SZÍVEK SZÁLLODÁJA

Catherine Clark

Hozzámenjek? Vagy mégse?

Fordította: Várkonyi Zoltán

CICERÓ KÖNYVSTÚDIÓ, 2007

A mű eredeti címe:I Do, Don't I?

ISBN 978 963 539 607 8

1.

Óz, a nagy varázsló klasszikus. Én is tudom, ti is tudjátok, még a Pink Floyd rajongók is tudják. Hallottatok már a Szivárvány Sötét Oldaláról? Az együttes megszállott rajongói rájöttek, hogy ha a Pink Floyd albumot meg a filmet egy időben indítják el, és akkor kezdik játszani a Dark Side of the Moon című számot, amikor a Metro - Goldwyn - Mayer oroszlánja túl van a harmadik üvöltésen, az az érzésünk támad, mintha az album dalai direkt a filmhez íródtak volna. Ugyanilyen véletlen egybeesés az is, hogy a Time című szám csörömpölő harangjai pont akkor szólalnak meg, amikor Almira Gulch (vagyis a Gonosz Nyugati Boszorkány) megérkezik biciklijén, vagy az, hogy a Great Gig in the Sky gitárszólója tökéletesen passzol a tornádójelenethez. Az album akkor ér véget, amikor Dorothy a Bádogember mellkasára teszi a fejét - a hangszóróból ilyenkor hangos szívverést hallunk. Szerintem ez halál szuper, és természetesen a legjobb barátnőm, városunk zenebolondja, Lane Kim hívta fel rá a figyelmemet.

A másik legjobb barátnőm Lorelai Gilmore. Az anyám. Ő is megtette a magáét Óz, a nagy varázsló ügyében.

Tőle kaptam első könyvemet, mely Dorothy és Totó kalandjairól szólt - ez az a könyv, ami alapján a film is készült - az Óz, a csodák csodáját. Ez akkoriban teljesen helyénvaló volt, ám most, anyámnak köszönhetően ismét az Óz, a nagy varázsló pillanatait éltem át. Ugyanis sárga százszorszépek valóságos tengere vett körül. Elözönlötték a nappalit, folyamatosan azt vártam, mikor bukkan elő valahonnan egy szárnyas majom, és visz magával Smaragdvárosba. Anya valószínűleg élvezettel hallgatott volna meg, viszont órákig nevetett volna, alighogy kimondom, „szárnyas majom", ezért úgy döntöttem, a megjegyzést megtartom magamnak, és a feladatomra koncentrálok.

Különben sem akartam elvonni a figyelmét. Éppen virágokat nyomott a bejárati ajtónál álló férfi kezébe. Amint a férfi, aki majd' összeroskadt a virágok alatt, elment, anya becsukta az ajtót, átment a szobán, majd újabb csokor virágot helyezett el a bejárati ajtó előtt.

- Milyen évjáratú Max autója? - kérdeztem.

Õ volt Max, a Medina családból. A pasas, aki a virágrengetegért volt felelős. Korábban csupán egyik tanáromként tartottam számon a Chiltonból, ám most úgy tekintettem rá, mint a férfira, aki előző este kérte meg anya kezét.

Max egyébként jóképű pasas volt, bár szörnyen nehezemre esett megszokni, hogy ő meg anya együtt vannak. Egy szülői értekezleten ismerkedtek meg a Chilton nevű magániskolában, ahová lassan egy éve járok. Kapcsolatuk titokban kezdődött, ám a titok hamar lelepleződött, amikor örök ellenfelem, Paris Geller meglátta őket csókolózni a tanteremben. Innentől kezdve a lányok gúnyolódtak rajtam, anyát pedig bántotta, hogy kapcsolata nehézségeket okoz nekem az iskolában. Egy időre szakítottak is, nem miattam, hanem mert anya retteg mindenféle kötöttségtől, már ami a férfiakat illeti, ám később rájött, hogy Max nagyon is hiányzik neki, mint kiderült, ő is Maxnek, kibékültek, végül Max megkérte a kezét. Nem volt könnyű átallnom Mr. Medináról a Maxre, azt meg semmiképp se szerettem volna, ha az irodalomtanárom azért kivételez velem, mert történetesen az anyám a barátnője. Nem is tette. Úgy - ahogy megszoktam, hogy valaki, akitől a jegyeim és a továbbtanulásom függenek, része lett az életünknek, közös programokat csinálunk, sőt, még hülyéskedünk is egymással, ha úgy adódik. A virágáradat a lánykérés része volt, ezer sárga százszorszépet küldött anyának a boldog vőlegény - ez például nem tartozott azok közé, ami miatt tiszteltem volna Maxet, mert az ember irodalomtanára ne csináljon tavaszi rétet a tanítványa lakásából, hisz az ő lelkén fog száradni, ha berepülnek a darazsak meg a méhek, és összevissza csipkédnek; vagy egy tehéncsorda téved erre, és dönt úgy, hogy a nappalinkban fogyasztja el a vacsoráját.

- Hatvanötös Mustang - válaszolta anya.

- Jó évjárat - jegyeztem meg, majd felírtam a kezemben lévő sárga füzetbe. Anya egy pillanatra megtorpant.

- Te meg mit művelsz?

- Összeállítom Lorelai Gilmore Hozzámenjek - e Max Medinához? pro és kontra listáját.

- Ó, remek, egy újabb lista. - Anya visszament a virágokhoz, majd hölgyek egy csoportja jelent meg az ajtóban.

- Lekéstem a százszorszépről? - érdeklődött egyikük.

- Dehogy - felelte anya - , vigyél, amennyit akarsz.

Na és ha szeretek listát készíteni, akkor mi van? Anya imádott ezen viccelődni. „Rory és az ő listái". Hát baj az, ha felírom egy adott dolog előnyeit és hátrányait, majd összevetem őket, mielőtt döntenék? Én semmi kivetnivalót nem látok ebben, számomra a listakészítés megnyugtató, és segít eligazodni az élet nehéz kérdéseiben. Sosem értettem, mi volt ebben olyan baromi felfoghatatlan.

- Kifejezetten érdekesen alakul a dolog - folytattam.

- Nyilván - szólt anya, miközben segített egy hölgynek összefogni a virágokat. Felolvastam a listámból:

- Pro: egyetemi oktató, kitűnő szókincs, elképesztően okos, nagyszerű gyűjtemény első kiadású könyvekből, átfogó tudás az irodalom női alakjai terén...

- Uramatyám, neked lenne tökéletes parti - mondta anya, amint egy újabb csoport lépett be az ajtón.

- Fáradjanak be, és szolgálják ki magukat - biztatta őket anya.

Folytattam az olvasást: - Jófej, tud főzni, kiválóan bírja a cukrot, jó az illata, gyakran zuhanyozik, kinyitja az ajtót, kihúzza a széket...

- Naponta ment ki kiscicákat égő épületekből. Köpenye és harisnyája kellemes, piros árnyalatú.

Ezt úgy kellett érteni, bla, bla, bla, anyát nem érdekli a téma.

- Csak ne szólj egy szót se, a kontra alá nem írtam semmit - jelentettem ki.

- Az elefántos boxeralsó kétségtelenül a kontra alá kerül - javított ki anya.

- Az nem számít.

- Az ormánya mozog.

- Na jó, az számít. És kösz, hogy miattad életem hátralévő részében képtelen leszek ránézni az irodalom tanáromra.

- Szívesen.

- Habár az ijesztő, állatos alsógatya ide vagy oda, a pro még így is egy orr hosszal vezet, amiből levonhatnád a következtetést.

- Rory, a házasságról nem egy lista alapján fogok határozni. Ez mindkettőnk életének legfontosabb döntése, nem vehetjük félvállról. Tehát dobjunk fel egy érmét, vagy keressük elő a tarot kártyát.

Kirk lépett be postásegyenruhájában: számos foglalkozása mellett a Stars Hollow - i postán is dolgozott.

- Jöttem, hogy virágot vigyek a postára - közölte.

- Jól van, Kirk, gyere be - mondta anya.

- Kerülöd a témát - folytattam.

- Felbosszantod a mamát. Kirk körülnézett.

- Ennyi a választék?

- Attól tartok - felelte anya.

Újra körbepillantott, majd felnyalábolt néhány csokrot.

- Ezt nem szúrhatom el.

Én pedig folytattam a hadjáratomat.

- Max tökéletesen passzol hozzád. Boldoggá tesz. Ettől én is boldog leszek. Plusz azt hiszem, díjaznám, ha egy Gilmore fiú is lenne a házban.

- Vagyis felvenné a nevemet?

- Még szép.

- Az jó, mert a jogosítványom fotójához ragaszkodom, nem akarnék újat csináltatni egy új név miatt.

- Anya...

- Rory, megpróbálok körültekintően gondolkodni, vili?

- Bocsáss meg, Lorelai - szakította félbe Kirk. - Szeretnék kérdezni valamit. Az a pletyka terjed a városban, hogy férjhez mész. Ez igaz?

- Még nem tudom, Kirk - mondta anya.

- Mert anyám is férjhez ment apámhoz, és abból semmi jó nem sült ki - folytatta Kirk.

- Csakugyan?

- Katasztrófa minden fronton. Lebeszélnélek róla.

- Kösz, hogy ezt megosztottad velünk, Kirk.

- Az információ a legveszedelmesebb fegyver - szólt vissza Kirk az ajtóból, majd kiment, miközben majd' összeroskadt a virágcsokrok súlya alatt.

Anya folytatta a pakolászást, de én beszélni akartam vele Maxről. Ügyet sem vetett rám, úgyhogy végül az orra alá dugtam a jegyzettömbömet.

- Na!

- Aljas! - mordult rám.

- Nézd meg!

- Nem.

- Na jó, figyelj. Igyekszem az érveket feketén - fehéren összeállítani, hogy a lehető legésszerűbb, legfelelősségteljesebb döntést hozhasd meg. Ennek pedig egyetlen módja, hogy fogod ezt a listát, leülsz, és leírod az ellenvetéseidet.

- Rory, ide emberek jönnek...

- Bízd rám a virágokat. Te a listára koncentrálj.

- Jól van - adta meg magát.

Felsóhajtott, leült, és tanulmányozni kezdte a listát, miközben én újabb csokrokat cipeltem az ajtó felé. Anya hirtelen fölegyenesedett.

- Horkol - jelentette ki.

- Te is - juttattam eszébe.

- A francba!

Összevonta a szemöldökét, és ismét az olvasásba mélyedt. Mögé lopóztam, és halkan a fülébe súgtam:

- Férjhez mész. - Rámosolyogtam, majd visszatértem a virágokhoz.

Anya ceruzájával a jegyzettömböt kopogtatta, aztán letette, és közölte, hogy a gondolkodástól egészen megéhezett. Én hasonlóképpen, ezért kézbe vettem egy csokor virágot, majd együtt elindultunk kifelé. Amint végigmentünk az utcán, mindenfelé Max eljegyzési ajánlatának ékes bizonyítékai köszöntek vissza. Sárga százszorszépek a főtéren, a teraszon, a gyerekek hajában, sőt, egy előttünk elsuhanó biciklis is százszorszéppel díszítette kerékpárja kormányát. Mintha ettől függetlenül szóba se került volna az esküvő...

- Olaszországban kéne összeházasodnotok - indítványoztam.

- Ugyanaz a téma, amióta csak kitettük otthonról a lábunkat - panaszkodott anya.

- Holott egy csomó minden történik a világban. Óriási dolgok - vágtam vissza gúnyosan.

- A Balkánon.

- Az évekkel ezelőtt volt. Olvass újságot!

- Áááhh! Koszos lesz tőle a kezem.

- Ó! - kiáltottam fel hirtelen. - Frank Sinatrához kéne odamenned az oltárnál, egy csokor jó illatú valamivel a kezedben.

- Sült hússal? - töprengett anya, álmodozó tekintettel.

- És hosszú fátylat kéne viselned, a hajadat pedig feltűzhetnéd - folytattam.

- Jaaajjjj. Válasszunk más témát a kétszázas kategóriából, játékvezető úr.

- Mért nem akarod ezeket végiggondolni? - firtattam.

- Azért, mert még a kérdés igen - nem részét sem határoztam el, és amíg nem döntök, semmi kedvem ruhákról, virágokról meg galambokról és tüllről fantáziáim. Úgyhogy kérlek, váltsunk témát - könyörgött.

Nem törődtem vele.

- Úgy vélem, a menyasszonynak ki kell tudnia választani a ruháját.

- Emlékszel, hogy a Népes családom című sorozatban Edith folyamatosan vartyogott valamiről, Archie pedig úgy tett, mintha felakasztaná, majd főbe lőné magát?

- Persze - válaszoltam.

- Nem is tudom. Most valami eszembe juttatta ezt a pillanatot.

- Jó, befejeztem. Ezt elviszem Lane - éknek - emeltem fel a kezemben lévő virágcsokrot.

- Oké. Találkozzunk Luke - nál! - közölte anya, azzal elsietett.

- Jaj, vegyél nekem újságot! - kiáltottam utána.

- De koszos lesz a kezem!

Átvágtattam a főtéren, majd rátértem a Lane - ék háza felé vezető útra. Ebben a házban egyébként nem csupán laknak, hanem antikvitásüzletük is itt működik. A kertjüket széltében - hosszában kiárusításra szánt bútorok foglalják el.

Amint közelebb értem a házhoz, megláttam Lane - t és a mamáját a bejárati ajtónál. Hallottam, hogy veszekednek. Ajjaj. Lane rengeteg mindent titkolt a szülei elől, kíváncsi voltam, vajon mi történhetett.

- Nem! - jelentette ki Mrs. Kim.

- Csak egy hozzávetőleges időpontot! - kérte Lane az anyját.

- Nem beszélünk erről többet - szögezte le Mrs. Kim.

- De mama, kérlek, áruld el!

- Ne is törődj vele. Minden el van intézve - mondta az anyja.

- Csak egy pici biztatást! - kérlelte Lane.

- A gyerekek időben megtudják, mit gondoltak ki a szüleik.

- Már bocs, de ez lenne a segítség?

- Dolgom van - mondta váratlanul Mrs. Kim, azzal bement a házba.

Lane utána indult volna, ám ekkor értem oda.

- Szia, hoztam neked egy csokorral anyám virágaiból - azzal meglóbáltam előtte a sárga csokrot.

- Kösz - mondta Lane.

- Jól vagy?

- Nem, nem vagyok jól - felelte. Közelebb mentem hozzá.

- Mi a baj? Megtalálta a CD - íródat? - suttogtam.

- A szüleim elküldenek Koreába, hogy meglátogassam az unokatestvéreimet - közölte Lane.

- És?

- Elküldenek Koreába, de nem árulják el, mikor jövök vissza! - mondta kétségbeesve.

- Hogy érted, hogy nem árulják el, mikor jössz vissza?

- Úgy értem, hogy csak az odaútra vették meg a jegyet!

- jelentette ki Lane. - Az odaútra! A gép leszáll, és ennyi! - Elkezdett fel - alá járkálni, úgy tűnt, nem sok választja el attól, hogy felrobbanjon.

- És ez tuti? - kérdeztem, megpróbálva lépést tartani vele.

- Felhívtam a légitársaságot, aki ezt megerősítette, a szüleim pedig egész reggel sutyorogtak a szobájukban. És amikor az anyám kijött, felettébb vidámnak tűnt. - Lane szinte őrjöngött. - Esküszöm, életem végéig Koreába száműznek! - mondta remegő hangon.

- Lane, ne csináld - nyugtattam. - Ez nem lehet igaz.

- Ez pont olyan lesz, mint az a Sally Field - film, amelyikben a férje magával vitte Iránba, aztán nem engedte haza, csak nekem nem kell csadort hordanom.

- Jól van, nyugodj meg - igyekeztem racionális hangot megütni.

- Nyugodjak meg? Figyelsz te rám? El kell utaznom Koreába!

- Igen, és azt hiszem, egy kicsit éretlenül kezeled a dolgot.

- Ó, valóban?

- Igen, gondolj bele. Talán van a légitársaságnak valami akciója, és ezért vettek csak az odaútra jegyet - töprengtem. - Vagy még nem egyeztették a programot az unokatestvéreiddel. Vagy az időjárás nem kiszámítható, vagy nyaralni mentek, csak még nem tudsz róla, vagy... - Ha jobban belegondoltam, egyik érvemnek sem volt értelme. - Te jó ég, szörnyen fogsz hiányozni - állapítottam meg.

- Laane! - kiáltott ki Mrs. Kim. - Légy szíves, gyere ide!

- Mennem kell. - Lane a vállárára tette a kezét. - Jó barát voltál - jelentette ki drámaian.

Otthagytam Lane - t, majd elindultam, hogy találkozzam anyával, de észrevettem, hogy Bootsy újságos standjánál ácsorog, és merő undorral nézeget egy magazint. Mögé lopóztam, és megláttam, hogy egy esküvői magazint bámul.

- Mit olvasol? - kérdeztem ártatlanul. Ugrott egyet.

- Atyaisten, nem ér így odalopózni valaki mögé! - Azzal becsukta az újságot.

- Esküvői Divat - olvastam mosolyogva a címet. - Roppant érdekes.

- Nem, nem igazán érdekes - jelentette ki anya.

- Valami jó tipp? - érdeklődtem.

- Csak egy - felelte anya. - Gyakrabban kéne tortát ennünk. Kivettem a kezéből a magazint.

- Figyelj csak, Bootsy, ezt megvenném! - kiáltottam az újságosnak, majd pénzt kotortam elő a zsebemből.

- Jaj, ne - tiltakozott anya. - Én ezt... nem is...

- Hat dolcsi lesz - mondta Bootsy.

- Lorelai! - csilingelt a távolból Miss Patty hangja.

Miss Patty korábban táncos volt a Broadwayn, most pedig balett stúdiót vezet a városban. Ha valaki erre jár, és meglát egy molett, jó kedélyű nőt, amint szipkával a szájában balett órát tart tüllszoknyába bújtatott kislányoknak - nos, annak már képe lesz Miss Pattyről. Ő az a nő, aki a városban mindenkiről tud mindent. Babette állítása szerint azért, mert közel van a háza a telefonközponthoz, és valamilyen technikai véletlen folytán saját telefonján hallgatja mások beszélgetését. Ezt csupán az a tény cáfolja, hogy Miss Patty tényleg mindenről tud, olyasmikről is, amiket soha senki nem beszélt meg telefonon. Persze az általa megtudott információ sohasem marad titokban. Miss Patty ez alkalommal sárga százszorszép - füzért hordott a nyakában.

- Ó, jesszus - mormogta anya.

- Szóval... - kezdte Miss Patty, majd jelentős hatásszünetet tartott.

- Szia, Patty - szólt anya.

Miss Patty rögtön kiszúrta a magazint, majd széles vigyor jelent meg az arcán.

- Esküvői Divat. Hát igent mondtál!

- Jaj, dehogyis, még nem - tiltakozott anya. Miss Patty felém bökött.

- Még! Azt mondta, még!

- Tudom - feleltem.

- Én is itt vagyok - juttatta eszünkbe anya.

- Édesem - folytatta Miss Patty - , hadd adjak neked egy jó tanácsot. Élvezd ki, hogy szeretnek. Élvezd ki, hogy vadásznak rád. Élvezd ki, hogy ilyen nadrágot tudsz felvenni anélkül, hogy elájulnál.

- Ez parancs? - kérdezte anya.

- Na és rendes ember? - folytatta Patty. Anya elmosolyodott.

- Ő, kiváló ember.

- Jaj, ezt imádom! Egyszerűen imádom! - lelkendezett Patty.

Aztán lehalkította a hangját. - Megmondtad már Luke - nak?

- Micsodát?

- Hát hogy megkértek.

- Még nem, az egész csak tegnap este történt - felelte anya. Miss Patty rámeredt.

- Jaj, Patty, hagyd abba! Majd elmondom neki - mondta anya. - Nincs abban semmi, ha rájön magától. Miss Patty vállat vont.

- Ahogy gondolod.

Úgy látszott, nincs meggyőzve.

- Az a helyzet, hogy éppen indultunk a kávézóba reggelizni, majd most elmondom Luke - nak.

- Légy tapintatos! - kérte Miss Patty.

- Patty! Én meg Luke csak...

- Barátok vagytok - fejezte be Patty a mondatot anyával együtt.

- Igen, tudom, tudom - folytatta Miss Patty.

- Így igaz - bizonygatta anya.

- Na jól van, menjünk - szóltam közbe, majd finoman eltoltam anyát az újságos standtól. Folytattuk utunkat a kávézó felé.

- Tényleg így van - ismételte anya az utcán.

- Tudom - hagytam rá.

- Mi ütött az emberekbe? - kérdezte anya. - Mért nem hisz nekem senki?

- Hisznek neked - mondtam.

- Dehogy hisznek.

- Elhiheted, hogy hisznek.

- Csak meg akarsz nyugtatni.

- Legfeljebb egy kicsit.

- Hát nem örülök neki.

- Majd visszafogom magam.

Lépteket és halk morajt hallottam a hátunk mögött. Hátrapillantottam a vállam fölött, és megláttam, hogy Miss Patty vezényletével a fél város a sarkunkban liheg. Anya meg én egymásra néztünk. Már majdnem elértük a kávézót, mikor hirtelen megálltunk, majd váratlanul szembefordultunk a tömeggel.

Mindenki elhallgatott egy szempillantás alatt, úgy tettek, mintha legalábbis nem követtek volna bennünket két utcahosszon át.

- Alig várom, hogy újra megnyíljon a mozi - jelentette ki anya, miközben beléptünk a kávézó ajtaján. A bejárathoz közel, egy kis asztalnál huppantunk le.

- Hmm, na, nézzük, mit érdemes enni. - Anya maga elé tartotta az étlapot, mit sem törődve a kávéház ablakára tapadt tömeggel. - Elképesztően éhes vagyok, megrendelem a reggelit, aztán az ebédet is. Őrültség, mi?

Feszengve bámultam az utcán összegyűlt hordát.

- Anya, mondd meg neki!

- Megmondom - egyezett bele.

- Most.

- Minek?

- Mert öt percen belül valakit átlöknek azon az üvegablakon.

Anya hátrafordult, és az ablakra nézett. Miss Patty mosolyogva állt odakint, integetett, majd két hüvelykujját fölfelé tartva biztatta anyát.

- Ezek betegek! - bosszankodott anya - Mit csinálnak ebből ekkora ügyet?

- Mindenki tudja, hogy Luke rád van kattanva.

- Nincs rám kattanva - mondta anya.

- Mondd meg neki! - ismételtem.

- Jaaaj, már egyetlen beszélgetésünk sem zajlik le anélkül, hogy leharapnánk egymás fejét?

- Mondd meg neki!

- Minden tulajdonságom taszítja azt az embert. A kávéfüggőségem, az étkezési szokásaim. Emlékszel, mikor a Texasi Kopónak neveztem a múlt héten? Hogy zokon vette!

Luke - ra pillantott, aki a pult mögött állt, szokásos szerelésében: farmer, flanel ing, hátracsapott baseballsapka. Egyszer elgondolkoztam azon, vajon Luke - nak hány flanel inge, hány baseballsapkája lehet. Hármat négyet sikerült megszámolnom, de az is lehet, hogy ennél sokkal többet tart raktáron, mondjuk harmincat, hogy a hónap minden napjára jusson egy másik. Ennek csupán az mond ellent, hogy Luke nem sokat ad a divatra, nem követi az öltözködési trendeket, és nehéz őt elképzelni, amint hosszú órákat tölt a tükör előtt, gondosan összeválogatva a napi flanel inget a napi baseballsapkához. Persze ki tudja? Lehetnek még sötét titkai... Kinyitottam az étlapot.

- Hoznál nekem egy muffint, ha már úgyis odamész?

- Oké. Rendben. Jaj, istenem! - morgott egyet anya, amint felállt az asztaltól, és elindult a pult felé. Úgy tettem, mintha az étlapot tanulmányoznám, igyekeztem figyelmen kívül hagyni az odakint összeverődött csődületet. Persze semmi szükségem nem volt étlapra. Luke kávézója a kedvenc helyünk, szinte mindennap nála eszünk. Hogy miért? A pasi kegyetlen jó palacsintát süt, a hamburgere mennyei, a kávéja még annál is jobb. A pultra sandítottam, kíváncsi voltam, hogy alakul a dolog anya és Luke között. Úgy tűnt, minden rendben van, vidáman csevegtek, miközben Luke elkészítette azt az isteni kávét. Hirtelen sikítás hallatszott, és a kinti tömeg mozgolódni kezdett. Megfordultam, és megláttam, hogy Kirk a földön fekszik.

- Most meg mi folyik ott? - kérdezte anya, miközben visszajött a pulttól, két tányér áfonyás muffint tartva a kezében.

- Kirk elájult - jegyeztem meg.

- Itt a muffinod - mondta anya.

- Kösz. Hogy fogadta? - kérdeztem, miközben törtem egy darabot a muffinból.

- Jól - vont vállat anya. - Jól fogadta.

A kirakatablak felé fordultam, hogy vessek egy pillantást Kirkre. Azt hiszem, anya eljegyzésének híre nagyobb hatással volt rá, mint Luke - ra.

2.

Aznap este a szokásos péntek esti vacsira indultunk a nagyiékhoz. Szokásos, vagyis inkább kötelező. Nagyiék heti egy étkezést - a péntek esti vacsorát - szabták feltételül anyának, mikor megállapodtak, hogy kifizetik a magániskolám, a drága és puccos Chilton tandíját. Anya és a nagyszüleim nem jöttek ki túl jól egymással, de igyekeztek javítani a viszonyukon. Én viszont mindkettőjükhöz közelebb kerültem, különösen nagyapához. Összekötött minket az irodalom és az utazás szeretete, és mit sem törődtünk a múlttal.

Anya figyelmét lekötötte a vezetés. Behajtott a kapun, és megállt a dzsippel a ház előtt lévő kőszökőkút mellett. Kiszálltam, de úgy láttam, anyának gondot okoz kikászálódni a sofőrülésről.

- Valami baj van? - érdeklődtem, miközben elindultam felé, hogy kiderítsem, mivel küszködik.

- Semmi gáz. Csak rabul ejtett a kézifék - válaszolt, amint lerángatta a kézifékről táskájának vállpántját.

- Ezt meg hogy csináltad? - kérdeztem.

- Egy széles és cifra mozdulattal - mondta, majd kiszabadította a táskát.

- Jól van, megvagyok. Mehetünk. Becsukta az ajtót, aztán megtorpant.

- Jaj, a kabátom! - kiáltott, majd benyúlt az ülésre.

- Elég meleg van, nem kell kabát - mondtam.

- De lehűl a levegő abban a minutumban, hogy belépünk a házba - magyarázta.

- Minden oké? - kérdeztem, mikor belebújt a kabátba.

- Minden - felelte. Majd felemelte és megrázta a kezét - üres volt. - A slusszkulcs! - Visszaszaladt a kocsihoz, és az ablakon át benyúlt a kulcsért.

- Anya - szólaltam meg. Még sosem láttam ennyire szórakozottnak.

- Az indítóban hagytam - közölte, majd kihúzta a kulcsot. - Na jó, itt van, menjünk.

- Neked meg mi bajod van? - firtattam.

- Semmi - mondta, mikor végre elértük a bejárati ajtót.

- Eltévedtél idefelé - jelentettem ki.

- Rossz helyen tértem le - közölte. - - Hatszor.

- Működésbe léptek az önvédelmi ösztöneim, hölgyeim és uraim - válaszolta anya. - Aztán a kabát meg a kulcs, meg a...

- Más dolgokon jár az agyam - védekezett anya, - Max - féléken? - érdeklődtem.

- Nem, dolog - féléken.

- Hazudsz.

- Csak rejtélyes vagyok - közölte. - Ez minden nő lételeme.

- Anya...

- Nézd csak! A csengő! - Kinyújtotta a kezét és megnyomta a gombot. - De szép hangja van!

- A végén mindig rákényszerítesz, hogy elmondjam, amit gondolok - mondtam.

- Így van, és ebből leszűrhetjük azt a tanulságot, hogy nem érdemes kémnek lenned - vágta rá, amint kinyílt az ajtó.

- Hát megjöttetek! - szólt nagyi szélesen mosolyogva. - Richard, megjöttek! - kiáltott hátra boldogan a válla fölött.

- Nagyszerű! - hallottam nagyapa hangját.

- Gyertek be, gyertek be! - csapta össze nagyi a két tenyerét izgatottan, és továbbra is jókedvűen nevetgélt.

- Jaj, ne csináld - szólt rá anya. Nagyi boldog mosolya lehervadt.

- Miért ne?

- Azért, mert megijeszted Roryt - felelte. Nagyi rám nézett, aztán anyára, majd kitört belőle a nevetés.

- Ugyan, fejezd már be. - Megragadta a karunkat, és bevezetett a házba. - Gyertek már. Megijesztem Roryt!? Néha olyan idétlen tudsz lenni. - Becsukta a bejárati ajtót, majd a nappali felé terelt bennünket.

- Igyatok valamit! Tegyétek le a kabátotokat! Jaj, éhesek vagytok? Antoniával készíttettem Roquefort - golyókat. Antonia, hozza be a golyókat! - kiáltott nagyi az aktuális szobalánynak.

Na igen, nagyi és a szobalányok. Már jó egy éve idejártunk péntek esténként, de még kétszer ugyanaz a szobalány nem nyitott ajtót soha. Nagyi valósággal falta őket. Senki nem felelt meg neki, az egyiket túl hangosnak találta, a másikat rendetlennek, a harmadik nem tett elég diót a salátába - vagy épp túl sokat, az mindegy. Nagyinak nem kellett hozzá különösebb indok, hogy felmondjon egy alkalmazottnak. Sosem értettük, mért nem felel meg neki senki, azt pedig el nem tudom képzelni, ki az, akit nagyi tökéletesnek tartana. Szerintem ilyen ember egyszerűen nem létezik. Mindenesetre akkor lepődnék meg a legjobban, ha kétszer egymás után ugyanazt a lányt látnám tüsténkedni a Gilmore házban. Tehát az e hetit Antoniának hívják...

- Gyertek, foglaljatok helyet! - mondta, majd újra elkiáltotta magát: - Richard!

- Egy szót se szólj, amíg oda nem érek! - kiabált nagyapa a dolgozószobából.

- Akkor igyekezz már! - felelte nagyi türelmetlenül.

- Anya, mi az ördög van itt? - kérdezte anya, miközben nagyi átkarolt mindkettőnket, és a nappaliba tuszkolt bennünket.

- Auuu, a körmök, a körmök, a körmök! - nyafogott anya, mikor nagyi belemélyesztette körmeit a karjába.

Anya meg én leültünk a kanapéra, miközben nagyi italt töltött nekünk.

- Na és most meséljetek, mi újság, lányok? - érdeklődött nagyi.

- Izé, semmi - mondta anya.

- Jézus, nagyi, mi ütött beléd? - kérdeztem, mikor megláttam, hogy nagyi egy pezsgősüveget emel fel. - történt valami különleges?

- Nos, tulajdonképpen... - kezdte nagyi, majd mosolyogva elhallgatott. A fejünk felett elnézett a dolgozószoba felé. - Jaj, az isten szerelmére, Richard, az ördögbe is! - kiáltott.

- Anya, mi lenne, ha minket is beavatnál, mi ez a rejtély? - faggatózott anya.

- Na, nem bánom. Nem várok tovább nagyapádra. - Nagyi leült a mellettünk lévő székre. - Mint azt tudjátok, nagyon jó barátságban vagyok Bitty Charleston - nal, az igazgató úr feleségével.

- Mh - hümmögött anya.

- Még régebben megállapodtam vele, hogy értesít a Chilton ügyes - bajos dolgairól. Tudjátok, minden pletykát elmesél a diákokról és a szüléikről, minden információt megoszt velem, aminek esetleg hasznát vehetem. Nos, ma délután felhívott, és bejelentette, hogy megkapták az évfolyamjegyzéket, és Rory benne van a legjobb három százalékban!

- Tudom - mondta anya.

- Tudod? - kérdezte nagyi csalódottan, - Miért, te kit ismersz a Chiltonban?

- Ööö... Roryt - mutatott rám anya.

- Ó! - szólt nagyi, és rám nézett.

- Még nem volt biztos - ismertem el - , de volt egy halvány sejtésem.

- Rory, csodálatos híreink vannak! - lelkendezett nagyapa, amint belépett a nappaliba. - Az évfolyamod legjobb három százalékában végeztél!

- Ó, igen, apa. J. Edgar Hoover az imént említette - közölte anya.

- Micsoda? - Nagyapa nagyira pillantott. - Megkértelek, hogy egy szót se szólj, amíg nem vagyok itt.

- Túl sokáig szöszmötöltél.

- Nem, nem, már régen tudtuk - szakította félbe anya.

- Semmi mást nem kértem - folytatta nagyapa.

- Tedd már le a telefont! - szólt rá nagyi.

- Ettől még jó hír - vágott közbe ismét anya. - Maradjunk ennyiben.

- Mérhetetlenül büszke vagyok rád, Rory - mondta nagyapám, miközben egy széket húzott nagyi mellé.

- Úgy bizony, tudtuk, hogy sikerülni fog - mondta nagyi.

- Biztosra vettük - tette hozzá nagyapa.

- Ezt meg kell ünnepelnünk. Jövő héten különleges vacsorára vagytok hivatalosak.

- Nagyi, nálatok minden vacsora különleges - szögeztem le.

- Hát ez még annál is különlegesebb lesz - felelte.

- Elkészítjük a kedvenc ételeidet, és meghívhatod néhány barátodat.

- Nem csekély az esélye annak, hogy ajándékot is kapsz - tette hozzá nagyapa.

- Semmi szükség ekkora felhajtásra - szerénykedtem.

- Dehát ha benne vagy a legjobb három százalékban! - jelentette ki nagyapa.

- Elengedhetetlen az ünneplés - erőltette nagyi.

Mellettem anya a mutatóujján lévő ezüst lepkegyűrűt forgatta, azt figyelve, hogy áll a kezén. Aztán levette és átcsúsztatta a gyűrűsujjára. Habár a világért nem ismerte volna be, Maxre és a házassági ajánlatra gondolt.

- Később kerültél oda, fel kellett zárkóznod, ám az év végére mindenkit leköröztél! - mondta nagyapa büszkén. - Vérbeli Gilmore vagy.

- Milyen igaz - helyeselt nagyi.

- Elkészült a vacsora - jelentette be Antonia a hallban.

- Köszönjük, Antonia. Mehetünk? - kérdezte nagyi, majd felállt, és visszatette a pezsgősüveget a zsúrkocsira.

Nagyapa kitartott kézzel jelezte, hogy induljak elsőként az étkező felé.

- No, no, no, csakis az éltanuló után!

- Nagyon szépen köszönöm - válaszoltam.

- Oké, fél pillanat, és én is megyek - szólt utánunk anya. - Csak fel kell hívnom a szállót. Michel egyedül van bent. Emberéletek forognak kockán.

- Jól van, de igyekezz - mondta nagyi.

- Rendben. Kezdjétek el nélkülem - tette hozzá anya, amint elővette mobilját, és elindult a veranda felé.

- Szörnyen izgatott vagyok - lelkendezett nagyi, miközben mindhárman helyet foglaltunk az asztalnál.

- Gondolod, hogy kapsz róla igazolást?

- Ebben nem vagyok biztos - jegyeztem meg.

- Úgy illene, hogy adjanak valami bizonyítványt, oklevelet vagy ilyesmit. Majd megemlítem holnap Bittynek - jelentette ki nagyi.

Nagyapám megállás nélkül vigyorgott.

- Alig várom, hogy elújságoljam Tellman McCabe - nek.

- Jaj, Richard! - dorgálta meg nagyi.

- Állandóan azzal az együgyű unokájával dicsekszik - vágott vissza nagyapa.

- William nagyon aranyos fiú - szögezte le nagyi. Nagyapa felemelte a borospoharát.

- Olyan a feje, mint egy rögbi labda.

- Menj már! - felelte nagyi, miközben minden erejével megpróbálta visszatartani a nevetést.

- Ha elaludna egy parkban, valaki biztosan belerúgna - folytatta nagyapa.

- Tellman régi kedves jó barátod - emlékeztette nagyi nagyapát.

- Így is van. És az ember mindig szívesen osztja meg a jó híreket a jó barátaival - mosolyodott el újra nagyapa, majd ismét belekortyolt a borába.

- Csak dicsekedni akarsz - jelentette ki nagyi.

- Azt hiszem, jogom van hozzá - közölte vele nagyapa.

- Az isten szerelmére, úgy teszel, mintha re végeztél volna a legjobb három százalékban! - mondta nagyi.

- Elvégre az én génjeim is érintettek a dologban, valamelyest én is felelős vagyok a sikerért - válaszolta nagyapa.

Anya belépett az étkezőbe, arcán idétlen vigyorral.

Vajon azért volt vidám, amiért én vidámnak hittem? Ekkor integetni kezdett, és máris kitaláltam: elfogadta Max ajánlatát. Felkiáltottam és felpattantam a helyemről.

- Ó! - szólt nagyapa megrökönyödve.

- Atyaég! - hőkölt hátra nagyi is. Odarohantam anyához, átkaroltam, majd összeölelkezve nevettünk.

- Leöntöttem az ingemet. Mit műveltek? - csodálkozott nagyapa. - Emily, mit művelnek?

- Halvány sejtelmem sincs. - Nagyi megfordult és értetlenül bámult ránk. - Azonnal hagyjátok abba mindketten!

- Bocsánat - mentegetőzött anya, még mindig nevetve.

- Igen, ne haragudjatok - tettem hozzá. Ám nem tudtuk abbahagyni a nevetést és az ugrándozást.

- Mi folyik itt?

- Izé, csak annyira lázba hozott minket ennek a három százaléknak a híre... - magyarázta anya.

- Úgy van - mondtam. - Szörnyen lázba hozott.

- Meg se próbáld megérteni, Richard. Antonia - kiáltott nagyi - , kérem, hozzon tiszta vizet, Mr. Gilmore ingére rácsorgott egy kis bor!

Antonia behozta a tiszta vizet, anyával pedig folytattuk az ünneplést.

3.

Másnap este Dean átjött vacsorázni, de amíg oda nem ért, felhívtam Lane - t, hogy megkérdezzem, mi, van vele - Na jó, tudod, mi a legújabb? - kérdezte, mikor felvette a kagylót.

A háttérben Nicót, a Velvet Underground együttes énekesnőjét hallottam, ami azt jelentette, hogy Lane a gardróbjában ül, amit zenei paradicsommá alakított át. Tökéletes ellentéte volt rideg, egyszerű hálószobájának, melyben csak a legszükségesebb bútorok kaptak helyet: az ágya, az íróasztala és a kis könyvespolca, melyen a különféle rokonoktól kapott Bibliák egész garmadája sorakozott. Valódi szobája ez a gardrób volt: tele együttesek posztereivel, lávalámpákkal és a diszkógömbbel, ami színes pontokat vetített a falra, az éppen aktuális kedvenc cédéivel és a kényelmes babzsák fotellal - olyan volt, mint egy szuper egyszemélyes night club.

- Az imént beszéltem az amerikai konzulátussal - zihálta Lane.

- És? - kérdeztem.

- Ki tudod mondani azt, hogy Hyun Kyung? - kérdezett vissza.

- Nem. Az meg mi?

- A koreai nevem - közölte Lane.

- Csak segíthetnék valahogy - mondtam.

- Kiskorú vagyok. A szüleim családi felügyeletre bíztak. Kész, ennyi. Vége.

- Legalább próbálj meg beszélni a családoddal - javasoltam. Lane felsóhajtott.

- Nem is tudom. - Megkért, hogy tartsam egy kicsit a telefont, majd elkiáltotta magát: - Megyek már, mama! - Majd újra beleszólt a kagylóba. - Mennem kell. Utolsó vacsora.

- Később hívj fel - mondtam neki, mielőtt letette. Aztán bementem a konyhába, ahol anya már nekilátott a vacsi elkészítésének.

- Krumpli krokettet is kérsz? - kérdezte, amint tavaszi tekercseket dobált a sütőpapírra, melyen már felsorakozott egy doboznyi fagyasztott pizzatekercs. , - Költői kérdés volt, ugye? - kérdeztem.

- Oké.

Azzal fogott egy zacskó fagyasztott krokettet, és a tartalmát a sütőpapírra szórta. Leültem a konyhaasztalhoz, és letettem a telefont magam mellé, hogy átlapozhassam a halomban tornyosuló esküvői magazinokat.

- Na és milyen ruhára gondolsz?

Anya kinyitotta a sütőt, és becsúsztatta a tepsit.

- Ööö... olyat szeretnék, amilyet Stephanie Seymour viselt a Guns 'N' Roses videoklipben.

- És milyen színben? - kérdeztem. - Kiválasztottad a színt?

- Naná - vágta rá.

- Tényleg? Milyet?

- Sztracsatella. - Kipakolt egy guriga papírtörlőt, meg néhány papírtányért az asztalra.

- Na jó, nélküled tervezem ezt az esküvőt - jelentettem ki. - Nem szólhatsz bele, sőt, könnyen lehet, hogy el sem engedlek.

Az asztalon megcsörrent a telefon.

- Halló? - szóltam a kagylóba.

- Rory, jaj de jó! Max vagyok - mondta megkönnyebbülve.

- Á, szia, Max! - Anyára néztem és elmosolyodtam.

- Te, figyelj csak, én... egész nap gyűrűket nézegettem.

- Gyűrűket nézegettél? - kérdeztem jelentőségteljesen. Anya arca felragyogott, és leült a mellettem lévő székre.

- Ez rendkívül érdekes - mondtam a telefonba.

- Leszűkítettem a választékot három gyűrűre, de olyat akarok venni, ami valóban tetszik neki, nem pedig olyat, amire ugyan azt mondja, hogy tetszik, de igazából utálja, és te jobban tudod, milyen az ízlése ékszerek terén, ezért arra gondoltam, tanácsot kérek tőled.

- Jó, rendben, bármi, amire a „Dögös" szó van írva, megnyeri a tömegek tetszését - feleltem.

- Azt talán majd az első házassági évfordulónkra - mondta Max.

- Oké, figyelek.

- Tehát. Az első gyűrű aranyfoglalatú, és amolyan négyzet alakú gyémánt van a közepén. Egyszerű, de klasszikus.

- Arany foglalat, négyzet alakú gyémánt. Egyszerű, klasszikus - ismételtem utána hangosan. Anya a torkát elvágó kézmozdulattal jelezte, hogy nem tetszik az ajánlat. - Nem vagyok benne biztos, hogy illene hozzá - mondtam Maxnek.

- Rendben. - Max megköszörülte a torkát, és folytatta: - A másik egy eljegyzési gyűrű, rajta köröskörül apró gyémántok, fehér arany, amely egy jegygyűrűhöz illeszkedik.

- Fehér arany eljegyzési gyűrű, körös - körül apró gyémántok, illeszkedik hozzá a jegygyűrű - ismételtem, miközben anya reakcióját figyeltem. Jelezte, hogy elmegy, de azért nem tökéletes.

- Ez meggondolandó - mondtam Maxnek. - Milyen a harmadik?

- A harmadik a húszas évekből való - szólt Max, némi csodálattal a hangjában. Nyilván ezen akadt meg a szeme elsőként.

- A húszas évekből, hmmm... - mondtam. Anya felegyenesedett.

- Hatalmas gyémánt a közepén - mondta Max.

- Hatalmas gyémánt a közepén – visszhangoztam, miközben anya szeme felcsillant, két kezét felemelte, mintha mancsok volnának.

- Apró gyémántok az oldalán - folytatta Max. Apró gyémántok az oldalán - ismételtem. Anya kidugta a nyelvét, és csaholni kezdett.

- Enyhe art deco beütéssel - tette hozzá Max.

- Enyhe art deco beütés - mondtam. Anya egyre hangosabban csaholt, néha még vakkantott is hozzá. Megfogtam a karját, hogy lecsendesítsem, de annyira izgatott lett, hogy nem hagyta abba az ugatást.

- Ez remekül hangzik! - mondtam Maxnek, jó hangosan; hogy elnyomjam legújabb háziállatunk hangját - Öö... kitűnő választás. Anya odalesz a gyönyörűségtől.

- Ott ül melletted, igaz? - kérdezte Max.

- Tessék? Dehogy - tagadtam.

- Pedig mintha ugatást hallottam volna.

- Nem, az csak a sakál, amelyik időnként errefelé kódorog.

- Mh. Add át a kagylót a vadállatnak, kérlek.

- Máris. - Azzal odanyújtottam anyának a telefont. - Fogd meg, jó fiú!

Kopogtak a bejárati ajtón, és odafutottam, hogy kinyissam. Még hallottam, amint anya azt mondja:

- Á, szia, Max, micsoda kellemes meglepetés!

Kinyitottam az ajtót, és megláttam Deant, aki kék pólóban és fakó khaki nadrágban állt az ajtó előtt. Dean magas, szőkésbarna hajú, és istenien tud ácsorogni az ajtókban. Olyan magas, hogy néha azt hiszem, beveri a fejét az ajtófélfába.

- Szia - köszöntöttem.

- Elkéstem? - kérdezte kissé idegesen.

- Nem, épp időben jöttél - feleltem mosolyogva.

- Akkor jó - most már ő is mosolygott.

- Bejössz? - kérdeztem.

- Mindjárt. - Bekukkantott a házba. - Na és hol van az anyukád?

- A konyhában telefonál.

- A beszélgetés elején, közepén vagy végén tart? - érdeklődött.

- Mivel ékszerekről van szó, vélhetőleg sosem lesz vége a beszélgetésnek - válaszoltam.

- Helyes. - Dean megfogta a kezemet, és magához húzott a verandán. Két kezével átfogta a derekamat, és egész közel hajolt. - Szia - suttogta halkan.

- Szia - mondtam.

Hosszan és forrón megcsókoltuk egymást. Dean elvigyorodott.

- Ez már nagyon hiányzott.

- Nekem is – helyeseltem. Együtt mentünk be a házba.

- Szóval, érted, ez az egész szakítás dolog... kipróbáltuk, meg minden... - hebegett Dean.

- Igen, kipróbáltuk - mondtam. - De nekem nem jött be.

- Nekem se. - Dean megfogta a kezem, és újra egymásra mosolyogtunk.

- Oké, akkor ezt eldöntöttük - szögeztem le. - A szakítás nem nekünk való.

- Na persze nem mintha annyira rémes lenne – folytatta Dean.

- Biztosan akadnak olyanok, akik bírják.

Na igen. Cher, Greg Allman például tutira mellette vannak - állapítottam meg.

Oké. Tehát hallottátok. Dean meg én mostanában jöttünk össze újra. Tulajdonképpen ez volt az első közös vacsink a szakításunk óta. Lehet, hogy egyeseket nem visel meg, de számomra a szakítás borzalmas volt. Azért történt, mert a harmadik hónapfordulónkon nem tudtam Deannek kimondani, hogy szeretem. Az este csodálatosan indult, Dean eljött értem, elvitt egy elegáns étterembe, háromféle tésztát rendelt nekem, mert nem tudtam eldönteni, milyenre vágyom, aztán elmentünk egy roncstelepre, ahol mutatott egy lepukkant vázat, amiből valódi autót épített nekem. Milyen barát épít autót a barátnőjének? Kizárólag egy olyan, mint Dean. Csak ültünk ott, néztük a csillagokat, és igen, tudom, hogy roncstelepen voltunk, de ennél romantikusabb nem is lehetett volna. Egyszer csak a szemembe nézett, és azt mondta, szeret. Annyira megdöbbentem, hogy azt se tudtam, mit feleljek. Nyilvánvalóan az „én is szeretlek" lett volna a helyes válasz, de egyszerűen nem bírtam kinyögni a szavakat. Sajnos anyától örököltem. A nehéz és igazán komoly helyzetekben gyakran leblokkolok, zavarba jövök, és mire mondani tudnék valamit, már mindent elszúrtam. Ez az, ami Deant is bántotta, és ezzel vége volt. Szakítottunk. Szerencsére észhez tértem, és egy kis segítségnek meg anyukám jó tanácsainak hála, újra együtt voltunk, és így most bementünk anyához a konyhába.

- Kiválasztottad a gyűrűt? - érdeklődtem.

- Ja. Max holnap fog meglepni vele - válaszolta anya.

- Húszas évek, art deco? - kérdeztem.

- Feltehetően egyenesen Zelda Fitzgerald hideg, halott kezéről letépve. - Anya megfordult és Deanre pillantott. - Szia, Dean.

- Szia - köszönt Dean vigyorogva.

- Mikor lesz kész a vacsora? - kíváncsiskodtam.

- Mi vagyok én, időmérő? - kérdezett vissza anya.

- Gondoltam, esetleg beállítottad az órát - mondtam.

- Buta nyúl - felelte.

- Az időmérő gyerekeknek való - fejeztem be.

- Körülbelül húsz perc, és ehetünk - saccolta anya.

- Addig felkészülünk - mondtam.

- Na és mi a ma esti film? - érdeklődött Dean.

- Uramatyám, egy valódi klasszikus - lelkendezett anya. Megfogtam néhány edényt:

- A Joan és Melissa Rivers sztori, főszerepben...

- Joan és Melissa Rivers! Anya és lánya, akiket tragédia választ el egymástól.

- Öngyilkosság - magyaráztam. :

- Nem nézhetik az esti show műsort - tette hozzá anya.

- Gonosz barátok.

- Tök egyforma orrok.

- Sírás és nevetés.

- A nevetéstől kifolyik a könnyed.

- Emlékezetes este lesz - jósoltam.

- És a kulcsjelenetben a végletekig megtébolyodott Joant kizárják a szent miséről, mert elkésik, amit kénytelen leszek négyezerszer visszatekerni és újra lejátszani.

- Egyszer sem ugyanolyan - egészítettem ki. Dean szkeptikusnak tűnt. Vagy ijedtnek. Nem igazán tudtam megállapítani, melyik volt inkább. Bementem a nappaliba, és elrendeztem a terepet, mikor egy perccel később visszamentem a konyhába, Deannek nyomát sem láttam.

- Hol van Dean? - kérdeztem.

- Vizet hoz a teraszról - mondta anya ártatlanul.

- Szégyentelen vagy - feddtem meg.

- Ő ajánlotta fel - tiltakozott.

- Ugyan - hitetlenkedtem.

- Az első mondata ez volt hozzám: „Szia, Lorelai, kicserélhetem a vizes ballont?" - Mit tehettem volna? A gyerek eszelős.

A hátsó ajtóhoz léptem, és megláttam, hogy Dean egy ronggyal tisztogatja az egyik nagy vizes ballont.

- Helló - szólt, amikor észrevett.

- Szia. Annyira sajnálom, hogy máris házimunkát végeztet veled - mondtam, amint leültem a fapadra.

- Á, nem érdekes - legyintett Dean.

- Később még bánni fogod. Ma reggel elővette a fűnyírót.

- Ha az a film olyan, mint amilyennek leírtátok, ahhoz képest a fűnyírás egész jó alternatívának tűnik.

Elmosolyodtam.

- Te, szeretnék kérdezni valamit.

- Igen? - Dean rám nézett.

- A nagyszüleim különleges vacsorát rendeznek a számomra jövő héten. Nem nagy dolog, de azt mondták, meghívhatok valakit, és arra gondoltam, te még sosem jártál a nagyszüleimnél, és nagyon örülnék, ha megismernéd a nagyapámat - mondtam.

Dean nem felelt, csak meredten bámulta a vizes ballont.

- Mi az? - kérdeztem.

- Izé, utoljára a bál éjszakáján találkoztam a nagymamáddal - kezdte Dean - , és tudod, annak mi lett a vége, úgyhogy...

Rövid történet. Deannel egyetlenegyszer mentünk el a Chilton báljára, ahonnan korán eljöttünk, egy darabig andalogtunk Stars Hollow - ban, majd véletlenül elaludtunk Miss Patty stúdiójában. Másnap arra ébredtünk, hogy Miss Patty öregedő jógatanára bámul minket. Hazarohantam, de nagyi és anya addigra már egy veszekedés kellős közepén tartottak, nagyi éppen azt vágta anya fejéhez, hogy pontosan olyan kezdek lenni, mint ő. (Ez az én szememben nem volt túl vészes, de az adott körülmények között érthető volt a viszály.) - A bál régen volt, nagyi már túltette magát rajta. Biztos, hogy nem lesz semmi baj.

Dean rám nézett.

- Akarod, hogy elmenjek?

- Igen. Szeretném, ha eljönnél. Dean vállat vont.

- Akkor elmegyek.

- Jó. - Közelebb hajoltunk egymáshoz, egy csók reményében, de Lorelai („Blanche DuBois") Gilmore hangja félbeszakított.

- Szentséges ég, milyen magasan van az a kávés doboz, most mihez kezdjek?

Dean és én mosolyogva összenéztünk.

- Megyek! - kiáltotta Dean, majd elindult befelé.

4.

A következő péntek este hamar eljött, és anya, Dean meg én megálltunk a nagyszüleim bejárati ajtaja előtt. Nagyon izgatott voltam - alig vártam, hogy nagyapám megismerje Deant, a nagymamám pedig kicsit jobban, mint addig.

Kinyílt az ajtó, nagyi széles mosollyal köszöntött bennünket.

- Nahát, szervusztok! - Aztán észrevette Deant, aki mögöttünk állt. - Nahát, szervusztok - ismételte nagyi, ezúttal jóval visszafogottabban.

- Nagyi, emlékszel Deanre, ugye? - kérdeztem.

- Hát hogyne - vágta rá kurtán. - Örülök, hogy újra látom - tette hozzá erőltetett én mosolyogva.

- Köszönöm. Izé, ez a ház hatalmas - nyögte ki Dean idegesen. - Óriási. Még soha nem jártam ilyen óriási házban.

- Köszönöm. Manapság egyre kevesebben veszik észre egy ház méreteit - válaszolta nagyi.

- Anya, igazán kedves volt tőled, hogy megengedted Rorynak, hozza magával egy barátját, tekintve, hogy ez az ő estéje. Ez felettébb kedves volt tőled - hangsúlyozta anya.

Nagyi valamelyest megenyhült.

- Nem tesz semmit.

- Remek - mondta anya.

- Ne ácsorogjatok itt, elvégre ünnepelünk - mondta nagyi, akinek a lelkesedése láthatóan visszatért.

Anya intett, hogy menjünk előre, így hát bementem házba, Dean pedig követett a nappaliba.

- Ki mit kér inni? - kérdezte nagyi, miközben én meg Dean letelepedtünk a kisebbik antik díványra.

- Ööö... izé... - kezdte anya, amint helyet foglalt a mellettünk lévő széken - , én fehérbort kérek, Dean pedig sört.

- Tessék? - kérdezte Dean pánikban.

- Coronát, ugye? - kérdezett vissza anya.

- Nem, nem kérek sört - tiltakozott Dean. - Nem iszom sört. Vizet kérek vagy üdítőt, vagy ilyesmit. Vagy semmit. De nem sört. Sört semmiképp. A sör ugyanis... a sör rossz.

- Nyugodjon meg, Dean. Lorelai csupán megcsillogtatta humorérzékét. - Nagyi átnyújtott egy pohár bort anyának. - Kegyetlen vagy.

- Bizony, ettől maradok fiatal - vigyorgott anya.

- Én meg csak ülök itt, és bámészkodom - suttogta Dean.

- Üdítőt, Dean? - kínálta nagyi.

- Kérek szépen – felelte.

Nagyi egy pohár italt nyújtott át Deannek.

- Rory?

- Ó, én sört kérek - mondtam.

Anya és nagyi nevetni kezdtek. Dean megrázta a fejét.

- Ne haragudj, Dean - mondtam, miközben átkaroltam a vállát.

- Nem rajtad nevetünk.

- Ó, várjunk csak, azt hiszem, én igen - helyesbített anya.

- Egy kicsit talán én is - ismerte be nagyi, miközben egy pohár üdítőt hozott nekem. - Ó, Richard, hát itt vagy! Gyere, ülj le közénk!

Felnéztem, és megláttam nagyapámat, aki egy könyvet tartott a kezében. Mosolygott. Deant fürkészte.

- Szia, apa - szólt anya.

- Nagyapa, szia! Ööö... bemutatom Deant - mondtam. - Dean, ő a nagyapám.

- Üdv - mondta Dean. - Bocsánat... öö... - felpattant a díványról, és elindult nagyapa felé. - Üdvözlöm.

- Jó estét - mondta nagyapa, rendkívül hűvösen. Dean kinyújtotta a kezét.

- Igazán... örülök, hogy...

Nagyapa elment Dean mellett, figyelmen kívül hagyva a kinyújtott kezet.

- Mindenkinek van itala? - kérdezte. Anya meg én egymásra pillantottunk.

- Ööö... igen, mindannyian kaptunk inni - törte meg anya a kínos csöndet. - Kösz. Míg nagyapa kevert magának egy koktélt, Dean visszahuppant mellém a kanapéra. Odahajolt anyához, és azt suttogta:

- Újra előadjuk a sörös magánszámot?

- Ööö... szerintem nem kéne - tanácsolta anya.

Nagyapára pillantottam. Ő nem nézett vissza rám. Az este máris rosszul kezdődött. A szobalány bejelentette, hogy kész a vacsora, így átmentünk az étkezőbe. Talán nagyapa csak éhes volt, okoskodtam. Csakhogy nem erről volt szó, ugyanis a vacsora folyamán mindvégig szótlan maradt.

Miközben nagyapa zavarba ejtően csendes volt vacsora közben, nagyiból megállás nélkül dőlt a szó.

- Nagyi, hihetetlen, hogy előkerítetted a marhahúsos makaróni receptjét - lelkendeztem.

Nem volt egyszerű - vallotta be nagyi. - Antonia azt hitte, elment a józan eszem.

- Hát... - szólalt meg anya.

- Tőled senki nem kért kommentárt - intette le nagyi - Csak annyit akartam kérdezni, nahát, mi lehet a titok? - mondta anya.

- Annyit elárulok, hogy ez nem marhahús - titokzatoskodott nagyi.

- Ó! Na jó, én befejeztem - tette le anya a villáját.

- Én is - csatlakoztam.

- Dean? - kérdezte nagyi. - Nem kér még egy kicsit?

- Izé... Dean nagyapára pillantott az asztal fölött, aki összevonta a szemöldökét.

- Nem. Jóllaktam, köszönöm.

Nagyi, a vérbeli vendéglátó igyekezett előrelendíteni a beszélgetést.

- Akkor azt hiszem, itt az ideje az ajándékozásnak.

- Nagyi felállt, és odament a zsúrkocsihoz.

- Igazán nem kellett volna - mondtam.

- Úgy van, anya, nem kellett volna. Hacsak nem valami olyasmi, ami rám is jó - szólt anya. - Ebben az esetben remek ötlet.

Nagyi átnyújtott nekem egy zöld, csillámló aranyszalaggal átkötött dobozt.

- Tessék, Rory. Gratulálunk. Nagyon büszkék vagyunk rád.

- Köszönöm, nagyi. - Az asztal fölött nagyapára néztem. - Köszönöm, nagyapa. Elmosolyodott, de csak úgy éppen hogy.

- Most pedig bontsd ki - sürgetett nagyi.

- Oké.

Lefejtettem a szalagot a dobozról, és felemeltem a tetejét. A dobozban két igen szép és mutatós töltőtollat találtam.

- Á, tollak - szólt anya letörten. - A tied lehet.

- Gyönyörűek - mondtam nagyinak.

- Úgy vélem, a legjobb tanulónak a legjobb írószer dukál.

- Köszönöm szépen - mondtam. Megint nagyapára pillantottam. - Komolyan.

Elnézett, kerülte a tekintetemet. Ismét kínos csönd állt be.

- Ööö... izé... a tollak meseszépek, de biztosra veszem, hogy legalább ilyen meseszép desszert várakozik a konyhában. - mondta anya nagyinak.

- Ami azt illeti, így van - felelte nagyi. Felém fordult és elmosolyodott. - Puszedli.

- Micsoda? - kérdezte anya.

- Rory azt mondta, az a kedvenc édességed - jelentette ki nagyi.

- Emily Gilmore, te aztán előkelő vendéglátó vagy - felelte anya.

Antonia, kérem, hozza be a puszedlit - kiáltott ki nagyi a konyhába.

Anya megrázta a fejét.

- Egyszerűen hihetetlen, hogy ezeket a szavakat hallom. Nagyi ránézett.

- Jobb, ha nem szoksz hozzá.

- Mondja, Dean - szólt nagyapa, akinek hangja mindnyájunkat megriasztott. Mind ránéztünk. - Mi a terve, hová megy egyetemre? - Tekintetét Deanre szegezte.

- Ööö... hát... ööö... - hebegte Dean.

- Jézus, apa! Mért nem valami olyasmivel indítasz, hogy melyik a kedvenc baseballcsapatod, vagy hasonlók?

- Deanhez beszélek - szögezte le nagyapa ridegen.

- Még... nem tudom - válaszolta Dean.

- Még nem?

- Nem, még nem.

- Milyen osztályzatai vannak?

- Richard, kérlek - szólt közbe nagyi - , ne vallasd a fiút.

- Nem vallatom a fiút, Emily. Csak feltettem egy egyszerű kérdést. Ötösök, négyesek, hármasok?

- Elég vegyesen - vallotta be Dean. Nagyapa felnevetett.

- Vegyesen? - Kuncogott még egyet - kettőt, majd visszatért a kihallgató stílushoz. - Milyen arányban?

- Richard - dorgálta meg nagyi.

- Csak szeretném jobban megismerni a fiút, Emily. Elvégre ha Rory idehoz vacsorára egy fiatalembert, az a legkevesebb, hogy pár dolgot megtudjunk róla.

- Marha jól cseréli ki a vizes ballont - kapcsolódott be anya.

- Van néhány ötösöm meg négyesem, egy - két hármasom - válaszolt Dean.

- Igazán? - kérdezte nagyapa.

- Nem vagyok jó matekból.

- Na igen, de ki jó matekból? Leszámítva persze a matematikusokat, a pénztárosokat, és felteszem, Stephen Hawking sem tök hülye hozzá, de egyébként... - Anya leállt egy tizedmásodpercre, majd nagyihoz fordult. - Tudod, hogy mi állati jó még, anya? A zizi. Mert ha nem találod a puszedlit, helyettesítheted egy fincsi kis zizivel.

Ismét kínos csönd állt be, mind kényelmetlenül fészkelődni kezdtünk.

- Meddig tart kinyitni egy zacskót? - morfondírozott anya hangosan.

- Antonia most készíti - felelte nagyi.

- Ő készíti el a puszedlit? - döbbent meg anya. - Ezt nem mondod komolyan.

- Jaj, Richard, nem volt nálad egy könyv, amit oda akartál adni Rorynak? - érdeklődött nagyi.

- Mindjárt, Emily - vágta rá nagyapa kurtán. - Tehát Dean...

- Te, nagyapa... - szakítottam félbe.

- Tudja, hogy Rory valamelyik elit egyetemre fog járni? - kérdezte nagyapa, tudomást sem véve rólam.

Dean bólintott.

- Tudom.

- A Harvardra, a Princetonra vagy a Yale - re - folytatta nagyapa. Anya nagyapára nézett.

- Már mondta, hogy tudja.

- Ilyen kitűnő iskolákba csak kitűnő jegyekkel lehet bekerülni.

- Igen. De hát Rory nagyon okos - mondta Dean.

- Úgy van - jelentette ki nagyapa leereszkedően. - Rory nagyon okos.

- Anya - szóltam hozzá segélykérő pillantással az asztal fölött.

- Igen, mi lenne, ha mindannyian bemennénk, és leülnénk a... - kezdte anya.

- Mik a tervei, miből fog megélni, miután lediplomázott az egyetemen, amelyikről még csak el sem gondolkodott? - firtatta nagyapa.

- Nagyapa, nem beszélhetnénk valami másról? - kértem. Nagymamám talpra ugrott.

- Megyek, behozom azt a könyvet.

- Kérdeztem valamit - szólt nagyapa Deanhez.

- Még... még nem tudom, mit akarok csinálni - hebegett Dean.

- Tudja, mikor tízéves voltam, én pontosan tudtam, hol akarok dolgozni - közölte nagyapa.

- Azért, mert mindig utolsónak választottak be kidobózni - mondta anya.

- Tudtam, hogy a Yale - re akarok járni, mindennap öltönyt akarok felvenni, és fontos ember akarok lenni egy jelentős vállalatnál. Tudtam, hogy utazni akarok, világot látni. - Nagyapa le nem vette a tekintetét Deanről.

- Hát ez nagyszerű! - mondta Dean.

- Látni akartam a Traviatát a Milánói Scalában, sétálni akartam Pompei romjai között. El akartam utazni a Távol - Keletre - folytatta nagyapa.

- Balerina akartál lenni, vagy tűzoltó - tette hozzá anya. Nagyapa anyához fordult.

- Lorelai, ez nem humoros.

- Azért egy kicsit humoros belegondolni, hogy egy tízéves gyerek a Milánói Scaláról ábrándozik - mondta.

- Rory ábrándozik róla - szögezte le nagyapa. - Rory akar utazni. Rorynak vannak tervei.

- Rory egy kincs - jelentette ki anya.

- Így van. Pontosan. Rory egy kincs.

- De hát én tudom, hogy Rory egy kincs - szólalt meg Dean. Visszatért nagyi, kezében egy keménykötésű könyvet tartott.

- Megtaláltam - szólt vidáman. Nagyapámra néztem.

- Dean is egy kincs, nagyapa.

- Rory - mondta Dean.

- Még csak nem is ismered - védtem meg.

- Épp eléggé ismerem - közölte nagyapa határozottan.

- Nem, nem ismered - mondtam. - Dean csodálatos fiú,, és számomra egy kincs, én idehozom, te pedig rátámadsz.

- Velem nem beszélhetsz így a saját házamban! - förmedt rám nagyapa dühösen.

- Richard, tessék, add oda neki a könyvet - próbált közbeavatkozni nagyi, de már elkésett.

- Ennek a családnak elvárásai vannak - fordult felém nagyapa. - Meg kell felelned nekik, és azoktól is el kell várnod ugyanezt, akikkel az idődet töltőd. Te egy tehetséges lány vagy, aki előtt nagy jövő áll, és idejekorán meg kell tanulnod, hogy vannak emberek, akik csak hátráltatnak.

- Nagyapa, hagyd abba! - szóltam rá. - Nem bánhatsz így Deannel!

Nem akartam elhinni, hogy képes volt ilyesmit mondani. Dean ott ült köztünk az asztalnál, nagyapa pedig úgy beszélt róla, mintha ott sem lenne.

Nagyapa ledobta a szalvétáját, és felemelkedett a székéből.

- Bocsássatok meg. Vissza kell mennem dolgozni.

- Köszönjük a vacsorát és az ajándékot, nagyi, de azt hiszem, ideje lenne mennünk - mondtam.

Felálltam a székből, és elindultam a bejárati ajtó felé. Dean utánam jött.

- Köszönjük - mondta nagyinak. - És... sajnálom.

A Stars Hollow felé vezető út hosszú volt és csöndes. Zavarban voltam, ugyanakkor felhúztam magam nagyapám viselkedésén.

- Nincs kedvetek bejönni egy kis édességre? - kérdezte anya, amint kiszálltunk az autóból. - Meg sem etted a puszedlidet.

- Ööö... kösz, nem - mondta Dean halvány mosollyal. - Azt hiszem, jobb, ha megyek.

- Biztos? - kérdeztem.

- Igen.

- Na jó, már csak annyit mondanék, Dean, ma este hivatalosan is Gilmore lány lettél - jelentette ki anya. - Jó érzés, mi?

- Az - bólintott Dean.

- Később találkozunk - búcsúzott tőle anya. Aztán hozzám fordult. - Majd gyere be.

Deanre néztem, aztán a földet kezdtem bámulni.

- Nem is tudom, mit mondhatnék - szólaltam meg.

- Á, nem nagy ügy - legyintett Dean. Igenis nagy ügy volt.

- Nekem fogalmam sem volt... azt hittem, nagyapa inkább...

Annyira sajnálom, Dean.

Dean a fejét rázta.

- Nem tehetsz róla.

- Semmi nem volt igaz abból, amit mondott. Semmi nem jelentett semmit - magyarázkodtam. - Halvány gőzöm sincs, miért viselkedett így. Én csak...

- Tudod, mit? Inkább... felejtsük el - kérte Dean. - Rendben?

- Kérlek, ne haragudj - mondtam.

- Nem haragszom.

- Dean...

- Jól vagyok - erősködött. - Nem haragszom. A távolba meredt és felsóhajtott.

- Mennem kell. - Lehajolt, hogy megcsókoljon. - Holnap felhívlak.

- Jól van. - Néztem, amint elmegy, majd berohantam a házba.

- Ez az ember nem volt magánál! - fakadtam ki anyának, aki puszedliket rendezgetett el egy tányéron, miközben elmentem mellette a szobám irányába.

- Kérsz puszedlit? - kínált.

- Minden előzmény nélkül rátámadt Deanre. Dean ült ott, kifogástalanul viselkedett, és aztán egyszer csak... Jaaaaj, uramatyám, annyira dühös vagyok! Nagyapa rémesen sznob - bosszankodtam, miközben levettem, majd az ágyra dobtam a kardigánomat.

- Így van - helyeselt anya.

- És oda sem figyel a másikra - folytattam. - Csak borzalmas dolgokat akar mondani, nekünk meg ott kell ülnünk, hallgatnunk őt és bólogatnunk. Miről szól ez az egész?

- Semmi másról, mint egy nagyjából százéves beltenyészetről - fejtette ki anya.

- Még soha nem láttam ennyire gonosznak - folytattam. - Soha életemben, ilyennek még nem. Nem tudom, szóba állok - e még valaha vele. És képzelem, Dean mennyire pipa lehet. Utálom, hogy nagyapa ezt művelte vele, utálom! - dühöngtem, miközben leültem a konyhaasztalhoz.

- Igen, szörnyű volt. Apám kimagaslóan jó formáját hozta ma este. Viszont...

- Viszont? Van viszont is? Neked is van egy viszontod?

- Puszedlit? - Elvettem azt, amelyiket felém nyújtotta.

- Nem hiszem, hogy apám valaha is szeretett annyira valakit, mint amennyire téged szeret. Most, hogy ezt megállapítottuk, vegyük úgy, hogy ez a ma esti kirohanás talán egészen másból táplálkozik, aminek semmi köze Deanhez, és nagy valószínűséggel semmi köze nincs hozzád - magyarázta anya.

- Te meg miről beszélsz?

- Te vagy a Gilmore klán új, nagy reménysége. Te vagy az angyalka, akit fentről küldtek. Te vagy a lány, aki nekik nem adatott meg - mondta anya.

- Anya!

- Nem, ez nem olyan „sajnáljatok engem" szöveg. Ez az igazság. Elvégre te egyetemre mész. Mi több, le fogsz érettségizni - folytatta. - Végignézhetik, amint ünnepélyesen kivonulsz a pulpitushoz, rajtad lesz a talár meg a sapka, átveszed a bizonyítványodat, aztán a Harvardra mész, ahol csatlakozol valamelyik bugyuta lányklubhoz, tisztességgel lediplomázol, majd lángra lobbantod a világot. Ez a terv, és úgy néz ki, meg is fog valósulni.

- Meg fog valósulni - szögeztem le. - Kivéve a bugyuta lányklubos részt.

- Ám ma este beállítottál hozzájuk ezzel a káprázatos fiúval, aki szeret téged annyira, hogy legyen bátorsága elmenni a nagyszüleidhez vacsorára, apa rád nézett, meglátott vele - egyszerre beugrott neki Lorelai borzalmas emléke. Látja, amint elúszik az egész - az egyetem, a talár, a sapka...

- Csakhogy én nem leszek terhes - mondtam halkan.

- Azt tudom - bólintott anya.

- Ezt tudhatná - tettem hozzá.

- Tudhatná, de az én szememet örökölted - mondta anya, miközben mosoly bujkált a szája szélén.

- Észrevetted, hogy az elmúlt tíz percben apádat védted?

- Tüdom. És ettől egész éjszaka rémálmaim lesznek. De mondok valamit. Ha hagyod leülepedni a dolgokat, akkor... a jövő heti vacsorára a Pornó Sztár feliratú pólómat veszem fel.

- Megdumáltuk.

- Helyes - vigyorgott anya.

Megszólalt a telefon, és felálltam, hogy felvegyem.

- Halló?

- Gondoltam, nem árt, ha tudod, hogy a szüleim az előbb hoztak be egy bőröndöt, amibe majd be kell pakolnom - sipította Lane. - És csak hogy képet alkothass róla, beleférünk mindketten, plusz az összes cuccunk, és elég hely marad még az ajándékoknak is. Soha nem jövök haza!

Megpróbáltam megnyugtatni Lane - t, meséltem neki a rettenetes estémről. Drámaian megjegyezte, ha neki lenne egy fiúja, akit elvihetne a nagyszüleihez, az is beleférne a bőröndbe. Ezen annyira elkezdtünk nevetni, hogy végül még anyám is elhagyta a helyiséget.

5.

Nagyapám végül telefonált, hogy bocsánatot kérjen, ami rendes volt tőle. És példa nélkül álló, legalábbis anyám szerint. Ennek fényében a következő péntek esti vacsora valamelyest kevésbé ígérkezett csüggesztőnek. Max jött hozzánk, aki „meglepte" anyát egy eljegyzési gyűrűvel. Gyönyörű volt, szebb, mint amilyennek leírta. Ettől anya átkapcsolt esküvői üzemmódba. Például ma reggel egy könyvvel próbáltam meg élvezetesebbé tenni a nyári tanfolyam előtti utolsó szabad napomat. Kényelmesen elhelyezkedtem a kanapén a nappaliban, kezemben Katherine Graham önéletrajzával, a Személyes történettel. Ha semmit nem tudtok Katherine Grahamről, nézzetek utána - kivételes nő volt, aki nagy sikereket ért el egy férfiak által vezetett világban, és a Washington Postot erős és tiszteletet parancsoló újsággá tette. Emellett ütős partikat tudott szervezni.

- Rory! - riasztott fel anya hangja a fürdőszobából.

- Nappali! - kiáltottam vissza.

- Tanácsot kell adnod valamiben! Anya lejött az emeletről. Koptatott farmert, gyöngy berakású szürke pólót és szandált viselt - meg egy újságpapírból hajtogatott menyasszonyi fátylat. Megállt az alsó lépcsőfokon, és pózba vágta magát.

- Aaa - ennyit bírtam kinyögni.

- Nem jó? - kérdezte.

- Nem is tudom. Próbáltad a Kultúra és Szabadidő rovatot is? - kérdeztem. Anya felsóhajtott.

- Örülnék, ha komolyan vennél.

- Újságpapírt hordasz a fejeden.

- Tudom.

- És azt szeretnéd, hogy komolyan vegyelek? - csodálkoztam.

Anya odajött hozzám.

- Szeretném eldönteni, milyen hosszú legyen a fátyol.

- Ó, vili, naná.

- Nézd, nekem ez a vállig érő, enyhén buzis beütésű fazon tetszik - mutatott jelenlegi fejfedőjére.

- Mhhh... - mormoltam, ám figyelmemet sokkal inkább az anya fején olvasható cikkek kötötték le.

- Ugyanakkor egy valamivel hosszabb is számításba jöhet.

- Hosszabb, hát hogyne.

- Aztán van egy Diana hercegnő utánzat is.

- Igen, igen.

- Ami szép, csak talán egy kicsit... - egy pillanatra elhallgatott. - Te olvasod a fejemet.

- Várj, ne mozogj! - Megfogtam az újságpapírt, és kisimítottam a legszélső hasábot.

- Rory, hagyd abba!

- Putyin fegyverkezési versenye tényleg kezd elmebeteg lenni.

- Igyekszem egy komoly témát megvitatni veled életem legfontosabb divatkérdéséről.

- Mért nem mész el egy esküvői ruhakölcsönzőbe, és próbálsz fel egy igazi fátylat? - kérdeztem, majd elengedtem az újságpapírt.

- Kizárt.

- Miért?

- Túl sok a taft. Rám tör az első bálozás emléke.

- Jó, rendben. Lehajtanád a fejed, hogy megnézhess sem, milyen idő lesz holnap? - kérdeztem.

- Igazság szerint - kezdte, majd leült a dohányzóasztalhoz - , tegnap bementem egy ilyen üzletbe.

- Bementél? - döbbentem meg. - Melyikbe?

- A Boldogító Mimibe.

- Á, értem, mindjárt a legpuccosabbal kezdted.

- Jaj, és annyira borzasztó volt! Kiderült, hogy jobb, ha az ember már a gimnáziumban megrendeli az esküvői ruháját, mert ha nem, hát nesze neked, kisasszony. Felpróbáltam három esküvői ruhát, az egyiktől kiütést kaptam. És meg kell mondjam, nem értem, mi ez a nagy felhajtás. Én nem voltam elájulva.

- Ennyire nem lehetett rossz.

- Mindegyik szörnyen nézett ki. Undorítóan fogok kinézni, a gyerekek röhögni fognak, Max pedig ráébred, hogy rettenetes hibát követett el, és aztán... - anya itt elakadt.

Felkeltem a kanapéról, és a szobámba indultam.

-...az emberek szépen odébbállnak. Pont úgy, ahogy te is teszed most - folytatta anya, majd a nyomomba eredt.

- Gyerünk - mondtam, majd az ágyra tettem a könyvemet.

Katherine kénytelen lesz várni.

- Hová? - lepődött meg anya.

- Esküvői ruhát venni.

- Izé... - tétovázott anya. - De hát olvasol.

- Végeztem.

- Ööö... meg kell látogatnod Deant.

- Baseballozik.

- Akkor... már majdnem megtaláltad a rák ellenszerét! A bejárati ajtó felé indultam, anya jött utánam.

- Megkeressük neked a tökéletes esküvői ruhát, amiben végigmehetsz a templomban a tökéletes napon, és senki nem fog mutogatni, gúnyolódni vagy odébbállni.

- Mutogatást nem mondtam! Mutogatásról szó nem volt.

Felkaptam anya kulcs csomóját és a kezébe nyomtam.

- Kulcs.

- Köszönöm.

Levette a fejéről a papírfátylat, letette az asztalra, majd kiment. Elindultam utána, de aztán úgy határoztam, hogy a kocsiban nem árt egy kis olvasnivaló, ezért felkaptam a fátylat, majd anya után mentem.

Nem volt teljes időpocsékolás. Istenien szórakoztunk, miközben gúnyt űztünk a magukat túl komolyan vevő leendő menyasszonyokból, nem beszélve a rémesen rikácsoló eladónőről. Anya képtelen volt meghozni a végső döntést, ezért üres kézzel tértünk haza. És noha nem jutottam el a Személyes történetben addig, ameddig szerettem volna, tulajdonképpen nem bántam, hogy ezzel töltöttem a nyári suli előtti utolsó napomat.

Másnap reggel iskolába menet elhaladtam a Chilton zászlaja mellett, mely a visszatérő diákokat köszöntötte. Ez állt rajta: Köszöntünk a Chilton Nyári tanfolyamán! „ Nem sokat törődöm az olyan emberrel, aki nem bölcsebb ma, mint tegnap volt" - Abraham Lincoln.

Kiszúrtam Paris Gellert és a legjobb barátnőit, Madeline Lynnt meg Louise Grantet. A faliújság előtt álltak, amelyre a nyári ösztöndíjak és önkéntesen vállalható munkák listái voltak kifüggesztve.

- Hahó! - mosolygott rám Madeline. Megálltam mellette, annyira meglepett, hogy hozzám beszél.

- Szia - köszöntem vissza tétován.

- Te is jársz nyári tanfolyamra? - érdeklődött Madeline. Mellette Paris és Louise egymásra pillantottak, majd Madeline - re néztek.

- Ööö... igen - mondtam, Parisre sandítva.

- Milyen órákat vettél fel? - faggatott Madeline.

- Izé... én...

Louise hangosan megköszörülte a torkát.

- Mi az? - kérdezte Madeline, mikor felé fordult.

- Ti nem beszélhettek velem - emlékeztettem.

- Nem? - képedt el Madeline.

- Tristin - magyarázta Louise.

- P J Harvey - tette hozzá Paris.

- Ja, tényleg.

- Csak megnézem a faliújságot, aztán beszélgethettek tovább - mondtam, majd közelebb léptem a táblához.

- Ez egy szabad ország - közölte Paris.

- Isten áldja Amerikát - egészítette ki Louise.

Nem számít, mit tettem, Paris most már örökké haragudni fog rám Tristin Dugray, Paris százéves ismerőse miatt, akibe kábé ugyanilyen régóta volt belezúgva. Elkövettem azt a végzetes hibát, hogy csókolóztam vele Madeline buliján, miután én meg Dean szakítottunk. Megbeszéltük a dolgot, és én azt hittem, minden rendben van. Még rá is beszéltem Tristint, hogy hívja el randira Parist. Ez nem sült el olyan jól, mint reméltem, de legalább Paris számára világossá válhatott, hogy nem érdekel a srác. A jelek szerint azonban mégse. A suliév végén Tristin jegyeket szerzett a PJ Harvey koncertre, és beadta Parisnek, Madeline - nek és Louise - nak, hogy velem megy el. Ez persze kamu volt Tristin részéről, és ezt meg is mondtam Parisnek, ám ő nem hitt nekem, és nem bocsátott meg olyasvalamiért, amit el se követtem. A két csicskása - csak így hívtam magamban Madeline - t és Louise - t - nem igazán értette Paris zsigeri gyűlöletét, és állítom, ők maguk messze nem utáltak annyira, mint mutatták, de tartottak Paristől, ezért eljátszották neki, hogy ugyanúgy éreznek irántam, mint ő. Madeline persze, aki kettőjük közül a kedvesebb és a butább volt, most elárulta magát. De arra álmomban sem gondoltam, hogy egyszer még a legjobb barátnőim lesznek.

- Holnap folytatódik az „Építsünk Otthont" program. Érted, házakat tákolunk a rászorulóknak - magyarázta Madeline. - Totál egyszerű külső meló, még egyenruhát se kell viselni, viszont jól mutat az egyetemi jelentkezési lapon. - Majd észrevette, hogy Paris és Louise ismét feddőn néz rá. - Bocsi - mormogta.

- Köszi, majd végiggondolom - mondtam Madeline - nek.

- Neked nem tetszene - közölte Paris.

- Azért, mert ott leszel? - vágtam vissza.

- Igen, ott leszek - felelte Paris.

- Meggondolom - válaszoltam, majd elindultam a Folyosón.

Paris gyakorlatilag utánam száguldott.

- Nem akarsz jönni - jelentette ki.

- Meglátom.

- Nem jössz - erősködött Paris. - Ez nem te vagy.

- Több személyiségem van - közöltem vele. - Az egyik talán szeret ácsolni.

Elhatározta, hogy mindenáron lebeszél róla.

- Órákon át tartó kalapálás, fúrás, és rettenetes a mocsok, és szörnyű az egész. Utálnád.

- Honnan veszed? Honnan tudod, hogy nem töltök hetente órákat kalapálással meg fúrással? Mocsokban. Imádom a mocskot - mondtam, miközben egy másik folyosóra kanyarodtunk. - Sőt, gyűjtöm.

- Bámulatos vagy - nézett rám Paris.

- Te meg szánalmas - mondtam.

- Jó. Felejtsd el. - Paris megfordult, és elindult abba az irányba, ahonnan jöttünk. Ez alkalommal én követtem. - Mért nem akarod, hogy elmenjek?

- Nem érdekel, hogy jössz - e.

- Pedig óriási energiákat fektetsz abba, hogy meggyőzz, ne menjek - világítottam rá, mikor utolértem.

- Elkések az órámról - közölte.

- Halál komolyan haragudni fogsz rám életed végéig, csak mert azt hitted, járok Tristinnel, holott ez nem igaz - szegeztem neki a kérdést.

- Van jobb dolgom is - makacskodott Paris.

- És nem veszed észre, mekkora hülyeség ez? - kérdeztem.

Befordultunk az egyik sarkon, visszaértünk oda, ahonnan elindultunk, a faliújsághoz. Madeline és Louise még mindig ugyanott álltak.

- Sajnálom, ha azt hitted, hogy valami mély, Thelma és Louise - szerű kapcsolat alakult ki köztünk, de nem - fortyogott Paris.

- Gondolj, amit akarsz, de én elmegyek holnap - jelentettem ki.

- Jó. Tőlem! Fütyülök rá! - mondta, és elvágtatott Madeline meg Louise mellett.

- El is megyek - ismételtem meg, amint megálltam mellettük.

- Remek! - kiáltott Paris. - Gyűlölöm a nyarat.

Louise rám nézett, majd szemforgatva elindult Paris után.

Madeline alig észrevehetően intett egyet, aztán utánuk szaladt.

Odamentem a faliújsághoz, hogy leírjam az „Építsünk Otthont" részleteit.

- Rory! - szólalt meg egy hang a hátam mögött. Megfordultam és megláttam Henryt.

Madeline bulijának egyetlen pozitív hozadéka. Henry Cso egy kedves, nagyon helyes koreai - amerikai fiú volt, aki azonnal rámozdult Lane - re, amint megérkeztünk a buliba. Habár Lane először tipródott, végül hajlandó volt táncolni vele, amit aztán négy órán át nem is hagytak abba.

- Ó, Henry, szia! Örülök, hogy látlak!

- Én is - mondta. - Milyen órákat vettél fel?

- Shakespeare - t, fizikát, obskúrus orosz költészetet - mosolyogtam.

- A mindenit! Én még mindig a trigonometrián próbálom átrágni magam. Harmadszor, ami, ugye, szerencsés szám - mondta Henry.

- Segíthetek, ha akarod - ajánlottam fel.

- Nem kizárt, hogy szavadon foglak - hálálkodott Henry.

- Rendben.

- Oké. - Henry egy fél percig zavartan ácsorgott.

- Lane jól van - mondtam.

- Tényleg? - kérdezte Henry megkönnyebbülve. - Az klassz, mert már nem beszéltem vele egy ideje. Pedig hívtam.

- Igen?

- Egyszer. Egyszer hívtam. Vagyis...

- És?

- Az anyja vette fel.

- Hoppá.

- Mérgesnek tűnt.

- Nem, ő csak Mrs. Kim. Mindig ilyen - magyaráztam.

- Letettem. Tizenkétszer - ismerte be Henry. - A tizenharmadiknál a mamája azzal fenyegetőzött, hogy az FBI - jal lenyomoztatja a hívást, és börtönbe fogok kerülni. És noha tudom, hogy többszörös hívásmegszakításért nem valószínű, hogy börtön jár, Mrs. Kim olyan komolynak tűnt, hogy úgy éreztem, képes súlyos károkat okozni, úgyhogy végül...

- Nem hívogattad többet? - tippeltem.

- És most Lane bizonyára azt hiszi, már el is felejtettem, és...

- Szeretnéd, ha megmondanám neki, hogy nem.

- Az jó lenne.

- Megdumáltuk - mondtam.

- És talán megadhatnád neki a számomat, hogy felhívhasson - javasolta Henry.

- Elintézem.

- Á, kösz. - Elővett egy darab papírt, felírta a számát, aztán átadta nekem.

- Köszi.

- Nincs mit.

Örültem Lane boldogságának. Nagyon tetszett neki Henry, és nyilvánvaló volt, hogy a fiú ugyanígy érez.

- Oké. Szia! - mondta Henry, majd elindult a folyosón.

- Szia! - Félbehajtottam a papírt, de aztán rájöttem, mi van ráírva.

- Ööö... Henry?

- Tessék? - Henry visszajött.

- A trigonometria jegyzeted. - Visszaadtam neki a papírdarabot.

- Ááá! - Letépte a fecnit, amire a számát írta, majd ismét átnyújtotta nekem.

- Úgy vélem, megoldottuk a problémát.

Henry mosolyogva bólintott, intett egyet, majd eltűnt a folyosó végén. Gondosan becsúsztattam a papírfecnit a zsebembe. Lane rettentő izgatott lesz.

*** Hazaértem a suliból, majd átöltöztem a péntek esti vacsorához. Útban a nagyszüleimhez elmeséltem anyának, hogy szombaton részt veszek az „Építsünk Otthont" projektben. Nagy hiba volt. Óriási. Legalább akkora, mint Adolf Hitlernek felhagyni a szobafestéssel. Mikor tanulok a hibáimból?

- Anya, holnap felépítek egy házat - gúnyolódott anyám, mikor leparkoltunk nagyiék előtt.

- Segítek felépíteni egy házat - javítottam ki.

- Elmesélted nekik, hogy van a gardróbodban egy villanykörte, ami '97 - ben kiégett, és azóta sem cserélted ki?

- Ez jótékonyság lesz - magyaráztam.

- Ejha! - Kinyitotta az ajtót, és kiszállt a kocsiból. - Nincs elég bajuk azoknak az embereknek? Még téged bíznak meg házépítéssel?

- Biztos, hogy lesznek ott igazi kőművesek - mondtam.

- Ó.

- Én csak asszisztálok. Segítek a nálam kevésbé szerencséseknek - magyaráztam, miközben közeledtünk a bejárathoz. - Beleszámít az egyetemi felvételimbe, és ezzel véget is vetettünk ennek a beszélgetésnek.

- Igazad van. Ez jó dolog - állapította meg anya. - Csak még fényesebb lesz tőle a glóriád.

Kinyújtottam a kezem, hogy megnyomjam a csengőt, de anya megállított.

- Jaj, várj, várj! - Gyorsan lehúzta az eljegyzési gyűrűt az ujjáról, majd áttette jobb kezének gyűrűs - ujjara.

- Mikor akarod megmondani nekik? - kérdeztem.

- Hamarosan.

- Milyen hamar?

- Amikor a nagymutató eléri a „h" - t, a kismutató meg az „amart".

- Három hónap múlva férjhez mész.

- Csöngess. - Haját hátraigazította a füle mögé.

- Szerintem most kéne megmondanod nekik - mondtam.

- Csöngess - ismételte anya.

- Minél tovább vársz, annál nehezebb lesz - figyelmeztettem.

- Az isten szerelmére, megnyomnád már a csengőt?

- Még a vacsora előtt meg kéne mondanod - javasoltam.

- Megmondom, amikor készen állok rá, hogy megmondjam - jelentette ki. - Ezt el kell fogadnod, mert én vagyok az anya, te vagy a lány, és egyes kultúrákban ez azt jelenti, hogy azt kell tenned, amit mondok.

- Ha két héten belül nem mondod meg nekik, megmondom én.

- A mi kultúránkban nyilván nem.

- Helyes.

Becsöngettem, nagyi pedig szinte azonnal ajtót nyitott.

- Gyorsan kell ennünk, apádnak holnap korán reggel indul a gépe. Megfordult, és már indult is az étkező felé. Anya és én kissé döbbenten álltunk az előszobában.

- Ó, részemről oké - mondta anya a levegőnek, ahol fél másodperce még a nagyanyám állt. - Igen, és Rory holnap házat fog építeni. Tudom, szerintem is furcsa egy kicsit.

- Kérlek, a lábad járjon, ne csak a szád! - kiáltott hátra nagyi.

- Valaki biztos megkarcolta az ezüstöt - súgta anya, miközben az előszoba felől az étkezőbe tartottunk.

A gyertyák már égtek, az új szobalány, akit természetesen még soha nem láttam, salátás tányérokat rakott ki az asztalra. Nagyanyám minden szobalányával egyformán bánt. Itt jegyzem meg halkan, nem igazán tekintette embernek őket, inkább afféle beszélő robotoknak. Noha nem igazán szerette, ha beszélnek. De soha egyikkel sem volt elégedett. Magamban mindig azzal szórakoztam, hogy megpróbáljam kitalálni, az e heti alkalmazottat hogy hívják, milyen nemzetiségű, és mi lesz az oka annak, hogy nagyi kipenderíti. De ez alkalommal gondolkozni sem volt időm.

- Hozza a kenyeret is! - utasította nagyi a szobalányt. - És töltsön bort, kérem. - Mintha szegénynek legalábbis tíz keze lenne. Nagyi ránk nézett. - Mi lesz, iparkodjatok!

- Ja, mert nem szeretnénk, hogy kihűljön a saláta - viccelődött anya.

- Richard, vacsora! - kiáltott nagyi a dolgozószoba irányába. - Egyetek, egyetek! Kihúzta a székét, majd leült.

- Nem kéne megvárnunk apát? - kérdezte anya, amint lehuppant a helyére.

- Miatta ne aggódj - szólt nagyi, miközben széthajtogatta a szalvétáját.

- Neki indul korán a gépe. Nekünk sehová nem kell mennünk holnap - mondta anya. - Mi egész este itt maradhatunk. Bulizgatunk, bekoktélozhatunk, akár szellemet is idézhetünk. Anya nagyira pillantott, aki mohón falta a salátáját.

- Na jó - adta fel anya. - Kérem a kenyeret.

- Nagyi, nem kérsz egy kis... - kínáltam.

- De, kérek - vágta rá.

Ekkor lépett be az étkezőbe nagyapa.

- Már hozzá is láttatok... - mondta meglepetten.

- Hajnali hatkor indul a géped - közölte vele nagyi. Nagyapa megállt mellette.

- Hatkor? Biztos vagy benne?

- Hogyhogy biztos vagyok - e benne? Hát persze hogy biztos. Háromszor ellenőriztettem a titkárnőddel, mert tudom, hogy nem komplett, és háromszor mondott reggel hat órát. Leírtam, kikészítettem a jegyedet a... - Nagyi felpillantott nagyapára. - Most ugratsz.

Nagyapa bólintott.

- Nagy valószínűséggel.

- Nem találom szellemesnek, Richard.

- Pont ez a lényege az ugratásnak, Emily. Nagyapa anyára pillantott. - Szervusz, Lorelai.

- Szervusz, apám.

- Rory.

- Nagyapa - mondtam halvány mosollyal.

- Mondd... ööö... esetleg... beszélhetnék veled egy percre? - kérdezte nagyapa.

- Persze.

Letettem a szalvétámat, felálltam, majd kimentem nagyapa után a kertbe.

- Azt hiszem, tisztáznunk kéne valamit a múltkori szerencsétlen incidens után - kezdte nagyapa, mikor kiértünk.

- Nagyapa, már felhívtál emiatt - mondtam.

- Igen, tudom, mégis szeretném személyesen megismételni, mennyire...

- Tudom - szakítottam félbe. - És nagyon jólesik. Nagyapa rám nézett.

- Még sosem veszekedtünk - állapította meg.

- Nem - helyeseltem.

- Ez volt az első.

- Igen, ez.

- És meg kell mondanom, nem tetszett - tette hozzá nagyapa.

- Nekem se - értettem egyet.

- Jó. Rendben. Akkor most már vissza kéne mennünk. - Elindult be a házba, majd megtorpant és felém fordult. - Most kibékültünk, ugye?

- Kibékültünk. - Átkaroltam a vállát, és megöleltem. - Bátorság, közlegény! - mondtam, és megveregettem a hátát. Együtt mentünk a nappali felé, mikor nagyapa ismét megállt. - Jaj, várj csak! Akartam neked adni valamit.

- Micsodát? - kérdeztem.

- Gyere csak, gyere!

A hangja izgatottnak tűnt. Az étkezőn át bement a dolgozószobájába.

- Hát ti meg hová igyekeztek? - szólt anya az asztaltól.

- Mindjárt jövünk - felelte nagyapa.

- Akkor siessetek, mert lemaradtok egy isteni beszélgetésről - mondta anya enyhe kétségbeeséssel a hangjában.

A dolgozószobában nagyapa átadott egy példányt a Mecken Szemelvénygyűjteményének, első kiadásából, amit még az összeveszésünk előtt szeretett volna nekem ajándékozni. Újra átöleltem. Nagyapám kulcsszerepet játszott házi könyvtáram jelentős növekedésében. Az egyik könyves fiókomat róla kellene elneveznem. Visszatértünk az asztalhoz, ahol anya és nagyi némán fogyasztották a vacsorát.

*** Hazafelé megtudtam, mi okozta a feszültséget anya és nagyi között. Anya úgy döntött, elmeséli nagyinak a közelgő esküvőt, ám nagyi reakciója nem volt túl szívderítő: „Kedves tőled. Remélem, aznap épp a városban leszünk, de ha nem, majd küldünk egy szép ajándékot.”

Elég rideg megjegyzés, főleg nagyit ismerve. Eltűnődtem, mi járhat a fejében. Hosszú ideje nem láttam anyát ilyen dühösnek.

- Jól vagy? - kérdeztem, miközben a főtéren át a kávézóba tartottunk.

- Kiválóan - felelte anya.

- Tényleg?

- A kiválóságnak ezt a szintjét maximum egy divatkatalógus érkezése képes elérni nálam.

- Nagyon sajnálom - mondtam.

- Á, ne sajnáld. Ami ma este történt, az elkerülhetetlen volt.

- Anya...

- Tudhattam volna, hogy anyámnak nem szabad elmondanom.

- Csak kedves akartál lenni! - nyugtattam.

- Bevallani anyámnak, hogy férjhez megyek egy csodálatos pasihoz, aki szeret, és boldoggá fog tenni; ez, és hogy megadtam anyámnak a lakcímemet, miután annak idején elköltöztem otthonról, a két legrosszabb dolog volt, amit valaha tettem.

- Talán később átgondolja, felhív, és közli, hogy sajnálja - morfondíroztam.

- Anya, férjhez megyek - gúnyolta önmagát. - Nem vagyok normális. És tudod, mikor kinyitottam a számat, az agyam azt ordította: „Ne csináld, de komolyan, később még megbánod!" De hát hallgatott az agyamra a szám? - kérdezte.

- Nem - mondtam szomorúan.

- Nem! Tehát kinyílt, kijöttek rajta a szavak, de hát Emily csak Emily, a szám pedig sokkot kapott. Mire az agyam azt mondta: „Én szóltam". Mire a szám dühös lett, mert egyetlen száj se szereti, ha a hibáját az orra alá dörgölik. És most a szám és az agyam nem beszélnek, és hetekbe telhet, mire újra összebékítem a srácokat.

- A szádnak orra is van? - kérdeztem, amint beléptünk Luke - hoz.

- Istenem, de zsémbes kedvemben vagyok! - sóhajtott fel anya.

A kávézó üres volt, leszámítva Luke - ot, aki az asztalokat törölgette.

- Éhes vagy - jelentettem ki, amikor leültünk egy asztalhoz.

- Nem, nem vagyok - rázta a fejét anya. , - Hozzá se nyúltál a vacsorádhoz.

- Na ja, mire össze tudtam volna vakarni a leesett államat, a Gyalogkakukk szobalány elvitte a tányéromat.

- Luke majd felvidít. Nem igaz, Luke? - kérdeztem Luke - ra pillantva.

- Dehogynem. A jókedv terjesztésében verhetetlen vagyok - mondta, majd odajött hozzánk. - Mit kértek?

- Két kávét és egy mindent bele menüt, dupla sajttál - közöltem.

- Nem - ellenkezett anya.

- Miért? - kérdeztem.

- Nem kell mindent bele, a mindent bele - korszaknak vége. - Anya Luke - ra nézett. - Közepes menüt kérek, sült krumplival.

- Ugyan - mondtam. - Ennyire nem vehetted a szívedre.

- Felnőtt nő vagyok. Nem kell az anyám engedélye vagy áldása a boldogsághoz!

- Klassz lehetett az esti showműsor - jegyezte meg Luke szárazon.

- Csak egy kis családi dráma, nem nagy ügy - magyarázta anya.

- Azért valamennyire nagy ügy - tettem hozzá.

- Igen? Mi történt? - érdeklődött Luke.

- Elmondtam anyámnak, hogy férjhez megyek, és egy cseppet undorítóan reagált - mondta anya. Luke bólintott.

- Na ja.

- Mit na ja? - kérdezte anya.

- Semmi nem fogható ahhoz, mint mikor egy esküvő dúlja szét a családot.

- Csakhogy az én esetemben semmi nem fogható ahhoz, mint mikor a család dúlja szét a családot - helyesbített anya.

Ám Luke szájmenését már nem lehetett leállítani.

- Valami, ami elvileg szépen indul, két ember fogadalmakat tesz egymásnak - örökre szeretlek, együtt akarok meghalni veled, az életem semmit nem jelent, ha nem használod a fogkefémet... és aztán elkezdődik.

- Hát, nem egészen erről... - szólt közbe anya, de fölöslegesen. Luke - ból csak úgy áradt a szó.

- Kit kell meghívni, ki hova üljön, svédasztal legyen, vagy ne...

- Luke - próbálkozott anya újból.

- Junie néni nem eszik csirkét, Momo bácsinak elfogyott a gyógyszere - folytatta Luke.

Anya felnevetett.

- Junie és Momo?

- Csak a példa kedvéért - mondta Luke.

- Egy nyugdíjas cirkuszi házaspár? - kérdezte anya.

- És mindegy, milyen hosszasan tervezed, a lagzi mindenképp katasztrófa lesz, mert nem számít, mit teszel, vagy mennyire ügyelsz a részletekre, mert az émelyítő Bette Midler balladák közben valaki tutira bepiál, valaki lefekszik valaki más feleségével, és valakinek a kijevi csirkéje az esküvői tortában landol.

Anya felnézett rá:

- Tudod, még a Gettysburgi Beszéd is csak egyoldalas volt, pedig az a háborúról szólt.

- Saját tapasztalatból mondom - válaszolta Luke.

- Ezennel megváltoztatom a rendelést - jelentette ki anya. - Kérnék egy „Luke megfájdítja Lorelai fejét" menüt.

- Kék sajttal vagy simával? - kérdezte Luke.

- Mindkettővel - mondta anya.

- Máris hozom - mondta Luke, és elindult, hogy elkészítse az ételeket.

6.

- Idő?

Másnap reggel kibotorkáltam a hálószobámból, miközben munkaruhám szíját kapcsoltam össze.

- Nyolc harminc - mondta anya.

- Elkéstem!

Felkaptam a hátizsákomat, és elindultam az ajtó felé.

- Várj! Kávé! Visszarohantam a termoszért.

- Kösz. Este jövök!

- Várj, fél perc!

Letette a kávékiöntőt, és kirohant a nappaliba. Gyorsan lecsavartam a termosz kupakját.

- Anya, húsz percen belül ott kell lennem!

- Tudom, de csináltam neked valami igazán szupit! - kiáltotta. Begyömöszöltem a termoszt a hátizsákomba.

- Nem ér rá estig?

- Este már nem lesz szuper.

- Mi az, hogy este már nem lesz szuper? Mi veszti el a szuperségét tizenkét óra alatt? - kérdeztem, miközben anya elé mentem a hallba.

- Ez.

Felemelt valamit, aminek egyik részét rózsaszín, a másik részét ciklámenlila toll borította. Csillogott - villogott a sok ráaggatott csicsától meg bizsutól. Anya sugárzó arccal nyomta a kezembe remekművét.

- Ez meg mi? - kérdeztem.

- Kalapács.

Alaposan megvizsgáltam.

- Toll borítja.

- Igen.

- De minek?

- Hogy a bizsuk és a strasszok ne érezzék egyedül magukat - jelentette ki.

- De mégis mire használjam? - érdeklődtem.

- Hogy érted, hogy mire használjad? - kérdezett vissza. - Építs vele egy szép kis házat!

- Meddig tartana lebeszélnem téged arról, hogy ezt odaadd? - kérdeztem.

- Negyven perc. Max egy óra.

- Kérem.

Ezzel anya átadta a kalapácsot, én pedig bepasszíroztam a hátizsákomba.

- Hívj fel, ha hazaértél, és vigyázz magadra! - mondta anya.

- Rendben.

- Komolyan, kicsim. Bele ne ess a kútba!

- Szia.

- Szia.

Kinyitottam a bejárati ajtót, és majdnem összeütköztem Lane - nel, aki egy hatalmas dobozzal a kezében állt a verandán, mellette a földön még néhány doboz.

- Ó, jesszusom, a frászt hoztad rám! - mondtam.

- Bocs. Hát te meg hova készülsz? - kérdezte Lane.

- Ma egy ilyen házépítő izére megyek - válaszoltam.

- Jó. Rövid leszek. - Lerakta azt a dobozt, amit éppen a kezében tartott, és elindult egy másik dobozért. - Tehát: itt vannak a cédéim, a magazinjaim, a posztereim, a könyveim, három pulóvered és egy Viva Glam rúzs. Itt kell hagynom ezeket, amíg Koreában leszek, mert száz százalék, hogy az anyám át fogja kutatni a szobámat, és ha ezeket megtalálja, akkor kidobja, én meg a nyár hátralévő részében imádkozhatok a lelkem üdvéért.

Behozta az utolsó dobozt, majd becsukta az ajtót.

- A sajátomként bánok velük - nyugtattam meg. Elővett egy óriási barna borítékot.

- Na szóval: ez itt a „mentsük meg Lane Kimet" csomag. Egyesével adogatta a kezembe a boríték tartalmát, magyarázatokat fűzve a tárgyakhoz. - Benne van a koreai unokatestvéreim telefonszáma, egy térkép, amin bejelöltem a házat, ahol lakni fogok, és egy portré arról, hogy fogok kinézni fél év múlva.

Tanulmányozni kezdtem a jövőbeni Lane fényképét.

- Lefogytál.

Átnyújtott egy másik papírt is.

- Itt a pasas neve az amerikai konzulátusról, és néhány fontos kifejezés koreaiul, fonetikusan leírva, úgy mint „Segítség", „Nem látta ezt a lányt?", „Van rá pénzem", satöbbi.

- A szüleid még mindig nem mondták meg, mikor jössz haza?

- Nem, viszont vettek egy télikabátot.

- Mikor indulsz?

- Rögtön anyukád eljegyzési part...

- Csss! - fojtottam belé a szót.

- Gondolod, hogy meghallotta? - suttogta Lane.

- Nem hiszem - suttogtam én is. - Vártam egy pillanatot, hogy biztos legyek benne. - Nem, ha meghallotta volna, már itt szekálna bennünket a részletek miatt.

- Nem lehet, hogy úgy tesz, mint aki nem hallotta, csak hogy ne rontsa el a meglepetést? - kérdezte Lane.

- Megkockáztatva ezzel, hogy nem a dekorációhoz öltözik?

Biztosra vettem, hogy ha anya meghallotta volna, mostanra millió kérdéssel bombázott volna bennünket.

- Jó, értem. Mennem kell. Lane megfogta a kilincset.

- Figyelj csak... - kezdtem. - Henry?

- Felhívtam - mondta Lane.

- És?

- Tetszem neki - mondta Lane. - Ő a tökéletes fiú. És soha többé nem látom. Majd olvashatsz róla a regényemben, melynek Egy Pusanba szakadt amerikai lesz a címe.

Ezzel kiment az ajtón, és elindult hazafelé.

Visszapakoltam Lane cuccait a dobozba, és mentem volna én is a dolgomra. Amint becsuktam magam mögött az ajtót, megláttam, hogy Dean közeleg a veranda felé.

- Szia - mondta.

- Szia - feleltem.

- Hová mész?

- Házat kell építenem - világosítottam fel. Dean elmosolyodott.

- Na jó, szóval hová mész?

- Komolyan mondtam - bizonygattam.

- Házat fogsz építeni?

- Jótékonyságból, és el vagyok késve. Menj be nyugodtan anyámhoz, hogy együtt röhöghessetek a „Rory házat épít" viccen, aztán, amikor meguntátok, rátérhettek a „Ki nevet a végén" - re - mondtam kissé ingerülten, mivel mindenkinek annyira nehezére esett elhinni, hogy tényleg házat fogok építeni.

- Na és mennyi ideig leszel ott? - érdeklődött.

- Nem tudom. Miért? - kérdeztem.

- Csak mert azt hittem, a mai napot együtt tölthetjük. Megnézhetünk egy filmet, kajálhatunk valamit. Elmehetünk egy könyvesboltba. Végignézném, ahogy hat - hét órán keresztül lapozgatsz.

- Szeretnék, de ma más dolgom van.

- Hát mondd le!

- Nem lehet - sajnálkoztam.

- Említettem a hat - hét órán át tartó lapozgatást? - kérdezte Dean.

- Mit szólsz az estéhez? Rendelünk egy pizzát, felmegyünk az Amazonra - javasoltam. Ott legalább annyira unottan nézheted, amint könyveket rendelek, ígérem.

Dean felsóhajtott:

- Rendben.

- Jó, most mennem kell.

Rohantam, hogy még elérjem a buszt. Késve érkeztem, ahogy számítottam rá. A ház környékét egy csapat gyerek és az „Építsünk Otthont" önkéntesei lepték el, akik műanyag sisakban kalapáltak, fúrtak, fűrészeltek és építettek. Körülnéztem, de nem tudtam biztosan, hova menjek. Végül kiszúrtam egy termetes fickót, aki egy deszkát fűrészelt ketté, és úgy nézett ki, mint aki a munkát irányítja. Finoman megveregettem a vállát.

- Elnézést! Megfordult.

- Hé, hozzáértél egy fűrészelő emberhez! Fűrészelő emberhez sosem érünk hozzá. Hogy jutott eszedbe? - Kihúzta a fűrészt a fából, és óvatosan letette.

- Bocsánat - hebegtem.

- Megvághattam volna magam. Neked is bajod eshetett volna.

Kis híján óriási bajt okoztál.

- Igazán sajnálom, még soha életemben nem jártam építkezésen. - Körülnéztem, láttam, hogy mindenki dolgozik. - Pedig szép.

- Na jó, honnan jöttél? - faggatott.

- A Chiltonból - mondtam. - A nevem...

- Gyerünk, Chilton! - Elindult, és intett, hogy kövessem.

- Nem, Rorynak hívnak. A Chilton az iskolám - magyaráztam, miközben megpróbáltam lépést tartani vele.

- Van kalapácsod? - kérdezte, amikor beléptünk az egyik házkezdeménybe.

- Ó, van, uram! - mondtam.

- Hol? - kérdezte.

Lecsúsztattam vállamról a hátizsákot, és előkotortam a kalapácsot, amit anyámtól kaptam. A férfi meredten bámult rá.

- Igazi kalapács van alatta - bizonygattam.

- Ez egy kalapács? Elvette, hogy megvizsgálja.

- Az, csak egy kicsit fel van öltöztetve – mondtam. Elképedve nézett rám.

- Te felöltöztetsz egy kalapácsot?

- Nem én, az anyám. Gyakran csinálja. Fogja azokat a dolgokat, amik nem szépek, és széppé varázsolja őket, mint például egy kalapácsot. Egyszer felöltöztette a tintásüvegeimet is. Bohócnak, cowboynak, bemondónak. - A férfi csak bámult rám, amíg hadováltam. - Nem bolond, csak annak hangzik.

- Oké. - Visszaadta a kalapácsot. - Itt dolgozol. Ezt vedd fel! - A fejembe nyomott egy narancssárga műanyag sisakot, és adott egy pár munkáskesztyűt. - Ne nézz fel, figyelj a körülötted lévőkre, és ha azt hallod, „fuss" vagy „hajolj le", akkor valóban fuss vagy hajolj le. Hordjál védőszemüveget, igyál vizet, és blokkolj, mikor elmész.

- Azzal elindult.

- Ennyi? - kérdeztem. - Ez minden instrukció? Megállt és megfordult.

- Ja.

- De még soha nem csináltam ilyet.

- Na, holnap már nem mondhatod el ugyanezt magadról.

- Csakhogy ezekben a házakban ténylegesen élni fognak az emberek. Akiknek gyerekeik vannak, állataik, törékeny tárgyaik.

A férfi bólintott.

- Ha gondod van, kérdezd a melletted lévőt.

- Vigyázz! - kiáltott fentről egy hang. Hátraugrottam, miközben egy fagerenda zuhant le a földre, egy hajszálnyival mellettem.

- Na, gyorsan tanulsz. Ezt nem is említettem.

Azzal távozott, engem egyedül hagyva egy épülő ház közepén. Visszamentem arra a részre, ahová először állított. Letettem a hátizsákomat, felvettem a védőszemüveget, majd a falhoz illesztettem egy szöget. Ütöttem rá egyet a felöltöztetett kalapácsommal, persze tökéletesen elvétettem, a szög elrepült a vállam fölött, éppen akkor, amikor Paris arca vágódott elém.

- Ez az én falam - mondta.

Munkaruhát hordott, derekára egy szerszámos öv volt csatolva. Úgy festett, mint aki teljes mértékben idevaló, és otthonosan érzi magát egy építkezésen.

- Mi van? - kérdeztem.

- Itt én dolgozom. Ezt a falat én tákoltam össze - közölte. - Menj, dolgozz máshol!

- Te tákoltad össze ezt a falat? - kérdeztem hitetlenkedve, minthogy én egy szöget sem tudtam beverni.

- Menj, segíts a cementnél!

- Ez lenyűgöző - ismertem el.

- Milliószor megcsináltam már. Nem nagy dolog. - Ekkor hangos kopácsolást hallottunk Paris háta mögül, és Paris elkiáltotta magát. - Louise! Mit mondtam neked? Ahhoz fejszét használj!

- Ölj meg! - hangzott Louise válasza.

- Fura - mondtam. - Sosem gondoltam rólad, hogy afféle Három Kismalac típusú lány vagy.

- Az „Építsünk Otthont" egy rendkívül megbecsült és tiszteletre méltó szervezet - jelentette ki Paris. - Évek óta végzek nekik önkéntes munkát.

- Komolyan? - kérdeztem. - Ennyire bírod a munkaruhát?

- Én nem - felelte. - De a Harvard igen.

- Ezt hogy érted?

- Amikor az ember egy elit egyetemre jelentkezik, jó jegyeknél és kitűnő dolgozatoknál többet kell felmutatnia - magyarázta. - Mindenki, aki a Harvardra jelentkezik, színjeles bizonyítványt és kiváló átlagot visz. A pluszokkal juthatsz a legjobbak közé.

Klubokkal, jótékonysággal, önkéntes munkával - tette hozzá.

- Hiszen tudod.

Valójában nem tudtam, de ezt sosem ismertem volna be Parisnek.

- Hát persze, tudom - hazudtam.

- Én négyéves koromban kezdtem az önkéntes munkát. Süteményt osztottam a helyi gyerekkórházban. Tízévesen vezettem az első tanulócsoportot. A csoport legfiatalabb tagja tizenkét éves volt - dicsekedett.

- Hűha.

- Voltam táborvezető. Irodalmi képzést szerveztem felnőtteknek, dolgoztam öngyilkosok telefonos segélynyújtójaként, menekült központot vezettem. Delfineket fogadtam örökbe, jelnyelvet tanítottam, vakvezető kutyákat képeztem ki - Paris egyre jobban belemelegedett a felsorolásba.

- Jóságos ég, te komolyan beszélsz!

- Naná.

- De... mikor volt időd élni?

- Majd élek, miután lediplomáztam a Harvardon. És most, ha megbocsátasz, a csatornázás a déli oldalon totál gáz.

Azzal magamra hagyott, miután utasított, hogy keressek egy másik falat, és éreztette velem, hogy egy komplett csőd vagyok. Én semmilyen önkéntes munkát nem végeztem. Most már biztos, hogy nem fognak felvenni a Harvardra.

Madeline szaladt oda hozzám:

- Szia!

- Madeline! - kiáltotta Louise.

- Szia! - búcsúzott Madeline hirtelen, majd éppolyan gyorsan csatlakozott Parishez és Louise - hoz, mint ahogy odaugrott hozzám.

*** Mikor délután a busz megállt Stars Hollow - ban, semmi másra nem vágytam, mint hogy hazamenjek és lezuhanyozzak. Megláttam, hogy Dean a buszmegállóban ül a padon, és Daniel Clowes A nyolcas golyó című könyvét olvassa, miközben rám vár. Általában ezt kellemes meglepetésnek tartottam volna, de ma nem.

- Szia! Jól áll neked a kosz - mondta Dean, ahogy felugrott a padról.

- Szia, Dean - szóltam, és már indultam is hazafelé.

- Na, milyen volt? - kérdezte, mikor utolért.

- Hosszú volt. Hosszú, hosszú nap.

És akkor még finoman fogalmaztam. Kimerültem, és csak arra tudtam gondolni, hogy nem fognak felvenni a Harvardra.

- A napnak vége. Beszéljünk az estéről - javasolta Dean. - Fél nyolckor játsszák a Barbarellát, és arra gondoltam, elhozhatnád anyád táskáját, tudod, azt a majmosat, és becsempésznénk pár hamburgert, és...

Megálltam, és felé fordultam.

- Mi az? - kérdezte.

- Nem lehet - mondtam Deannek.

- Nem hozhatod el anyád táskáját?

- Ma este nem érek rá.

- Mért nem?

- Mert mindent el kell terveznem - mondtam.

- Mit kell eltervezned? - kérdezte enyhe ingerültséggel a hangjában.

Újra elindultam.

- Kábé tíz év lemaradásom van az iskolán kívüli tevékenységeket illetően.

- Mi a fenéről beszélsz?

- Paris azóta foglalkozik ilyesmivel, amióta járni tud. Annyi jó cselekedetet halmozott fel a listájára, amivel simán kiütné a Harvardról még Teréz Anyát is.

- Na jó... - mondta Dean - , de nem értem.

- Egész életemben kockásra ültem a fenekemet a sok tanulástól, és azt hittem, ez elég, de Paris kijelentette, hogy mindenki jó jegyeket szerez, és az embert a pluszmunka juttatja a legjobbak közé. És azt hittem, csak szívózik velem, ahogy mindig, de... - felsóhajtottam. - Igaza van. Világos, hogy csak ennek van értelme.

Dean a fejét rázta:

- Minek?

- A jó bizonyítvány nem elég. Mást is kell csinálnom. Önkéntes munkát kell vállalnom, jótékonykodnom kell, segítenem kell a vakokat, az árvákat, nem is tudom. De tennem kell valamit! - fakadtam ki.

- Jó - mondta Dean. - De mi köze ennek a ma estéhez?

- Most kell elkezdenem.

- Most? Most azonnal kell segítened a vakokat és az árvákat? - csodálkozott Dean.

- Nem mondtam, hogy tíz évvel le vagyok maradva?

- Egyetlen este alatt nem tudsz bepótolni tíz évet, Rory - mondta Dean.

- Tudom - ismertem el. - Csak... csak meg kell szerveznem.

- Jó, Rory, de nyár van. Nyáron az ember hátradől és lazít - érvelt Dean.

- Én nem dőlhetek hátra, és nem lazíthatok - magyaráztam. - Nekem keresnem kell egy retardált gyereket, akit pingpongozni tanítok. - Ekkor megtorpantam. - Uramisten, hallod ezt? Borzalmas vagyok. Alulképzett és borzalmas!

- Várj egy kicsit - mondta Dean, - Azt hittem, együtt töltünk egy kis időt.

- Így van - helyeseltem.

- Mikor? - kérdezte.

- Nem tudom. Talán holnap.

- Ma dolgod volt...

- Megmondtam...

- Ezért estére terveztünk programot - emlékeztetett Dean.

- Igen, de...

- És most megint le akarsz rázni.

- Nem rázlak le.

- Heti háromszor nyári tanfolyamra jársz.

- Ezt tudtad - juttattam eszébe.

- Igen, csakhogy egy ideig külön voltunk, és arra gondoltam, esetleg szeretnél velem egy kis időt tölteni.

- Dean! A Harvardról van szó!

- Jaj, bocsáss meg - gúnyolódott Dean, és felemelte a kezét. A Harvardról, kiment a fejemből. Jó, rendben. - Azzal elindult.

- Haragszol? - kérdeztem, amint megfordultam, hogy a szemébe nézhessek. - Haragszol rám, mert mindent meg akarok tenni azért, hogy bekerüljek egy jó iskolába?

- Nem - válaszolta Dean. - Azért haragszom, mert úgy tűnik, a barátnőmnek már egyáltalán nincsen rám ideje.

- Dean, állj meg! - kérleltem. - Nekem ez fontos.

- És nem várhatsz vele még egy estét?

- Nem - mondtam - Rendben - szólt dühösen.

- Mért viselkedsz így? - kérdeztem.

- Hogyan?

- Mint egy kétéves!

- Figyelj, én nem megyek a Harvardra, engem egy cseppet sem érdekel a Harvard, csak szerettem volna egy kicsit veled lenni. De nyugi, mivel ezek szerint kétéves vagyok, majdcsak kinövöm valahogy.

Megfordult, és faképnél hagyott, én pedig elindultam a másik irányba, hazafelé.

Nem hittem el, hogy Dean nem érti meg. Tudta, mennyire fontos nekem a Harvard. Nem örültem, hogy összevesztem vele, de most az iskolán kívüli feladataimra kellett koncentrálnom; nem volt vesztegetni való időm. Paris nyolcszázezer feladattal járt előttem. A Harvardról az olyanok, mint ő, meg a hozzá hasonlók egy perc alatt kigolyóznak engem.

7.

- Na jó. Ezennel kijelentem, hogy túl fáradt vagyok az esti programhoz, és nem bízom a szín összeállítási ösztönömben - jelentette ki anya, amint aznap este belépett a konyhába. Fekete - fehér ruhát viselt, és egy púderkék táskát tartott maga elé. - Mondd, mi a véleményed?

Idegesen jegyzeteltem egy papírra, de azért ránéztem. Előttem az asztalon halomban tornyosultak a brosúrák.

- Nem ismerem a vadont - jelentettem ki.

- Vagyis nem tetszik a táska?

- Hogy fognak felvenni a Harvardra, ha nem ismerem a vadont?

- Nem tudom, szívem. Talán feladhatnád végre az álmodat, hogy naplóvezetés szakon végezd az egyetemet.

- Felhívtam a cserkészeket. Van szükségük csoportvezetőre? Igen. Jó, leszek csoportvezető. Remek - mondtam. - Az egyetlen bibi hogy nyár van, kempingszezon. Ahoz pedig ismerni kell a vadont.

Anya leült mellém, majd letettem a tollamat, és vádlón néztem rá:

- Mért nem vittél soha kempingezni?

- Kempingezni? Viccelsz? - kérdezte. - Hároméves korodig a nedves fűre sem voltál hajlandó rálépni.

- Ha vittél volna kempingezni, ismerném a vadont.

- Jó, tudod, mit? Felviszlek az emeletre, kidoblak az ablakon.

Ha sikerül megkapaszkodnod a fán, ott leszek tanúnak.

- Felhívtam a Napfény Idősek Otthonát. Van szükségük önkéntesre? Hiszed vagy sem, nincs - viszont hasznát vennék egy tangóharmonikásnak a péntek esti polkapartin.

- Hogy lehet, hogy sosem tanítottalak tangóharmonikázni? - gúnyolódott anya.

- A könyvtár zárva volt. Holnap felhívhatom őket, de csak tizenkét könyvet tartanak, úgyhogy erre nem számíthatok - mondtam. - A Chilton továbbra is várja korrepetálók jelentkezését. Azt hiszem, azt megpróbálhatnám, habár...

- Szívem, nyugodj meg - szólt közbe anya.

- Nem készültem fel. Soha nem hozom be a lemaradást!

- Majd behozod, de nem egyetlen este alatt. Megírtad a listáidat, telefonáltál. Mért nem pihensz inkább, és hívod át Deant?

- Összevesztünk.

- Miért? - kérdezte anya. Ránéztem.

- Azért, mert sosem vittél kempingezni.

- Te jó ég, ma este tényleg sok van a rovásomon.

- Úgy volt, hogy együtt lógunk este, aztán megmondtam neki, hogy nem lehet, mire megharagudott, és összevesztünk - foglaltam össze a lényeget.

- Jaaaj - sóhajtott fel anya. - Figyelj csak, mi lenne, ha ma este lemondanám Maxet, és veled maradnék? Csinálhatnánk popcornt, és megemlékezhetnénk róla, mért nem kényszerítettelek sosem arra, hogy misszionárius legyél.

- Nem, menj csak, elvagyok - mondtam. - Csak koncentrálnom kell erre.

- Segíthetek - ajánlotta anya.

- Nem, ezt egyedül kell megoldanom - válaszoltam.

- Biztos vagy benne?

- Biztos.

- Na jó, rendben, de nem jövök későn haza. És a helyedben újra megfontolnám, hogy felhívom Deant. - Anya felállt, és megpaskolta a karomat. - Nem az ő hibája, hogy a káprázatos lényed annyira elvakítja, hogy semmi másra nem tud gondolni.

- Szia, anya - mondtam.

- Csak gubbaszt otthon a szobájában, zacskóból eszi a savanyú cukrot, és megállás nélkül a nevedet mormolja - folytatta anya.

- Ketyeg az óra - figyelmeztettem.

- Rory, szeretlek, Rory - utánozta Deant anya, elváltoztatott, abnormálisan mély hangon. - Rory, nem vehetsz semmibe, Rory...

- Menj már! - szóltam rá.

- Jól van. Korán jövök. Szia.

Hallottam, amint anya elhajt az autóval, majd elkezdtem megírni a listámat a szóba jöhető önkéntes munkákról.

*** Anya egyáltalán nem jött haza korán aznap este. Sőt, nagyon is későn érkezett. Én még mindig az önkéntes munkalehetőségek listájával bíbelődtem, mikor belépett az ajtón, de abbahagytam, amint megláttam az arckifejezését. Vacsora közben elmesélte, hogy Max a szüleiről beszélt neki. Elmondta, mennyire várják már a közelgő esküvőt, és mennyire szeretnék, ha anya „Mamának" meg „Papának" szólítaná majd őket, persze csak ha nincs ez ellen kifogása. Ez annyira kedves volt tőlük. És minél többet beszélt Max a szüleihez fűződő viszonyáról, anya annál inkább ráébredt, hogy Max szüleinek a reakciója tökéletes ellentétben áll azzal, ahogy az ő anyja reagált, és ezen kibukott. Ezért vacsora után elment Maxszel a nagyszüleimhez. Rátámadt nagyira, és megkérdezte, miért nem képes örülni a boldogságának, és miért rázta le, amikor hazament és bejelentette, hogy férjhez megy. Nem szállt le nagyiról, aki végül kifakadt, és bevallotta, hogy amit anya érez, az ahhoz fogható, mint amit nagyi érzett akkor, amikor egy vadidegentől kellett megtudnia, hogy az egyetlen lányának bekötik a fejét. Hogy a világon mindenkinek elmondta, leszámítva a saját anyját.

Anya borzalmasan érezte magát. Képtelen volt rájönni, honnan tudhatták meg a nagyszüleim, de nekem volt egy sanda gyanúm. Anya és Max eljegyzési partija másnap estére volt kitűzve, és arra gondoltam, talán Sookie, a Szabadság Szálló séfje, anya legjobb barátnője hívhatta meg a nagy szüleimet.

Másnap anya hazajött a munkából, és megkérdezte, véletlenül nem tudok - e valamit rózsaszín cukormázról meg szív alakú süteményekről. Benyitott a szálló konyhájába, mikor Sookie az utolsó simításokat végezte az esti parti előtt, és most az érdekelte anyát, mit vegyen fel. Jó volt őt izgatottnak látni, és hát a parti ideiglenesen elterelte a figyelmét az előző napi veszekedésről.

Bementünk anya hálószobájába, és számos variációt megvizsgáltunk, míg végül egy testhezálló kék ruhában állapodtunk meg, amit részben egy csipkeréteg takart. A csipkét barna virágok és strasszok tarkították. Tökéletes volt. Anya gyönyörűen festett benne.

*** Stsrs Hollow boldog népe igazán tudja, hogyan kell jó bulit szervezni. Az utcát elzárták a forgalom elől, nem mintha bárki is arra ment volna - hisz mindenki a partin volt. A fákat fehér fényű lámpácskák borították. A főtér közepén lévő teraszt lila abrosszal letakart, virágcsokrokkal díszített asztalok vették körbe. A büféasztalokon óriási puncsos tálak sorakoztak, és roskadásig voltak rakva étellel, gyümölccsel, édességgel, persze minden szív alakba rendezve. Az emelvényen egy Maxet és anyát ábrázoló gyönyörű jégszobor csillogott. A téren lévő üzletek kirakataira a „Gratulálunk Lorelainak és Maxnek" felirat volt kiragasztva. Anya az ajándékokról leszedett szalagok közül jó néhányat a hajába tűzött, Max pedig egy hatalmas, vörös bársonnyal bevont trónszéken ücsörgött, ajándékok, gyertyák és virágok kavalkádja közepette. Az emberek jöttek - mentek, ettek, ittak, beszélgettek, táncoltak, jól érezték magukat. Lane keverte a zenét, gondoskodott róla, hogy jó dalok szóljanak, és a hangulat egy percre se üljön le.

- Figyelem, emberek, a B szektorban torlódás van a büféasztalnál! - üvöltötte Kirk a hangosbeszélőjébe, amint átverekedte magát a tömegen. - Ismétlem, a B szektorban lassan megy a sor, csipkedjük magunkat, emberek!

Odamentem Lane - hez.

- Hé, Mr. DJ., tegye fel ezt a lemezt - - azzal a - kezébe nyomtam anya egyik kedvencét.

- Milyen a hangzás? - kérdezte.

- Szuper - feleltem.

- Igyekszem eltalálni az egyensúlyt a kevésbé lejárt hagyományos zenék és az érdemtelenül perifériára szorult gyöngyszemek között.

- A Sinatra egyveleg isteni volt, bár én a helyedben a Damnedet semmiképp nem játszanám le.

- Rendben - egyezett bele Lane, majd lecsúsztatta füléről a fejhallgatót. - Mennyi az idő?

Ránéztem az órámra.

- Nyolc óra. Mikor indulsz? - kérdeztem. Lane vágott egy grimaszt.

- Tízkor indul a gépem.

- Mondtam már, hogy nagyon fogsz hiányozni?

- Írj nekem! Folyamatosan.

- Mindennap írok - ígértem.

- Reményteli hangvételű leveleket kérek, sok „hamarosan találkozunk" - kal.

- Majd sárga szalagokat kötök az öreg tölgyfára - fogadkoztam.

- Az esküvőn már itthon leszek - bizakodott Lane.

- Ajánlom is.

- Ne engedd, hogy anyád megváltoztassa az időpontot. Megráztam a fejem:

- Az nem fordulhat elő. Max nyári kurzust tart a Torontói Egyetemen, úgyhogy ha nyár végén hazajössz, nem késel le semmiről.

- Kérlek, ne mondd, hogy „ha"!

- Jó.

Rámosolyogtam, aztán átvágtam a téren a terasz felé. A terasz falait lila és fehér tüll díszítette, oszlopait lámpafüzérrel tekerték körbe. Miss Patty egy csapatnyi mini menyasszonynak felöltöztetett kislányt instruált.

- Rajta, hölgyek, gyorsabban! - sürgette őket. - A szerelem nem vár senkire. Lucy, szállj le Jenny uszályáról! Ez az, csokrokat fel, és zene!

Miss Patty segédje megnyomta a „play" gombot a hatalmas, hordozható rádiós magnón, és felhangzott a Captain and Tennille Love Will Keep Us Together című száma.

- Hogy lehet, hogy te nem vagy köztük, Kirk? - érdeklődtem, mikor odaértem Kirk mellé.

- Ó, én már nem szteppelek - legyintett Kirk. - Tropa a térdem.

- Á! - bólintottam, majd tovább néztem a táncoló kislányokat.

Kirk kijelentéseit nem volt érdemes kommentálni. Ha azt válaszolta volna, „mert tehetségemmel még elnyomom a kislányokat", azon sem lepődtem volna meg különösebben. Mint ahogy azt sem találtam furcsának, hogy Kirk egy hangosbeszélővel a kezében önkéntesen magára vállalta az eljegyzési parti rendfenntartójának szerepét. Ő bezzeg talált önkéntes munkát, állapítottam meg magamban duzzogva.

- Őszintén szólva egy kicsit aggódom, hogy a terasz kibírja - e ezt az ugrándozást - szólt Kirk. - Egyszer sem próbálták ki, hiába könyörögtem nekik.

- Ó, szerintem nem lesz semmi baj. A talapzat kétségtelenül szilárd, a tartóoszlopok szerkezetileg kifogástalannak mondhatók. Legalábbis reméljük.

Kirk megfordult és döbbenten bámult rám. Büszkén elvigyorodtam.

- Ma házat építettem.

Hirtelen Kirk kifigyelt valamit a hátam mögött.

- Ó, az ég szerelmére! - Felemelte a hangosbeszélőjét, és az arcom elé tartotta. Gyorsan elugrottam, mielőtt felkiáltott: - Nem dobálózunk a pirított mandulával! Ismétlem, letenni a mandulát! - Öles léptekkel elindult a füvön, hogy véget vessen egy bűncselekménynek. Valaki a hátam mögött megszólított:

- Hahó!

Megfordultam, és megpillantottam Deant.

- Szia!

- Elég klassz parti - állapította meg.

- Elegáns és visszafogott, pont, mint az anyám.

- Na és hogy vagy? - kérdezte. Együtt indultunk el.

- Én jól vagyok. És te? - kérdeztem vissza.

- Én? Komplett idióta vagyok - felelte Dean.

- Nem, dehogy vagy az - mondtam.

- Annyira sajnálom, Rory. - Megállt, és rám nézett.

- Én is sajnálom - mondtam. Dean vállat vont.

- Nem is igazán tudom, mi történt.

- Veszekedtünk, ennyi az egész - vágtam rá.

- Hiszen szörnyen hiányoztál, és én...

- Te is hiányoztál nekem - ismertem el.

- Egyszer csak... nem is tudom, egy percre féltékeny lettem a Harvardra. Ami őrültség, mert boldoggá tesz a tudat, hogy a Harvardra mész. Neked pedig erőfeszítéseket kell tenned azért, hogy felvegyenek oda, és én... nem is, nem is igazán értem saját magamat.

Leült az egyik fapadra, letörtnek látszott.

- Hát, sokat nem tettem azóta - mondtam, amint leültem mellé.

- Tökre kiborultam, mikor hazaértem.

Szembefordultuk egymással.

- Minden okod megvan rá, hogy kiborulj - mondta Dean.

- Csak arról van szó, hogy amint szóba kerül a Harvard, csőlátásom lesz, és egyre közeledik a felvételi...

- Hé! - szakított félbe Dean.

- És gondolnom kell rá...

- Nem kell magyarázkodnod.

- De nem akarom, hogy úgy érezd, nem vagy fontos, mert hidd el nekem, nagyon is az vagy - mondtam.

- Örülök.

- Komolyan. Ennél már csak akkor lehetnél fontosabb, ha Kit Kat szeletek nőnének ki a fejedből. Dean elmosolyodott:

- Hát, semmit nem ígérhetek, de majd igyekszem.

- Sajnálom - ismételtem meg.

- Ne sajnáld! Én nem jelentkezem menő iskolába, rajtam nincsen ekkora nyomás - magyarázta Dean. - El sem tudom képzelni, milyen érzés lehet.

- Pedig jelentkezhetnél menő iskolába, ha akarnál - mondtam.

- Á, nem hinném - rázta meg Dean a fejét.

- Miért nem? - kérdeztem. - Hiszen okos vagy.

- Nem, te vagy okos - mondta.

- Te is az vagy.

- Rory!

- És segíthetnék megszervezni az iskolán kívüli tevékenységeidet, mert most már szakértője vagyok a témának - tettem hozzá.

- Én nem...

- Mennyire ismered a vadont? - kérdeztem. Dean közelebb húzódott.

- Te...

- Mi az? - kérdeztem.

- Elfogadod a bocsánatkérésemet? - kérdezte halkan.

- Elfogadom a bocsánatkérésedet. Mosolygott, majd egészen közel hajolt. Aztán megcsókolt.

Mellettünk a teraszon a kislányok most a Chiffons One Fine Day című számára táncoltak.

- Fejenként csak három adag jár! És nem habzsoljuk az ételt - dörrent Kirk hangja az éjszakába. - Ha valaki három adagnál többet tesz a tányérjára, az a partiról való kiutasítást vonja maga után!

Láttam, hogy anya odamegy Kirkhöz, és kiveszi a kezéből a hangosbeszélőt.

Valamivel később tetőfokára hágott a jókedv a bulin. Miss Patty együtt ropta Kirkkel, anya és Max is táncoltak. Dean meg én még mindig egymás karjában ücsörögtünk a padon. Nagyon jó érzés volt.

Lane szüleinek SUV - je kanyarodott a térre, a csomagtetőre erősített gigantikus bőrönddel. Már korábban könnyes búcsút vettünk egymástól, úgyhogy most csak intettem neki egyet a padról, és végignéztem, amint beszáll az autóba. Egy pillanatra az a rossz érzésem támadt, hogy talán tényleg utoljára láttam.

Luke végre kidugta a fejét a kávézóból, a szokásos farmernadrág, flanel ing és hátracsapott baseballsapka volt rajta. Észrevettem, hogy anya integet neki, mi - közben Maxszel táncol. Leült egy padra három mini menyasszony mellé, és nézte a nyüzsgést egy darabig. Mókás látványt nyújtott a megtermett, mogorva Luke három kislány társaságában, ráadásul köztudott, hogy Luke nem rajong a gyerekekért. Csodálkoztam, hogy pont erre a padra telepedett le. Azon tűnődtem, mi járhat Luke fejében. Vajon tényleg semmit nem jelent neki, hogy anya férjhez megy? Vajon tényleg nincs ellene kifogása? Vajon csak fatális tévedés azt gondolni, hogy Luke meg anya egy pár, és anya élete nagy lehetőségét szalasztja el, ha hozzámegy valaki máshoz? De ha azt mondta, szereti Maxet, akkor az úgy is van. Nincs okom kételkedni a szavában.

*** Anya és nagyi úgy - ahogy rendezték soraikat. Pár nappal az eljegyzési parti után anya beugrott hozzá, azzal a dumával, hogy a nagyi tanácsát kérje a fátylat illetően. Nagyi fagyosan viselkedett, és anyának bármilyen nehezére esett is, végül bocsánatot kért.

Nagyira jellemző módon csupán annyit fűzött a dologhoz, hogy anya feje túl nagy a fátyolhoz, talán fontolóra vehetné, hogy tiarát viseljen.

- Tiarát? - kérdezte anya.

- Rajtam is az volt - mondta nagyi, sugallva ezzel, hogy minden a legnagyobb rendben lesz.

És azóta anyám nem tud leszakadni a témáról, miszerint az ő feje nagy. Úgy vélem, nagyi megint pontot szerzett vele szemben.

8.

Repültek a hetek, és én lassacskán befejeztem a Chilton nyári tanfolyamát. Egyre közeledett az esküvő napja, ám néhány fontos részletről az utolsó pillanatban kellett határozni. Ezek közé tartozott a torta. A torta jó étel. Minden esküvő elengedhetetlen tartozéka. Ezért anya meg én bevettük magunkat a Westonba, Stars Hollow legjobb cukrászdájába, ahol komoly tortakóstolást hajtottunk végre.

- Te jó isten, ezt nézd - mondta anya, miközben egy villával vaníliatortát tuszkolt a számba.

- Jesszus! - kiáltottam fel, majd viszonoztam a szívességet a soron következő tortával.

- Kis ropogtatás, nyammogás, meg némi hmmm, hmmm, hmmm, hát ez mi?! - nyelte le élvezettel az édességet.

- Na jó, ha kigyulladna a ház, és csak a tortát menthetnéd ki, vagy engem - mit választanál? - kérdeztem.

- Ez nem fair - tiltakozott. - A tortának nincsen lába. Fran, a cukrászda tulajdonosa jött oda hozzánk.

- No, hogy haladunk? - Kedves, öreg, ősz hajú hölgy volt, aki túl sokáig hagyott magunkra bennünket.

- Jaj, Fran, istenien! Ez a torta mennyei! - lelkendezett anya.

- Több mint mennyei - tettem hozzá, miközben egy kicsi, kerek tortába kóstoltam bele, aminek málna volt a tetején.

- Őszintén remélem. Ugyanis ezt a tortát már száz - tizenkét éve készítjük.

- Nahát - döbbent meg anya. - Maga százhatnál egy pappal sem néz ki többnek.

- Nem, úgy értem, a családom készíti ennyi ideje - világosította fel Fran a pult mögül.

Bizonyára nem értette, hogy anya csak viccel.

- Ja jó. Oké, örülök, hogy ezt tisztáztuk - mondta anya.

Ugrándozni kezdtem, annyira ízlett a torta, amit az imént kóstoltam meg.

- A málnásat, a málnásat, a málnásat! Fran büszkén elmosolyodott.

- Mondja csak, mikor is lesz a nagy nap? - érdeklődött.

- Holnaphoz két hétre - felelte anya.

- Kiválasztották már a megfelelőt?

- Ó, még nem tudom. Mindegyik fenséges - habozott anya.

- Újra végig kellene kóstolniuk az egészet.

- Jaj, dehogy. - Anya rám nézett, én megráztam a fejemet. - Már így is rengeteget ettem!

- Pedig ez egy létfontosságú kérdés, ifjú hölgy. A torta az esküvő kulcspontja, tehát addig itt áll és eszik, amíg nem döntött - jelentette ki Fran.

Úgy látszott, a szép kort megélt matrónával nincs értelme vitatkozni.

- Rendben, ha ragaszkodik hozzá... - adta meg magát anya.

- Ragaszkodom - mosolyodott el Fran. - Elvégre mi lehet fontosabb, mint az esküvője napja?

- Hát nem is a fák napja - mondta anya. Fran egy kicsit zavarodottan pillantott rá.

- Jól van, akkor megnézem, találok - e még valamit hátul.

- Köszönjük! - kiáltotta anya.

Közelebb mentünk a pulthoz, és megálltunk a következő tortánál.

- Na és milyen volt tegnap este Maxszel? - kíváncsiskodtam. Max most érkezett haza a Torontói Egyetem nyári kurzusáról, két hónap után ez volt az első este, amit Max és anya együtt töltöttek.

- Hát...

- A mocskos részletektől kímélj meg.

- Mintha a kapcsolataim ezen részét valaha is megosztottam volna veled.

- Célozgattál, sejttettél, az illetlenség legvégső határait súroltad.

- Hmm, ebben a Chiltonban milyen nagy szavakat tanulsz.

- Ezért járok oda. Anya elmosolyodott.

- Marha jó volt. Örülök, hogy visszajött.

- És belement a nagy felhajtást nélkülöző esküvőbe? - kérdeztem.

- Hát persze. Poénosat akarunk, egyszerűt és gyorsat. Tökéletes összhangban voltunk.

- Ó, kinyomtattam neked néhány meghívó mintát. - Elmentem a pult másik végéhez, ahol egy kis asztalon hagytam a hátizsákomat. - Számítógépen terveztem.

- Á! - ámult el anya, mikor betöltöttem az oldalakat - Nincs más dolgod, mint kiválasztani egy idézetet az előlapra, és már nyomtatom is - magyaráztam.

- Oké... lássuk... „Mi a szerelem?" - olvasta hangosan. - „Nem más, mint az esthajnal csillag." Pfuj!

- Sinclair Lewis - mondtam.

- Sinclair Nyálas Lewis.

- Jó. Következő. - Mutattam a másodikat.

- „Csengjen és bongjon az esküvői harang! De hallgass csak! Csitt! Már a lélekharang zúg alant!" - Anya pofákat vágott. - Mi ütött a költőkbe?

- Lord Byron - mondtam.

- Byron és Lewis újra együtt - viccelődött anya.

- Na jó, az utolsó - mondtam, majd a következő oldalra ugrottam.

- „Eltemettük a szabadság rothadó hulláját".

- Idézet Mussolinitól. Ööö... mondd csak, feltehetek egy etikai kérdést? - kérdeztem, miközben felemeltem a villámat, hogy újult erővel belevessem magam a tortakóstolásba.

- Mh - bólogatott anya.

- Helyes dolog esküvői tortákat kóstolgatni, mikor Sookie neked megcsinálja ingyen? - kérdeztem.

- Egyáltalán mi az, hogy helyes, mi? Ki határozza meg, mi a helyes? És ha a tortakóstolás helytelen, én nem akarok helyesen cselekedni - érvelt anya.

- Hozok egy mokkakrémeset! - kiáltott ki Fran a konyhából.

- Na, vajon ez etikus? - fordult felém anya.

- Az. Messzemenőkig szubjektív és teljesen túlartikulált kérdés - válaszoltam, amint visszatértem a pulthoz.

- Ez az én kislányom - vigyorgott anya büszkén.

*** - Na, mit csinálunk ma este? - kérdezte Dean aznap délután. Kéz a kézben sétáltunk a városban.

- Nekem mindegy - mondtam.

- Melyik filmet nem láttuk még? - tűnődött Dean.

- Szinte egyiket se láttuk - mondtam.

- Ja, idén állati bénák a filmek.

- Hihetetlenül alábecsülik az intelligenciánkat - fűztem hozzá.

- És emellett bénák - erősködött Dean.

- Legalább öt olyan van köztük, amiben valaki valamilyen gusztustalanságot művel egy tehénnel.

- Pontosan! Ha legalább valami másik állattal művelnének gusztustalanságot!

- Megint megnézhetnénk videón a Gyaloggaloppot - javasoltam.

- Jó, de az est hátralévő részében nem ócsárolom az angolokat - jelentette ki Dean.

- Az úgy nem poén - legyintettem. - Na és holnap este?

- Brian életei - ajánlotta.

- Max nálunk alszik. - mondtam.

Max kifesttette a lakását, és anya felajánlotta neki, hogy maradjon nálunk ahelyett, hogy egész hétvégén a festékszagot szívja. Anyám állati meggyőző tud lenni.

- Tényleg? - Dean meglepettnek tűnt.

- Most először. És hogy ezt megünnepeljék, anya meg Max négyesben akarnak randizni velünk.

- De holnap van a hónapfordulónk! - tiltakozott Dean.

- Nem, nem holnap, huszonnegyedikén! - ellenkeztem.

- Nem, az a régi hónapfordulónk volt - javított ki Dean. - Aztán szakítottunk, és hatodikán jöttünk össze újra. Vagyis a huszonnegyedike nem jelezné elég pontosan, mennyi ideje vagyunk együtt.

- Hacsak a külön töltött időt nem tekintjük úgy, mint kapcsolatunk ideiglenes szüneteltetését - fejtettem ki. - Érted, mintha egy időre kutatói szabadságra mentünk volna.

- Bonyolult dolog ez - mondta Dean, mikor átmentünk az úttesten.

- Nagyon.

- Szóval randi négyesben, felnőttekkel?

- Nem, csak anyával és Maxszel - helyesbítettem.

- És mi lesz? Vacsora, utána diszkó? - kérdezte.

- Igen, aztán brandyt kortyolgatunk és szivart szívunk - cukkoltam. - Dehogy, valószínűleg csak kajálunk valamit.

- Rendben, abban benne vagyok.

- Te, legyen két hónapfordulónk! - kiáltottam fel. - így kétszer ünnepelhetünk egy hónapban. A hatodika és a huszonnegyedike jó távol esnek egymástól.

Dean a fejét rázta.

- Azt nem lehet.

- Ki tilthatja meg? - kérdeztem. Dean töprengett egy percig.

- Kétszer egy hónapban?

- Merjünk mások lenni! - jelentettem ki. Átkarolt, és közelebb húzott magához:

- Legyen kétszer egy hónapban.

9.

Mikor aznap este hazaértem, valami nem egészen stimmelt.

- Mi ez a fura szag? - kérdeztem, ahogy bementem a konyhába.

- Kaja! - mondta anya izgatottan.

A konyhaasztalnál ült, nézte, ahogy Max főz.

- Fura szaga van? - kérdezte Max bocsánatkérően.

- Nem, csak ebben a házban fura - mondtam. - Amúgy isteni illata van!

Max egy tál zöldséget tartott a kezében, meg egy tepsit, amiben fokhagymás kenyér volt.

- Rory, kihúznád? - mutatott a sütő irányába.

- Micsodát? - kérdeztem.

- Ööö... azt ott, lent. Aminek olyan fényes a fogantyúja. Lehajoltam, és kihúztam egy rekeszt a sütő alsó részénél.

Odabent lángok csaptak fel.

- Ááá! - kiáltott fel anya, majd talpra ugrott. - Tudtad, hogy van ilyenünk?

- Halvány gőzöm sem volt.

- Jaj, menjetek már!

Max becsúsztatta a tepsit, amin a kenyér volt.

- De hát ég a tűz!

Ránk nézett, és elmosolyodott:

- Ez egy grillsütő.

- Azta - álmélkodtam.

- Ti miféle félreeső odúban éltetek eddig? - döbbent meg Max.

- Mennyi mindent tud - mondtam anyának.

- Törzsi táncot kéne járnunk körülötte - indítványozta anya.

- Építhetnénk neki egy több emelet magas szobrot - tettem hozzá.

- Földig érő hajat növesztünk, és soha többé nem fürdünk - licitált anya.

- Kérlek, ezt ne tegyétek - szólt közbe Max.

- Az asztalnál eszünk? - kérdeztem.

- Ahol akartok - válaszolta Max. Anya felém fordult.

- A tévé előtt?

- Hozok egy kazettát! - mondtam, majd berohantam a nappaliba.

A Billy Jacket választottam, az összes film közül az egyik kedvencünket. Különleges este volt, Max vacsorát főzött nekünk, tehát a legeslegjobbat érdemli. Beraktam a kazettát, majd segítettem anyának teríteni. Max behozta a kaját, mindenki megkapta az adagját, kezdődhetett a vetítés. Anya meg én egymás mellé telepedtünk le a földön, Max a mögöttünk lévő kanapén foglalt helyet. Elindítottam a filmet, és hozzáláttunk a vacsorához.

- Nem tanulsz valami gyorsan, Injun - mondta az egyik motoros a filmben. Billy Jack ráfogta a fegyverét.

- Te milyen gyorsan tanulsz, Billy Jack? - kérdezte anya a tévétől.

- Elég gyorsan - felelte Billy Jack.

- Billy Jack, meg foglak ölni, ha ez az én életem végét jelenti is - mondtam egyszerre a filmbeli motorossal.

- Na, ezzel aztán jól kiszúrt magával - fordult felém anya.

- Ja - helyeseltem. - Azt kellett volna mondania: „Billy Jack, meg foglak ölni, vagy veszek magamnak egy szép zsenília pulóvert".

- Így vagy úgy, de nyer - mondta anya.

- Hányszor láttátok már ezt a filmet? - kérdezte Max.

- Meg se tudom számolni - mondta anya.

- A Billy Jacket nem lehet elégszer megnézni - magyaráztam Maxnek.

- Ki ez a fickó, akit Billy Jack... - kezdte Max.

- Csss! - intettük le egyszerre. Ez volt az egyik kedvenc részünk.

- Na jól van, kiscicák - mondta a motoros a filmben. - Most nagyon lassan. - A két karját felemelte a feje.fölé.

- Tedd a kezed a tarkódra - mondta anya, párhuzamosan a dialógussal. Kitört belőlem a nevetés.

- Egy - kezdte Billy Jack.

- Jaj, most jön a számolós rész - mondtam.

- Kettő - folytatta Billy Jack.

- Most jön a kedvencem, a legütősebb mondat az egészben - mondta anya.

- Kiszakítom a beleidet - fenyegette Billy Jacket a motoros.

- Júúúúj! - Anya meg én egyszerre kiáltottunk fel.

- Fúúújjj! - tettem hozzá.

- Három - fejezte be Billy Jack a számolást.

- Eljött a leszámolás ideje - jelentette be anya, amint a tévéből golyózápor hangja hallatszott.

- Jelzem, ti ketten az egész film alatt dumáltok, de ha én megszólalok, lehurrogtok - panaszkodott Max.

- Ez azért van, mert annál a résznél szólaltál meg, amit múltkor végigdumáltunk, így ezt a részt már nem láttuk egy ideje - magyarázta anya Maxnek.

- Á, értem. Most már világos - mondta Max.

Megszólalt a telefon. Anya meg én továbbra is a földön ültünk, néztük a tévét. A telefon csak csöngött. Gyorsan egymásra pillantottunk. , - Max? - szólt anya.

- Mi az? Vegyem fel? - kérdezte.

- Az veszi fel, aki a legközelebb ül hozzá.

- Ez a házirend - tettem hozzá.

- Mindketten közelebb vagytok! - értetlenkedett Max.

- Ja, csakhogy nekem fel kell állnom, és meg kell kerülnöm a kis asztalt, tehát az én utam hosszabb - mondta anya.

- Nekem meg elaludt a lábam - érveltem.

- Plusz te magasabb vagy - hangsúlyozta anya.

- Hosszabb a lábad - állapítottam meg.

- Igen, tehát ha mindhárman egyszerre indulnánk a telefonhoz... - folytatta anya.

- Felfogtam - vágott közbe Max, majd nagyot sóhajtva felkelt a kanapéról, hogy felvegye a telefont.

Anya és én megint egymásra néztünk, és összemosolyogtunk.

- Örülök, hogy mindig itt lesz – mondta.

- Kérsz még? - kérdezte anya, valamivel később. Ugyanabban a pozícióban ültünk, csak most másik filmet néztünk.

- Persze, ugyanezt - adtam át neki a bögrémet. Anya hátrapillantott a válla fölött.

- Max?

Semmi válasz. Max kinyúlt a kanapén, mélyen aludt.

- Ajjaj - szóltam.

- Lefárasztottuk - mondta anya. Rámosolyogtam:

- Hajlamosak vagyunk rá.

- Igen, mi vagyunk az Elektronő és a Dinamólány - mondta.

- Elektronő... - mormogta Max.

- Azt hiszem, ideje lefeküdni - jelentettem ki.

- Igen - helyeselt anya.

- Ébren vagyok - válaszolt Max.

- Nem úgy nézel ki - jegyeztem meg.

- De, ébren vagyok - erősködött Max, még mindig csukott szemmel. - Csak várom azt a pasast, akinél ott van az az izé...

- Anya, fektesd le - javasoltam.

- Jó, rendben. - Anya felállt, megfogta Max kezét, majd finoman talpra segítette. - Gyere, drágám.

Én is felálltam, majd összeszedtem a tányérokat, poharakat.

- Mi történt Billy Jackkel? - kérdezte Max álmatagon.

- Majd később elmesélem - mondta neki anya.

- Jó éjt! - szóltam utánuk, amint elindultak felfelé a lépcsőn.

- Jó éjszakát - mondta anya.

- Jó éjt - mondta Max, ahogy fölbotorkált az emeletre. Anya követte, ám egyszer csak visszafordult felém.

- Hát ez fura - suttogta hang nélkül.

Megvontam a vállam, és rámosolyogtam. Egy kicsit valóban fura volt, de ugyanakkor természetesnek is tűnt; mintha Max közénk tartozna.

Valamelyest rendet raktam a konyhában, mielőtt elmentem volna aludni. Meglepő módon nem volt sok dolgom. Max minimális disznóólat csinált, miközben egy tonna kaját főzött. Ügyes.

*** - Te... - valami puha böködte a vállamat. Kinyitottam a szemem, és arrébb gurultam. Anya ült az ágyamnál, és a kitömött csirkémet, Tyúkész Ezredest fogta a kezében.

- Mi az? Mi a baj? - Hajlamos vagyok bepánikolni, mikor felvernek a legmélyebb álmomból.

- Ja, semmi. Mit csinálsz?

- Visszafoglalom Lengyelországot.

- Á, sok sikert hozzá.

- Anya a hasamon kezdte pattogtatni Tyúkész Ezredest, - Anya... - szerettem volna visszaaludni.

- Egy fiú van a szobámban - mondta.

- És? - kérdeztem.

- És egy fiú van a szobámban – ismételte.

- Max az - emlékeztettem.

- Tudom.

- Kedveled Maxet.

- Nem, vagyis igen, kedvelem, de attól még fura. Így még soha nem járt férfi ebben a házban.

- Ő a vőlegényed.

- Milyen igaz.

- Mindössze hozzá kell szoknod - mondtam - , ahogy idővel a hajadban is megszoktad a zöld csíkokat.

Anya eltöprengett egy percig, próbált visszaemlékezni.

- Hogy utáltam azokat a zöld csíkokat!

- Álmos vagyok. Holnap majd kitalálok egy jobb példát - mondtam, majd elfordultam, és becsuktam a szemem.

- Nem, kelj föl, kelj föl! - Anya odébb tolt, majd bekászálódott mellém az ágyba. - Ezt még nem vitattuk meg alaposan.

- Micsodát?

- Hogy Max itt van a házban. Hogy ez milyen hatással van rád - fejtette ki. - És ne titkolj el semmit! Mondd ki, ami a szívedet nyomja.

- Nincs titkolnivalóm - mondtam. - Kedvelem Maxet.

- Tudom, hogy kedveled, és ez jó. De tudod, ha összeházasodunk, onnantól soha többé semmi nem marad a régiben.

- Tudom.

- Nem lesz többé a „mi kettőnk különleges, fiúknak - kívül - tágasabb klubja".

- Tényleg más lesz - hagytam helyben.

- Nem pusztán más. Az élet, ahogy eddig ismertük, véget ér.

- Anya, nem haldoklunk - szólaltam meg.

- Nem, nem haldoklunk. Csakhogy az eddigi életünk át fog alakulni valamiféle mutációvá, amit valószínűleg még sosem tapasztaltunk meg - magyarázta.

- Mint az óriáshangyák abban a horrorfilmben? - kérdeztem.

- Metaforikusán értve igen. De az óriáshangyákat szeretném kihagyni a buliból, ezért akarok most beszélni róla.

- Nekem nem tűnt fel, hogy ember nagyságú óriáshangyák támadtak volna rám, amióta Max itt lakik.

- Akkor jó.

Anya hátradőlt, láthatóan elégedett volt a válasszal.

- Fura fazon - mondtam.

- Soha többé nem mászkálhatsz anyaszült meztelen a házban - szólalt meg anya pár pillanat múlva.

- Nem emlékszem, hogy valaha is anyaszült meztelenül flangáltam volna.

- Pedig olyan is volt - mondta.

- Hároméves koromban? - kérdeztem.

- Valahogy úgy.

- Fészkelődik az ágyban? - kérdeztem.

- Nem. Nagyon is a saját térfelén maradó pasas. Behunytam a szemem:

- Jó.

- Aranyos - vigyorgott anya. - Pizsi alsót hord.

- Hagyd abba!

- Nem mókásat. Utálom a mókás pizsi alsókat.

- Mostantól Mókás Pizsi alsónak foglak szólítani – jelentettem ki.

- Aha - hagyta rám anya.

- Nem vagy boldog? - kérdeztem.

- De - mosolygott. - Az vagyok.

- Akkor minden rendben - mondtam. - Majd hozzászoksz, hogy Max folyton itt van.

- Tudom. Igazad van. Úgy lesz. Majd megszokom. Anya felsóhajtott, kényelmesen elhelyezkedett, majd becsukta a szemét.

- Anya - szóltam rá.

- Hmmm?

- Mindjárt elalszol.

- És? - kérdezte, majd kinyitotta a szemét.

- Legyél nagylány, és menj vissza a saját szobádba - mondtam.

- Ó. Jól van.

Eljátszotta, hogy rendkívül nehezére esik felkelni.

- Jó, még tíz perc - adtam meg magam.

- Köszönöm! - mondta, majd odabújt hozzám. Behunytam a szemem, és megpróbáltam elaludni.

*** Másnap reggel hármasban indultunk el, hogy megreggelizzünk Luke - nál. Max megállt az újságos standnál, mi meg továbbmentünk, hogy helyet foglaljunk a kávézóban. Ahogy beléptünk, megláttuk, hogy Luke Taylor Doose - zal beszélget, aki a pult végénél ücsörgött. Luke meg Taylor sosem jöttek ki egymással, bármiben hitt is Taylor, Luke meg volt győződve a tökéletes ellenkezőjéről. Sokszor támadt az a gyanúm, hogy Luke élvezettel bosszantja Taylort. Taylor maradisága, kötekedő és kicsinyes természete szálka volt a szemében - megjegyzem, a városban ezzel szinte mindenki így volt. Luke alapvetően béketűrő ember hírében állt, de Taylor puszta jelenléte is elég volt ahhoz, hogy kijöjjön a sodrából. Ez persze nem fékezte meg Taylort abban, hogy folyton Luke - nál egyen, sőt, talán még élvezte is, hogy packázhat az őt mélységesen megvető Luke - kal. Rendszerint vitatkoztak valamin, ami Luke szerint „baromság", Taylor szerint viszont az egész közösséget érintő, fontos probléma. Ám ez alkalommal Taylor kifejezetten jókedvűnek látszott.

Luke észrevett minket, mikor beléptünk, és a kávékiöntővel a kezében egy asztal felé mutatott.

- Oda.

- Öö...nem törölnéd le azt a másikat? - bökött anya egy nagyobb asztal felé.

- Minek?

- Mert nagyobb - mondta anya.

- És? - kérdezte Luke.

- Ma hárman leszünk - magyarázta anya.

- Hárman?

- Igen, Max is velünk eszik.

- Max? Na és mikor vált ez a Max láthatatlanná az emberi szem számára? - gúnyolódott Luke.

- Újságra vadászik - mondta anya.

- Max három újságot olvas reggelente - mondtam, miközben helyet foglaltunk egy nagyobb asztalnál. - A Hartfordi Hírmondót, a New York Timest és a Wall Street Journalt.

Luke - nak arcizma sem rándult:

- Három újságot.

- Szeret informálódni - mondta anya.

- Na ja, három újságban is elolvasni ugyanazokat a híreket nem más, mint a fák fölösleges veszélyeztetése - jelentette ki Luke.

- Legyél kedves, Luke, de komolyan - figyelmeztette anya, mikor Max belépett a kávézóba.

- Üdv - köszönt Max Luke - nak.

- Max, öregem, csodás ez a reggel, nem igaz? Te, remekül nézel ki ma! A barna a te színed, barátom!

Azzal Luke túlzott kedvességgel megveregette Max vállát.

- Kösz. - Max csak bámult, amint Luke odébbállt, zavart kifejezéssel az arcán.

- Na? - érdeklődött anya.

Max leült, az újságjait ledobta az asztalra.

- Háromból kettőt megszereztem.

- Nem rossz - mondtam.

- Senki nem tart Wall Street Journalt - panaszkodott Max.

- Hát, igen, ebben a városban senkit nem hoznak lázba a pénzügyek - mondtam, miközben három bögre került az asztalunkra.

- Úgy van, de a kávé annál inkább - tette hozzá anya nyomatékkal, úgy, hogy Luke is hallja.

Luke odalépett a kávékiöntővel, és teletöltötte bögréinket.

- Ma reggel áfonyás palacsintát sütöttem - közölte.

- Kérjük! - kiáltotta anya.

- Dupla adagot! - tettem hozzá. Luke Maxre pillantott:

- És te?

- Egy perc, és eldöntőm - mondta Max.

Luke ránk nézett. Nem volt hozzászokva, hogy nem adjuk le a rendelést abban a minutumban, hogy leültünk.

- Ó. - Anya Maxre pillantott, majd rám, majd ismét Luke - ra. - Akkor még várunk - mondta Luke - nak.

- Várunk - helyeseltem, elvégre így kívánta az illem.

- Addigra elfogyhat a palacsinta - tette szóvá Luke.

- Nyugodtan rendeljetek - szólt Max. - Még gondolkozom egy percet.

- Nem, semmi gond - mondta anya. - Várunk.

- Már nagyon kevés van, és nem sütök többet - sürgetett Luke.

- Tegyél félre párat - kérte anya.

- Aki kapja, marja - vágott vissza Luke.

- Akkor kockáztatunk - mondtam.

- Úgy van, várunk - helyeselt anya.

- Nekem mindegy - szólt Luke, majd arrébb ment.

- Semmi szükség erre - mondta Max.

- Á, de örömmel tesszük - mosolygott anya Maxre.

Mindketten várakozó pillantással tekintettünk Maxre, aki az étlapot böngészte. Pár pillanat múlva anya meg én aggódva egymásra néztünk. Vajon hogy tarthat valakinek ennyi ideig eldönteni, hogy mit reggelizzen? Vajon jut még nekünk az áfonyás palacsintából?

Max megfordította az étlapot, hogy megnézze, vannak - e más ételek is a hátlapon, majd újra kinyitotta.

- Na jó, továbbra is csak tojás van, meg a szokásos, reggelinek való kaják - szólt anya, hogy egy kicsit siettesse Maxet.

- Rendeljetek - mondta Max.

- Még várunk - mondtam.

- Szeretném, ha mindent úgy csinálnátok, ahogy megszoktatok. Az én tempóm nem feltétlenül egyezik a tiétekkel - jelentette ki Max.

Luke ismét odalépett az asztalunkhoz, és átnyújtott Maxnek egy másik étlapot.

- Hát ez mi? - kérdezte Max.

- A déli étlap - morogta Luke. - Egy óra múlva már nem szolgálok fel reggelit.

- Luke... - figyelmeztette anya. Max, szerintem leginkább azért, hogy véget vessen a kis cirkusznak, határozott:

- Buggyantott tojást kérek...

- És áfonyás palacsintát! - tette hozzá gyorsan anya.

- Maradt még? - kérdeztem Luke - ot.

- Már félretettem - dörmögte Luke.

- Imádlak! - lelkendezett anya.

Luke egy asztalt kezdett törölgetni a bejárat közelében, amikor hirtelen az utcáról beszűrődő zajra lett figyelmes.

- Ezek meg mi a francot művelnek?

Odakint munkások jöttek - mentek sárga műanyag sisakban és narancssárga biztonsági mellényben, majd egy hatalmas munkagép is megjelent a színen.

- Mi az? - kérdezte Taylor tétován. - Kik ezek?

- Mit művelnek, Taylor? - kérdezte Luke.

- Úgy látszik, lezárják az utat - állapította meg Taylor, feltűnő elégedettséggel.

- Taylor - szólt Luke, mint aki már sejtette, hogy Taylor többet tud az ügyről, mint mutatja.

- Nos, ha mindenképp tudni akarja, a megyei munkások azért vannak itt, hogy üzembe helyezzék Stars Hollow első jelzőlámpáját és időmérős átkelőjét - közölte Taylor.

Amint ezt Luke meghallotta, feltépte a kávézó ajtaját, és kirontott az utcára. Taylor azonnal a nyomába eredt, majd kisvártatva ordítozni kezdtek egymással, valamint a munkásokkal. A veszekedést a kirakatüvegen át néztük. Mikor a helyzet kezdett eldurvulni, anya kiment, hogy leállítsa Luke - ot. Luke visszarohant a kávézóba, és utasította Caesart, a szakácsot, hogy készítse el az ételünket. Ezután anya is csatlakozott hozzánk. Maxre néztem. Azon tűnődtem, vajon élvezi - e első reggelijét Stars Hollow - ban.

*** Max egyedül ebédelt, de este ismét találkoztunk, mivel kezdetét vette a randi négyesben. - Jaj, alig bírok járni - panaszkodott Max.

Hazafelé sétáltunk a vacsora végeztével.

- Töri a cipő a lábad? - kérdezte anya Maxtől.

- Megettem egy marhát - felelte Max.

- Egy steaket ettél - helyesbített anya.

- Plusz a köret - tette hozzá Dean.

- Négy fő, hat héjában sült krumpli - nyögte Max.

- Jaj, fiúk, túloztok - mondta anya.

- Túloznék? - fordult Max Deanhez.

- Nem - válaszolt Dean.

- Óóó, fagyi! - kiáltottam, amint észrevettem következő célállomásunkat.

Odaszaladtam a Stars Hollow - i fagylaltos bódéhoz.

- Ó, én is itt vagyok! - mondta anya, és rohanni kezdett, hogy utolérjen.

Max és Dean a padon ülve vártak meg bennünket. Vidáman tértünk vissza, négy adag fagyival a kezünkben. Max kissé meglepődött, mikor anya átnyújtotta kedvenc fagyiját, a sztracsatellát. Fogalmam sincs, miért. A Gilmore lányok mindig is méltányolták a desszert utáni vágyat.

- Aaahhh, annyira tele vagyok - morogta anya, mikor pár perccel később felment a verandánkra vezető lépcsőn. - Mért hagytad, hogy ilyen sokat egyek? - kérdezte Maxtől.

Ahogy anya kinyitotta az ajtót, Max hátrafordult, és Deanre nézett.

- Igen, és ezért is te leszel a hibás - mondta Dean. Ezt meg vajon hogy értette?

Anya bement a házba, ám Max tétován megállt az ajtóban.

- Tizenegy óra elmúlt, srácok - közölte.

- Oké - válaszoltam.

Max néhány másodpercig méregetett bennünket, majd ő is bement.

Dean elmesélte, hogy Maxet megdöbbentette a kajamennyiség, amit aznap este elfogyasztottunk. Ez meglepett. Max korábban is evett már velünk. Dean biztosított róla, hogy elmagyarázta Maxnek a szitut. Ezt csókkal háláltam meg neki.

Még egy darabig ücsörögtünk odakint, majd Dean elindult haza, én meg bementem a házba. Anya és Max már lefeküdtek aludni, ám én még nem voltam álmos, pizsamába bújtam, és elővettem egy könyvet. Az optimista lánya. Az éppen megfelel. Bemásztam az ágyba, és olvasni kezdtem Eudora Welty regényét.

10.

- Óóó, marha izginek tűnik a hely - lelkendezett Miss Patty.

Egy neonfényű korona világította meg annak a klubnak a bejáratát, amit anya választott lánybúcsúja helyszínéül. Sookie, anya, Miss Patty, Michel meg én a járdán ácsorogva vártuk, hogy bejuthassunk.

Kicsit ideges voltam. A klubba csak nagykorúak léphettek be, tehát világos, hogy engem kizárnak. Nem akartam tönkretenni anya nagy estéjét, de anya meggyőzött, hogy az este nem ér semmit, ha nem vagyok vele. Tehát eljöttem.

- Úgysem fognak beengedni.

- Beengednek - nyugtatott anya. Michel nem volt ebben biztos.

- Ez bűncselekmény, csalásra buzdítani egy kiskorút.

Mindannyian dutyiba fogunk kerülni.

- Igaza van - mondtam. - Mind mehetünk a dutyiba, Anya pofákat vágott.

- Édesem, ne mondd azt, hogy „dutyi". Ijesztő.

- Próbálj meg idősebbnek kinézni - tanácsolta Sookie.

- Hogyan? - kérdeztem.

- Nézz úgy, mint aki a nyugdíjba vonuláson vagy a műfogsorán, vagy ilyesmin töpreng - vigyorgott Sookie.

- Igen, elhozhattad volna az álszakálladat meg a bajuszodat - jegyezte meg Michel megvetően.

- Ki hívta meg ezt a Morgó Medvét? - kérdezte anya.

- Kihallgatta, mit tervezünk, és el akart jönni - mondta Sookie.

- Nem tudtam, hogy a bulihoz gyerekfelügyelet is tartozik - jelentette ki Michel.

- Be fogják engedni - erősködött anya. Ekkor megszólalt a mobilja. Kinyitotta kis, narancssárga retiküljét, és előhalászta a telefont. - Bocsi. - Felpattintotta előlapot, és felismerte a számot. - Hahó - szólt a telefonba.

Á. Ez Max hangja volt. Kíváncsi voltam, miről lehet szó - elvégre Max elvileg épp a legénybúcsúján tombol.

- Micsoda? Miért? Atyaisten, mi történt? - Aggódva ügyeltem anyát. Mi lehet az?

- Jó, rendben, vigyétek haza, aztán irány a sztriptízbár - mondta anya Maxnek. - Hidd el nekem, ez az utolsó esélyed, hogy megbámuld egy másik nő lökhárítóját.

Na jó, gondolom, ha anya a „lökhárító" szót használta, nem lehet nagy gond.

- Oké, új szabály lép életbe - rendelkezett Sookie, miután anya letette a telefont. - Se vőlegénnyel, se baráttal, semmi hasonlóval nem csevegünk telefonon. Ma csak a lányok mulatnak! - Sookie táncolt egy sort, majd a háta mögé mutatott. - Plusz Michel.

A sor elejére értünk, ahol egy megtermett biztonsági őr szedte a belépőt. Szőkített haja volt, feszes fekete pólót és farmert viselt.

- Hello - köszönt neki anya, túláradó kedvességgel.

- Tizenkét dollár - közölte az őr, miközben a kezében lévő pénzt számolta. Aztán észrevett engem. - Belépés csak tizennyolc éven felülieknek.

Tévedtem, nem csak nagykorúakat engednek be. De akkor is túl fiatal voltam.

Sookie gyorsan közbelépett.

- Ő már elmúlt tizennyolc éves.

- Úgy van - mondtam. - A múlt héten. Vagyis még frissen múltam tizennyolc, de elmúltam. Ja.

A férfi végigmért.

- Igazolvány?

- Nézze, uram, engedje be Roryt - mondta anya, miközben átkulcsolta a derekamat. - Ez a neve. Az egyetlen neve. Rory. Önálló név, ennyire jelentős nő. Nemzetközileg ismert nemzetközi szupermodell, aki időnként nemzetközi termékeket reklámoz.

- Németországban óriási név - tette hozzá Sookie. Anya bólogatott.

- Ja, wunderschön tanz Madchen, tiroli nadrágban, meg minden.

A kidobóembert félig - meddig szórakoztatta ez a kis műsorszám.

- Tizenkét dollár - mondta végül.

- Köszönjük - mondta anya.

- Danke schön, cukorfalat - vigyorgott Sookie, miközben pénzt nyomott a kidobóember kezébe.

Miközben beléptünk a klubba, egy Judy Garland imitátor a „Minek a bánat, örülj velünk..." kezdetű fülbemászó dalt énekelte. A hírességeknek öltözött felszolgálók tálcákkal sürögtek - forogtak a vendégek között. Marilyn Monroe ment el mellettünk, amint célba vettünk egy asztalt.

- Ez egy transzvesztita klub - állapította meg Michel.

- A neve Viktória Királynő. Mire számítottál, teára meg aprósüteményre? - kérdezte nevetve Sookie.

- Jaj, lányok, azt hiszem, kénytelenek leszünk állni - bosszankodott anya, miközben átverekedtük magunkat a tömegen.

- Várjatok, ott egy szabad asztal! - mutatott Sookie előre. Elindultunk az asztal felé, néhány lány utat engedett nekünk.

Aztán észrevettük, hogy az asztal mégsem teljesen szabad. Egyvalaki ott foglalt helyet.

- Szentséges ég - nyögte ki Sookie.

- Mi a bánatos istennyilát keres itt az anyám? - kérdezte anya döbbenten.

Megpillantottam nagyit, aki transzvesztitáktól körülvéve ücsörgött egy koktél társaságában.

- Ja, én hívtam meg - közölte Michel szárazon.

- Mit csináltál? - lepődött meg anya.

- Gondoltam, szerzek egy kis meglepetést - magyarázta Michel kárörvendőn. Látszott, hogy módfelett élvezi a helyzetet. - Gondoltam, oltári muri lesz.

Anya Michelre meredt, majd elindult a nagyi felé.

- Elnézést, uram, de maga pont úgy fest, mint az anyám.

- Szia, nagyi - mondtam. - Gyakran jársz ide? - Lehajoltam, hogy megpusziljam az arcát.

- Nem mondhatnám - felelte. - Téged hogy engedtek be?

- Ó, mint az köztudott, nemzetközileg ismert szupermodell vagyok - magyaráztam, miközben mindnyájan leültünk.

Kivéve Michelt, aki állva pillantott körbe, hogy magába szívja a klub hangulatát.

- Boldog lánybúcsúztatót, Lorelai - mondta nagyi.

- Köszönöm, anyám.

- És a jövőre nézve, amennyiben hasonló mulatságot szervezel, és elvárod, hogy a meghívottak nyolckor jelenjenek meg, a jómodor úgy kívánja, hogy te magad is jelenj meg nyolckor - oktatta ki nagyi anyát.

- Csakhogy nem én hívtalak meg, anya. Hanem Michel.

- Á, ettől sokkal jobban érzem magam - méltatlankodott nagyi.

- Klassz - bökte ki anya. - Igyunk.

- Úgy látszik, Emily bele is csapott a sűrűjébe - jegyzete meg Miss Patty vigyorogva. - Mit iszol, édesem?

- Manhattant - válaszolta nagyi. - Elég finom. Nem túl édes.

Attól a Joan Crawfordnak öltözött kedves embertől rendeltem.

- Itt nem lehet táncolni? - kérdezte Michel, amikor végre lehuppant Sookie mellé egy székre. - Bíztam benne, hogy lehet táncolni.

- Ráznál egyet, Fred Astaire? - vihogott Sookie.

- Hétvége van, hétvégén pedig szeretek mozogni, és ezt a hölgyek is díjazni szokták - jelentette ki Michel.

- Főleg, ha mindezt jó messze teszed! Táncoslábú! - nevetett anya, miközben tenyerével az asztalt csapkodta.

Egy magas pincér jelent meg az asztalunknál, aki Szőke, göndör parókát, halványkék, tollakkal ékesített ihat, hozzá való kalapot és fehér kesztyűt viselt.

- Hello, Mae West! - üdvözölte anya.

- Mit hozhatok önöknek? - kérdezte Mae.

- Kérem vissza a méltóságomat - mormogta Michel a bajusza alatt.

Anya körbejárta az asztalt, mindenkitől felvette a rendelést.

- Kérünk egy rumos kólát, egy margaritát só nélkül, egy martinit olívával, egy Shirley Temple - t...

- Őt imádom - vetette közbe Mae.

- Jéggel kérném - mondtam.

- Én meg... egy óriási Long Island Ice Tea - t kérek - egészítette ki anya a rendelést.

- Máris hozom - mondta Mae West, majd elindult a bárpult felé.

- És, Lorelai... kezdte nagyi - , hogy érzed magad?

- Ööö... izé, becsíptem, már nem sok választ el attól, hogy rózsaszín elefántokat lássak - válaszolta anya nagyinak.

- Úgy értem, milyen érzés, hogy férjhez mész? Már csak egy hét van hátra! - figyelmeztette nagyi.

- Jól vagyok. Minden rendben. - Anya elrágcsált pár szem mogyorót. - Rájöttem, hogy ha megtalálom a ruhához tökéletesen illő cipőt, onnantól a többi gyerekjáték.

- Meg kell mondjam, csodálom a higgadtságodat - vallotta be nagyi. - Én az esküvőm előtti héten kész idegroncs voltam.

- Én is az voltam, mindegyik előtt - szólt közbe Miss Patty.

- Miért, mennyi volt? - kérdezte nevetve Sookie.

- Lássuk csak, volt Sinjin, John, Sergio, Sinjin. Három férfi, négy alkalom - büszkélkedett Patty.

- Megbántad valamelyiket? - kíváncsiskodott Sookie.

- Hát, Sinjin másodszorra csalódás volt, de tökéletes Burtonje volt az általam megformált Liz Taylornak Bárcsak időközben felfedeztem volna benne némi Mike Toddot is - mélázott Miss Patty.

- Hihetetlen, hogy harmincnégy évvel ezelőtt mentem hozzá Richardhoz - rázta a fejét nagyi. - Úgy emlékszem rá, mintha tegnap lett volna.

Sookie tapsolt örömében:

- Jaj, ez romantikus történet lesz!

- A gyomrom mindenesetre jól kiszúrt velem - folytatta nagyi. - Úgy kavargott, hogy egész héten egy falat nem ment le a torkomon.

- Hmm, mekkora szívás - vetette közbe anya, majd újabb adag mogyorót vett a szájába.

- A térdem szörnyen gyenge volt. Állandóan remegett, el tudjátok képzelni? - kérdezte nagyi.

Nehezen hittem, hogy a nagyi bármin is képes idegeskedni, legkevésbé azon, hogy hozzá kell mennie nagyapához.

- Komolyan? - kérdeztem.

- Mikor még nem voltam együtt Richarddal, akkor is rá gondoltam. Folyamatosan. Elképzeltem, mit csinál, azon tűnődtem, eszébe jutok - e. Magamban többször lejátszottam, hogyan botlunk majd egymásba véletlenül a klubban. Úgy képzeltem, épp golfozni fog, mikor arra sétálok, és ez annyira felkavarja, hogy elvéti az ütést. - Nagyi felnevetett, majd kissé feszengve az előtte lévő koktélra meredt. - Butaság volt.

- Inkább édes - javította ki Sookie.

- Szerelmes voltam - mondta nagyi.

- Fantasztikus dolog a szerelem - sóhajtott fel Michel.

- De amire a legélénkebben emlékszem az esküvő előtti hétről, az az, hogy minden áldott este megvártam, amíg anyám elalszik, kisurrantam a szobámból, felvettem az esküvői ruhámat, a tiarámat, a kesztyűmet, bámultam magam a tükörben, és az járt a fejemben, most biztonságban vagyok. Úgy éreztem, ez az egész helyes, bölcs és megtisztelő. - Nagyi elhallgatott, ismét az italát bámulta. - Ez egy kitűnő ital. Csak ajánlani tudom - mondta.

- Oké, muszáj telefonálnom egyet - jelentette ki Sookie, majd előkapta a mobilját.

- Jacksont hívod? - kíváncsiskodott Patty.

- Dehogy - vigyorgott Sookie, majd bepötyögte a számot. - Na jó, igen, de csak azért, mert el kell vinnem valamit, amit nála hagytam, és hogy ha tényleg ott van, akkor... - hebegte, majd beleszólt a telefonba: - Szia, édesem, én vagyok.

Hátratolta a székét, felállt, és odébb ment az asztaltól.

- Te meg kinek üzengetsz? - faggatott nagyi, mikor előhúztam a mobilomat, és nyomkodni kezdtem a gombjait.

- Csak kíváncsi vagyok, mit csinál Dean - mondtam. Nagyi mindentudón bólintott.

- És vajon gondol - e rád.

Elmosolyodtam, kissé zavarban voltam. Eltalálta. Nagyi történetének hatására azonnal látni szerettem volna Deant.

- Jaj, ne, ne kezdd már te is - szólt rá Miss Patty anyára, aki szintén előkotorta a telefonját.

- Nem, én csak... csak... sietek - fogadkozott anya, és már pattant is fel.

Miután elküldtem az üzenetet, és Sookie is visszatért, anya esküvőjének utolsó részleteiről kezdtünk beszélgetni. Ekkor megszólalt a Culture Club Karma Cha - meleon című száma, mire Michel izgatottan talpra ugrott. Anya visszajött az asztalhoz, megkérdezte, Michel hazament - e.

- Nem. Csak közölte, muszáj megmozgatnia a tagjait - mondta Sookie, majd a színpad irányába mutatott.

Michel vidáman táncolt egyedül, ám kisvártatva a klub két táncosa csatlakozott hozzá. Azt hiszem, Urna Thurman és Janet Jackson. Michel eleinte egy cseppet kényelmetlenül érezte magát, ám hamar túltette magát rajta, így hát hármasban táncoltak tovább.

- Na, hogy van a pasid? - kérdezte Sookie anyától.

- Hmm? - Anya az italát kereste.

- Hogy van Max? - pontosított Sookie.

- Jól, jól - mondta anya, majd kézbe vette a pobárát. - Minden a legnagyobb rendben.

*** A másnap reggel anya számára nem sok jóval kecsegtetett. Elvonszolta magát a munkahelyére, ahol legalább Sookie meg Michel együtt érzett vele. Mikor aznap délután hazaért, már valamelyest összeszedte magát. Annyira mindenképp, hogy képes legyen a számlabefizetéshez hasonló földi dolgokkal foglalatoskodni, melyhez akkor látott hozzá.

- Nem hiszem el, hogy máris kezdődik a suli - mondtam, mikor az üres poharamat leraktam a konyhapultra.

- Aahhh! Utáltam az iskolakezdést. Egyszer visszaállítottam a konyhai naptárunkat, és mindenáron meg akartam győzni róla anyámat, hogy június van, nem pedig szeptember.

- Bevált?

- Hmm, fura módon többé - kevésbé. Leültem mellé az asztalhoz.

- Ma volt egy érdekes telefonom.

- Ó, tényleg? Ki hívott? ; Anya rám mosolygott.

- Apa.

- Szuper. És hogy van? - kérdezte. - Tegnap este beszéltem vele - tette hozzá gyorsan.

- Említette - bólintottam.

- Igen, már én magam is említeni akartam.

- Ez aztán a véletlen.

- Igen. Tegnap este nem említettem?

- Nem, tudomásom szerint nem.

- Pedig esküdni mertem volna. Bólintottam.

- Mért hívtad fel? - firtattam.

- Á, csak érdeklődtem, mi van vele - mondta, majd belemerült a csekkek kitöltésébe.

- A lánybúcsúdon?

- Hát...Az időpont épp megfelelőnek tűnt - mondta.

- Telefonálgatni?

- Igen, mért is ne?

- Elég fura időpont.

- Azért hívott, hogy beáruljon?

- Kíváncsi volt rá, mi van veled. Számára is fura volt a helyzet.

- Szakadjon rám az ég, ha még egyszer hozzányúlok a telefonomhoz - jegyzete meg anya kissé ingerülten.

- Ez akkor volt, mikor azt mondtad nekünk, Maxet hívod?

- Úgy akörül - vágta rá, és borítékba csúsztatta az egyik csekket.

- Mért mondtad nekünk, hogy Maxet hívod?

- Szívem, egy nap, ha majd egy kicsit idősebb leszel, megismersz valamit, ami roppant csábító, ám ugyanakkor csalóka. Egy készséges barátot, aki első ránézésre Hólelkű, ám akkorát rúg rajtad, mint egy ló, ez pedig a Long Island Ice Tea. A Long Island Ice Tea hatására olyasmiket csinálsz, amiket normálisan nem tennél, mint például széles nyilvánosság előtt húzod fel a szoknyádat, vagy felhívsz valakit, akit normális esetben nem hívnál fel az éjszaka közepén - magyarázta.

- Nem szeretném megismerni ezt a Long Island Ice Tea - t - állapítottam meg.

- A helyedben én is az ellenkező irányba indulnék.

- Tudod, hogy apa csak azt szeretné, ha boldog lennél - mondtam.

- Tudom.

- És én is azt szeretném, ha boldog lennél.

- Tudom, kicsim - mondta.

- De... boldog vagy, igaz? - kérdeztem.

- Nem tűnök boldognak? - kérdezett vissza. Vállat vontam.

- De, gondolom.

- Akkor jó.

- Rendben. A szobámban leszek, ha kéne valami - mondtam, majd felálltam az asztaltól.

Már éppen leültem az ágyamra olvasni, amikor hallottam, hogy egy kisteherautó áll meg a házunk előtt. Kinéztem az ablakon, és megláttam, hogy Luke egy hatalmas, fából készült boltívet (amúgy hüpének is nevezik) pakol le a platóról. Anya kiment az udvarra, hogy segítsen neki, majd beszélgettek egy darabig. Anya később bejött hozzám, és elmesélte, hogy Luke egy hüpét készített az esküvőjére. Nagyon édes volt tőle. Anya el is mosolyodott, ám mégis egy kicsit szomorúnak tűnt. Azt mondta, elmegy sétálni, de hamarosan visszajön.

A hüpe még nagyon sokáig díszítette a kertünket. Később, mikor alaposan szemügyre tudtam venni, felfedeztem, hogy Luke állatokat faragott a tartóoszlopokra, például egy kecskét, akit anya Gilbertnek nevezett el. Maga a hüpe nagyon gondosan volt kimunkálva, látszott, hogy Luke hosszú órákat töltött a faragásával. Ám a ráfordított munkánál nagyobb értéke volt a gesztusnak. Luke ezzel azt jelezte anyának, „elfogadom a döntésedet, örülök a boldogságodnak, nem támadom a férfit, akihez hozzámész, és ezzel az ajándékkal fejezem ki, hogy mindezt komolyan is gondolom". Persze nem tudtam elhessegetni azt a gondolatot, hogy Luke valójában nem Maxnek, hanem magának és anyának ácsolta a hüpét - hogy egyszer majd ők esküdjenek meg alatta, zsidó szokás szerint. Aznap késő éjjel anya hirtelen berontott a szobámba.

- Pakolj! - szólított fel szélesen vigyorogva.

- Micsoda?

- Pakolj! - Azzal kihúzta a legfelső fiókomat.

- Mi bajod van? - kérdeztem, amint kimásztam az ágyamból.

- Nekivágunk az országútnak! - mondta, majd egy halom pólót dobott az ágyra.

- Mi van?

- Pakolj be mindent! - sürgetett. - Egy lánynak sok cuccra van szüksége!

- Mi ez az egész? Miért vágunk neki az országutak? - kérdeztem, miközben anya üríteni kezdte a következő fiókomat is.

- Mert még soha nem vágtunk neki az országútnak, és kiváló az idő! - lelkendezett, szinte groteszk vigyorral az arcán.

Ezután odament a ruhásszekrényemhez, és kinyitotta azt is.

- Nem vághatunk neki az országútnak! - tiltakoztam, miközben próbáltam lépést tartani vele. - Ezen a hétvégén férjhez mész!

- Nem láttad a kék fürdőruhámat? - kérdezte.

- Mi lesz Maxszel? - faggattam.

- Á, megvan - mondta, és előkapta a fürdőruhát.

- Történt valami?

- Igen. Fogjuk rá.

- Mi?

- Majd elmesélem a kocsiban - mondta. - Napszemüveg, napszemüveg is kell - mormogta, miközben egyre több holmit tartott a kezében.

- Anya, hagyd abba! Felém fordult.

- Mi az?

- Te és Max összeházasodtok, ugye? - kérdeztem. Csak állt egy darabig, azon töprengett, vajon hogy válaszoljon.

- Nem - nyögte ki végül.

- Miért? - kérdeztem.

Egy pillanatig némán állt velem szemben.

- Azért - kezdte nagyon halkan - , mert én nem akartam minden este felpróbálni az esküvői ruhámat.

Csak meredtünk egymásra néhány másodpercig. Felfogtam, hogy maga sem tudja, miért csinálja ezt, mégis meg kellett tennie. Nekem pedig mellé kellett állnom. Ha anya el akart menni a városból, nem volt mese. Indulni kellett.

- Hová megyünk? - kérdeztem, amint az ágyamnál válogatni kezdtem a ruhákat, amiket anya ledobált.

- Amúgy nem muszáj - mondta elbizonytalanodva.

- Melegbe, hidegbe, sziklára, homokra, hegyre, völgybe? - faggattam.

- Semmi konkrét nem fogalmazódott meg bennem - válaszolta.

- Minden eshetőségre felkészülök. Vili. - Az ágyam alól előhalásztam a bőröndömet. - Rétegesen pakolok.

- Jó. Rétegesen - helyeselt, hangyányit megkönnyebbülten.

- Tegyek be neked könyvet? - kérdeztem.

- Ööö... azt a Colette önéletrajzot.

- Kivettem a könyvjelződet.

- Semmi baj - legyintett. - Úgy is elölről kell kezdenem.

- Rendben.

- És igyekezz - tette hozzá anya, majd az ajtó felé idült.

- Még ma éjjel indulunk? - kérdeztem.

- Holnap kora hajnalban - mondta.

- Hét körül?

- Öt körül.

- Jesszus!

- Úgyis hat körül lesz belőle.

- Célozzuk meg az öt körült - egyeztem bele.

- Őrült vagy, és ezt imádom! - kiáltotta anya, majd felrohant az emeletre.

Másnap hajnali öt körül kocsiba vágtuk magunkat, és elindultunk Stars Hollow utcáin. A reggel szürke és ködös volt, a város csöndes.

- Jó ég, tisztára kihalt minden - jegyeztem meg.

- Már csak mi maradtunk - állapította meg anya.

- Közeledünk már? - kérdeztem.

- Közeledünk, mégsem vagyunk sehol. Az a fő, hogy megyünk - mosolygott anya vezetés közben.

- Tulajdonképpen már régen útnak indultunk - mondtam.

- Vigyázz, nagyvilág!

Ezután anya lelassított és megállt.

Mindketten felnéztünk a kávézó előtt újonnan felállított jelzőlámpára. Piros volt.

Kihajoltunk az ablakon, és csak bámultuk. Még mindig piros.

Hátradőltünk az ülésen, felsóhajtottunk, majd egymásra néztünk. Ez volt Stars Hollow egyetlen jelzőlámpája, mégis lassabban váltott zöldre, mint a világ összes lámpája. Taylor elővigyázatosságának köszönhetően ugyanis úgy állították be, hogy Stars Hollow legidősebb lakosa is biztonsággal át tudjon kelni a zebrán. A lámpa üzembe helyezésénél megkérték a járókerettel botorkáló Mrs. Lanahant, hogy a megadott jel - ; re induljon el a járdaszigetről. Lemérték az időt, amíg átért a túloldalra, ehhez igazították a jelzőlámpát. Mrs. Lanahan igen lassan közlekedett a járókeretével - ez volt az oka, hogy anya meg én egy örökkévalóságig álltunk az autóval Stars Hollow néptelen utcáján.

11.

Pár órával később már felkelt a nap, mi pedig az országúton robogtunk. Nem tudnám megmondani, melyik úton, de még azt sem, melyik államban jártunk. Számos mellékúton lehajtottunk, persze sehol egy tábla. Az ölemben térképek és útikönyvek garmadája, ezekből próbáltam kikövetkeztetni, merre járunk.

- Á, nincs zene! - kiáltott fel anya. - Hihetetlen, hogy nem hoztunk magunkkal semmilyen zenét!

- Feltűnt, hogy egyikünknek sincs halvány fogalma sem arról, hogy merre vagyunk? - kérdeztem.

- Hogy vághatunk neki az országútnak zene nélkül? - szajkózta anya. Felnéztem az égre.

- A nap pontosan mögöttünk van - állapítottam meg. - Ami... újabb érv amellett, hogy jobban kellene ismernem a vadont. Vagyis a természetet.

- Még soha nem ültem ebben az autóban úgy, hogy huzamosabb ideig kellett volna nélkülöznöm az AC/DC - t.

- Sejtelmem sincs róla, merre megyünk.

- Pedig hogy idevágna most a Highway to hell.

- Ott van a szélvédő előtt.

- Semmi nem megy a rádióban, leszámítva a negyvenes évek slágereit, meg a keresztény rockot. Keresztény rock! Zenét akarok!

Felpillantottam az útikönyvemből.

- Ne nyavalyogj már a zenéd miatt!

- Ne nyavalyogj már a hollétünk miatt! - felelte.

- Az én nyavalygásomnak van alapja - válaszoltam. - A tied gyerekes.

- Oké, igazad van.

Anya bekapcsolta az autórádiót. A DJ bejelentette, hogy következnek a „non stop country slágerek", majd lejátszott egy dalt.

- Óóó, juhéjj, igeeen! - örvendezett anya. - Country zene, ma oltári mázlim van!

Előrehajoltam, hogy kikapcsoljam a rádiót.

- El kell döntenünk, hová megyünk.

- Dehogy kell.

- Anya!

- A lényeg a spontaneitás. Elmenni egy olyan helyre, ahol még sosem jártunk, és sosem terveztük, hogy odamegyünk - mondta.

- Kockázatosnak hangzik.

- Inkább izgalmasnak.

- Fortuna még nemigen volt kegyes hozzánk - emlékeztettem.

- Igen, csakhogy tegnap este felhívtam Fortunát. Szörnyen érzi magát amiatt, ahogy a múltban bánt velünk. Istenien eldumáltunk. Mostantól minden másképp lesz.

Mialatt anya beszélt, elhajtottunk egy sárga tábla mellett, melyen valami ábra volt. Nyakamat hátratekerve megpróbáltam elolvasni a feliratot.

- Mi volt azon a táblán? Olyasmi volt ráírva, hogy „Ne!" vagy „Halál".

- Nyugi - mondta anya.

- Minket megátkoztak.

- Tévedsz. A sors vezet bennünket.

- Szerintem eltévedtünk - jelentettem ki.

- Nem tévedhetünk el - válaszolta anya. - Ugyanis nem tudjuk, hová megyünk.

Ránéztem.

- Ugye megállsz, mielőtt belehajtunk az Atlanti - óceánba?

- Igyekszem - mondta.

- Bár akkor legalább tudnánk, hol vagyunk.

- Kivéve... ha az a Csendes - óceán - jegyezte meg anya. Ezután ismét bekapcsolta a rádiót.

- Most pedig következzen három kiváló sláger a Hootie and the Blowfishtől - szólt a DJ hangja.

- Ááááá!

- Neeeee!

Anya a zenét illetően nem tévedett. Minden bizonnyal be kell szereznünk néhány kazettát, mikor megérkeztünk ismeretlen úti célunkhoz.

Megálltunk pihenni, mikor elhajtottunk a „Mogyoró”, „Állj!", és „Itt" táblák mellett. Hogy is hagyhattuk volna ki?

- Megjegyzem, imádom az útmenti kaját! - kiáltott fel anya.

- Én is imádom.

- Elvégre mi lehet finomabb, mint amit az „Erre csörög a dió" bódéban kínálnak? - kérdezte anya, két zacskó mogyoróval a kezében.

- Semmi, kivéve, ha valaki nem szereti a mogyorót.

- Ja, mintha létezne ilyen ember. Tudod, ha én egy rock együttes tagja lennék, és turnéznánk, vagy ilyesmi, biztos, hogy minden „Erre csörög a dió" - nál megállítanám a buszt.

- Húú, az lenne a vad turné a javából!

Visszaszálltunk a dzsipbe, és tovább száguldoztunk a kanyargós országúton. Most már tudtam, merre járunk, de csak azért, mert valakit megkérdeztem a mogyoróárusnál.

- Oké, tehát, ha ezen az úton megyünk tovább, amin most vagyunk... - anyára néztem, aki a mobiltelefonja gombjait nyomkodta. - Te meg kit hívsz?

- Ööö... Sookie - t.

- Most?

- Ööö... nézd, nem volt alkalmam felhívni, mielőtt elindultunk, úgyhogy nem tudja, hogy... - anya nem fejezte be a mondatot.

- Ó.

- Igen.

- Jól vagy? - kérdeztem.

- Ó, azt hiszem - mondta. Csak hát kissé... izé... Ó, szia, Sookie, én vagyok - mondta a telefonba. - |Öö... nem, még nem. Igazából elutazom néhány napra. Igen, Rory meg én úgy döntöttünk, nekivágunk az országútnak.

A telefonon keresztül is hallottam Sookie hangját: „Hogy érted, hogy nekivágtatok az országútnak? Úgy van, hogy...”

- Az esküvő lefújva, Sookie - vágott közbe anya.

El tudtam képzelni, Sookie mennyire dühös lehetett. Ő szervezte meg anya eljegyzési partiját, a lánybúcsúztatót, elkészítette az esküvői tortát, és engem leszámítva ő volt anya legjobb barátnője.

- Nézd, ez egy... ez egy hosszú történet - magyarázta anya. - Most nincs kedvem belemenni a hogyanokba, miértekbe és a mocskos részletekbe, de tudnod kell, hogy továbbra is kedveljük Maxet, és ahhoz, hogy kiderítsük, mi történt, magát Freudot kéne kiásni a sírból, hogy minden idejében velem foglalkozhasson.

Anya rám pillantott és mosolygott. Én is megerőltettem egy mosolyt. A felbontott eljegyzés rettenetesen elszomorított.

- Őszintén remélem, hogy még csak a tortakészítés elején tartasz - folytatta anya. Elhallgatott, megvárva Sookie válaszát. - Jó. Tudom, hogy rengeteg munkát öltél volna bele, és felvágnám az ereimet, ha agyon - hajszoltad volna magad a semmiért.

Ezután anya arra kérte Sookie - t, számoljon be Miss Pattynek az eljegyzés felbontásáról. Miss Patty ugyanis az első számú hírforrás, valamint pletykafészek volt a városban. Anya abban bízott, persze a legkevésbé sem alaptalanul, hogy a hírről már mindenki értesülni fog, mire hazaérünk Stars Hollow - ba. Anya letette a telefont, majd rám pillantott.

- Ajánlom, hogy az ne térkép legyen a kezedben. Felé fordultam.

- Sajnálom, de nyíltan szembefordulok a térképekre vonatkozó tilalmaddal.

- Rory!

- Anya, néhány óra múlva besötétedik, és semmi kedvem a kocsiban aludni.

- Aaah, a kalandvágyamból egy fikarcnyi sem öröklődött át az utódomba!

- Na most, a legjobb térképészeti ismereteim szerint jelenleg a New Hampshire - beli Portsmouth felé tartunk.

- Portsmouth felé - ismételte. - Nahát.

- Mi az?

- Igazából van egy barátom Portsmouthban. Donald...izé... valamilyen stein.

- Közeli barátod lehet.

- Donald pár éve költözött oda, és nyitott egy panziót.

- Jaaaj.

- Nem, ez elvileg egy szuper panzió.

- Szuper panzió?

- Az.

- Az éppen olyasmi, mint egy visszafogott Nicolas Cage film.

- Figyelj, magam sem rajongok túlzottan a panziókért, de Donaldé más.

- Corelli kapitány mandolinja - emlékeztettem.

- Komolyan mondom.

- Bella bambina két óránál! - folytattam, Nicolas Cage - et mint olasz kapitányt parodizálva.

- Minden szobát különféle évszázadok stílusaiban rendeztek be - mondta anya.

- Az tényleg klassz lehet - ismertem el.

- Oké, akkor menjünk.

- Telefonálj.

- Menjünk.

- Telefonálj.

- Kalandvágy - juttatta eszembe. Feladtam.

- Menjünk.

*** A panzió hallja kicsi volt, és elég furcsa, mindenütt virágok, díszpárnák, a polcokat és a falakat kiscicák fotóival igyekezték szebbé varázsolni. A hallból egy társalgó nyílt, melynek ablakai a kertre néztek. Az antik íróasztal mögött egy feltűnően kedves hölgy ült, a pulton egy régimódi csengőt helyeztek el.

- Üdvözlöm önöket! - mondta a hölgy.

- Hello! - szólt anya.

- Nem akarnak csöngetni? - kérdezte a hölgy.

- Tessék? - kérdezett vissza anya.

- Nem akarnak csöngetni? Maga vagy a lánya... - ajánlotta a hölgy rendkívül széles vigyorral.

- Ezt nem értem - mondta anya.

- Általában nem szoktam itt ücsörögni, mikor vendég jön, ezért az emberek rendszerint csöngetnek, és imádnak csöngetni, maguk viszont nem csöngettek.

Kővé meredve álltunk egy darabig. Végül anya kinyújtotta a kezét, és egy hirtelen, suta mozdulattal megnyomta a portáscsengőt. Látszott, hogy a hölgyet ez módfelett kielégítette.

- Kitűnő! - dicsérte meg anyát a hölgy, majd talpra ugrott.

- Öö... van szabad szobájuk? - érdeklődött anya.

- Hát hogyne, természetesen, kedvesem, oltári szerencséjük van.

Anya győzedelmes mosollyal fordult felém.

- Látod, van szobájuk.

- Remek - mosolyogtam.

- Öö... nincs itt véletlenül Donald? - kérdezte anya.

- Ó, nem, már nincs, tavaly megvettem Donaldtól a panziót.

Most már én vezetem. A nevem Liddane.

- Üdv. Ó, igen, észrevettem, hogy egy kicsit más. Tulajdonképpen nagyon más - javította ki magát anya, mikor körülnézett. * - Ó, már látta korábban is? - kíváncsiskodott Liddane.

- Fényképen - vágta rá anya.

- Igen bohókás volt, csakúgy, mint Donald - nevetett fel Liddane. - Mókás volt, érti, csak egy kissé hujjujjujj... Túl eklektikus volt. Nem szeretem azt, ami eklektikus. Kétlem, hogy bármelyik vendég szeretné - mondta sokkal komolyabb tónusban.

- Isten ments, nehogy bármi is eltérjen a normálistól - helyeselt színleg anya.

- Jól van, tehát a hármas szoba a maguké. - Azzal Liddane átnyújtott anyának egy óriás kulcskarikára fűzött kulcsot, és szélesen elvigyorodott. - Isten hozta önöket a Chesire Macskában.

- Szép név. - Anya néhányszor megpörgette ujján a kulcsot. - Megvitatnék valamit a lányommal, fél másodperc az egész. - Odébb léptünk a pulttól. - Azonnal el kell hagynunk ezt a helyet - közölte anya olyan halkan, hogy Liddane ne hallja.

- És akkor hol alszunk? - kérdeztem.

- Egy odvas fában, vagy a folyóparton, nem érdekel.

- Anya, fáradt vagyok és éhes.

- Na jó, de ez a nő az Alíz Csodaországban egyik szereplőjéről nevezte el a motelt. - Anya felemelte a kulcskarikát. - Ez a legszörnyűbb rémálmom.

- Nekem meg a fagyhalál a dzsipben - ellenkeztem. Még néhányszor meglengette az arcom előtt a kulcsot, majd feladta.

- Oké, oké. Visszamentünk a pulthoz.

- Megmutatná, merre találjuk a hármas szobát? - kérdezte anya.

- Magam kísérem fel önöket. Hadd vegyem el a csomagjukat! - Azzal Liddane előrejött a pult mögül.

- Ó, menni fog egyedül is - mondtam.

- Nem, nem, nem, nem, nem, maguk a vendégeim - erősködött Liddane, majd egyszerre megragadta és vállára vette az összes táskánkat.

Mikor összeszedte minden holminkat, rám nézett.

- Maga nem akar csöngetni? Még nem is csöngetett.

- Talán majd máskor - mondtam.

- Jöjjenek utánam! - szólt Liddane. - Elindultunk a lépcső felé. - Vigyázzanak Sammyre! - figyelmeztetett Liddane, mielőtt elindultunk volna fölfelé a lépcsőn, majd rámutatott a legnagyobb macskára, amit életemben láttam. A macska az egyik lépcsőfokon henyélt.

- Szent Kleofás! - ámult el anya.

- Ez vagy Sammy, vagy a macska, amelyik megette Sammyt - súgtam.

Az emeleten Liddane kinyitotta a szobánk ajtaját. Anya megállt a küszöb előtt, és egy önkéntelen hang jött ki a torkán.

- Mi az, kedvesem? - csodálkozott Liddane.

- Izé... rengeteg a...

- Rengeteg a virág - siettem anya segítségére, de már magam sem voltam biztos benne, hogy be akarok menni ebbe a szobába.

- Igen, egy halom virág! - bökte ki' anya.

- Egész virágözön - folytattam.

- Egy virágkavalkád! - tette hozzá anya.

- Köszönöm! - Tucatszám kapom a bókokat ezért a szobáért - büszkélkedett Liddane.

- Jól látom, hogy mozognak? - kérdezte anya.

- Azt a hatást keltik, ugye? - Liddane közelebb ment a bézs és vörös színekben játszó virággal borított tapétához. - Van egy fóliaréteg a tapétán, ez váltja ki az illúziót. Káprázatos, nem?

- Döbbenetes - mormogta anya, amint beléptünk a szobába.

- Panziónk vendégei imádják ezt a békés környezetet, itt könnyebben hagyják hátra rohanó világuk gondjait. Maga mivel foglalkozik, kedvesem?

- Hogy én? Ööö... könyvkiadással - hazudta anya.

- Milyen érdekes! - jegyezte meg Liddane.

- Mh.

- Ha bármire szükségük van, csak csörögjenek, vagy jöjjenek le, mert imádom a társaságot! - kacagott fel Liddane. - Jaj, és nehogy elfelejtsem átadni a programlistát! - Azzal átnyújtott egy darab papírt anyának. - Itt egy pillanatig sem unalmas az élet!

- Köszönjük, Liddane - mondta anya, majd a nő távozott a szobánkból.

- Igen, köszönjük! - mondtam én is.

Amint Liddane kiment, anya odalépett hozzám.

- Na jó, azt hiszem, megtaláltuk az egyetlen olyan szobát a világtörténelemben, amire még Liberace is azt mondaná: „Nana. Álljunk le. Ilyen nincs.”

Egy nagyméretű, négyzet alakú könyvet vettem észre a mellettem lévő kisasztalon.

- Ó, nézd csak, ebbe írhatnak a vendégek!

- Hm.

Anya nem tűnt túl lelkesnek.

Felkaptam a könyvet, és hangosan felolvastam egy - két gyöngyszemet.

- „Ebben a szobában szárnyra kapott a lelkem!”

- Uúú... fintorgott anya.

- Pfuj - mondtam.

- Na jó, elég a gusztustalanságból! Együnk.

- Jaj, kaja! Éhen halok!

Letettem a könyvet, majd kimentünk a szobából, anya becsukta az ajtót. Éppen elindultunk volna lefelé a lépcsőn, amikor anya hirtelen megtorpant.

- Mi az? - kérdeztem.

- Fogorvosok. Bostoni fogorvosok. Koktélidő van a Chesire Macskában.

Abba az irányba néztem, amerre anya, és megláttam, hogy a Chesire Macska társalgóját ellepték a vendégek. Liddane mindenkinek bort töltött, és az emberek beszélgettek.

- És?

- Elállják a kijáratot - mondta anya.

- Fussunk el mellettük - javasoltam.

- Túl kockázatos.

- Nem bérgyilkosok.

- Rory ha elkapnak, ránk akaszkodnak, mint a piócák, az pedig tudod, mit jelent.

- Mit?

- Csevegést. Gyomorforgató, agytompító, lélekölő csevegést.

- Anya, meghalok éhen! Én lemegyek, de te itt maradhatsz.

- Ennyire éhes vagy? - csodálkozott.

- Igen.

- Annyira éhes, hogy válaszolj több száz indiszkrét, ám egymástól alig különböző kérdésre a Chiltonnal, a kisvárosi élettel, meg a hiper - szuper barátoddal kapcsolatban?

Ezen eltöprengtem egy pillanatig, majd letörten visz - szakullogtam a szobánkba. Anya mögöttem.

Átöltöztünk pizsamába, én arcot mostam, anya meg leült az ágyra, és táskájának teljes tartalmát átvizsgálta, élelem után kutatva.

- Á, aranyat találtam!

- Mi az? - kérdeztem.

- Gumicukor.

- Hasra ne essek! - mondtam, amint kijöttem a fürdőszobából.

- Ha megölnek, se jut eszembe, mikor vettem utoljára gumicukrot - mélázott anya.

- Ezek szerint nem tegnapi.

- Nyúlik. - Azzal anya visszadobta a cukrot a táskájába, a többi holmija közé.

Az ágy végében ültem, anya sietve visszajött, majd lehuppant mellém. Egyszer csak zongoraszó szűrődött át a falon. A fogorvosok dalra fakadtak.

- Kiváló - szólaltam meg.

- Csodás megkoronázása a napnak - tette hozzá anya.

- Három óra leforgása alatt részt vettek a létező összes idióta programon, amit egy panzióban szerveznek.

- Reméljük, tömeges öngyilkossággal fejezik be. Anyára pillantottam.

- Éhesen utálatosak vagyunk.

- Ezenkívül felette állunk mindenkinek a világon - mondta.

- Világos.

- Mh.

- Na és, mit akarsz csinálni?

- Nem is tudom. - Anya körülnézett a szobában. - Menjünk aludni. Vetettem egy pillantást az éjjeliszekrényen lévő órára.

- Még csak nyolc harminchárom van.

- Jóságos ég!

- Nem is igazán vagyok álmos.

- Én sem. Akkor énekeljünk - javasolta.

- Énekeljünk?

- Igen, mondjuk az Anarchia Angliábant, torkunk szakadtából.

- Ó, az isteni lenne. Vagy... - kezdtem bele óvatosan - , beszélgethetnénk.

- Jó, rendben.

- Oké.

Enyhén oldalra fordultunk, hogy szembenézzünk egymással.

- És miről? - kérdezte anya.

- Nem is tudom. Mondjuk Maxről?

- Róla nem.

- Miért?

- Mert nem akarok.

- Azt mondtad, beszélgethetünk - juttattam eszébe.

- Igen, mert azt hittem, a sminkelésre gondolsz, vagy hasonlóra.

- Mikor beszélgettünk a sminkelésről?

- Soha, ezért gondoltam, hogy itt lenne az ideje. Anya hátat fordított nekem, és lefeküdt.

- Csak tudni akarom, hogy...

- Jó éjt, Rory!

- De.

- Jó éjt - ismételte meg szárazon. Kinyújtotta a kezét, és leoltotta a lámpát.

Vártam egy másodpercet, majd a háta fölött átnyúlva újra felkapcsoltam a lámpát.

- Biztos, hogy nem azért szöktél meg, mert berezeltél?

- Rory!

- Mert szerintem szereted Maxet, csak bepánikoltál, és...

- Elég! - mordult rám, majd lekapcsolta a lámpát.

- Nem tudod, mit csinálj.

Ismét átnyúltam, és ismét felkapcsoltam a lámpát.

- Mert már korábban is megtetted egyszer, méghozzá Maxszel.

Anya ledobta magáról a takarót, felült, és rám nézett.

- Rory, nem akarok erről beszélni. Azt hittem, ha azt mondom, „elég", majd leoltom a villanyt, veszed az adást. De ezek szerint nem. Jó, hogy nem értesíted a bulvársajtót.

- Kérdeztem valamit.

- Felnőtt nő vagyok!

- Mondja az, akinek a gofrisütőjén is Hello Kitty matrica van.

- Jogom van hozzá, hogy a tizenhat éves lányom ne faggasson a magánéletemről.

- Azt hittem, a legjobb barátod vagyok!

- Amikor U2 koncertre megyünk, a legjobb barátom vagy. De per pillanat a tizenhat éves lányom vagy, és közlöm veled, hogy ezt a beszélgetést most beszüntetjük.

- Hát én nem - makacsoltam meg magam.

- Az pech - vágott vissza.

- Mindent elterveztünk! Mindenki izgatott volt, beleértve téged is, és akkor hirtelen - kiszállsz!

- Meggondoltam magam.

- A kettőnk életét cseszted el!

- Idefigyelj, nem csesztem el semmit!

- Terveink voltak! Helyet csináltunk neki a szekrényben!

- Jaj, Rory, csak mert néhány dobozt odébb pakoltunk, az még nem elég ok a házasságra.

- Max számított erre! Én is számítottam rá!

- Rory, hagyd abba! Nem fogok veszekedni veled egy virágos szobában, miközben a háttérben fogorvosok Cher dalokat énekelnek! Ez már olyan, mintha David Lynch rendezte volna! Visszafeküdt az ágyra, és hátat fordított nekem.

- Szerintem szereted.

- Rory, aludj.

- Szerintem szereted, csak megijedtél, és elfutottál, de nagyon meg fogod bánni, mégpedig hamarosan!

- Rory!

- Jól van! - Odanyúltam a villanykapcsolóhoz, és leoltottam a lámpát. - Jó éjt!

Azzal én is bebújtam a paplan alá.

Mindketten a hátunkon feküdtünk, és karba tett kézzel bámultuk a plafont.

- Biztos vagyok benne... - szólalt meg végül anya egész halkan, de nem nézett rám. - Bárcsak szeretném! Nem is tudod, mennyire vágyom erre.

Odahajoltam hozzá, adtam neki egy puszit, majd megpróbáltam aludni.

12.

Mi van ezzel az arccal? - kérdezte anya másnap reggel.

Kijöttem a fürdőszobából, és megláttam, hogy egy bőröndön ülve a falat bámulja.

- Hmm, magasabbak lettek - anya le nem vette a szemét a tapétáról.

- Ne kezdd megint!

- És több lett belőlük.

Egy szürke pulóvert kötöttem a derekamra.

- Anya, a virágok a tapétán nem nőnek, és nem is szaporodnak.

És arcuk sincs.

Nem győztem meg.

- Hmmm...

Az asztalon lévő vendégkönyvet nyitva találtam, és ismerős kézírásra lettem figyelmes.

- Várjunk csak. Ugye nem írtál ebbe az izébe? - kérdeztem.

- Talán csak ami eszembe jutott. Leültem mellé, és hangosan felolvastam.

- „Sátáni erők működnek a szobában".

- Anya!

- Mi az?

- Hogyhogy mi az? Ilyesmit nem írhatsz bele! Megfogtam a tollat, és módosítottam a szövegen.

- Tessék. „Sétál az erős műkörmöm a szobában.”

- Ennek semmi értelme.

- Viszont nem említi meg a Sötétség Fejedelmét, ezért mégis elfogadhatóbb. Becsuktam, és az ölembe tettem a vendégkönyvet.

- Tök mindegy - vont vállat anya.

- Te!

- Mi az? - Anya rám nézett.

- A tegnap este?

- Ó, kibékültünk - nyugtatott meg.

- Rendben.

- Viszont tudod, mivel nem fogok kibékülni?

- Mivel?

- A nyúlós cukorral, amit megettem.

- Hányinger.

- Olyan íze volt, mint az algának.

- Na jó, elég! Ennem kell valamit. Gondolod, hogy odalent tiszta a levegő?

- Nézzük meg a menetrendet. - Anya odament az asztalhoz, és felkapta a programlistát. - Kora reggeli természetjárás, fél nyolckor. Történelmi körséta, negyed kilenckor, satöbbi, bla, bla, bla... Mázlink van! A reggelinek most lett vége, a kézműves szakkör nem kezdődik, csak fél óra múlva.

- Van ablakunk! - mondtam.

- Biztos ilyenkor zuhanyoznak!

- Hozd a táskád!

Felugrottam a bőröndről, letettem a vendégkönyvet, és elindultam az ajtó felé.

- Menj, menj, menj! - kiáltotta anya, szorosan a sarkamban.

Az óvatosság kedvéért lábujjhegyen mentünk le a lépcsőn, kikerültük Sammyt, a világ legnagyobb macskáját, majd leértünk az alsó szintre. Egy lépésre voltunk a szökéstől, amikor meghallottuk Liddane hangját.

- Hahó, idegenek!

- Ó, Jézusom - szisszent fel anya.

- Már annyira aggódtunk magukért! - mondta Liddane, mikor megfordultunk.

Vagy hat - hét ember ácsorgott az ablaknál, a társalgó távolabbi végében.

- Maguk meg mit művelnek? - kérdezte anya.

- A kolibriket figyeljük - lelkendezett Liddane.

- Még mindig itt vannak, ha idepislantanak egyet - mondta az egyik nő.

- Hihetetlen, milyen aranyosak! - tette hozzá egy középkorú férfi. - Egy másodperc alatt százat verdesnek a szárnyukkal. Valóságos mérnöki csoda.

- Ez nem szerepelt azon a nyavalyás listán! Liddane odajött hozzánk, és negédesen azt mondta:

- Az ilyesmit nem írjuk fel a nyavalyás listára, mert a természet ajándékai nem igazíthatok semmilyen ütemtervhez.

- Ó, nagy ég! - morogta anya.

- Húzzanak ide székeket! - javasolta a nő. - Mindjárt sütünk friss pogácsát. Ezek már a délutáni teához készülnek. Csak hoztam egy kis kóstolót az első sütésből. Vegyenek belőle.

Liddane egy kosárnyi pogácsát nyújtott felénk. Hmmm, étel!

- Egy kis kóstoló nem árthat - mondtam anyának.

- Talán egy aprócska harapás - helyeselt. Odafurakodtunk az asztalhoz, én két pogácsát vettem el, anya egyet.

- Szóval... - szólalt meg a kedves nő, és leült velünk szemben. A kolibris pasas letelepedett mellé. - Liddane mesélte, hogy könyvkiadónál dolgozik.

- Hmmm? - nyögte ki anya két falat között.

- Kiadónál? Kiadónál dolgozik?

- Ó, igen, ott - dünnyögte anya tele szájjal.

- Könyvek? Kereshetne egy olyan területet, ami kevesebb papírmunkával jár - viccelődött a férfi.

- Ez jó volt! - Anya erőltetetten nevetett, miközben újabb pogácsáért nyúlt.

- Hé! - próbáltam leállítani.

- Neked kettő van, nekem csak egy - védekezett, még mindig pogácsát majszolva. A párocska csak meredt ránk.

- Szóval könyvkiadó - ismételte a nő.

- Mhh, igen, könyveket adok ki. Elég száraz munka, nem sok érdekeset mesélhetek róla.

Liddane előre dőlt a férfi és a nő között.

- Badarság! Fantasztikus lehet!

- Na és miféle könyveket adnak ki? - kíváncsiskodott n nő.

- Ööö... főképp fiataloknak szólót.

- Gyerekkönyveket?

- Hogyne - vágta rá anya.

- Ismerhetjük valamelyiket? Anya a fejét rázta:

- Valószínűleg nem.

- Jaj, ne, kérem! Mondjon egy pár címet! Felírom őket, és ha hazaértem, utánanézek.

A nő előkotorta táskájából az olvasószemüvegét, és az orrára csúsztatta.

- Dave, nálad van az űrhajós tollad?

A férfi, Dave előhúzott egy tollat az inge oldalsó zsebéből:

- Még kérdezed?

- Jaj, odavan az űrhajós tolláért! - nevetett fel a felesége.

- A víz alatt is fog - büszkélkedett a pasas. Bólintottam:

- Csúcs.

- Tehát, mik a címek? - kérdezte a nő, miközben Liddane leült négyünk mellé az asztalhoz.

- Hát, először is, van a... ööö... Jó éjt, kiskanál, meg A ló, aki ugatni akart... - bökte ki anya.

- Jaj, azt hiszem, azt egyszer felolvastam az unokámnak! - fordult a nő izgatottan Liddane felé. - A ló megtanul ugatni, aztán... jaj, hogy is van a vége?

Anyára nézett.

- Megdöglik - vágta rá anya.

Mindnyájan olyan arcot vágtak, mint akik mentem elsírják magukat, ezért gyorsan hozzátettem:

- Viszont megtanult ugatni, tehát tulajdonképpen örülünk. Ez bevált.

- És hol vannak az irodáik? - faggatózott a nő.

- Hát, ott abban az épületben, ott az úton túl... Megbocsátanának egy pillanatra? El kell intéznem egy könyvkiadással kapcsolatos fontos telefont.

- Ó, rendben, nyugodtan - mondta Liddane. - Addig legalább jobban megismerhetjük a bűbájos lányát.

Anya felpattant a székből, én meg ránéztem. Hogy volt képes ezt tenni velem?

- Olyan csöndes. De majd mi szóra bírjuk - ígérte a nő, ezután ő, a férje, Dave és Liddane hangosan hahotázni kezdtek.

Kezemet anya karjára tettem:

- Anya, megígérted, hogy a vakáció alatt nem foglalkozol az üzlettel.

- Szívem, a könyvkiadás nem állhat le. A nyomdagépnek nyomnia kell - mondta, majd magamra hagyott.

- Na, mesélj nekünk akkor az iskoládról - mindhárman közelebb hajoltak, arcukra határtalan érdeklődés ült ki.

Szerencsére a pogácsák átsegítettek a tárgyalás nehézségem.

- Van egy nálad valamivel idősebb fiunk - kezdte a nő.

- Nem elég jó ennek a kislánynak - mondta a férje.

- Jaj, Dave! - tiltakozott az asszony. - Elsőéves a Brownon. A férfi a fejét rázta:

- MTV szakra jár.

Az asszony felnevetett.

- Istenem, de borzasztó vagy! - feddte meg a férjét, és körülöttem mindenki kuncogni kezdett.

- Édesem, még azt sem tudjuk, szabad préda - e a kislány - mondta a férfi a feleségének.

- Ó, nem vagyok szabad préda - jelentettem ki gyorsan. - Kifejezetten foglalt préda vagyok.

Liddane a házaspárhoz fordult, és csivitelő hangon azt mondta:

- Szóval van barátja!

- Jaj, milyen aranyos! - kiáltott fel a nő.

- Mesélj róla - sürgetett Liddane.

Ekkor azonban anya visszatért a társalgóba.

- Anya! Félretettem neked egy pogácsát. Szeretsz, ugye?

- Jaj, elnézést kérek mindenkitől, de muszáj elrabolnom Roryt - mondta anya, amint megállt a székem mellett.

- Óó, a bánatba! - mondtam. - Pedig olyan jó volt beszélgetni magukkal!

Elindultunk az ajtó felé.

- Mi is élveztük a beszélgetést! - kiáltott utánam a nő.

- Tiltakozom, amiért magamra hagytál! - bosszankodtam, amint a bejárat felé igyekeztünk.

- Telefonálnom kellett.

- Odadobtál nekik!

- Az adósod vagyok.

- Nem is akármivel.

- Oké - egyezett bele anya. Megállt a bejárati ajtónál. - Most, hogy kint vagy, mit akarsz csinálni?

- Megölni téged! – feleltem.

- És?

- Nem tudom. Te mit akarsz?

- Teniszlabdákat dobálni Sammyhez.

- De most komolyan - mondtam.

- Fogalmam sincs. Vedd csak elő a térképet, amit rejtegetsz.

- Nem rejtegetem a térképet.

Anya addig bámult rám, amíg a farzsebemből előhúztam a térképet.

- Nem akartam, hogy ma is egész nap céltalanul kocsikázzunk.

- Értem, értem.

Anya mellém lépett, én pedig kihajtogattam a térképet.

- Mi van a közelben? - kérdezte.

- Ööö... Concord - mondtam, rámutatva New Hampshire székhelyére.

- És ott mit csináljunk? - kérdezte anya.

- Manchester - neveztem meg egy nagyobb, New Hampshire - beli várost.

- Jaj, ott már voltam, uncsi - szögezte le anya.

- Nem is jártál ott - ellenkeztem.

- De olyan érzés, mintha jártam volna.

- Salem - mutattam egy másik városra.

- Ó, boszorkányok és kövek! - kiáltott fel izgatottan anya. - Az már valami.

- Boston, Newton, Needham - olvastam a szóba jöhető városok nevét.

- Ó, menj, menj, menj, menj csak vissza! - szólt rám anya.

- Mi az? - Ránéztem. - Boston, Newton... Bólintott, majd vigyorogni kezdett.

- Már tudom, hová megyünk. Azzal indult is az ajtó felé.

- Hová megyünk? - kíváncsiskodtam.

Csak mosolygott rám, miközben lenyomta a kilincset.

- Ezt imádni fogod - ígérte.

Érdekes. Elkezdtem összehajtani a térképet.

- Ha elárulnád, hová megyünk, megtervezhetném az útvonalat, vagy...

Anya visszajött hozzám, kikapta a kezemből a térképet, sietősen összehajtotta, így egy óriási papír köteg lett belőle.

- Rosszul csinálod! - hőbörögtem.

- Kisebb lett?

Meglobogtatta a térképet. Úgy nézett ki, mint amin átment egy kamion.

- Igen.

- Akkor nem csináltam rosszul. - Visszaadta a térképet, majd ismét az ajtóhoz ment. - Indulás!

Megpróbáltam visszavarázsolni a térképet az eredeti állapotába.

- Veszek neked egy újat, ha megérkeztünk - nyugtatott anya. Végül úgy döntöttem, nem bíbelődök a térképpel, és elindultam anya után.

Valamivel később megérkeztünk célállomásunkhoz.

- Ezt nem hiszem el! - döbbentem meg.

- Hidd csak el, mert ez az.

Anya meg én annak az épületnek a főbejáratánál álltunk, amit a világon mindennél jobban szerettem volna látni.

- Harvard Egyetem - olvastam a táblát.

- Teljes életnagyságban.

- Pont úgy néz ki, mint a képeken.

- Gyönyörű.

- Mit keresünk itt? - kérdeztem, miközben képtelen voltam abbahagyni a vigyorgást.

- Megszemléljük a jövődet - mondta anya egy széles karmozdulat kíséretében.

A kapun át szemügyre vettem az épületeket és a dolgukra igyekvő diákokat.

- Jó nagy.

- Mert nagy jövő áll előtted - jelentette ki anya.

Örömömben legszívesebben ugrándozni, sikítozni szerettem volna. Egy pillanatra Paris fenyegetéséről is megfeledkeztem, miszerint a Harvardra csak azok kerülhetnek be, akik olyan régóta készülnek rá, mint ő. Nem törődtem vele, hogy minden ide jelentkező gimnazista hasonlóan jó jegyekkel, oklevelekkel, dolgozati eredményekkel felvételizik, mint én. Most, hogy itt álltam az ország egyik legjobb egyetemének kapujában, határozottan azt éreztem, „igen, meg fogom csinálni. Nekem itt a helyem. És sikerülni fog.”

- Ezt nem hiszem el. Tényleg itt állok a Harvard kapujában.

- Na, gyere.

Anya megfogta a karomat, és húzni kezdett az épület felé.

- Várj - ellenkeztem, és lecövekeltem a járdán. - Hová megyünk?

- Be - mondta.

- Nem mehetünk be.

- Mért? Talán vizesárok van az épület körül, vagy mi? - kérdezte anya.

- Mert ez a Harvard - magyaráztam.

- Tudom.

- Ez... itt... a Harvard.

- Igen... tudom - mondta anya.

- Ide nem lehet csak úgy bemenni - világosítottam fel. - Kell egy idegenvezető.

- Majd én leszek az idegenvezető! - ajánlkozott anya.

- Mit tudsz te a Harvardról?

- Például ezt: - Anya a nyitott kapun túli területre mutatott. - Ez itt a Harvard.

- Anya!

- Mi az, nem is akarod megnézni? Na? A helyet, ahol élni és tanulni fogsz, ahol majd kialakítasz egy naiv, meglehetősen elbizakodott világképet, ami abban a pillanatban fog rommá válni, hogy lediplomázol? - kérdezte.

- De, meg akarom - ismertem be mosolyogva.

- Na? Mi lesz? Tudom, hogy akarod - biztatott anya, majd belém karolt. - A többi kislány is ezt csinálja.

Képtelen voltam ellenállni:

- A Harvard - sóhajtottam fel, majd együtt beléptünk álmaim egyetemének kapuján.

13.

Elvettük a portán a legfrissebb egyetemi kalauzt, majd anya meg én felfedező útra indultunk a Harvardon.

- Anyám! A Harvard több mint háromszáz éves! - olvasta anya az ismertetőből.

Ezt már rég tudtam. Nem sok olyan adat volt, amit még ne szedtem volna össze erről az egyetemről. Elvégre kétéves korom óta tanulmányoztam a brosúrákat.

- 1636 - ban alapították - mondtam.

- Ez azt jelenti, hogy majdnem mindenki, aki valaha ide járt, már halott - okoskodott anya. - Biztos, hogy neked is ez kell?

- Igen, biztos.

Az egyetem még sokkal szebb volt a valóságban, mint a fotókon, amiket a katalógusokban láttam. Nagy, öreg fák, és káprázatos történelmi épületek emelkedtek mindenfelé.

Anya tovább olvasott:

- Itt fejlesztették ki a pacemakert. Azt is itt fedezték fel, hogy az elektromágnesesség és a radioaktivitás két manifesztációja ugyanannak az erőnek, valamint itt igazolták az addig csak feltételezett kvarcok létezését. - Anya felnézett egy pillanatra, - Kíváncsi lennék, azt ki csinálta.

- A Harvard lángelméi - mondtam büszkén.

- Szentséges ég! Évente átlagosan tizennyolcezer diák jelentkezik ide, ám ebből csak kétezret vesznek fel. •Nem túl jó arány - dünnyögte.

- Anya!

- Nem, nem, nem, te más vagy! - nyugtatott. - Elhunyt nagyjaink - olvasta. - Henry James. Az nem egy sör?

- Meg egy író - mosolyogtam rá. - Folytasd!

- John Adams - olvasta. - Na, az viszont biztosan egy sör.

- A második elnökünk - javítottam ki. - Mostanában nagyon divatba jött.

- W.E.B. Dubois, Yo Yo Ma... Á, király! Fred Gwynne!

- Ki?

- Herman Munster. Most már én is le vagyok nyűgözve.

Egy bódé felé közeledtünk, ahol ételt meg italt árultak, amely közvetlenül egy hatalmas faliújság mellett helyezkedett el, amit szórólapok és felhívások borítottak.

- Kérsz valamit? - kérdezte anya.

- Igen, egy jó hideg Henry Jamest - viccelődtem, majd megálltam a faliújság előtt.

- Esetleg kávét? - kérdeztem.

- Esetleg kávét - egyezett bele anya.

- Kávét iszom a Harvardon - mondtam izgatottan, amint a bódé felé tartottam.

- Te, ezek itt mind szobatársat keresnek - állapította meg anya a faliújságot fürkészve. - Rengetegen! „Lányt keresek kétszobás lakásba Trowbridge - ben, csendes utca, csendes ház, a lakótárs is legyen csendes" - olvasott fel egy rózsaszín szórólapot. - Csatlakozz egy apácarendhez, és vonulj kolostorba, te szerencsétlen! - kommentálta anya.

Visszamentem hozzá.

- Anya, még két év, mire a Harvardra fogok járni. Ezek a lányok addigra vagy találnak szobatársat, vagy lediplomáznak.

Anya meglobogtatott előttem néhány papírfecnit, amikre nevek és telefonszámok voltak felírva.

- Ki mondta, hogy ezek neked lesznek?

- Akkor minek kellenek? - csodálkoztam.

- Nekem. Ha kollégiumban fogsz lakni, nekem is ki kell vennem egy szobát a közelben, hogy meglátogathassalak.

- Milyen gyakran akarsz meglátogatni?

- Nem is tudom. Minden másnap? - morfondírozott. Rámeredtem.

- Túl sok? - kérdezte. - Mért lenne túl sok?

Megfordultam, és újra elindultam a bódé felé, hogy leadjam a rendelést. Amíg ott ácsorogtam és vártam, meghallottam, hogy valaki odament anyához. Megfordultam, és láttam, hogy anya egy diákkal cseveg, aki karmazsinvörös Harvard feliratú pulóvert hordott, vállán hátizsák volt.

- Apám, mennyi hirdetés! - mondta anyának.

- Naná, van bőven - válaszolta anya.

- Te is lakást keresel? - kérdezte a srác.

- Ööö... lehet - felelte anya. - , - Hát, választék az jócskán akad - mondta a fiú. - Valami mindenkinek jut.

- Ja, ja - helyeselt anya, és szembefordult vele. - Kivéve, ha az ember egzisztencialista, és fogalma sincs, mit akar.

A srác felnevetett.

- Helyes meglátás, nagyon helyes. Te, azt hiszem, mi már találkoztunk. Van egy közös óránk. Szerződésjog, Shefferson professzornál?

- Ja, igen, Shef óráján - vetette oda neki anya hetykén.

- Úgy van. Már többször elhatároztam, hogy köszönök neked - folytatta a srác.

- Igazán?

- Igen.

- Akkor szia.

- Szia.

Anya elvigyorodott.

- Na és tetszik az óra? - kérdezte a srác.

- Ööö... nem is olyan rossz - füllentette anya.

- Csak a hangja ne lenne olyan monoton. Ha nem dobom fel magam egy kis koffeinnal, tutira bealszom rajta.

- Ó, én is épp most dobom fel magam egy kis koffeinnal, csak a poén kedvéért - mondta anya.

- Oké. Akkor... majd az órán találkozunk. És esetleg ma este a Phi Kappa bulin? - reménykedett a srác.

- Naná, zsír!

- Király. Szia!

- Szia! - köszönt anya, majd a fiú távozott. Visszamentem, kezemben két pohár kávéval.

- Azt hiszem, bírni fogom az egyetemet! - mondta anya, mikor átadtam a kávéját. Mindketten elnevettük magunkat. - Ja, hallottad? Használtam az „egzisztencialista" szót egy mondatban.

- Hallottam - mondtam, majd magunk mögött hagytuk a faliújságot.

- Mindig is erre vágytam! - jelentette ki anya.

- Igazán lenyűgöző volt - mondtam.

Sétáltunk a hatalmas kiterjedésű zöld gyepen, kortyoltuk a kávénkat, miközben magunkba szívtuk a látványt. Kávé és a Harvard. Maga a tökély.

Aztán megpillantottam. Ott álltam az egyetlen épület előtt, amit mostanáig csak távolról csodáltam. És most megmutatkozott teljes valójában. Megálltam előtte, és tisztelettel szemléltem fehér oszlopait.

- Uramég!

- Mi az? - kérdezte anya.

- A könyvtár!

- Ó!

- A legnagyobb könyvtár, amit életemben láttam.

- Lélegzetvisszafojtva csodáltam.

Anya a prospektusban utánanézett a tudnivalóknak.

- Ajjaj. Kapaszkodj!

- Mi az? - kérdeztem.

- Ez csak az egyik könyvtár - mondta.

- Az egyik könyvtár?

- Ez az épület csupán egy egysége a tizenhárom millió kötetes gyűjteménynek, melyet több mint kilencven könyvtárban helyeztek el - olvasta. - Ez az Egyesült Államok legrégebbi könyvtára, valamint a világ legnagyobb akadémiai könyvtára.

Álmélkodva meredtem az épületre. Hogy lehet egy épület ennyire nagyszerű?

Anya oldalba bökött a könyökével.

- Lélegezz, lélegezz!

- Totál csőd vagyok - közöltem.

- Tessék?

- Hülye vagyok - mondtam.

- Jaj, hagyd abba!

- Tájékozatlan vagyok, és tudatlan, és... - Segélykérő pillantást vetettem a könyvtárra. - És még csak szinonimát sem találok a tájékozatlanra. Béna vagyok.

- Édesem.

- Tizenhárom millió kötet? És én mennyit olvastam? Vagy háromszáz könyvet egész életemben, és már tizenhat éves vagyok! Tudod te, mennyi ideig tart elolvasni tizenhárom millió könyvet?

Anya rátette kezét a karomra, igyekezett lecsillapítani.

- De drágám, nem kell az összes kötetet elolvasnod. Kedd Morrie - val? Azt például kihagyhatod. Ki lopta el a sajtomat? Azt már úgyis ismered.

- Jó, de minden gyerek, aki a Harvardra jelentkezik, szükségképpen olvas könyveket, méghozzá különböző könyveket - érveltem - , és én mindenkivel intelligensen akarok elbeszélgetni, de az nem fog menni, hacsak nem olvasok könyveket, legalább néhányat minden műfajból és alműfajból...

- Jó, gyerünk. - Anya megfogta a karomat, és elrángatott az épület elől. - Elviszlek innen.

- Túl sokat alszom - döbbentem rá, amint magunk mögött hagytuk a könyvtárat.

- Dehogyis - mondta anya.

- Eltékozlom az egész életemet.

- Nem tékozlod el.

- Mondtam már, hogy béna vagyok?

- Igen.

- Hát az vagyok.

- Nem.

Anya elvonszolt onnan, majd folytattuk sétánkat az egyetemen. Pár perccel később megpillantottunk egy táblát, melyen ez állt:

„Hollis Csarnok" és „Belépés csak bentlakóknak".

- Ez egy kollégium? - tűnődött anya. - Nem rossz, mi?

- Elég szép - jegyeztem meg, amint végigmértem az épületet.

- Gyere, nézzük meg, milyen belülről - javasolta anya.

- Tisztán és világosan ott áll, hogy „Belépés csak bentlakóknak”

- mutattam a tábla irányába. De fölösleges volt - anya már az ajtóban állt.

Követtem a bejárat felé, majd felmentünk az emeletre.

- Bajba fogunk kerülni - mondtam nyugtalanul.

- Annyit aggodalmaskodsz. Jaj, találj ki magadnak egy személyiséget!

Mielőtt anya megmagyarázhatta volna, mire gondol, észrevettem, hogy a folyosón két diák közeledett felénk.

- Szevasztok! - üdvözölte őket anya vidáman.

- Hello - válaszolt az egyik lány.

- Angie vagyok - mondta anya. - Ő pedig Trish - mutatott rám.

- Sziasztok - hebegtem, komplett idiótának érezve magamat.

- Hogy vagytok? - kérdezte anya a diákoktól.

- Megvagyunk - válaszolta az egyikük.

- Az szuper. Van egy kis üresjáratunk két előadás között. Sheffel lesz óránk - magyarázta anya. - Akkor holnap este találkozunk a Phi Alfa Béta bulin?

- Lehet - mondta a másik lány.

- Na ja, még mi sem döntöttük el. Annyira durván uncsik szoktak lenni. Tök gáz, nem? - kérdezte anya.

- De. - Az első lány mintha kissé feszengeni kezdett volna. - Sziasztok! - mondta, majd mindketten eltűntek a folyosón.

Mi is továbbmentünk.

- Feltűnt, hogy minden egyetemi szleng, amit használsz, a Vidám napokból és a Pajkos lányok dalából való? - kérdeztem anyától.

- Óóó! - kiáltott fel anya egy nyitott ajtónál. - Idesüss!

- Mit csinálsz?

- Csak meg akarok nézni egy szobát. Hahó! Kétszer bekopogott az ajtón.

- A szobákról a weboldalon is vannak fotók - suttogtam.

- Engem a valóság jobban érdekel, koszi - suttogta vissza. - Hahó! - kiáltott újra. Senki nem válaszolt. - Tiszta a levegő.

Anya vállat vont, majd belépett az ajtón.

- Nem tiszta a levegő - ellenkeztem.

- Suzie! - kiáltott anya.

Óvatosan beléptem a szobába. Ezennel elkövettük a magánlaksértés bűntettét.

- Suzie! - ismételte anya.

- Ezt minek mondogatod?

- Mert ez lesz az álcánk, ha véletlenül rajtakapnak. Plusz harminc százalék az esélye annak, hogy az itt lakó lányt Suzie - nak hívják. - Anya beljebb lopózott. - Hű, de kicsi.

Kétágyas szoba volt. Szemügyre vettem az íróasztalokat, a könyvespolcokat, az ágyakat, a komputereket - és noha a szoba otthonosnak tűnt, látszott, hogy másféleképpen nem is igazán lehetett volna berendezni.

- Az Oxford Értelmező Szótáraidnak saját szoba kell majd.

- Majd bepréselem valahová.

- Egy ablak, az is tűzfalra néz. Ennél jobb kilátás kell.

- Kezdjük azzal, hogy ez nem is az én szobám - emlékeztettem.

- De legalább van két ágy. - Anya leült az egyikre. - Nekem is lesz hol aludnom. - Rugózott egy kicsit az ágyon.

- Az a szobatársam ágya lesz - közöltem vele.

- Jaj, nem kell neked szobatárs.

- Kötve hiszem, hogy lenne választásom. Anya hitetlenkedve nézett rám.

- Csak úgy rád erőltetnének valakit?

- Ez is része a szocializációs folyamatnak - magyaráztam.

- Na és ha egy sótlan valaki?

- Akkor rajtam ragad egy sótlan valaki - hagytam rá.

- Hare Krishnás, és csörgődobozik egész éjjel? - kérdezte anya.

- Akkor beszerzek egy füldugót.

- Sorozatgyilkos? - folytatta.

- Akkor egy kést szíjazok a bokámhoz, és úgy alszom.

- És ha szereti a Linkin Parkot?

- Akkor elköltözöm.

- Mh. Ááá! - Anya észrevett valamit, és felugrott az ágyról. - Nézd! - Nekem pont ugyanilyen nadrágom volt a gimiben! - Felkapott egy bézsszínű nadrágot, amely az íróasztal előtti szék támlájára volt téve.

Más se hiányzott, mint hogy Suzie, vagy akárhogy hívják is, belépjen a szobájába, és azt lássa, hogy anya a gimiről meg a nadrágjáról magyaráz.

- Nem mehetnénk már végre?

- Megint divatba jöttem!

Anya győzedelmesen megrázta a nadrágot.

- Anya!

- Jól van. - Visszatette a nadrágot a helyére. - Gyere, ülj le ide az íróasztalhoz, hadd csináljak egy fotót rólad!

- Micsoda?

- De komolyan, ülj csak ide! Tegyél úgy, mintha tanulnál - utasított.

- Ööö... oké. - Leültem az íróasztalhoz, kinyitottam a jegyzetfüzetet, amit találtam rajta, és megfogtam egy tollat. Felemeltem a tollat, és belenéztem anya fényképezőgépébe.

- Ez meg mi... te a levegőbe írsz?

- Lefotóznál végre? - kérdeztem. Leeresztettem a tollat, és úgy tartottam a jegyzetfüzet fölé, hogy valóságosnak hasson az egész.

- Jól van, így jó.

Anya lefényképezett, én pedig mindent visszarendeztem a helyére. Éppen kiléptünk a folyosóra, amikor megérkezett a lány, aki a szobában lakik.

- Á, hello, Suzie - üdvözölte anya. Látszott, hogy a lány teljesen ledöbbent, mi meg csak elrohantunk onnan, mintha mi sem történt volna.

A következő állomásunk a tantermek épülete volt. Már attól okosabbnak éreztem magam, hogy itt sétálgattam, és bekukkantottam minden előadóba, ami az utunkba került.

- Úristen, milyen nagyok ezek a termek!

- Valahová csak be kell passzírozni azokat a harvardi nagykoponyákat - jelentette ki anya.

Meghallottuk, hogy az egyik teremben egy professzor beszél, majd hallgatóztunk egy darabig. Kint álltam a folyosón, ám anya finoman belökött az ajtón. Az előadóterem majdnem tele volt.

- „Halandónak születtél, halandónak adsz életet. Számíts akármire, készülj fel mindenre." Miféle gondolatok ezek? - kérdezte a professzor a hallgatókat.

- Lehangoló - viccelődött az egyik diák.

- A felszínen talán - helyeselt a professzor. - Ám ássunk a mélyére. Mit feltételez a szerző a fatalizmuson túl?

- Szabad nekünk ezt hallgatni? - suttogta anya.

- Nem tudom.

- Nem kérnek el száz dolcsit, vagy valamennyit csak azért, mert belehallgatunk egy előadásba?

- Nem hinném, hogy a Harvard így szedne belépti díjat az emberektől - súgtam.

- Te, megkeresem a női mosdót - mondta anya halkan. - Mellesleg ellenőrzöm, nem kevert - e valaki aszpirint a kólámba. Felnevettem.

- Oké, főnök. Én még hallgatnám egy kicsit.

- Mindjárt jövök.

- Itt várlak - mondtam, majd pár lépéssel beljebb mentem, hogy jobban halljam az előadást.

Hirtelen megbotlottam, és leejtettem a kávéspoharamat a földre.

Vagy kétszáz diák fordult hátra, hogy megnézze, honnan jön a zaj.

- Jön vagy megy? - szólt hozzám a professzor.

- Pa... parancsol? - nyögtem ki.

- Ha feliratkozott az órámra, keressen egy helyet - mondta.

- Ó... izé... rendben. Bocsánat. Becsúsztam az ajtó melletti padsor szélére.

- Na jó, hol is tartottunk? - A professzor belepillantott a jegyzeteibe, aztán felnézett a diákokra. - A sztoikusok hittek abban, hogy a legteljesebb boldogság csakis erkölcsös élet eredménye lehet.

A gondolatot hamarosan parázs vita követte. Mielőtt észbe kaptam volna, én is belevetettem magam.

- Érdekes nézőpont, professzor úr, de nem biztos, hogy egyetértek vele - mondtam. - Mivel hogy a sztoicizmus nem arról szólt, hogy fel kell adni mindent, a pénzt, a luxust és egyebeket.

- Így igaz - válaszolta a professzor. - Seneca a negyvenes évei elején már keresett annyi pénzt, hogy villát, földet vegyen magának, sokat evett, és imádta a drága bútorokat, de ettől még nem tekintett el a filozófiától.

- Csakhogy minden relatív - jelentettem ki.

- Na, megint itt tartunk - fortyant fel egy fiú az előttem lévő padsorban.

- Mi van? - kérdeztem.

- Egyetlen óra nem telt el még anélkül, hogy a relativitásról ne kezdenénk el vitatkozni - felelte.

- Csak arra értettem, hogy a luxus nem szükségszerűen luxus mindenkinek - fejtettem ki.

- Remek téma a következő órára - szólt közbe a professzor.

- Jaj, bocsánat - mondtam.

- Nem, nem, az álláspontja helyes, csak nem tartozik a mai témánkhoz - magyarázta a professzor. - Most arról van szó, hogy Seneca két lehetőség közül mindig a jobbat és a kényelmesebbet választotta, miközben megmaradt sztoikusnak.

Miközben beszéltem, ránéztem a többi diákra. Hihetetlen volt. Egy előadáson ültem a Harvardon, és részt vettem a vitában. Megfordultam, és észrevettem, hogy anya a lépcső tetején áll. Rám mosolygott, majd integetett. Előrehajoltam, és megveregettem az előttem ülő fiú vállát. Kikászálódtam a padsorból, és kimentem a folyosóra anyához.

- Láttad ezt? - kérdeztem tőle izgatottan.

- Igen.

- Egy egyetemi előadáson voltam.

- Bámulatos!

- Úgy néztem ki, mint aki ide való? - kérdeztem, miközben végigmentünk a folyosón a kijárat felé.

- Teljesen. Te ide születtél.

- Meg se tudnám mondani, hogy történt. Egyszer csak elkapott a hév, a tanár kérdezett valamit, és mire feleszméltem volna...

- Lesöpörted őket a pályáról - fejezte be anya a mondatomat.

- Abban nem vagyok biztos, hogy lesöpörtem őket a pályáról - ismertem el. - De egyszerre csak beszélni kezdtem, és nem tudtam abbahagyni.

- Tudom, milyen érzés - mondta anya.

- Az egyetem egyszerűen csodálatos lesz! Már alig várom! - lelkendeztem. - Imádom az egyetemet! Imádom a Harvardot! Imádom a fatalizmust!

Észrevettem, hogy anya megállt egy pillanatra, hogy megnézze a falra kifüggesztett tablóképeket. Megvártam, amíg utolért. Átkarolta a vállamat, én is átkaroltam az övét, és együtt hagytuk el az épületet.

Ez volt életem legklasszabb kirándulása.

14.

Másnap reggel Liddane, a csomagjainkkal megpakolva, leküzdötte magát az emeletről. Kijelentkeztünk a Chesire Macskából, és elindultunk hazafelé.

Anya egy barnás Harvard feliratú vászonkalapot viselt a fején, rajtam harvardi baseballsapka és póló volt. Kicsit eleresztettük magunkat a Harvard ajándékboltjában. A dzsip csomagtartójában tetemes mennyiségű harvardi emléktárgyat halmoztunk fel.

- Jaj, kérem, Liddane, elbírjuk magunk is a csomagokat - mondta anya.

- Badarság! - intette le Liddane.

- De állati nehezek! - tettem hozzá, amint követtem Liddane - t a lépcső aljára.

- Már le is értem velük. Húúúú! - A lépcsőkorlátnak támaszkodva pihegett pár másodpercig. - Hadd fújjam ki magam.

- Ó, mi a bánat! Sammy igazolatlanul hiányzik? - mormogta anya.

- Hmm? - fordult felé Liddane. Ó, Sammy... - Anya a lépcsőnek arra a fokára mutatott, ahol a világ legkövérebb macskája tespedni szokott. - Ez az első eset, hogy nem látom a lépcsőn. Liddane anyára nézett.

- Kit, az én Sammymet? - Meglepettnek tűnt.

- Igen.

Liddane megrázta a fejét.

- Ó, szinte soha nincs ezen a lépcsőn.

- Dehogyisnem, mindig itt szokott pihenni - mutatott anya ismét abba az irányba.

- A lépcsőn? - csodálkozott Liddane.

- Igen.

- Megvan a kedvenc helye, de az nem a lépcső. Anya kétségbeesve nézett rám.

- Nem volt olyan eset, hogy ne itt láttuk volna az alatt az idő alatt, amit itt töltöttünk.

- A lépcsőn? - ismételte Liddane.

- Igen.

- Ó, szinte soha nem tartózkodik a lépcsőn - mondta még egyszer Liddane, mikor leért a lépcső aljára, és elindult a recepció felé.

Liddane letette a csomagjainkat, majd a pult mögé lépett.

- A járandóságunkat majd leemeljük a kártyájukról. Remélem, jól érezték magukat. Jól érezték magukat?

- Rendkívül jól - mondtam.

- Á, rendkívül? - Liddane elmosolyodott, majd anyára nézett, tőle is megerősítést várva.

- Sétál az erős műkörmöm a szobában - felelte anya.

- Micsoda? - értetlenkedett Liddane.

- Nagyszerű volt - szóltam közbe.

- Nos, parancsoljanak. - Liddane átadta a számlát anyának. - Vezessenek óvatosan, és minden barátjuknak meséljenek a Chesire Macskáról.

- Ó, abban biztos lehet - nyugtatta meg anya.

- Amint kilépnek az ajtón, hozzálátok a kedvenc foglalatosságomhoz! - szólt Liddane szélesen vigyorogva.

- Ó, és mi az?

- Elolvasom, mit írtak a vendégkönyvbe.

- Adna nekünk öt perc előnyt? - kérdezte anya.

- Parancsol?

- Köszönjük! - mondtam.

Felkaptuk a csomagjainkat, és sietve;, távoztunk a bejárati ajtón.

*** Néhány óra elteltével ismét Stars Hollow központjában voltunk. A dzsip csomagtartóját táskáink és a Harvardról származó ajándékaink lepték el.

- Tudod, mit bírok a legjobban a Harvardban? - kérdeztem anyától. Anya felnevetett.

- Nem. Mit?

- Hogy nem árulnak hatalmas szivacsujjakat.

- Naná, nem süllyedhetnek az eszelősség szintjére. - Anya jobbra fordult, és elmentünk a főtéren lévő terasz mellett. - Újra itthon! ; - Úgy érzem, mintha ezer éve indultunk volna el - mondtam.

- Tudod, mi a fura? Valahányszor elhagyom a várost, még akkor is, ha csak rövid időre, mindig arra számítok, hogy minden meg fog változni.

- De semmi nem változik.

- Semmi nem változik - helyeselt anya.

Elhajtottunk egy nő mellett, aki kisteherautója oldalánál ácsorgott. Mikor meglátott bennünket, kezét a szívére tette, és szomorú arckifejezéssel nézte, amint a kocsival elhaladunk előtte. Amikor elhajtottunk a vegyesbolt mellett, észrevettük, hogy Miss Patty szalad felénk, és integet. Anya mosolygott, visszaintett, Miss Patty pedig zsebkendővel törölgette a szemét. Anya meg én egymásra pillantottunk. A felbontott eljegyzés híre a jelek szerint hamar elterjedt a városban.

Kirk a járdán állt, szélesre tárta a karját.

- Megöleljelek? - kiáltotta anyának.

- Patty ügyes - jegyezte meg anya. A házunk előtt leállítottuk az autót.

- Na, mi legyen a vacsi? - kérdezte anya, mikor kicsatoltuk a biztonsági öveinket.

- Mindenképp valami egészséges, minthogy csak műkaját ettünk az egész út alatt.

- Saláta is volt a tegnap esti hamburgerben - ellenkezett anya.

- Amit kiszedtél.

- De az esszenciája ott maradt.

- Saláta esszencia volt a hamburgerben? - csodálkoztam.

- Kétségkívül.

- És ez kielégíti a zöldségszükségletünket?

- Egy hétre - jelentette ki anya.

- A rideg tényekkel nem tudok szembeszállni - adtam meg magam.

Anya arcáról hirtelen lefagyott a mosoly. Kinézett az ablakon.

- Mi az? - kérdeztem. Követtem a tekintetét, majd •megláttam a hüpét, amit Luke készített az esküvőre. Az udvaron állt, közvetlenül a verandára vezető lépcső előtt. - Jaj, erről meg is feledkeztem.

- Én is. - Anya mély levegőt vett, majd nagyot sóhajtott.

- Hát. Nem változott semmi - mondtam lassan. Kinyújtottam a kezemet, hogy megérintsem anya vállát. Rám nézett, és szomorúan elmosolyodott.

Kipakoltam a dzsipből a csomagjainkat, anya pedig odament a hüpéhez. Ismét felsóhajtott, majd visszajött, és bevittük a cuccainkat a házba.

*** Mivel a kiruccanásunk miatt kiesett egy péntek esti vacsora a nagyszülőknél, ezt másnap este pótoltuk be. Plusz a fotóinkat is meg akartuk mutatni. Sajnos nagyapám üzleti útra ment, ezért nem volt otthon, így egyedül nagyinak tartottunk bemutatót.

- Ez a Puritán Csarnok, a Harvard egyik legrégebbi épülete - magyarázta anya.

A diavetítő mellett állt, nagyi meg én a kanapén foglaltunk helyet.

- Élesítsd a képet, Lorelai - kérte nagyi.

- Ez éles - mondta anya.

- Így sikerült - tettem hozzá.

- Bántja a szememet - panaszkodott nagyi.

- Ne viccelj, anya, ezek művészi fotók.

- Valamint anya nem tudja kezelni a diavetítőt - jegyeztem meg.

- Csak hat éve van nálam - védekezett anya.

- Olyan érzés, mintha zöldhályogom lenne - méltatlankodott nagyi.

Anya megnyomta a gombot, majd megjelent a következő kép a vásznon.

- Ez meg mi? - kérdezte nagyi.

- Ez egy harvardi mókus! - felelte anya izgatottan.

- Édes Jézus!

Felé fordultam, és elmosolyodtam.

- Amint egy harvardi kövön ül.

- Hát nem néz ki okosnak? - kérdezte anya.

- Inkább piszkosnak - fitymálta le nagyi a mókust.

- Ez Rory kollégiuma, és részlet az ujjamból - magyarázta anya, amikor a következő homályos kép tűnt fel a vásznon.

- Még nem az én kollégiumom - mondtam nagyinak. - Csak láttunk egy szobát, és azt képzeltük, hogy az enyém is lehet.

- Mi az ördögért ragaszkodsz a diaképekhez? - kérdezte nagyi anyától.

- Szeretem a diaképeket.

- A papírfotóval egyszerűbb. És gyorsabban végig lehet nézni.

- Ezért utálom a papír képeket. Odaadsz valakinek egy halom fotót, amikre nagyon büszke vagy, mire az illető szupersebességgel átnyálazza őket anélkül, hogy alaposan megnézné, és végighallgatná a képekhez fűződő magyarázatot, amit a diavetítésnél nem tehet meg - hadarta anya.

- Az aláfestő zenét nem engedtem neki - mondtam nagyinak.

- Örök hálám.

- És szeretem, hogy a diaképek nagyok - folytatta anya. - Az embernek az az érzése, hogy valóban ott van.

- Igen - jegyezte meg nagyi szárazon. - Itt például az az érzésem, hogy valóban az ujjadban vagyok.

- Jaaj. - Anya lekapcsolta a diavetítőt. - Csak féltékeny vagy, mert nem hívtunk magunkkal.

- Majd legközelebb - mondtam nagyinak, mikor anya felkapcsolta a szobavilágítást.

- Ha legközelebb elmentek a Harvardra, tisztességesen csináljátok, előre megtervezett időpontban, idegenvezetővel - oktatott ki minket nagyi.

- Anya felolvasta a tudnivalókat az idegenvezető helyett - védekeztem.

- És különben is, mért mentetek el kirándulni, ilyen kevéssel az esküvő előtt? - fordult nagyi anyához. - A vőlegényed nem bánta?

Anya kezdte kellemetlenül érezni magát.

- Hát, nézd... - Leült velünk szemben a díványra.

- Úgy viselkedsz, mintha a hétvége a megszokott rutin szerint menne, és nem az lenne életed legfontosabb napja - folytatta nagyi.

- Anya... - szóltam, és jelentőségteljesen anyára néztem.

- Mi az? - fordult nagyi anya felé.

- A hétvégéről van szó, anya - mondta anyám.

- Igen? - kérdezte nagyi.

- Már korábban is szólnom kellett volna...

- Uramatyám! - Nagyi levegő után kapkodott. - Csak nem...

- Mit?

- Megtetted!

- Micsodát?

Nagyi szinte felpattant a kanapéról.

- Túl vagy rajta!

- Anya...

- Tudtam! - kiáltotta nagyi. - Tudtam, hogy bármire képes leszel, csak hogy ne kelljen meghívnod az esküvőre!

- Anya, nem erről...

- Szörnyű kegyetlenség volt, Lorelai! Egy anya várja ezt a napot, készül rá, még a te anyád is!

- Igen, de...

- Vettem egy új ruhát, megcsináltattam a hajamat - dühöngött nagyi.

- Nagyon szép lett - dicsérte meg anya.

- Erre ma este beszambázol ide, órákig kínzol ezekkel a nevetséges diafelvételekkel, hogy aztán a legváratlanabb pillanatban közöld...

- Anya, Max meg én már nem vagyunk együtt! - fakadt ki végül anya. - Az esküvő lefújva.

Nagyi kővé dermedt.

- Az esküvő lefújva?

- Igen - ismerte el anya.

- Biztos vagy benne? - kérdezte tőle nagyi.

- Igen, biztos - felelte anya lassan.

- Ó!

Nagyi lerogyott mellém a kanapéra. Néhány másodpercig egy hang nem jött ki a torkán.

- Anya...

- Ki fújta le? - kérdezte nagyi.

- Én. - Anya várta nagyi reakcióját, de ő egyelőre szótlan maradt. - Arra gondolsz, nem vagy meglepve - erősködött.

- Ez nem igaz.

- Az jár a fejedben „Megnyertem az öt dolcsit Richardtól" - tippelt anya.

- Ki kér desszertet? - kérdezte nagyi hirtelen.

- Mire gondolsz, anya? Áruld el!

Nagyi töprengett egy pillanatig, majd válaszolt:

- Arra, hogy most kénytelen leszek visszavinni az ajándékodat.

- Az... az ajándékomat?

- Így van.

- Vissza kell vinned az ajándékomat. Ez... ez jár a fejedben? - kérdezte anya.

- Igen - felelte nagyi hűvösen.

- Ennyi?

- Ennyi.

- Ó. Szóval már megvetted az ajándékot.

- Úgy volt, hogy férjhez mész. Ilyenkor ajándékot szokás adni - jelentette ki nagyi. - így kívánja az illem. - Ekkor felém fordult. - Mit szólnál egy kis fagylalthoz?

- A fagylalt isteni lenne - mondtam.

Nagyi elindult a konyhába, anya felállt, és követte.

- És mit vettél nekem, anya?

- Nem árulom el.

- Miért nem? Nekem vetted.

- Most már nem kapod meg - közölte vele nagyi. Anya elállta nagyi útját, hogy ne tudjon kimenni a konyhába.

- Jeges teás kanalakat, igaz?

- Lorelai!

- Mert igazából senkinek nincs szüksége jeges teás kanálra. Na persze bizonyára használnád, ha eszedbe jutna, hogy van, csakhogy sosem jut eszedbe használni, mert nem abban a fiókban tartod, mint a hétköznapi evőeszközöket. Nincs szem előtt, nem gondolsz rá. Ezért egyszerűen csak felkapod a szokásos kanalat, amivel megkevered a teát, és láss csodát, az is pont megfelel.

Nagyi megrázta a fejét.

- Nem jeges teás kanál. - Azzal elment anya mellett. Miután elindultak a konyha felé, hallottam, hogy anya azt kiáltja:

- Jaj, ne! Kukoricafőző edényt! Színezüst kukoricafőző edényt!

- Nem - felelte nagyi.

- Kis villákat! - találgatott anya.

- Milyen kis villákat? - kérdezte nagyi.

- Azokat a kiságú, kisnyelű kis villákat, amikkel szerintem csak kis ételeket lehet enni! - mondta anya.

- Azok a homárhoz vannak.

- Tehát kis villákat vettél!

- Tudod, mit? Nem viszem vissza az ajándékot. Elrakom a szekrénybe, és egészen addig nem fogod megtudni, mi az, amíg egy napon férjhez nem mész.

- Áruid el!

- Sajnálom.

- Kérlek! Anya, lehet, hogy sosem megyek férjhez. Lehet, hogy egész életemben szabad ember leszek, aki beleszeret egy elvált katolikus pasiba, akárcsak Katherine Hepburn, és aztán nem mehetek el a temetésére, mikor meghal.

- Akkor sosem tudod meg, mit vettem neked, nemde?

- Tudnom kell!

- Nem.

- Ez kínzás!

- Pech.

- Na jó, rendben, felejtsd el. Kimegyek a fürdőszobába! - mondta anya.

- Én meg kimegyek a konyhába - válaszolta nagyi.

- Hmm.

- Hmm.

Kivettem a táskámból egy könyvet, és elkezdtem olvasni.

Hirtelen egy hangos „Ahá" - t hallottam. Anya ráijesztett nagyira.

- Ó, te jó ég, megrémítesz! - bosszankodott nagyi.

- Rajta, áruld el!

- Lorelai, hagyj békén!

- Mondd meg most!

- Komolyan mondom, szállj le rólam - utasította nagyi.

- Kérlek, mondd meg!

- Nem vagy humoros.

Elmosolyodtam. Hálát adtam az égnek, hogy volt nálam egy könyv. Ez a vita órákig is eltarthat.

*** Hazafelé anya be akart ugrani Luke - hoz. A kávézóval szemben leállította a kocsit, majd kiszállt, és ellenőrizte, hogy jól sikerült - e leparkolnia.

- Te, túl messze állok a szegélytől?

- Ó, másfél méteren belül vagy - mondtam, amint felmértem az autó és a szegély közti távolságot.

- Ekkora helyen még táncolni is lehet - mondta anya.

- Mi?

- Hm?

- Korrigálod? - kérdeztem.

- Persze - mondta anya.

- Rory?! - kiáltott egy ismerős hang.

Megfordultam, és megláttam, hogy Lane rohan felém, miközben mindkét kezét a magasba emelve integet.

- Atyaisten, Lane! - Én is futni kezdtem felé.

- Hazajöttem!

- Látom!

Átkaroltuk egymást, és szorosan összefonódva ölelkeztünk.

- Gondoltad valaha, hogy egyszer ez a nap is eljön?

- Halványan reménykedtem benne - mondtam vigyorogva.

- Megszöktem Koreából. Itthon vagyok. - Lane felpillantott anyára. - Szia, Lorelai.

- Isten hozott itthon, drágám! - köszöntötte anya.

- Annyira fantasztikus újra itthon - lelkendezett Lane. • Mikor leszálltam a gépről, megcsókoltam a kifutópályát.

- Pont mint a pápa - jegyeztem meg.

- Forró volt, és megégette a számat - tette hozzá Lane.

- Talán ezért tűnik a pápa mindig olyan mogorvának - morfondíroztam.

- Visszajöttem! - ismételte Lane.

- Tudom.

- Megkaptad a leveleimet? - kérdezte.

- Igen, az első állati heves volt - mondtam.

- Az melyik volt?

- Az, amelyikben azt írtad, hogy Korea egyenlő a halállal, rengeteg felkiáltójellel, és amelyik tele volt ragasztva a nagyon szomorú arcoddal - juttattam eszébe.

- Na jó, az egy hangyányit drámaira sikerült.

- Borzasztó volt? - kérdeztem.

- Tudod, mit? Nem.

- Komolyan? - döbbent meg anya.

Lane mosolyogva bólintott, biztos jó emlékek kavarogtak a fejében.

- Bizonyos szempontból remek volt.

- Na ne! - mondtam.

- De, némelyik kaja egészen ehető, és az unokatesóim tulajdonképpen egész érdekesek voltak - számolt be Lane. - De a legjobb, hogy Korea egy valóságos csempészparadicsom. Szöulban valósággal tobzódtam a CD - kben. Elvis Costello Marquee - ban, 1978 - ban. A nem túl következetes Nico Doors dalokat énekelt 1974 - ben, és a még kevésbé következetes Iggy Pop pucéran énekelt David Bowie számokat 1981 - ben.

- Hogy hoztad át a határon őket? - érdeklődtem.

- Hát, a testemhez ragasztottam, mint az Éjféli expresszben.

- Csúcs - bólintottam ámulattal.

- Bent leszek Luke - nál - szólt közbe anya.

- Oké. - Anyára mosolyogtam, aki átment az úttesten, majd betért a kávézóba.

Lane tovább mesélt a rokonairól, az ételekről, de legfőképp a zenéről. Az unokatesói is nagy zeneőrültek voltak, még egy koncertre is elrángatták Lane - t, ahol az NSYNC koreai megfelelője lépett fel. Kész kínszenvedés volt Lane számára, de később meggyőzte az unokatestvéreit, hogy rettenetes honvágya van, és muszáj látnia egy éppen arra járó amerikai együttest, hogy jobb kedve legyen.

- Szóval mégis tetszőleges visszaútra szólt a jegyed? - kérdeztem.

- Így olcsóbb volt - magyarázta Lane. - Azt hiszem, kissé túlreagáltam a dolgot.

- Kissé? Épp csak nem fogtál a kezedben egy spárgát, aminek a másik végét a Szabadság szoborhoz kötötted - mondtam.

- Na, mesélj! Veletek mi újság? Mindent tudni akarok! - faggatott Lane.

- Voltam a Harvardon.

- Na ne! Te jó isten! Hogyan? Mikor?

Elkezdtem beszámolni Lane - nek az utazásunk részleteiről, mikor anya visszajött a kávézóból. Annyi mindent akartam elmesélni Lane - nek, hogy megkértem anyát, hadd mehessek át hozzá. Anya azt mondta, rendben, majd otthon találkozunk. Beszállt a dzsipbe, és elindult haza, mi pedig gyalog mentünk Lane - ék házáig.

- A Harvardon! Ez állati király! - jelentette ki Lane. - És miket láttál?

Mindent elmeséltem neki a Harvardról - az előadótermet, a koleszt, az ajándékboltot (persze anya meg én Lane - nek is vásároltunk valamit). Aztán beszéltem a felbontott eljegyzésről, Sammyről, a világ legkövérebb macskájáról, a virágos panzióról, ahol nyüzsögtek a kíváncsiskodó emberek.

Megérkeztünk Lane - ékhez, és felmentünk a szobájába. Lane a repülőúton úgy döntött, hogy kötelessége összeállítani egy nyári dalokból álló cédéválogatást. Már meg is írta a listát, amin szerepelt Alice Cooper, a Kinks, Thin Lizzy, a Sparks, a Go - Go, Frank Sinatra és persze a Beach Boys. Ám olyan dalokat is felvett a listára, amikben nem volt egészen biztos, ezekkel kapcsolatban az én tanácsomat kérte.

Ennek fényében azzal fejeztük be a nyári szünetet, hogy dalokat hallgattunk; a nyári válogatás sorsa kettőnk kezében volt.

Nem is olyan rossz így kezdeni az új iskolaévet, igaz?