cikkbe. – Ő beszélte rá a mamádat, hogy tanuljon tovább. Carrie az egyetemen ismerte meg Olivert.

– Nem tudom az anyámat egyetemistaként elképzelni. – Misty átfutotta a következő bekezdést, amelyben problémás, nehezen kezelhető gyerekként írták le, megrögzött iskolakerülőként. És az is volt, amíg Birdie-ék magukhoz nem vették.

– A hűtlenségére akkor derült fény, amikor Sutton elvégeztetett néhány kórházi vizsgálatot, és felfedezte, hogy te és az ikertestvéred nem lehettek az ő gyermekei. Az anyád Sargenthez menekült, tőle kért támogatást, de a fickó hallani sem akart róla. Már akkor is Jenny vőlegénye volt, amikor viszonyt kezdett vele.

Misty a kedves, szőke asszonyra gondolt, akit a kastélyban megismert, és a gyomra összeszorult. Hogyan fog érezni Jenny Sargent, ha megtudja, hogy a férje nemcsak hogy megcsalta a jegyességük alatt, de teherbe is ejtette a szeretőjét?

A cikkben összehasonlították Misty boldogtalan gyermekkorát Oliver sikerekben gazdag, gondtalan életével. Még Misty eljegyzését és a felbomlása okát is említették.

– Philip szakított vele, miután Misty megtudta, hogy nem lehet gyermeke – árulta el egy állítólagos barátnője, akit nem neveztek meg.

– Nem! – zokogott fel Misty, amikor látta, hogy legféltettebb titkát kiszolgáltatták a szenzációéhes nyilvánosságnak.

Leone kitépte a kezéből az újságot, és vigasztalóan átölelte, noha a lány fájdalmában és szégyenében megpróbált kibontakozni a karjából.

– Per amor di Dio… Hogy ettől nem kímélhettelek meg! De már túl késő volt. Ne szívd úgy mellre ezt az egészet, cara. Ez a cikk is csak azt bizonyítja, hogy különleges vagy.

– Különleges az, ha valaki terméketlen? – Misty megint szabadulni próbált, de Leone nem engedte el, és a fejét a mellkasára húzta.

– Nekem ez nem számít – erősködött, ám ezzel csak olajat öntött a tűzre.

Miért számítana neki? – gondolta Misty. Hiszen nem áll szándékában feleségül venni! Ő mégsem akarta, hogy megismerje élete nagy titkát. Attól félt, hogy akárcsak Philip, Leone is „selejtesnek” fogja tartani.

A férfi szorosan átölelte, és Mistynek lassan elapadtak a könnyei. Olyan jó volt megbújni Leone védelmező, erős karjában. Mi értelme viaskodnia a saját érzéseivel?

Hiszen szereti ezt a férfit, önmagáért, és mert kitartott mellette, amikor mások kifogásokat kerestek és gyáván elmenekültek volna.

– Szeretkezz velem! – suttogta nagy szemekkel felnézve a férfira.

Leone megmerevedett.

– Misty, én…

Misty elfehéredett, és ellökte magától.

– Felejtsd el, amit mondtam! – dünnyögte, és az ajtóhoz iramodott.

Leone azonban utolérte, és a karjába kapta.

– Santo Cielo! Hogyan gondolhatod, hogy nem kívánlak? Amíg távol voltam, egyfolytában utánad vágyakoztam!

Misty megkönnyebbült. Szóval amit megtudott róla, nem hűtötte le a szenvedélyét.

– De előbb beszélnünk kell… – mondta Leone.

– Az ráér.

– De… – tiltakozott a férfi, ám Misty az ajkával belefojtotta a szót. Leone nem tétovázott tovább. A hálószobájába vitte a lányt, ledobta az ágyára és föléje hajolt. – Biztos, hogy ezt akarod?

– Hát… ha előbb mégis inkább reggeliznél, én megértem – incselkedett Misty.

Leone mobilja csörögni kezdett. A férfi kikapcsolta a készüléket, és közönyösen félredobta; égő szeme közben végig a lányéba mélyedt. A reggelizésre vonatkozó ajánlatára igen tömören és velősen válaszolt.

Mistynek hirtelen eszébe jutott, hogyan figyelmeztette őt Oliver Sargent. Nyilván mihelyt bemutatkozott neki, tudta, kicsoda, és kínosan érintette a feltűnése. A saját viselkedése is azt bizonyította, hogy a lányának tartja őt. Talán azt hitte, ő is tisztában van a kilétével?

Misty megborzongott. Megijesztette az, ahová ez a következtetés vezetett.

– Te kezdettől fogva tudtad, hogy Oliver Sargent lánya vagyok! – kiáltotta hirtelen, felnézve az ágy mellett álló férfira, aki éberen figyelte. – Valahogy felfedezted, amikor ellenőriztetted a hátteremet…

Leone nem válaszolt, de az arca elárulta, hogy fején találta a szöget.

– Semmi baj – nyugtatta meg kedvesen Misty, mert közben eszébe jutott, hogy Leone is elég furcsán viselkedett a skóciai hétvégén. Bizonyára nem számított rá, hogy Oliver is a vendégek között lesz, és meg akarta akadályozni a találkozásukat. Ezért volt olyan meglepett és szinte dühös, amikor ő megemlítette, hogy megismerkedtek.

– Ne beszéljünk többé róla! – folytatta. – Semmi értelme. Képzelem, mit érzett Oliver, amikor meghallotta a nevemet. Nos, ami engem illet, ez semmin sem változtat. Eddig is jól megvoltam apa nélkül, ezután is megleszek.

Leone leült melléje, és magához húzta.

– De szenvedtél… megsebeztek…

Misty szeme könnybe lábadt. Szívesen megmondta volna Leonenak, hogy bármilyen csapást el tud viselni, amíg ő mellette van, de egy ilyen vallomáshoz hiányzott belőle a bátorság.

– Ne vágj olyan búskomor képet! – szólt végül, és taszított egyet a férfin, aki hátraesett az ágyon.

Leone meglepetten felbámult rá, aztán a szeme felragyogott.

– Fantasztikus nő vagy!

– Gondolod? – Misty föléje hajolt, hogy kibontsa a nyakkendőjét. – Mivel úgy tűnik, te túl félénk vagy, majd én levetkőztetlek.

– Utálom ismételni magam, de tényleg beszélnünk kell – nyögte ki Leone.

– Már nem kívánsz? – suttogta Misty elbizonytalanodva.

Leone a hajába fúrta az ujjait, mielőtt visszavonulhatott volna, a másik kezével pedig kőkemény merevedésére simította a tenyerét.

– Ez elég szemléletes válasz? Melletted mindig ilyen állapotban vagyok.

Misty megremegett.

– Mindig?

– Ha tudtam volna, mit tett veled Redding három évvel ezelőtt, ott, a parkolóban laposra vertem volna a csirkefogót – mordult fel Leone.

Misty tüstént megnyugodott, és nekiállt kigombolni a férfi ingét.

– Philip már régóta teljesen közömbös a számomra.

Leone felült, és lerángatta a zakóját.

– Költözz hozzám! – szaladt ki a száján.

Misty hitetlenkedve rámeredt.

– Ezt még soha egy nőtől sem kértem – dörmögte Leone, Mistynek úgy tűnt, kicsit tétován.

A lány feltételezte, hogy őt magát is meglepte a saját ajánlata, és szerette volna visszaszívni a szavait.

– Sokkal régebb óta kellene ismerjelek már ahhoz is, hogy egyáltalán Londonba költözzem a kedvedért – mondta kényszeredett nevetéssel, mert fájt neki, hogy Leone nem tudta eltitkolni a habozását.

– Nem engedlek vissza Norfolkba.

– Nem te vagy a világ ura – incselkedett a lány. Leone ekkor odébb gurította, ráfeküdt, és szétfeszítette az ajkát a nyelvével.

Misty testét mintha lángnyelvek nyaldosták volna.

– Egész héten csak hideg zuhanyokat vettem – nyögte Leone, aztán felugrott, és vetkőzni kezdett. Misty egy pillanatig figyelte, aztán követte a példáját, de csak a farmerét és a blúzát dobta le.

– A többit meghagyom neked – közölte, hátradőlve a párnákra és várakozásteljesen felnézett a férfira. Az önbizalma gyorsan visszatért, mióta megbizonyosodott róla, hogy Leone igenis kívánja. – Neked olyan jól megy a vetkőztetés.

– Sokat gyakoroltam, hogy majd elégedett legyél velem.

Misty akarata ellenére felvihogott.

– Hallottam már pimasz mentségeket, de ez a csúcs!

– Annyira bátor vagy – dicsérte meg Leone. – Azt hittem, sokkal jobban megvisel majd a botrány.

Csak addig vagyok bátor, amíg mellettem vagy, gondolta a lány.

Leone kikapcsolta a melltartóját, és a tenyerébe fogta a mellét.

– Díjat érdemelnék, mert én már akkor is értékeltem a szépségedet, araikor meg-próbáltad elrejteni egy formátlan szürke kosztüm alá – mondta rekedten.

– Araikor rám néztél, életemben először éreztem magamat szépnek – vallotta be ártatlanul Misty.

Leone keze végigkalandozott a testén, lehámozta a bugyiját, és hosszan elidőzött a combjai között.

– Mennyire hiányoztál! – sóhajtott fel a férfi, abban a pillanatban, amikor összeolvadt a testük.

Később ernyedten feküdtek, és Misty boldogan mosolygott, mert Leone még mindig magához ölelte, olyan erősen, hogy alig kapott levegőt.

– Most pedig megreggelizünk és beszélünk – mondta, a férfi. – Ígérd meg, hogy nyugodtan végighallgatsz!

Az elegáns földszinti ebédlőben reggeliztek, és Misty szertartásosan három kockacukrot pottyantott Leone kávéjába.

– Nem tudnál egy pillanatig komoly maradni? – sóhajtott fel a férfi.

Misty kelletlenül fintorgott. Alig két órával korábban egy világ omlott össze benne, de most, bár még mindig nem emésztette meg a történteket, a legerősebb érzése az elégedettség volt.

Salvatore, az inas, leemelte a fémtetőt a melegítőtányérról, de ahogy a rántotta és sült szalonna illata megcsapta Misty orrát, a lányt elfogta a hányinger. Ijedten felugrott, és kiszaladt a mosdóim..

Leone követte, és dörömbölni kezdett az ajtón, amelyet Misty bezárt maga mögött.

– Mi az? Mi bajod?

Misty szédülve a mosdókagylóra támaszkodott. A gyomra még mindig kavargott. Ahogy a tükörben meglátta nyúzott arcát, majdnem felnyögött.

Mihelyt kicsit enyhült a rosszulléte, megmosta az arcát és a kezét. Ez az én formám, gondolta. Épp akkor kapok el valami vírust, amikor a lehető legjobban szeretnék kinézni!

Leone az ajtó előtt várta.

– Nincs valami nagy étvágyam – mondta Misty erőltetett mosollyal.

– Rosszul vagy?

– Nem, dehogy. – Misty visszaült a helyére, és óvatosan kortyolt egyet a teájából. – Azt akartad, hogy komoly legyek, hát most az vagyok – közölte vidáman.

Leone hozzá sem nyúlt a reggelijéhez.

– Először a húgomról, Battistáról szeretnék mesélni – mondta halkan.

Misty most már értette, miért olyan feszült a férfi, és jólesett neki, hogy kész megosztani vele a fájdalmát.

– Battista az államigazgatási karon tanult az egyetemen, és tavaly nyáron Oliver Sargentnél gyakornokoskodott. Még csak tizenkilenc éves volt, és fülig beleszeretett a pasasba.

– Tényleg? – Mistyt ez meglepte, de hát ő a lehető legrosszabb véleménnyel volt az állítólagos apjáról.

– Sargent szeretője lett.

Misty összeráncolta a homlokát.

– Biztos vagy benne?

– Biztos. Battista legjobb barátnője úgy kiborult, amikor a húgom meghalt, hogy mindent kitálalt. Sargent nagyon diszkrét. Van vidéken egy kis villája, amelyről csak a szeretői tudnak.

Misty lesütötte a szemét. Szóval a férfi, aki az anyját cserbenhagyta, ma is egy aljas nőcsábász. Már megértette, mi okozta az ellenségeskedést Leone és Oliver között.

– A baleset éjszakáján Battistával ebbe a villába igyekeztek. A húgom vezetett, de azt képtelen voltam bebizonyítani, hogy Sargent is a kocsiban ült – ismerte el Leone. – Az autó lecsúszott az útról. Nem voltak szemtanúk. Battista beszorult a roncsba, Sargent pedig elmenekült.

Misty elszörnyedt.

– Csak nem…?

– Több mint egy órával később egy névtelen telefonáló értesítette a mentőket. Erősen kétlem, hogy Sargent lett volna az, de ez nem számít. Battista számára már későn jött a segítség. Csak az vigasztal, hogy az orvosok szerint túl súlyosak voltak a sérülései ahhoz, hogy a baleset után visszanyerje az eszméletét, szóval nem szenvedett…

– Honnan tudod, hogy Oliver vele volt?

– Rögtön tudtam, amikor a baleset után először megláttam. Az arcára volt írva a bűntudat, az, hogy mennyire fél, bebizonyítom, hogy akkor éjjel a húgommal volt. Sajnos, vannak jó barátai, akik hajlandóak bármi áron megvédeni. – Leone hangjában mély utálat érződött. – Egyikük elterjesztette, hogy Oliver és ő azon a péntek estén együtt mentek le Cornwallba.

– Sosem vontad felelősségre? – suttogta a lány.

– Akkor beperelhetett volna rágalmazásért, hiszen nem volt bizonyítékom ellene. Az egész politikai karrierje egy hamis alibitől függött. Gyorsan rájöttem, hogy ha meg akarom bosszulni Battista halálát, még agyafúrtabbnak kell lennem, mint ő. – Leone mély lélegzetet vett. – Majdnem minden közszereplőnek van valami a füle mögött, egy sötét folt a múltjában… Nyomoztattam Oliver után, így szereztem tudomást rólad…

Így szereztem tudomást rólad? Misty úgy érezte, mintha egy függönyt félrehúztak volna előtte. Az apró részletek teljes képpé álltak össze, de ettől a képtől riadtan visszahőkölt. Ott ült, a férfira bámulva, remélve, hogy Leone eloszlatja a gyanúját.

– Oliver Sargent korrupt politikus; kettős életet él. Le akartam leplezni, de azt akartam, hogy előbb szenvedjen. – Leone sötét szeméből eltűnt minden fény. – Téged választottalak a bosszúm eszközéül.

– Nem… – lehelte Misty.

Leone felpattant, és izgatottan ide-oda járkált.

– Nem akartam arra gondolni, hogy emberi lény vagy, csak annak a férfinak a lányát láttam benned, akit gyűlöltem. És mennyire örültem, milyen elégtételt éreztem, amikor az első, felszínes kutatások azt mutatták, hogy te sem vagy különb az apádnál! Bár engem csak az érdekelt, hogy a létezésed fenyegetést jelent Oliver számára, aki oly szívesen tetszeleg az erkölcsök éber őrének szerepében!

– Kérlek, mondd, hogy ez nem igaz… hogy ez csak egy rossz álom! – nyögte ki Misty zsibbadt ajakkal.

– Bár megtehetném! Azt hiszed, én el akartam árulni neked az igazat? De nem volt választásom. Holnap, ha már kiheverted a megrázkódtatást, magad is rájönnél az összefüggésekre. Azért kértelek meg, hogy játszd el a szeretőm szerepét, hogy rád irányítsam a pletykalapok figyelmét.

Leone több méterre állt tőle, Misty mégis úgy érezte, hogy túl közel van hozzá. Felugrott, és maga elé nyújtott karral hátrálni kezdett.

– Te voltál a csali – folytatta a férfi elszántan. – Gondoskodtam róla, hogy a sajtó megtalálja a kapcsolatot közted és Sargent között. A skóciai találkozásotokat is megterveztem. Csakhogy még azon a hétvégén meggondoltam magam, mert megértettem, milyen hatással lenne rád a bosszúm. Sajnos, már késő volt…

– Késő? – ismételte meg Misty, aki úgy érezte, elárulták és becsapták.

– Próbáltam megakadályozni, hogy Oliver és te összefussatok, mert tudtam, hogy ha meghallja a nevedet, tüstént rájön, ki vagy. Csak azért mentem el horgászni, hogy szemmel tartsam, de ő a másik csónakban ült, és korábban felment a kastélyba. Emlékszel? Nem akartam, hogy lemenjünk a partira. Még aznap délben, amikor aludtál, telefonon beszéltem az informátoraimmal és megkértem őket, hogy a bizonyítékot, amely Oliver Sargenthez köt, temessék el. De miután kinyitottam Pandora szelencéjét, azt már nem lehetett újra bezárni.

Misty leroskadt a legközelebbi karosszékbe. Leone kihasználta őt. Csak a bosszúja eszközét látta benne… Milyen ember az, aki így bánik másokkal? Hideg és számító, válaszolt magának. És el kellett ismernie, hogy a férfi terve amilyen egyszerű, olyan ravasz volt.

– Nem csoda, hogy nem fogadtál a bizalmadba! – kiáltott fel keserűen.

– Amikor jobban megismertelek, rájöttem, hogy rossz utat választottam.

Mégis elvitte a kastélyba, és csak az utolsó pillanatban próbált visszakozni, a szeretkezésük után, futott át a lány agyán. Addig ő csak egy tárgy, egy fegyver volt a számára, amelyet, mivel fizetett a szolgálataiért, lelkiismeret-furdalás nélkül használt.

– Tényleg azt gondoltad, hogy pénzzel kárpótolhatsz mindenért?

Leone felsóhajtott.

– Szégyellem bevallani, de eleinte meg voltam róla győződve.

– Csak eleinte? Légy őszinte! Egyáltalán nem érdekelt, hogyan fogok érezni!

– Nem akartam foglalkozni a dolognak ezzel az oldalával.

Misty agyában világosság gyúlt.

– Kitaláltad, hogy a Brewstersnek ételszállítókat keressenek, hogy a hatalmadba keríts, igaz? Nem véletlenül kaptam én azt a megbízást… Ment minden, mint a karikacsapás, nem? Te uszítottad rám azokat a huligánokat is, hogy verjék szét az üzletemet…

– Fogalmam sincs, miről beszélsz!

– Nem sokkal azután, hogy aláírtam a próbaidős szerződést, az üzlethelyiségemet feldúlták, és a biztosító nem volt hajlandó megtéríteni a káromat.

– Ahhoz semmi közöm… esküszöm!

Mistynek ez sovány vigasz volt. A tudat, hogy akit szeret, még az első csókjuk előtt az ő csődbejuttatását tervezte, túl fájdalmas volt. Leone megbízta az ételszállítással, aztán nyugodtan megvárta, hogy bekapja a horgot, és kölcsönt vegyen fel abban a reményben, hogy meghosszabbítják a szerződését.

– Nem okolhatsz engem a támadásért, sem az anyagi nehézségeidért – hangsúlyozta Leone. – Az utóbbit a saját elhamarkodott döntéseidnek köszönheted. A többiért azonban, ami veled történt, valóban én vagyok a felelős.

– Engedj meg egy kérdést: ha a cégem nem kerül bajba, hogyan győztél volna meg, hogy játsszam el a szeretődet?

– Úgy véltem, a pénz elég jó eszköz lesz erre.

– És most több ezer dollárt belém fektettél, amelyből soha egy pennyt sem kapsz vissza – fogadkozott Misty fogcsikorgatva.

– Semmit nem akarok visszakapni. Ezt már tisztáztuk, nem?

– Nem egészen. Mielőtt New Yorkba repültél, megkérdeztem, hogy még neked dolgozom-e. Azt felelted, hogy igen…

– Ha nemet mondtam volna, ha a skóciai hétvége után érvénytelennek nyilvánítottam volna a megállapodásunkat, merő büszkeségből faképnél hagytál volna – érvelt Leone. – Időre volt szükségem, hogy kialakíthassunk egy normálisabb kapcsolatot.

– Ezért hívtál fel kétszer New Yorkból… Mindig ilyen buzgó vagy, amikor érdekel valaki? – csúfolódott Misty.

– Haragudtam rád, amikor elutaztam.

– Mindazok után, amiket tettél, te haragudtál rám?

– Sokat jelentesz nekem. Nem akartalak elveszíteni.

Misty nem bírta elviselni a tekintetét, és elfordult.

– Az ember nem így bánik azokkal, akikkel törődik… Sosem bocsátom meg neked, hogy lefeküdtél velem. Csak mert az állítólagos apámnak viszonya volt Battistával… nos, ez sajnálatos, de valakinek figyelmeztetnie kellett volna a húgodat, hogy ne bocsátkozzon kapcsolatba egy nős emberrel!

Misty úgy érezte, mintha a férfi összetört volna benne valamit, amit soha nem lesz képes összeragasztani. Talán a hitét…?

– Misty…

– Azon a partin, az Eyrie kastélyban Oliver Sargent figyelmeztetett. Azt mondta, hagyjalak ott, és ne bízzak benned, mert csak kihasználsz.

– Ezt miért nem említetted? – kérdezte zavartan Leone.

– Azt hittem, csak az ital és az ellenszenv beszél belőle. – Misty szárazon felnevetett. – Ezek után majd mindig azt kérdezem magamtól, nem lehetséges-e, hogy megsajnált. Talán feltámadt benne az apai érzés… Természetesen a saját érdekében örült volna, ha elutazom, de amit rólad mondott, igaz volt.

Kopogtattak – egyszer… kétszer. Leone kinyitotta az ajtót, váltott néhány szót az inassal, és visszafordult Mistyhez.

– Egy bizonyos Nancy próbált elérni az apartmanházban. Azt kérte, hívd vissza.

Misty rémülten felpattant. Birdie nyilván értesült a rémes újságcikkről…

– Jaj, nem!

Leone a kezébe nyomta a telefont, és ő bepötyögte a számot. De Nancy egészen másról akart beszélni vele. Kiderült, hogy Birdie két nappal ezelőtt bement a kórházba, egy nappal ezelőtt megoperálták a szívét, és a műtét sikerült.

– Ó, Nancy, milyen csodás újság! – lelkendezett Misty. – De hát hogyan… mikor…?

– Két héttel ezelőtt jegyezték elő a műtétre, de megtiltotta, hogy szóljak neked. Nem akarta, hogy aggódj, és miatta visszagyere Norfolkba. Meghagyta, hogy csak a műtét után értesítselek – mondta mentegetődző hangon Nancy. – Próbáltam a lelkére beszélni, de nem akartam felizgatni.

Misty nagyot lélegzett.

– És tényleg jól van?

– Az orvosok nagyon elégedettek.

– Köszönöm, Nancy.

Mire Misty bontotta a vonalat, már tisztán látta a rémálomból kivezető utat. Hazamegy, és meglátogatja Birdie-t a kórházban.

– Mi történt? – kérdezte Leone.

Misty nem volt hajlandó ránézni.

– Birdie-t megoperálták… Régóta várt erre a műtétre. Hazautazom…

– Nagyon szeretném megismerni a nevelőanyádat – bökte ki Leone.

– Mondj egy okot, amiért találkozni akarna veled!

Leone hallgatott.

– A limuzinnal gyorsabban hazaérsz – dörmögte végül.

Misty nem ellenkezett, mert vonattal az út valóban sokkal tovább tartott volna. Kisétált a hallba, mintha Leone ott sem lenne, és a férfi tényleg nem létezett többé a számára. Az az ember, akit szeretett, a szeme előtt változott szörnyeteggé.

– Adj egy esélyt, hogy mindent jóvátegyek! – kérte Leone felindultan, mielőtt a lány elhagyta a házat.

Misty értetlenül nézett rá.

– Hogy adhatnék? – kérdezte halkan. – Halálosan megijesztesz.

Leone arckifejezése azonban tovább kísértette. A férfi olyan letörtnek látszott!

Aznap éjjel, miközben ébren hánykolódott az ágyban, Misty felfogta, mekkora hibát követett el, amikor engedte, hogy a szíve és az érzékei irányítsák az esze helyett. Hogyan kezdhetett viszonyt Leoneval? Hiszen ismerte a férfi hírét! Vajon mikor győzte meg magát, hogy a vonzó külső érző lelket takar? De hát nincs olyasmi, amit egy szerelmes nő el ne tudna hitetni magával…

9. FEJEZET

Három héttel később Misty Fleming doktor várószobájában ült, és azoknak a vizsgálatoknak az eredményét várta, amelyekhez az orvos – hite szerint fölöslegesen – ragaszkodott.

Ő maga biztosra vette, hogy Leone az oka a rosszkedvének, a menstruációja elmaradásának, annak, hogy mostanában olyan sokszor kavarog a gyomra, és hogy kész minden semmiségre sírva fakadni. Az orvos megkérdezte, nem lehet-e terhes, Misty azonban ezt a három évvel ezelőtti balesete miatt kizárta.

Az elmúlt három héten Leone csak egyszer hívta fel, és ő nyomban lecsapta a telefont. Mivel a férfi többször nem próbálkozott, azt hitte, megértette a célzást, ám egy héttel később – legnagyobb bosszúságára – arról értesült, hogy Leone meglátogatta Birdie-t a kórházban.

A nevelőanyja elbűvölőnek nevezte a férfit, de hát neki sejtelme sem volt arról, mi történt közöttük.

Időközben Birdie-t már hazaengedték, Misty bánatára azonban ahelyett, hogy visszatért volna a Fossettsbe, úgy döntött, hogy Oxfordban, nemrég megözvegyült húgánál tölt néhány hetet.

Mistynek nagyon hiányzott, akárcsak Leone – bár ezt nem szívesen ismerte volna be. Amióta az útjaik elváltak, mintha minden napfény eltűnt volna az életéből. Hiába emlékeztette magát újra és újra, hogy a férfi gátlástalanul kihasználta, napról napra magányosabb és elveszettebb lett.

– Miss Carlton? Fleming doktor kéreti – mondta az asszisztensnő.

Misty visszament a rendelőbe, és az orvos intésére helyet foglalt.

– Három évvel ezelőtt azt mondták magának, hogy valószínűleg nem fog tudni teherbe esni – kezdte a férfi komoly hangon. – De az orvosok hajlamosak óvatosan fogalmazni, ha a kilátások bizonytalanok. És a jelek szerint annak idején túl negatív diagnózist állítottak fel, mert… gyermeket vár, Miss Carlton.

Misty nem akart hinni a fölének.

– Hogyan?

Fleming doktor mosolygott.

– Kisbabája lesz, Miss Carlton.

Misty szédült. Képtelen volt felfogni a hallottakat.

– Ha jól sejtem, ez egy nem kívánt terhesség…

– Ez nem egy nem kívánt terhesség… ez kész csoda – ellenkezett Misty.

Fleming doktor próbálta megmagyarázni neki, hogy a terhesség nem csoda, de Mistynél az érvei süket fülekre találtak. A lány kábultan kilihegett a rendelőből, és betért a legközelebbi babakelengyeboltba, ahol áhítatosan megszemlélte az apró ruhadarabokat, a babakocsikat, és elábrándozott a játékok fölött.

Gyereket vár Leonetól, zakatolt benne a gondolat. A férfi összetörte a szívét, de mit jelent egy megszakadt szív egy kisbabához képest?

Misty vásárolt egy kismamakönyvet, és tett egy fogadalmat. Ez a kisbaba egyedül az övé lesz. Nem vitatta, hogy a férfinak is része volt a megteremtésében, de mostantól fogva a kicsi csakis az övé.

Ahogy elhaladt egy újságosbódé mellett, a szemébe ötlött egy nagybetűkkel szedett cím: OLIVER SARGENT VISSZAVONULT!

Mistyt nem lepte meg a hír. Az apja az elmúlt hetekben sokat szerepelt a sajtóban. Napokkal azután, hogy Misty származására fény derült, újabb leleplező cikkeket közöltek róla a lapok. Megvádolták, hogy hagyta, hogy kétes hírű üzletemberek megvesztegessék, és cserében különböző előnyöket biztosított a számukra. Egyik botrány követte a másikat, míg végül Oliver legbuzgóbb védelmezői is elnémultak, és a férfi sorsa úgy tűnt, megpecsételődött.

Egy pillanatra Misty enyhe szánalmat érzett az apja iránt, de nehéz törődni valakivel, aki sosem próbált meg kapcsolatba lépni az emberrel. Vajon őt okolja Oliver a bukásáért?

Miközben visszahajtott a Fossettsbe, Misty a Carlton Ételszállító cégre gondolt, és elhúzta a száját. A távollétében háromfős személyzetéből kettő másik munkát talált. És noha kezdetben örült, mert számos vacsoraparti-megrendelést kapott, gyorsan rájött, hogy ha azt hiszi, valóban fellendült az üzlete, csak áltatja magát. Fölöttébb kínosnak találta, hogy az ügyfelei úgy mutogatják, mint valami cirkuszi látványosságot. Oliver Sargent törvénytelen lányaként és Leone Andracchi elhagyott szeretőjeként egyfajta helyi szenzáció lett belőle, és ez ellen semmit nem tehetett.

Most, hogy kiderült, gyermeket vár, a legjobb megoldásnak az tűnt, ha eladja a cégét és állást keres.

Az eladásból befolyt pénzből legalább elkezdheti törleszteni az összeget, amelyet elfogadott Leonetól, amikor még nem gyanította, hogy a férfi rajta keresztül akarja tönkretenni az apját. Misty ismerte magát. Tudta, hogy addig nem lesz nyugta, amíg ezt a pénzt vissza nem fizeti.

Otthon letelepedett a szalonban, hogy megnézze a postát. Az egyik levél a banktól jött, amelytől Birdie férje felvette a jelzálogkölcsönt.

Misty rosszat sejtve kinyitotta – és legnagyobb meglepetésére egy csekket talált benne, amelyen visszautalták neki az utolsó törlesztőrészletét. Azonnal felhívta a bankot, ahol közölték vele, hogy még a csekkje megérkezése előtt valaki rendezte a teljes adósságot,

Misty haragtól sápadt arccal letette a kagylót. Leone! Csak ő fizethette ki a kölcsönt! Még mindig azt hiszi, hogy megvásárolhatja a kegyeit? Nos, majd ő felvilágosítja a tévedéséről.

Felszaladt a szobájába, és átöltözött egy piros, testhez tapadó ruhába, amely jól illett ingerült hangulatához. Épp közölte Nancyvel, hogy felmegy Londonba, amikor csöngettek.

Az ajtóban Flash állt.

– Hol a vörös bársonyszőnyegem? – kérdezte, és színpadias pózba vágta magát. A napfény megcsillant szőke tüsihaján, zöld szeme vidáman ragyogott. Külön rendelésre készült, aranymetál sportkocsija mögött egy fekete cirkáló parkolt, amelyből épp akkor kászálódott ki két széles vállú, gorillaszerű testőr.

Misty öt hónapja nem látta a férfit, és két hónapja nem beszélt vele. Egy pillanatig még habozott, aztán könnyes szemmel Flash kitárt karjába vetette magát.

A férfi gyengéden eltolta magától, és a tekintete megkeményedett.

– Miért választod mindig a csirkefogókat? – kérdezte.

– Tessék? – dadogta a lány.

Flash, aki még a korábbi időkből ismerte a járást, beterelte a nappaliba.

– Lehet, hogy Amerikában turnéztam, de azért olvastam az itthoni lapokat – magyarázta. – Egyszer sem hívtál fel, pedig annyi minden történt veled. Egyik pillanatban hagyod, hogy az a maffiózó gyémántokkal halmozzon el, aztán felfedezed, hogy a vér szerinti apád egy politikus… Milyen mélyre süllyedhet az ember? Végül lapátra tesznek…

– Már elnézést, de én tettem lapátra Leonet – berzenkedett Misty.

Flash fesztelenül az asztalnak dőlt. Középtermetű férfi volt, de arányos és szikár, s a fekete póló meg a kopott farmer remekül állt rajta.

– Máris jobban érzem magam – mondta helyeslő mosollyal. – Hol van Birdie?

Míg Misty beszámolt a műtétről, Flash, aki ritkán tudott tíz másodpercnél tovább mozdulatlan maradni, felvette a kismamakönyvet az asztalról, amelyet Misty az orvosnál tett látogatása után vásárolt.

– Ki olvassa ezt? – kérdezte kíváncsian.

Misty bíborvörös lett.

– Miért kínozod így magad, kicsim? – csóválta meg a fejét Flash, és visszadobta a könyvet az asztalra. – Azt hittem, már beletörődtél a megváltoztathatatlanba.

Misty majdnem meghagyta a tévedésében, de aztán megszólalt a lelkiismerete, és bevallotta az igazat. Flash döbbenten behunyta a szemét, aztán hosszan káromkodott.

– Legalább valami jó is származik a sok rosszból – védekezett Misty.

– Ez egy katasztrófa! – kiáltotta mérgesen Flash.

Egy órával később már mindent tudott, még azt is, hogy Misty épp a pályaudvarra indult a londoni vonathoz, amikor ő betoppant.

– Majd én elviszlek – jelentette be. Zöld szeme harciasan villogott. – És miután beolvastál a maffiózódnak, elmegyünk ünnepelni!

Tíz perccel később Misty egy sebtében összepakolt kis útitáskával az ölében Flash mellett ült az aranymetál kocsiban, amely nyaktörő sebességgel száguldott London felé.

Flashnek semmi nehézséget nem okozott elérni, hogy bejussanak az Andracchi Iparvállalatok mélygarázsába.

Mire Misty felért a legfelső emeletre, s a fogadótitkárnő bejelentette Leone titkárságán, rézvörös sörényével, a testére simuló piros ruhában elég nagy feltűnést keltett, ami csak fokozta az idegességét.

Leone eléje sietett lélegzetelállító mosollyal az arcán, s a lány szája kiszáradt, szíve majd kiugrott a helyéről. Három hete nem látta a férfit, és elvonási tünetektől szenvedett.

– Hogy merted kifizetni Birdie jelzálogkölcsönét? – csattant fel, hogy leplezze a zavarát.

– Gyere az irodámba! – javasolta higgadtan Leone.

– Itt is elmondhatom, amit akarok!

– Ha azt akarod, hogy meghallgassalak, ne sértegess a titkárságomon! – utasította rendre Leone hidegen, és Misty égő arccal hagyta, hogy az irodájába kísérje.

A férfi hellyel kínálta, de Misty nem ült le.

– Most már tovább sértegethetlek? – érdeklődött.

– Nem ajánlom, amore.

– Ne nevezz így!

– Ami engem illet, a szeretőm vagy, amíg másikat nem választok.

Másikat? Misty nem akarta Leonet egy másik nővel elképzelni. Ez túlságosan fájdalmas lett volna.

– Szóval…. milyen hátsó szándék vezetett, amikor kifizetted Birdie jelzálogkölcsönét? – tért vissza a látogatása okára.

– Túl sokat megengedsz magadnak – húzta el a száját Leone.

– Tessék?

– Jól hallottad.

– Szóval nem válaszolsz? Nos, úgyis tudom, miért tetted!

– Valóban?

– Természetesen. Imponálni akarsz a nagylelkűségeddel…

– Ez nem igaz – tagadta a férfi, Misty azonban rá sem hederített.

– El akarod hitetni velem, hogy alapjában véve rendes fickó vagy – folytatta zavartalanul. – Azt hiszed, pénzzel visszacsalogathatsz az ágyadba…

– Ez nem igaz – ismételte meg Leone.

– …ez undorító. Különben is, csak az idődet pazarlod… – Misty agyáig végre eljutottak a férfi szavai, és a hangja elhalkult.

– Nem tartozom neked magyarázattal – kezdte hűvösen Leone –, de hogy elkerüljük a további félreértéseket, elmondom, mi vezérelt. Ismeretlen jótevőként rendeztem Mrs. Pearce jelzálogkölcsönét, mert rokonszenvesnek találtam a nevelőanyádat.

– Rokonszenvesnek… találtad… Birdie-t… – dadogta Misty.

– Évente milliókat adományozok különféle jótékonysági alapítványoknak – magyarázta Leone. – Ebben nincs semmi személyes. Amikor Birdie-vel találkoztam, eltöprengtem azon, hogy hányan vannak, akik nem részesülnek semmilyen támogatásban, mert senki sem tudja, hogy szükségük lenne rá. Birdie és a férje szinte az egész életüket a hátrányos helyzetű gyermekek felnevelésének szentelték.

– Ez igaz, de…

– Ha Robin Pearce nem adja fel ígéretes építészkarrierjét negyven évvel ezelőtt, az özvegye ma kényelmes körülmények között, jómódban élne. Egyébként pedig… ha úgy döntöttem, hogy felcsapok Télapónak, az csak rám tartozik.

Misty látta, hogy Leone minden szót komolyan gondol, és elszégyellte magát. Fúriaként támadt a férfira, mert nem Birdie-re, hanem önmagára gondolt, és elvesztette a tárgyilagosságát.

– Tulajdonképpen örülhetsz, mert gyakorlatilag koldusbotra juttattad magad nagy igyekezetedben, hogy megmentsd a nevelőanyád otthonát – folytatta Leone.

Misty szeme elhomályosult a könnyektől. Gyorsan elfordult, de a hirtelen mozdulattól megszédült. Amikor megingott, Leone átölelte és egy székhez vezette.

– Mi a csudát tettél magaddal? – sóhajtott fel.

Misty nem tudta, mit feleljen, és lehajtotta a fejét.

– Miért jöttél ide? – kérdezte rekedten a férfi.

– Mert mérges voltam. – Misty felnézett, és majdnem megállt a szívverése, mert Leone előtte guggolt, és az arca csak centiméterekre volt az övétől.

– Azt se bánom, ha megint kiabálni kezdesz. Ebben a pillanatban csak arra vágyom, hogy leteperjelek a szőnyegre – lehelte a férfi.

Misty megremegett.

– De hagyjuk a fantáziálást – motyogta Leone. – Egyelőre boldogan beérem azzal is, ha velem ebédelsz.

Misty kábultan a sötétarany szempárba bámult. Már nem a gyengeségtől szédült, hanem a vágytól. Az esze sürgette, hogy keljen fel és sétáljon ki innen, de úgy érezte, mintha hozzáragadt volna a székhez.

– Nem… nem tehetem. – Misty, hogy könnyebben legyőzze a kísértést, Birdie adósságára gondolt. A férfi önzetlen gesztusa kapóra jött neki, mert így elkezdheti visszafizetni a pénzt, amelyet Leonetól a szerződésük aláírása után kapott. Azonnal elő is vette a csekkfüzetét, és kitöltött egy csekket.

– Mit csinálsz? – kérdezte Leone.

Misty szó nélkül átnyújtotta a csekket.

– Ez meg mi a fene? – szökkent talpra Leone.

– Az első részlete az összegnek, amellyel tartozom. – Misty szintén felállt. – Annak idején csak azért fogadtam el a pénzedet, hogy törleszthessem Birdie kölcsönét, de azt te már megtetted helyettem.

– Mondtam, hogy semmit sem akarok visszakapni!

– Én pedig nem akartam szerepet játszani az apám bukásában… sajnos, ez nem az én elhatározásomon múlt. De ha már így alakult, nem fogok hasznot húzni a balsorsából.

Leone arcát harag torzította el. A férfi hirtelen mozdulattal kettétépte a csekket.

Misty remegő lábakkal az ajtóhoz ment.

– Legfeljebb felajánlom jótékony célra a pénzt – mondta.

– Ezt nem engedheted meg magadnak!

– Eladom a vállalkozásomat. Ha nem találok rá vevőt, külön meghirdetem a felszerelésemet és a furgonokat.

– Meghibbantál?

Misty keze már a kilincsen nyugodott, de a férfi ingerült felhördülésére megfordult.

– Hála az Oliver elleni sajtóhadjáratnak, otthon nagy népszerűségnek örvendek – közölte keserű mosollyal. – Bár nem valami kellemes a konyhából hallgatni, ahogy az ügyfeleim és a vendégek kitárgyalnak.

Leone elvörösödött, és Misty tudta, hogy nem kell többet mondania. Kisietett az irodából, végigsuhant a folyosón, és beszállt a liftbe, de még mielőtt az ajtók összecsukódtak volna, Leone is befurakodott a fülkébe.

Misty addig hátrált, míg a válla a falhoz nem koccant. Leone követte, és a karjába kapta. A csókja heves volt, szinte durva, de Misty csak az ajka forróságát érezte, és a görcsös erőt, amellyel a férfi magához szorította. Csak amikor halk csendülés jelezte, hogy leértek az alagsorba, lökte félre Leonet.

– Mennem kell. Flash vár – nyögte ki, ahogy a tekintete a tőlük tíz méterre parkoló aranymetál kocsira esett.

Kilépett a liftből, de Leone megragadta a kezét, és megállította.

– Ő meg mit keres itt? – kérdezte fenyegetően.

Misty hiába próbált szabadulni.

– Az nem tartozik rád!

– Eressze el! – követelte Flash, nagy léptekkel feléjük csörtetve. A sötét cirkáló két ajtaja is felpattant. Misty látta, hogy Flash gorillái kiugranak a kocsiból. Nyilván bajt szimatoltak, és az arckifejezésükből ítélve örültek a verekedés lehetőségének.

Három egy ellen… Misty megpördült.

– Menj vissza a liftbe, te bolond! – sziszegte.

Leone lassan elengedte.

– Te maradj ki ebből…

Misty egyszerűen eléje ugrott.

– Ha egy ujjal is hozzáérsz, sosem bocsátok meg neked! – kiáltotta oda Flash-nek. – Nem akarok zűrt, és nem fogom hagyni, hogy egymásnak essetek, mint két harci kakas!

– Én pedig nem fogom hagyni, hogy ez a fickó ilyen durván bánjon egy terhes nővel! – hepciáskodott Flash. – Félre az utamból! Andracchi nagyfiú, meg tudja védeni magát.

Misty hallotta, hogy a háta mögött Leone felszisszen, és elszörnyedt pillantást vetett Flashre.

– Terhes vagy? – kiáltott fel hitetlenkedve Leone.

Misty megragadta Flash csuklóját, és megpróbálta a fiatalembert visszavonszolni a kocsijához.

– Gyere már! – sürgette.

– Az enyém a gyerek? – kérdezte rekedten Leone.

Ez már túl sok volt Flashnek. Villámgyorsan megfordult, és rávetette magát a másikra, Leone azonban félrehajolt az ütése elől, és állon vágta.

– Azonnal fejezzétek be! – sikította Misty, és a kétségbeeséstől elcsuklott a hangja.

Flash kihasználta Leone habozását, és visszaadta a kölcsönt.

Misty látta, hogy az énekes gorillái nem avatkoznak bele a küzdelembe, és beült Flash kocsijába. Időközben olyan lelkiállapotba került, hogy már az sem izgatta, ha a két férfi megöli egymást.

Az enyém a gyerek? – csengtek vissza újra és újra a fülében Leone szavai. Hogyan kérdezhette a férfi ezt tőle?

Percekkel később Flash nagy nyögéssel lehuppant melléje.

– Ezzel eleget tettünk a lovagiasság szabályainak – közölte.

Misty kibámult a szélvédő üvegen. Leone még mindig a liftnél állt, és ádáz képpel figyelte őket.

10. FEJEZET

– Meg kellene köszönnöd, hogy megvédtem a tisztességedet, te meg duzzogsz – dohogott Flash, ahogy kihajtottak a mélygarázsból. – Honnan sejthettem volna, hogy nem beszéltél neki a babáról? Azt hittem, emiatt jöttél ide!

– Én is csak ma délelőtt tudtam meg, hogy gyereket várok. És azok után, amit Leone mondott, örülök, hogy nem szóltam neki róla.

– Én a helyedben nem tulajdonítanék akkora jelentőséget annak a tapintatlan kérdésnek – fintorgott Flash. – Velem voltál, és ez felbőszítette, ráadásul én tudtam azt, amit ő nem. Ezt bárki gyanúsnak találta volna.

– Védelmezd csak! – förmedt rá Misty. Nem tudta elfojtani a haragját. – Miután elpáholtátok egymást, úgy tűnik, puszipajtások lettetek!

– Mit mondasz Birdie-nek? – váltott témát Flash.

Misty összerezzent. Erre gondolni sem akart.

– Rosszul fogadja majd a hírt – jósolta meg Flash.

– Azt hiszed, én nem tudom? – Misty sejtette, milyen csalódott lesz a nevelőanyja. Valószínűleg önmagát okolja majd a történtek miatt, és megkérdőjelezi a nevelőszülői képességeit.

– Szóval… az azért kicsit meglepett, hogy a liftben csókolóztál a fickóval!

Misty Flashre bámult, aki csúfondáros pillantást vetett rá.

– Láttam a rúzsnyomokat az arcán.

Flash elvitte magához, a városi lakásába, halat és sült krumplit hozatott, és leült megnézni a focimeccseket, amelyeket az egyik barátja felvett, amíg ő Amerikában turnézott. Misty túl kimerült volt ahhoz, hogy lekösse a játék, és elszunnyadt a kanapén.

Néhány órával később Flash felébresztette. Azt mondta, ideje kirúgniuk a hámból.

Már éjfél felé járt, és Misty igazán nem vágyott társaságra, de nem akarta Flash örömét elrontani, így aztán gyorsan megmosta a haját, kisminkelte az arcát, és belebújt a magával hozott smaragdzöld és cseresznyepiros mintás felsőrészbe és csípőszoknyába.

Vakuk villogása fogadta őket, amikor megérkeztek Flash kedvenc éjszakai mulatójába, és Misty ajka kényszeredett – de ragyogó – mosolyra húzódott. Azt akarta, hogy ha a fényképe megjelenik a lapokban, úgy nézzen ki, mint akinek az égvilágon semmi gondja sincs.

A klub igazgatója odakísérte őket előre lefoglalt asztalukhoz, és amikor leültek, Flash átölelte a lányt.

– Egyszer sem panaszkodtál a foci miatt…

– Csak mert átaludtam – vigyorgott Misty.

– Hiányoztál, de nem vagy jó reklám nekem – hunyorított rá Flash. – Úgy tornyosulsz fölém, mint egy vegasi revütáncosnő.

Sokan odajöttek az asztalukhoz, hogy üdvözöljék Flasht, aztán úgy hajnali kettő körül Misty felfedezte Leonet a tömegben.

A férfi kifürkészhetetlen arccal figyelte őket. Misty nem akarta Flash figyelmét ráirányítani, de mivel tudta, hogy beszélniük kell, kicsúszott az asztal mögül. Ám alighogy odaért Leonehoz, az megragadta a kezét, és a kijárat felé kezdte vonszolni.

– Mit csinálsz? – szisszent fel a lány. A hangos zene miatt a férfi nyilván nem hallotta a szavait, ezért az előcsarnokban Misty megismételte a kérdését. – Nem sétálhatok csak így ki innen! – tette hozzá dühösen.

– Nemsokára reggel lesz, és te táncolsz meg együtt iszol egy másik fickóval! Most szépen hazajössz velem…

– Nem, nem megyek. Különben is, csak egy ananászlét ittam.

Leone odaszólt az egyik biztonsági őrnek, és Misty döbbenten látta, hogy a kezébe csúsztat néhány bankót.

– A kedvenc rocksztárod majd kap egy üzenetet. Rendben? – morogta a férfi, és átkarolta a derekát.

– Nem. Flashsel jöttem, és vele is távozom – kötötte az ebet a karóhoz a lány.

Leone megrázta a fejét.

– Két lehetőséged van, amore. Vagy önszántadból velem jössz, vagy felnyalábollak és elrabollak.

Misty elhűlten bámult rá.

– Ezt nem mered megtenni…

– Ó, dehogynem! Majdnem tizenkét órája kereslek, és a türelmem fogytán van.

A meglepő vallomás elnémította a lányt, aki minden további ellenkezés nélkül követte a férfit. Megértette, hogy Leone beszélni akar vele. Nagy megrázkódtatás lehetett a számára, amikor megtudta, hogy apa lesz. Ami csak egy kis kalandnak indult, váratlan és súlyos következményekkel járt. Amikor először szeretkeztek, a férfi megkérdezte, hogy védekezik-e, és ő megnyugtatta, hogy igen. Most pedig a szíve alatt hordja a gyermekét, szóval nem csoda, hogy dühös.

Leone kinyitotta a sportkocsija ajtaját, és Misty némán beszállt. Eleinte a férfi is hallgatott, csak akkor szólalt meg újra, amikor az első piros lámpához értek.

– Szeretném tudni, hogyan érzel a gyerekkel kapcsolatban.

Misty elhatározta, hogy teljesen őszinte lesz.

– Biztos nem ezt akarod hallani, de majd kibújtam a bőrömből örömömben, amikor az orvos tegnap közölte velem a hírt. Azt hittem, sosem lehet gyerekem, ezért ez valódi csodának tűnt. Természetesen nem várom, hogy te is lelkesedj, ahhoz a körülmények túl kedvezőtlenek…

Leone feszülten figyelt, és csak akkor vette észre, hogy a lámpa zöldre váltott, amikor mögöttük türelmetlenül dudálni kezdtek. Az arca közben kissé megenyhült, és a keze már nem markolta olyan görcsösen a kormányt.

– Miután tegnap otthagytál, volt még egy látogatóm – mesélte. – Felkeresett Oliver Sargent.

– Az apám elment hozzád? Miért?

– Bevallotta, hogy a baleset éjjelén Battistával volt, de azt mondta, ő kivetette magát a kocsiból, amikor az lecsúszott az útról, és elájult. Mire magához tért, Battista már halott volt, és ő pánikba esett.

– Hiszel neki? – suttogta Misty.

– Igen. Azzal, hogy beismerte, hazudott a rendőrségnek, kiszolgáltatta nekem magát.

– És feljelented?

– Mi értelme lenne ennek most már?

– Szóval végül is mindent hiába csináltál – motyogta Misty ideges kis nevetéssel.

– Nem – tagadta Leone. – Mert megtudtam az igazat, és nem bánom, hogy segítettem a sajtónak leleplezni Oliver üzelmeit. Csak egyet sajnálok… Hogy neked ennyit kellett szenvedned emiatt.

Misty örült, hogy az apja nem hagyta felelőtlenül a sorsára Leone húgát, és volt benne annyi tisztesség, hogy végre elmesélje Leonenak, mi is történt azon az éjszakán. Meglepetésére Leone az apartmanházba vitte, ahol olyan rövid ideig lakott.

– Itt hagytad a holmidat – magyarázta meg a férfi. Nyilván a ruhatárra gondolt, amelyet neki vásárolt.

– Igen. – Misty lehuppant a nappaliban a kanapéra. Ha rajta múlt volna, valószínűleg sosem beszél Leonenak a babáról, és akkor legalább a méltóságát és büszkeségét megőrizte volna.

Leone megállt előtte, és hosszan lebámult rá.

– Azt szeretném, ha összeházasodnánk – bökte ki.

– Tessék? – hebegte Misty.

– Nem, ne vitatkozz, először hallgass meg! Ez a gyerek az enyém is. Azt szeretném, ha a nevemet viselné, és ugyanolyan szeretetben és biztonságban nőne fel, mint én.

Misty képtelen volt tovább ülve maradni. Leone házassági ajánlata meglepte. Ez volt az utolsó, amire számított.

– Mint azt a magad kárán megtanultad, a szicíliaiakban nagyon erős a családi összetartás – folytatta Leone. – De ennek van jó oldala is.

– Igen? – Misty szórakozottan az ablakhoz sétált.

– Ugye nem akarsz te is egyedülálló szülő lenni, mint az anyád volt?

– Az anyámat hagyd ki ebből! Egyébként nagyon jól boldogulnék egyedül is…

– De nem kell egyedül boldogulnod. Ne büntesd a gyermekünket az én hibáimért! – vágott közbe Leone.

Misty összerezzent. Tényleg ez az, amit tenni próbál? Eleve azt feltételezte, hogy Leonet nem érdekelné egy véletlenül fogant kisbaba, mert a tapasztalat erre tanította, a férfi viselkedése azonban nem ezt mutatta.

– Gondolod, hogy tartós lehet egy házasság, amelyet egy nem kívánt terhesség miatt kötöttek?

– Nem csak a baba miatt akarlak elvenni. Szeretnék újra veled hálni – vallotta be Leone. Nyíltsága lefegyverezte Mistyt, és az arcába kergette a vért. – Senki sem tudja, mi a sikeres házasság titka.

A lány is számos érvet felhozhatott volna, amely a házasságkötésük mellett szól. Ő tudta a legjobban, milyen nehéz egy egyedülálló anya élete. Ráadásul, ha hozzámegy Leonehoz, többé nem lesznek anyagi gondjai és végül, de nem utolsósorban, a kisbabájuknak rengeteg előnye származna ebből a házasságból. De – mint azt szégyenkezve beismerte – mindezen nyomós okok egyike sem befolyásolta volna, ha nem lett volna szerelmes Leoneba. Mert ez billentette az igen felé a mérleg serpenyőjét. Amikor Leone a gyermekük érdekeire hivatkozott, lehetővé tette, hogy ő a büszkesége feláldozása nélkül visszatérjen hozzá, és Misty, bár szégyellte a gyengeségét, tudta, hogy kapni fog az ajánlatán.

– Rendben – mondta, de képtelen volt Leonera nézni. Nem akarta, hogy a férfi észrevegye, mekkora megkönnyebbülést érez, hogy nem kell tovább küzdenie az érzéseivel. – Megteszem, mert ez a legjobb a kisbabának – mondta önfeláldozóan, miközben megvetette magát a képmutató magatartásáért.

– Hát persze – mormolta Leone lágyan. – A baba nélkül sor se került volna erre a beszélgetésre.

Misty a tenyerébe vájta a körmeit. Szeretett volna visszavágni, de az igazságon, bármennyire is megalázó és fájó volt az, nem változtathatott.

– Megszerzem a külön engedélyt, hogy mielőbb egybekelhessünk – mondta Leone.

Misty bólintott.

– Kérsz egy ananászlét, hogy megünnepeljük az eljegyzésünket?

– Nem, kösz. Inkább lefeküdnék, ha nem bánod.

Misty tudta, hogy az előbb kicsinyesen és ridegen viselkedett, és szerette volna valahogy áthidalni a köztük támadt szakadékot, ezért csigalassúsággal haladt az ajtó felé. Azt remélte, Leone mond vagy tesz valamit, hogy megakadályozza a távozását, de a férfi meg sem mukkant.

Mielőtt elhagyta a szobát, Misty még egyszer visszanézett.

Leone az ablaknál állt; fáradtnak, feszültnek, szomorúnak és csalódottnak hatott. A férfi nem tett neki szemrehányásokat, vállalta a felelősséget a gyermekükért, és megkérte a kezét. Ez azonban nem jelenti, hogy boldogabb, mint ő. Ráadásul tudja, hogy ő nem bocsátotta meg neki, hogy rajta keresztül állt bosszút az apján, még ha a javára is írta, hogy megpróbálta leállítani, amit elindított.

Misty, amikor már az ágyban feküdt, sorra vette a saját hibáit. A megbocsátás nem volt az erőssége. Gyermekkorában túl sok sebet kapott, ezért kemény páncélt növesztett, azonkívül megtanulta elviselni az ütéseket és megtorolni a sérelmeket. Ugyanakkor tudta, hogy Leonet furdalja a lelkiismeret, és a bűntudat megrontja az emberi kapcsolatokat. Tényleg még ezzel is meg akarja terhelni a házasságukat?

Hiszen annyira szereti ezt a férfit! De talán épp ezért táplálja magában a haragot olyan kitartóan! Könnyebb neheztelni Leonera, mint szembenézni azzal, hogy a férfi nem szereti őt. Ha egy kicsit bátrabb lenne, és kevésbé büszke, most nem feküdne itt egyedül, amikor minden porcikájával Leone után sóvárog…

Hirtelen fellázadva kicsúszott az ágyból, mezítláb végigtrappolt a folyosón, és bement Leone hálószobájába, mielőtt meggondolhatta volna magát. A férfi éppen akkor jött ki – anyaszült meztelenül – a fürdőszobából; egy törülközővel dörzsölgette nedves haját. Amikor meglátta őt, elejtette a törülközőt, és odaszaladt hozzá.

– Dio mio, amore! Mindig meglepsz! – kiáltotta, a karjába zárva a lányt.

Misty ezúttal önmagát is meglepte, de ez most nem érdekelte; örült, hogy újra Leoneval lehet. A mellét szokatlanul teltnek és nehéznek érezte, mellbimbói szinte átfúrták a vékony hálóinget, és forróság járta át a testét.

Leone odavitte az ágyhoz.

– Annyira kívánlak! – suttogta, miközben szinte letépte a hálóingét. – Olykor úgy érzem, lélegzetet venni sem tudok nélküled…

A mellét becézgette, míg Misty halkan nyögdécselt, mert teljesen hatalmába kerítette a szenvedély, amelyet csak Leone csillapíthatott.

– Csókolj meg! – követelte belemarkolva a férfi nedves hajába.

Miután mindketten a csúcspontra értek, és ernyedten egymás karjába omlottak, Misty úgy érezte, mintha lebegne, vagy egy puha felhőn úszna. Egy darabig teljesen átadta magát ennek az álomszerű érzésnek, de végül Leone fölé hajolt.

– Meghaltam és megismertem a mennyországot, amikor megtaláltalak – suttogta.

A férfi elvigyorodott.

– Biztos, hogy jól vagy? Ez nem a te stílusod!

– Élvezd, ameddig tart – tanácsolta a lány, és Leone megcsókolta piros ajkát.

– Én meg csak a pokolban jöttem rá, hogy megtaláltam a mennyországot – vallotta be halkan.

Misty tekintete a karórájára esett. Elfogta a bűntudat, ahogy eszébe jutott, hogyan jött el a klubból.

– Flash nagyon dühös lesz…

Leone megmerevedett.

– Nincs rá szükséged. Itt vagyok neked én…

– Úgy döntöttem, mindkettőtöket megtartalak – nevetett Misty.

– Nem. – Leone felült, és szigorúan a lányra meredt. – Azt akarom, hogy az a rocksztár tűnjön el az életedből.

– Az ember nem mindig kapja meg azt, amit akar – emlékeztette lágyan Misty.

– Hozzá menekültél három évvel ezelőtt, amikor Redding szakított veled… És most megint hozzá szaladtál, amikor én…

– Te nem szakítottál velem… én dobtalak téged – vágott közbe hevesen Misty, aki dühbe gurult, mihelyt meghallotta a volt vőlegénye nevét.

– Ez a megjegyzés választ sem érdemel. – Leone haragtól vörös arccal félresöpörte a takarókat, és kiugrott az ágyból. – Láttam, hogyan viselkedsz a fickóval!

– Az esküvőnkön aligha fogok színpadon táncolni!

– Santo Cielo! Nem a fellépésedről beszélek! A mulatóban átölelt, és…

– Flash szereti érintéssel kifejezni az érzéseit. Én is ilyen vagyok…

– Velem nem – sziszegte Leone.

Ebben igaza volt. Misty vele mindig nagyon tartózkodóan viselkedett, mert túlságosan vonzódott hozzá, és félt, hogy elárulja az érzéseit.

– Ez most nem fontos. A lényeg az, hogy nagyon szeretem Flasht, de mi csak barátok vagyunk.

– Hírhedt szoknyavadász…

– Még csak huszonnégy éves. És hogy mered éppen te kritizálni? – méltatlankodott Misty. – Igazán, Leone…

– Ha a feleségem leszel, meg kell tanulnod az én szemszögemből nézni a dolgokat… – mondta Leone hidegen.

Misty nem értette, hogy veszekedhetnek, amikor percekkel ezelőtt még egymás karjában feküdtek. Különös módon egy válsághelyzetnek köszönhetően Flash és ő újra barátok lettek, de talán butaság volt azt várnia, hogy Leone elfelejti és megbocsátja, hogy előző nap Flash rátámadt.

– Egyébként is úgy lekötnek majd az esküvői előkészületek, hogy nemigen lesz időd mással foglalkozni – közölte Leone nyersen, és visszavonult a fürdőszobába.

Misty visszavette a hálóingét. Talán azt hiszi Leone, hogy ezzel elintézte a kérdést? – dúlt-fúlt magában. Sosem fogja megszakítani a kapcsolatát Flashsel. Szerette volna megkérdezni, melyik korból származnak Leone nézetei, de úgy vélte, okosabb, ha visszatér a hálószobájába.

Csak amikor már megint az ágyában feküdt, ébredt rá, hogy Leonenak mi baja. A férfi féltékeny. Miért nem jött rá erre korábban? Féltékeny Flashre, a barátságukra…

Misty mosolyogni kezdett. Leone bonyolult személyiség, de bizonyos tekintetben nagyon egyenes, őszinte ember. És a jelek szerint ő végre talált egy repedést az olykor elviselhetetlen önbizalma páncélján. Ám valahogy a férfi bizonytalansága és sebezhetősége csak fokozta az iránta érzett szerelmét.

11. FEJEZET

Egy héttel később Misty álmodozva kiemelte menyasszonyi ruháját a selyempapírok közül, amikor meghallotta Birdie hangját.

– Látogatód van, Misty!

Nem egészen huszonnégy óra múlva Leone felesége leszek, gondolta a lány. Az esküvőjüket egy titkos hadművelet első lépésének tekintette, amely Leone teljes behódolásával ér majd véget. Mire a férfi észbe kap, már halálosan szerelmes lesz belé. Nem Leone az egyetlen, aki képes ravasz terveket kifundálni!

Egy héttel ezelőtt Misty telefonált Oxfordba, és beszámolt Birdie-nek az új fejleményekről. A nevelőanyja egykettőre meggyőzte a húgát, hogy térjen vissza vele a Fossettsbe, és segítsen megszervezni az esküvőt. Öröm volt látni, milyen gyorsan visszanyerte régi erejét és energiáját, de Mistynek vigyáznia kellett, nehogy túlságosan megerőltesse magát.

Birdie a lépcső aljánál várta a lányt. Mosolygott, kék szemében azonban aggodalom csillogott.

– Az apád az… A nappaliban vár.

– Oliver Sargent? Idejött? – lepődött meg Misty.

– Ami a javára szól – mutatott rá Birdie. – Próbálj meg nagylelkű lenni hozzá!

Mistynek elég volt egyetlen pillantást vetnie Oliverre, és elfogódottsága elszállt.

A férfi az utolsó találkozásuk óta erősen lefogyott, amitől az arca ráncosabb lett, és öregebbnek tűnt.

– Ha nincs Leone, most nem lennék itt – vallotta be.

– Leone? – kerekedett el Misty szeme.

– Igen. Ő biztatott, hogy jöjjek el. Nem voltam biztos benne, hogy hajlandó leszel fogadni.

Misty udvariasan hellyel kínálta, és Oliver leült.

– Először nyilván az anyáddal való kapcsolatomról szeretnél hallani.

– Igen. – Misty megkönnyebbült, hogy az apja magához ragadta a kezdeményezést, és leereszkedett a szemközti székre.

– Amikor megismertem, Carrie az egyetemre járt. Még csak huszonegy éves volt, de máris férjes asszony és anya. Addigra már megbánta, hogy elkötelezte magát egy idősebb férfi mellett.

– Szeretted őt valaha is? – kérdezte Misty.

– Kedveltem, de én akkor már Jenny vőlegénye voltam. Jenny azonban otthon élt, több száz kilométerre. – Oliver grimaszt vágott. – Nem fogok hazudni… A viszonyunkat kellemes és veszélytelen időtöltésnek tekintettem. Nem tudtam, hogy az életben semmi sem ilyen egyszerű.

– Ezt hogy érted?

– Akkor szakítottunk, amikor Carrie bevallotta, hogy gyermeket vár. Azt hitte, hogy a férje ejtette teherbe. Csak miután világra hozott téged és az ikertestvéredet, fedezte fel Sutton egy vérvizsgálatnak köszönhetően, hogy nem ő az apátok.

– Ez, gondolom, mindkettőtöket meglepett – mondta szárazon a lány.

– Igen, főleg mivel Carrie összepakolta a holmiját, elhagyta az otthonát, és beállított hozzám. Bár a kapcsolatunk hónapokkal korábban véget ért, azt várta, hogy ott folytatjuk, ahol abbahagytuk. Olyan volt az egész, mint egy rémálom. Nem szerettem őt, és úgy éreztem, mintha csapdába estem volna. Ne felejtsd el, hogy csak huszonkét éves voltam, éretlen még az apaságra. Még arra sem voltam hajlandó, hogy bemenjek hozzátok a kórházba. Rettegtem, hogy a szüleim vagy Jenny megtudják, mit tettem. Amikor az anyád rájött, hogyan érzek, elköltözött tőlem. Adtam neki egy nagyobb összeget, és utána soha többé nem hallottam felőle.

– Szóval sem engem, sem a testvéremet nem láttál kisbabaként.

Ez a tény, és a tudat, hogy legalább anyagilag támogatta az édesanyját, a férfi mellett szólt. Misty megértette, hogyan érezhetett. Oliver elég dörzsölt volt ahhoz, hogy egy férjes asszonnyal kezdjen viszonyt, de gyenge ahhoz, hogy megbirkózzon egy váratlan apasággal, egy tönkrement házasság következményeivel, és eltartson egy olyan igényes nőt, mint Carrie.

– A testvéredet… – Oliver zavartan megköszörülte a torkát – …örökbe fogadták, igaz?

– Igen, de fogalmam sincs, hol lehet – vallotta be Misty.

Oliver egy darabig hallgatott.

Ekkor Nancy behozta a teát, és apa meg a lánya elfojtott egy megkönnyebbült sóhajt.

– Értékelem, hogy eljöttél – bökte ki Misty, amikor újra kettesben maradtak. – És az őszinteségedet is.

– Az elmúlt héten az igazmondás új szokásommá vált… – mondta keserű öngúnnyal a férfi. – Sajnos Jenny eddig még nem volt hajlandó meghallgatni, amit nem vehetek tőle rossz néven. Azelőtt mindig támogatott, kéznél volt…

– És már nincs? – Miután felidézte magában, amit a lapok egy bizonyos vidéki szerelmi fészekről írtak, Misty nem csodálta, hogy az apja házassága válságba jutott.

– Nincs már mellettem, de remélem, ez megváltozik. – Oliver szomorú tekintete felkeltette Misty szánalmát. A férfi olyan sokat veszített. Néhány hét leforgása alatt a körülrajongott, befolyásos politikusból a megvetés és kegyetlen káröröm tárgya lett. Ha most még Jenny is elhagyja, valószínűleg teljesen összeroppan.

– Amikor vége lesz ennek a cirkusznak, szeretnélek jobban megismerni… ha te is akarod – mondta hirtelen Oliver. – Persze azt is megértem, ha úgy gondolod, hogy ehhez már késő.

Oliver még vagy egy óra hosszat ott maradt. Miután az érzékeny témákat megbeszélték, Misty már felszabadultabban kérdezgette. A férfi bevallotta, hogy évekig erős bűntudat gyötörte, amiért a könnyebb utat választotta, ahelyett hogy megadta volna Carrie-nek azt az érzelmi támogatást, amelyre szüksége volt.

A férfi már indulni készült, amikor Misty mély lélegzetet vett, és megkérdezte, hogy eljönne-e az esküvőjére.

– Tényleg szívesen látnál? – kérdezte Oliver meglepetten. – Akkor igen, boldogan. Majd igyekszem a háttérben maradni.

A buzgalma meghatotta Mistyt.

Első igazi találkozása az apjával sokat foglalkoztatta volna a lányt, ha nincs annyi dolga. Kora este, amikor nézte, ahogy a virágos és segédei feldíszítik a városszéli kis templomot, eleinte nem értette, miért olyan levert.

Hiszen szereti a vőlegényét… igaz, Leone nem szereti, csak kívánja őt, de a gyermekükért mindent meg fog tenni. Ez miért nem elég neki?

Hirtelen ráébredt, hogy a hasonlóság nyomasztja, amelyet a saját és az édesanyja hajdani helyzete között felfedezett.

Amikor Carrie Oliverhez menekült, azt remélte, hogy a férfi vállalja a felelősséget érte és a gyermekeikért. De Oliver ezt nem akarta megtenni, mert nem szerette őt. Vajon tisztességesebb lett volna, ha elveszi feleségül annak ellenére, hogy közömbös a számára?

És most ő, Misty került hasonló helyzetbe. Leone nem szerelmes belé, ő mégis hozzá szándékozik menni. Nem! Ez nem helyes!

Misty kisietett a templomból, beszállt Birdie kocsijába, és hazaindult. Útközben tovább morfondírozott. Vajon milyen lesz a házasságuk néhány év múlva? Mi fogja őket összekötni a gyermekükön kívül? Leone addigra biztosan ráun, és már bánni fogja, hogy a szabadságát feláldozta egy erkölcsi elv oltárán. Talán még meg is gyűlöli… Ezt pedig ő nem tudná elviselni.

Misty érezte, hogy most nagyon erősnek kell lennie. Beszélnie kell Leoneval, mielőtt elkövetik életük legnagyobb baklövését.

Az elmúlt hetet a férfi külföldön töltötte, és távolléte megkönnyítette Misty számára, hogy struccpolitikát folytasson. Ma azonban Leone lejön Norfolkba, és a Belstone Házban száll meg. Misty úgy döntött, mihelyt megérkezik, ő átmegy hozzá és megosztja vele az aggályait. Végül is erre nem került sor, mert amikor befordult a Fossetts kocsifelhajtójára, meglátott két, egymással szemben parkoló autót a bejárat előtt – egy pirosat és egy aranymetál színűt –, és a kővetkező pillanatban Flash előtte termett.

– Miért nem mondtad meg Leonenak, hogy holnap én vezetlek az oltárhoz és adlak át neki? – kérdezte vádló tekintettel, mihelyt a lány kiszállt.

– Meg akartam lepni. De lehet, hogy fölöslegesen tetted meg ezt az utat. Azt hiszem, lemondom az esküvőt.

– Ez csak afféle menyasszonypánik – dörmögte Flash. – Hiszen bolondulsz a pasasért…

– Egyet árulj el! – vágott közbe Misty. – Ha egy egyéjszakás kalandod alkalmával teherbe ejted a partneredet, el akarnád venni feleségül?

– Az ég szerelmére, dehogy! – Flash megborzongott az elképzelésre.

– Akkor Leonenak miért kellene elvennie engem? – Ügyet sem vetve Flash zavart arcára, Misty bemasírozott a házba. A konyhából kiszűrődött Birdie és Nancy csacsogása, de a lány egyenesen a nappaliba ment. Ahogy sejtette, Leonet ott találta; a férfi a kanapén ült. Amikor Misty belépett, felugrott, és széles mosollyal eléje sietett.

– Dio mio! Azt hittem, ennek a hétnek sosem lesz vége! – panaszkodott. – Már arra gondoltam, hogy érted megyek a templomba!

– Kijönnél a kertbe? – kérdezte Misty. – Nem szeretném, ha félbeszakítanának.

– Én sem, amore. – Leone a teraszajtóhoz indult.

– Le akarom mondani az esküvőt – bökte ki Misty.

Leone már megfogta a kilincset, de még nem nyitotta ki az ajtót.

– Mit mondtál? – fordult félig hátra.

– Sajnálom, Leone. Nem mehetek hozzád. Nem lenne helyes – suttogta Misty.

A férfi sápadtan, hitetlenkedve meredt rá, aztán összeráncolta a homlokát, mintha nem értené, amit mondott.

– Menjünk ki! – sürgette Misty. Attól félt, Birdie megjelenik, és elejt egy megjegyzést az esküvőről, amelyből már semmi sem lesz.

– Si. – Leone szórakozottan a kilincs után tapogatódzott, amelyet egy perccel ezelőtt még a kezében tartott.

– Tudom, hogy ez meglepetésként érhetett, de…

– Meglepetésként? Az, hogy elhagysz?

– Nem hagylak el! – Misty a könnyeivel küszködött. – Csak helyesen akarok cselekedni.

– Ugyan már, ne etess ilyen butasággal! Nem vagyok kisgyerek.

– Csak azért akartál elvenni, mert terhes lettem – érvelt izgatottan Misty. – Később biztos meggyűlölnél.

Leone csak állt, és úgy bámult rá, mintha hátba döfték volna.

– Flash az oka, igaz? – kérdezte végül, kicsit remegő hangon. – Az utolsó pillanatban rájöttél, hogy mindig őt szeretted…

– Flashnek ehhez semmi köze. – Misty egyre jobban elképedt. Leone sokkal feldúltabban viselkedett, mint várta.

– Flash nem szeret téged. Ha szeretne, nem egyezett volna bele, hogy átad nekem az oltárnál!

A folyosón léptek közeledtek. Misty a teraszajtóhoz szaladt, kitárta a két szárnyát, és kisietett a friss levegőre, még mindig Leone szavain morfondírozva. Közben kikerülte a fűnyíró gépet, és megint szembefordult a férfival.

Leone lassan lépkedett feléje, tekintetét az arcára függesztve.

– Hajlandó vagyok megvárni, amíg beletörődsz ebbe – ajánlotta fel. – És semmi okot nem látok arra, hogy lemondjuk az esküvőt…

– Leone, nem voltam és nem vagyok szerelmes Flashbe – szögezte le bosszúsan Misty. – Igen, volt idő, amikor a barátságnál többet akart tőlem, és kicsit elhidegültünk egymástól, de azóta a dolgok visszatértek a régi kerékvágásba. Szeretem őt, de csak a testvéremként.

– Akkor miért…? Miért gondoltad meg magad?

– Tényleg azt hiszed, hogy egy ilyen kényszerházasság boldoggá tehet? Az én hibám, hogy teherbe estem. Tudom, ezt sosem vágtad a szemembe, de te is csak ember vagy. Előbb vagy utóbb neheztelni kezdenél rám, és…

– Ostobaságokat beszélsz! – vágott közbe indulatosan a férfi. – Ez nem kényszerházasság… Mindenképp megkértem volna a kezedet, és a baba csak megkönnyítette a dolgomat. Mintha a sorstól egy második esélyt kaptam volna! Mert mindent elszúrtam, amit lehetett, de szeretlek, cara mia!

– Szeretsz? – hebegte Misty.

– Azért jöttem ide ma délután, hogy ezt megmondjam. Nem akartam telefonon szerelmet vallani, mert az csöppet sem romantikus… Már aznap este szóltam volna, amikor feleségül kértelek, ha nincs az a Flash-ügy… – Leone elhallgatott, aztán védekező hangon tovább magyarázkodott: – Még sosem csináltam ilyet, és nem tudtam rászánni magam, hogy kimondjam… Attól féltem, kinevetsz, vagy nem hinnél nekem a történtek után. – Leone lépett egyet Misty felé, de megbotlott a fűnyíróban, és hasra vágódott.

És ez volt az a pillanat, amikor Misty rájött, hogy Leone minden szavát komolyan veheti. Mert ha egy férfi nem vesz észre egy ekkora fűnyírót, az csak azt jelentheti, hogy fülig szerelmes.

Ahogy Leone a fejét csóválva, kissé esetlenül feltápászkodott, Misty majdnem elnevette magát, de csak majdnem, mert sosem szerette jobban a férfit, mint ebben a pillanatban, amikor ügyetlen volt, elképedt és nagyon-nagyon emberi.

– Hiszek neked – mondta, amikor Leone lecövekelt előtte.

– Tényleg azt gondoltam, hogy örökre elveszítettelek… Az a kisbaba számomra is csoda. És amikor azt mondtad, hogy a te hibád, hogy teherbe estél… – Leone hitet-lenkedve megrázta a fejét. – Tudod, miért nem használtam óvszert azon a hétvégén?

Misty megrázta a fejét.

– Én, a zseniális elme, szándékosan nem vittem magammal. Azt hittem, így képes leszek ellenállni a kísértésnek. Tévedtem, de semmit sem sajnálok, sem azt, hogy vállaltam a kockázatot, sem a következményeket.

– Meggyőztél… – Misty ebben a pillanatban igazi végzet asszonyának érezte magát. Itt áll előtte ez a csodálatos férfi, aki nem tudott ellenállni a bájainak… Korábban attól félt, hogy Leone csak azért feküdt le vele, mert épp kéznél volt. A felfedezés, hogy a férfit éppúgy az érzései irányították, mint őt, örökre megszabadította ettől a félelemtől.

– Esküszöm, hogy ha holnap a feleségem leszel, sosem bánod meg. – Leone még mindig nagyon zaklatottnak tűnt. – Le sem kell feküdnöd velem, ha nem akarsz… Rendben?

– Rendben… – Misty tudta, hogy neki is be kellene vallania a szerelmét, de tudni akarta, meddig lenne hajlandó elmenni Leone azért, hogy rávegye a házasságra.

A férfi bólintott.

– Tudom, hogy valószínűleg sokáig fog tartani, mire úgy érzed, megint megbízhatsz bennem…

– Múlt héten szeretkeztünk – emlékeztette Misty.

– De akkor vigasztalásra vágytál, nem? Nehéz napod volt, és magad sem tudtad, mit akarsz tőlem…

– Ezt gondoltad?

– Csak hálás voltam, hogy átjöttél a szobámba… Szóval… bármilyen feltételt szabsz, elfogadom.

Misty hirtelen elszégyellte magát.

– A feltételeim egészen egyszerűek – mormolta, miközben odaszaladt a férfihoz, és átölelte a nyakát. – Holnap összeházasodunk. És sosem kapod vissza a szabadságodat.

– Nem is akarom, amore mio – suttogta Leone, és megremegett. – Az előbb, amikor közölted, hogy lemondod az esküvőt, úgy éreztem, mintha letaglóztak volna.

– Ne haragudj – lehelte a lány. – Miután Oliver mesélt az anyámról, úgy éreztem, igaza volt, hogy nem folytatta puszta bűntudatból a kapcsolatukat, ha csak a szex kötötte össze őket…

Leone szenvedélyesen, követelődzően megcsókolta az ajkát, aztán egy pillanatra erősen magához szorította. Végül a kocsijához húzta, és kinyitotta az anyósülés ajtaját.

– Kettőnket ennél sokkal több köt össze, bella mia!

– Például? – motyogta a lány, amikor már mindketten a kocsiban ültek.

Leone indított.

– Például az, hogy nem tudok nélküled élni.

Leone lefékezett egy közeli pihenőhelyen, Mistyhez fordult, és mély érdeklődéssel vizsgálgatta az arcát.

– Azt hiszem, jóval azelőtt beléd szerettem, hogy aláírtad azt az őrült szerződést – vallotta be. – Kéthetente ellátogattam a Brewstersbe, pedig semmi okom nem volt rá. Ha egy helyiségben voltunk, le nem vettem rólad a szemem…

– Szóval nem képzelődtem, tényleg figyeltél.

– Mindvégig mohó, számító nőszemélynek hittelek, és megvetettelek, mégis kívántalak – vallotta be bűntudatosan Leone. – Akkoriban a legrosszabbat akartam feltételezni rólad, falat emeltem kettőnk közé, de amikor több időt töltöttünk együtt, ez a fal egyik pillanatról a másikra leomlott.

– Valóban?

– Kezdettől fogva úgy éreztem, mintha összetartoznánk… aztán megcsókoltalak… és utána alig bírtam megállni, hogy hozzád ne érjek…

– Valószínűleg belehaltam volna, ha megállod. – Misty ezüstszürke szeme a férfi arcára tapadt. – Én is kezdettől fogva vonzódtam hozzád, és eleinte én is gyűlöltelek.

Leone elsápadt.

– Kegyetlenül bántam veled, szóval nem hibáztatlak ezért… – mondta rekedten. – Próbáltalak megvédeni a sajtótól, és amikor nem sikerült, megtudtam, milyen a pokol. Teljesen pánikba estem. Tudtam, hogy elveszítelek, mihelyt elmondom az igazat…

– Ezért kértél meg, hogy költözzem hozzád?

– Azt gondoltam, ha egyetlen hétvége után előhozakodom egy házassági ajánlattal, azonnal elmeorvost hívsz hozzám. Dio mio… Nem érezted, mennyire kétségbe vagyok esve?

– Nem. De… ha beszéltél volna az érzéseidről, talán figyeltem volna.

Leone összefonta az ujjaikat; a szeme gyengéd fényben égett.

– Azt mondtad, halálosan megijesztelek, és ez kikészített. Persze, csak azt kaptam, amit megérdemeltem, de az adott körülmények között rosszízű tréfának tűnt volna, ha megpróbállak meggyőzni a szerelmemről,

– Egy szerelmes nő először valószínűleg annak tartotta volna. Később, miután lehiggadt, tépelődött volna egy kicsit, és valószínűleg elkezd mentségeket keresni az illető férfi viselkedésére. Néhány nappal később pedig már sokkal megbocsátóbb és megértőbb… – világosította fel fensőbbségesen Misty.

– Komolyan? – ráncolta össze a homlokát Leone.

Misty bólintott. A szája sarkában mosoly remegett.

– Szóval elmulasztottál egy remek lehetőséget, mert nem vallottál aznap szerelmet…

– Ezzel azt akarod mondani, hogy te is szeretsz engem? – kérdezte rekedten Leone.

– Ó, igen, nagyon szeretlek, Leone. Csak azért akartam lemondani az esküvőt, mert úgy éreztem, nem szabad hozzád mennem, ha nem viszonzod az érzéseimet.

– Szeretsz, és mégis szakítottál velem? – Leone ezt nyilván nem érte fel ésszel. – És te neveztél engem kíméletlennek?

Misty türelmesen várt.

Leone megpróbálta a karjába venni, de az alacsony sportkocsiban kevés volt a hely, ezért kiugrott a kocsiból, a lányt is kirángatta, nekinyomta az ajtónak, és szenvedélyesen megcsókolta.

– Annyira szeretlek! Nem érdemlem meg, hogy te is szeress – suttogta.

Egy arra haladó kocsi vezetője pimaszul rájuk tülkölt, mire Leone elengedte Mistyt, és visszasegítette a kocsiba. Aztán elővett egy kis bársonyskatulyát, amelyen egy híres ékszerész márkajele állt.

– Ez a másik ok, amiért idejöttem.

Misty visszafojtott lélegzettel kinyitotta a dobozt, amelyben egy gyönyörű gyémánt- és zafírköves gyűrűt talált, Leone felhúzta az ujjára, és a drágakövek felszikráztak a nyugvó nap fényében.

– Ez fantasztikus!

– És itt a nászajándékod. – Leone megint a zsebébe nyúlt, és egy nagy, régimódi, díszes vaskulcsot pottyantott a lány ölébe. – Az Eyrie kastély a tiéd.

Misty a kulcsra, aztán a férfira bámult.

– Megvetted a kastélyt? De hiszen gyűlölted! Azt mondtad, egy pénznyelő, és bolond, aki megvásárolja…

– Én megengedhetek magamnak egy ilyen pénznyelőt – nevetett Leone. – Mire a restaurálása befejeződik, első osztályú ingatlan lesz. Te azonnal beleszerettél, és úgy érzem, különös jelentősége van a számunkra. Egyébként megvettem a berendezés nagy részét is, és meggyőztem Murdót, hogy maradjon ott gondnokként.

Misty a nyakába vetette magát.

– Szeretlek, Leone Andracchi – suttogta. – Te vagy a legromantikusabb férfi a világon!

– Csak azt ne kívánd, hogy horgászni menjek – morogta megborzongva Leone.

12. FEJEZET

Másnap délelőtt tizenegykor a kis templomban összegyűlt vendégek szinte egy emberként felszisszentek, amikor a menyasszony feltűnt koszorúslányai – a cége két hajdani alkalmazottja – mögött, Flash karján.

Érthető volt a csodálatuk – Misty gyönyörű volt menyasszonyi ruhájában, amely vállpánt nélküli, zöld brokát felsőrészével és bő, földig érő, elefántcsontszínű selyemszoknyájával egy báli ruhára emlékeztetett. Rézvörös haja ragyogó fürtökben omlott alá meztelen vállára, s a nyakán és a fülében az emlékezetes filmbemutatón viselt gyémántok csillogtak, amelyeket Leone előrelátóan magával hozott Londonból.

A lány csak a vőlegényét nézte, aki elegáns, sötét szmokingban, áhítatos arccal, szerelemtől sugárzó szemmel várta az oltárnál.

Az egyszerű szertartás után aláírták az anyakönyvet, aztán a kijárathoz vonultak. Oliver Sargent az egyik utolsó padsorban ült, és Misty ragyogó mosolyt villantott rá.

– Köszönettel tartozom neked, amiért rávetted Olivert, hogy látogasson meg – súgta oda Leonenak, amikor már a lépcsőn álltak, és a fényképészek buzgón kattintgatták a masináikat, hogy minden szögből megörökítsék őket.

Leone közelebb húzta magához.

– Nem sok biztatásra volt szüksége.

A fogadást egy londoni hotelben tartották. Mielőtt Misty és Leone beszálltak a limuzinjukba, Flash megragadta a lány karját.

– Ki az a fekete hajú koszorúslány? – sziszegte.

Misty követte a tekintetét.

Néhány méterre tőlük ott állt a barátnője – és korábbi alkalmazottja – Clarice, és lelkesen flörtölt egy jóképű olasz üzletemberrel, Leone tanújával.

– Clarice a neve – válaszolta Misty. – Imádja a countryzenét és a harminc fölötti férfiakat.

– Tréfálsz, ugye?

Misty vigyorgott.

– Sajnálom, de nem. Peched van, öregem!

A limuzinban Leone megfogta Misty kezét.

– Tegnapig olyan féltékeny voltam Flashre – mondta bocsánatkérő mosollyal –, hogy meg akartam ölni, valahányszor láttam.

– Tudom… és örülök, hogy már nem érzel így. Ahogyan Birdie, ő is a családomhoz tartozik.

– Gyönyörű vagy, drágám! – Leone elégedetten legeltette a feleségén a szemét, de aztán a homloka elfelhősödött. – Egyébként ma még vár rád egy különleges meglepetés.

– Milyen meglepetés?

– Azt nem árulhatom el, csak annyit mondhatok, hogy nem az én művem.

– Úgy beszélsz, mintha valami robbanásra számítanál, és időben fedezékbe akarnál vonulni. Mit titkolsz előttem?

– Semmit, ami miatt aggódnod kellene – nyugtatta meg a férfi. – Csak azt szeretném, ha ez lenne életed legboldogabb napja.

Talán attól fél, hogy annak a bizonyos meglepetésnek nem fogok örülni? – tűnődött a lány.

– Az ikertestvéremről van szó? – kérdezte váratlanul.

– Nem.

– Akkor talán… meghívtad az összes volt barátnődet a fogadásunkra?

– Olyan embernek látszom, aki megunta az életét?

Misty megnyugodva a férjéhez bújt.

– Tudod, érdekelne, hogy mikor szakítottál azzal a szőke tévésztárral.

– Jassyvel? Aznap éjjel, amikor Mistynek szólítottam – ismerte be kelletlenül Leone.

Mistynek hízott a mája.

– És ez mikor történt?

– Mi ez, kihallgatás?

– Igen, és ha nem válaszolsz… hogyan legyen ez az életem legboldogabb napja? – incselkedett a lány.

– Néhány héttel azelőtt, hogy aláírattam veled azt a szerződést.

Misty elégedetten mosolygott, és újra azon kezdte törni a fejét, hogy milyen meglepetés vár még rá.

A fogadáson sokkal többen voltak, mint a templomban, de ott nem is fért volna el ennyi vendég, és mire Misty mindenkivel kezet fogott, elfeledkezett a titokzatos meglepetésről.

Az ebéd közepén, ahogy körülnézett a teremben, észrevett egy fiatal, szőke nőt, aki áthatóan bámult rá, és akinek az arca ismerősnek tűnt a számára. Amikor a tekintetük találkozott, a nő zavartan elfordította a fejét.

– Ki az a szőke nő, a mellett a daliás arab mellett? – kérdezte Misty a férjétől.

– Milyen daliás arab mellett? – morogta Leone olyan féltékeny képpel, hogy Misty felvihogott.

– Az ajtó melletti asztalnál ülnek.

– Freddy és Jaspar Al-Husayn – válaszolta Leone, rövid habozás után.

– A barátaid?

– Új ismerősök. – Leone mintha különös gonddal válogatta volna meg a szavait. – Jaspar egyébként Quamar trónörököse…

– Szóval királyfi? – Misty kíváncsisága felébredt. – Nem emlékszem, hogy láttam volna korábban őket…

– A többiek után érkeztek. Freddy különben angol. Később még lesz alkalmunk beszélni velük…

– Beszélj csak velük te – fintorgott Misty. – Én nem tudnék mit mondani egy hercegnőnek!

– Pedig Freddy kedves, közvetlen teremtés…

– Elhiszem – vont vállat Misty, aki úgy vélte, a férfiak nem a legjobb ítélőbírók, amikor szép, szőke nőkről van szó –, de én még sosem találkoztam ilyen előkelőségekkel, és félnék, hogy valami hülyeséget csinálok.

Később Misty álmodozva siklott körbe a szálloda báltermében Leone karján. Amikor eljött az ideje, hogy elinduljanak a nászútjukra Szicíliába, felment a lakosztályba, amelyet a rendelkezésükre bocsátottak. A koszorúslányai, akik megígérték, hogy követik, nem mutatkoztak, és Misty már felvette az elegáns, kék selyem nadrágkosztümöt, amelyet a repülőn akart viselni, amikor halk kopogást hallott.

Odakinn Freddy Al-Husayn állt. Mistynek le kellett néznie rá, mert Freddy nem volt valami magas.

– Bejöhetek, és beszélhetek veled? – kérdezte bizonytalanul a nő.

Misty elképedten hátralépett.

– Én vagyok a meglepetésed, de a férjed nem volt benne biztos, hogy örülnél nekem – hadarta bocsánatkérően Freddy. – Félt, hogy felizgatod magad, és amikor elmesélte, hogyan küldött el egyszer az apám a küszöbünkről, és mit mondott neked, úgy szégyenkeztem és haragudtam. De boldog is voltam, hogy négy évvel ezelőtt fel akartad venni velem a kapcsolatot.

Misty kábultan állt.

– Közös az anyánk – folytatta gyorsan Freddy –, de én nem az iker-, csak a fél-testvéred vagyok. Jaspar és Leone azt akarták, hogy várjak, amíg visszatérsz a nászutadról, de én sosem voltam türelmes ember, és már olyan régóta kereslek…

– Te vagy a nővérem? – Misty azon kapta magát, hogy ugyanolyan áthatóan vizsgálgatja a szőke nőt, ahogyan az nézte őt az ebédnél. – Milyen csodálatos meglepetés! És Leone arra kért, hogy várj a nászutunk végéig? Micsoda őrültség! – kiáltott fel.

Ezzel megtört a jég. A testvérek letelepedtek a kanapéra, és mindegyik megpróbált minél gyorsabban, minél többet elmondani magáról, mielőtt a másik félbeszakította egy kérdéssel vagy megjegyzéssel.

– Már másfél éve kereslek – mesélte Freddy –, de csak két napja tudtuk meg, hol élsz. Rögtön el akartam jönni hozzád, de Jaspar ragaszkodott hozzá, hogy várjak az esküvődig. Úgy vélte, egy menyasszonynak épp elég izgalomban van része, nincs szüksége arra, hogy hirtelen szembe találja magát egy nővérrel, akiről talán nem is tudott. Ezért Leonehoz fordult, de titoktartást fogadtatott vele, mert én akartam megmondani neked, hogy ki vagyok.

Leone nyílván emlékezett rá, hogy ő milyen dühösen tiltakozott, amikor felajánlotta, hogy segít megkeresni az ikertestvérét, gondolta Misty, és elmosolyodott. A férjeik összeesküdtek, hogy mindkettőjüket megóvják egy esetleges csalódástól és megkíméljék a fájdalomtól.

– A nővérem egy hercegnő… De te olyan normális vagy! – Nevetve, örömkönnyekkel a szemében, Misty megragadta Freddy kezét, és amikor összeölelkeztek, mindketten érezték, hogy nemcsak testvért, de barátnőt is találtak egymásban.

Még mindig összesimulva ültek, amikor Leone belépett – Jasparral a nyomában. A herceg, látva a felesége boldogságtól sugárzó arcát, megkönnyebbülten elvigyorodott, és Misty elfogódottsága, amelyet a rangja miatt érzett, nyomban elszállt.

Az ifjú házasok lementek és elköszöntek a vendégektől, Jaspar és Freddy azonban kikísérték őket a repülőtérre. A testvéreknek nehéz volt ilyen rövid együttlét után máris elválniuk.

Már beesteledett, amikor Leone és Misty megérkeztek a Villa Fortunához, amely a Palermo fölötti termékeny dombságon feküdt. Az oszlopos, boltíves vörös homokkő kaputól meredeken kanyargó út vezetett az olajfa-, citrom- és narancsfaligeteken át a gyönyörű, ápolt parkhoz, amelynek közepén ott emelkedett a villa. Zsalus ablakait kitárták, hogy beengedjék a langyos, esti levegőt, sárgásbarna falait a lenyugvó nap sötét rózsaszínűre festette.

– Elbűvölő – suttogta Misty. Boldog volt, hogy láthatja a házat, amelyben Leone felnőtt.

Néhány órával később hűs szellő libbentette meg a hálószobaablakon a függönyt, és Leone közelebb húzta magához Mistyt. A lány megremegett az érintésére.

– Ez volt életem legszebb napja – suttogta.

– Lehet még szebb is, bella mia – mosolygott a férfi és lehúzta az ágyra. – Gyakran elképzeltelek ebben a szobában, az ágyamban…

Misty a tenyerébe fogta Leone állát, és az aranyló szempárba fúrta a tekintetét.

– Csak még egy kérdés… Valóban kizárólag emberbaráti okokból fizetted ki Birdie jelzálogkölcsönét?

Leone habozott, aztán kicsit szégyenkezve rámosolygott.

– Félig. Nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy évekig küszködj a törlesztések miatt, de ha ezt bevallom, aligha remélhettem volna, hogy visszakaplak. Amikor megláttam Flasht a mélygarázsban… valószínűleg az volt életem legrosszabb pillanata…

– Komolyan?

Leone egyik kezét a felesége lapos hasára fektette.

– Aztán megtudtam, hogy kisbabát vársz tőlem, és úgy éreztem magam, mint egy fuldokló, akinek mentőövet dobtak. Imádlak, Signora Andracchi…

Misty egy hosszú, édes csókkal jutalmazta ezt a vallomást. Leone tovább akarta ecsetelni, hogy milyen boldog, de a felesége átkulcsolta a nyakát és kijelentette, hogy beszélni később is ráérnek…

Tizenegy hónappal később Misty belépett az Eyrie kastélybeli hangulatos gyerekszobába, hogy megnézze a kisfiát.

Connor édesdeden szundikált. Három hónapos volt, s puha fekete fürtjeivel, nagy kék szemével napról napra jobban lenyűgözte a szüleit. Flash, a gyerek keresztapja figyelmeztette is őket, hogy kezdenek kicsit unalmassá válni, mivel mostanában mintha nem is lenne más témájuk a kisfiún kívül.

Hihetetlenül eseménydús év volt ez mindannyiuk életében.

Jaspar és Freddy gyakran meglátogatták őket Misty várandóssága alatt, és Leone meg Misty csodálatos vakációt töltött Quamarban.

Szerencsére a két férfi jól kijött egymással, mert Misty és Freddy hajlamosak voltak magukra hagyni őket, amikor összejöttek. Mistyt bensőséges szeretet fűzte a nővéréhez, és ezt kiterjesztette a két unokaöccsére, Karimra és Benedictre is.

Csak egy dolog árnyékolta be a testvérek boldogságát, az, hogy semmit sem tudtak kideríteni Ionéról, Misty ikertestvéréről. Ráadásul minél több idő telt el, annál kevésbé remélhették, hogy a nyomára bukkannak.

A kórházi feljegyzések Ione születéséről még megvoltak, de az örökbefogadását lebonyolító ügynökségről eltűntek az aktái, amit Leone fölöttébb gyanúsnak talált, főleg mivel akkor még nem hiányoztak az anyagok, amikor Misty először próbálta felkutatni a testvérét.

Leone biztos volt benne, hogy ellopták a papírokat, és abban is, hogy azt a rövid, sértő levelet, amelyet Misty négy évvel ezelőtt kapott, nem Ione írta. Úgy vélte, egy átlagos tizenéves aligha fogalmazna ilyen kimérten és választékosan.

Misty puszit nyomott a fia homlokára, és elhagyta a gyerekszobát.

Amióta bevezették a kastélyban a padlófűtést, mindenütt kellemes meleg uralkodott. A régi épületre egyébként alig lehetett ráismerni. A fehérneműszekrényekben a legfinomabb, legjobb minőségű ágyneműket tartották, a fürdőszobák a legkorszerűbb követelményeknek is megfeleltek. Az antik bútorokat felfrissítették, a levegőben méhviasz illata úszott. Még Murdo is levetkőzte mogorva stílusát, és megközelíthetőbbé vált. Bár már elmúlt hetvenöt, esze ágában sem volt visszavonulni, és minden este magával vitt az ágyba egy kupica konyakot.

Misty szerette a kastélyt, és Leone is kezdte megszeretni, részben azért, mert itt, Felső-Skóciában sokkal többet lehetett kettesben Mistyvel.

Egy hónappal ezelőtt Oliver és Jenny is velük töltött egy hétvégét. Olivernek sikerült megmentenie a házasságát, de a megalázó vizsgálóbizottsági meghallgatások csak nemrég zárultak le. A férfi remek szervezői képességeit mostanában szociális területen – egy jótékonysági alapítványnál – kamatoztatta. Fizetést ugyan nem kapott a munkájáért, de örült, hogy dolgozhat, hogy valaki adott neki egy esélyt. A történtek megváltoztatták, sokkal szerényebb és szeretetreméltóbb lett, és Birdie mellett ő volt Connor legnagyobb csodálója.

Misty ajkán álmodozó mosoly jelent meg, ahogy élete két legfontosabb szereplőjére, Connorra és Leonera gondolt. Imádta a férjét, de gondoskodott róla, hogy az ne bízza el magát.

Leone idén már sokkal ritkábban utazott külföldre, és a huszonharmadik születésnapján megajándékozta őt egy gyönyörű, gyémántokkal kirakott gyűrűvel, amelybe belevésette mindkettőjük nevét.

Amikor Misty csábos, kék hálóingben, leengedett hajjal belépett a hálószobájukba, Leone épp az ingét vette le.

– Connor már aludt, igaz? – kérdezte. – Én megmondtam…

– Magam akartam ellenőrizni. – Misty nem szívesen vallotta volna be, hogy képes órákig Connor ágya mellett üldögélni, és csak némán gyönyörködni a kicsiben. A kisfia születését még mindig csodának tartotta, s bár az orvosok azt mondták, hogy több gyermeke is lehet, az újabb szüléssel még várni akart egy-két évig.

– Gyere! – kérte Leone.

Misty imádta, amikor ilyen vágyakozva bámult rá. Tizenegy hónapnyi házasság után még mindig őt tartotta a legvonzóbb férfinak a világon. És még mindig gyakran előfordult, hogy amikor reggel felébredt mellette, nem akarta elhinni, hogy a férfi csak az övé. Most úgy röppent a mellére, mint egy madárka a fészkébe.

– A jövő hónapban visszamegyünk Szicíliára, hogy ott ünnepeljük meg a házassági évfordulónkat – mondta Leone.

– Ezzel teljesíted egy titkos kívánságomat! – Misty az életüket egy csodálatos álomnak érezte, amelyben egyik boldog pillanat követi a másikat.

– És a szerelmed bizonyítékaként nucatolit és pasta ciottit készítesz nekem – duruzsolta a fülébe Leone. – Ahogy annak idején tetted. Azt nagyon szexinek találtam…

– Szexinek? Azt, hogy süteményeket sütöttem? – lepődött meg Misty. – Amikor majd megírom az első sikerkönyvemet arról, hogy hogyan fogjunk magunknak szicíliai milliomos férjet, és miként tegyük boldoggá, biztosan megemlítem a jól bevált házi kosztot. Egyes fickókra ez meglepő hatással van!

Leone színlelt haraggal az ágyra lökte, és Misty vihogva összegömbölyödött.

– Természetesen ott a jól bevált szex is…

Leone elnyúlt mellette, és vigyorogva lebámult nevető arcába.

– Pimasz kis boszorkány vagy, bella mia…

– De te mégis imádsz – suttogta Misty, csókra nyújtva az ajkát.

Mindketten hallották, hogy csörögni kezd az ágy melletti telefon, de egyikük sem nyúlt a kagylóért. A készülék azonban kitartóan tovább csörgött, és végül Leone bosszús nyögéssel elhúzódott a feleségétől, és felkapta a hallgatót.

– Nem… nem, nincs még túl késő – morogta, aztán megmerevedett, és az arcán meglepetés tükröződött. – Igen, megmondom neki – ígérte meg, és letette a kagylót.

– Mi a baj? – kérdezte aggódva Misty. – Ki volt az?

– Nancy. Azt mondja, hogy az ikertestvéred ott járt a Fossettsben, és látni akart – válaszolta Leone, mire Mistyt olyan boldogság fogta el, hogy megszólalni sem tudott.

Tartalom

Carole Mortimer: Árulkodó stílus

Alison Fraser: Szívberendező

Lynne Graham: Bosszú helyett

Table of Contents

Tartalom

Carole Mortimer: Árulkodó stílus

Alison Fraser: Szívberendező

Lynne Graham: Bosszú helyett