SZÍVEK SZÁLLODÁJA

Cathy East Dubovsky

Szeretlek, te idióta!

Fordította: Várkonyi Zoltán

Ciceró, Budapest, 2007

ISBN: 9789635395873

1.

A világ fekete és fehér. A nők óriási szoknyákat hordanak, gyöngysort, vörös rúzs a szájukon, besütött hajuk meg sem mozdul a szélben – ráadásul ez a kényelmes, otthoni viseletük, ilyenek, amikor szalonnás tojást sütnek a konyhában. A gyerekek udvariasak, és mintha skatulyából bújtak volna ki – a kislányok bájos, pasztellszín kardigánban és skótkockás szoknyában, a fiúk tiszta ingben és nadrágban – és ha valami mérhetetlenül felbosszantja őket, ilyesmiket mondanak, hogy „ A manóba, anyu!”

Minden családban van egy nyugodt, kötelességtudó férj és családapa, aki a nap végén hazatér, szájában pipa, kezében aktatáska és a szokásos fizetési csekk.

Anya meg én a fekete - fehér Donna Reed Show ismétléseit néztük. Olyan volt, mint egy bizarr időutazás az ötvenes évek végére. Egy tévéműsor, amely bemutatta – vagy akár formálta is – a második világháború utáni amerikai háztartásokat: arra tanított, hogy néz ki, hogy viselkedik, hogy beszél, hogy gondolkodik a tökéletes amerikai család.

Anyámra, Lorelaira pillantottam.

Elterpeszkedett a kanapén, egy kényelmes, „A HEAVY METAL KIRÁLY” feliratú póló meg a kedvenc kopott farmerja volt rajta.

Harminckét évesen csupán tizenhat évvel idősebb nálam, és gyakran nézik a nővéremnek. Egyetlen gyerek vagyok, úgyhogy nem tudom biztosan, de ahhoz képest, ahogy általában két testvér viselkedik egymással, én sokkal jobban szeretem anyát. Kettesben élünk, amióta megszülettem, és ő számomra jóval több puszta anyánál – ő a legjobb barátnőm.

Kopogtak, majd az ajtónál egy férfihang azt kiáltotta:

– Hahó!

– Pizza is van nálad? – kiabált ki anya.

– Nem vagyok idióta – felelte a hang.

– Gyere be!

Belépett a barátom, Dean. Magas és sovány (Dean nagyon magas, ezen nem győzök csodálkozni), sötét hajú és gyönyörű, a nap fénypontja. Igen, ő a tökéletes pasi.

– Szia – vigyorogtam rá.

– Helló – mosolygott vissza.

– Ülj le – mondta anya, akit annyira lekötött Donna Reed, hogy megfeledkezett a tökéletes háziasszony - szerepről. – Lemaradsz az egészről.

Dean a tévét bámulta, miközben lekuporodott mellém.

– Mit nézünk?

Anya arca felragyogott.

– A valódi, minden mással összehasonlíthatatlan Donna Reed Show - t.

Dean a dohányzóasztalra tett két hatalmas méretű pizzásdobozt, ezekre pedig egy barna papírzacskót rakott.

Kíváncsian méregettem a zacskót.

– Mi van benne?

Dean megvonta a vállát, miközben levette és a szék támlájára terítette fekete bőrdzsekijét.

– Saláta.

– Saláta?

Dean bólintott.

– Igen. Furcsa táplálék, időnként az óriási mennyiségű pizza előtt fogyasztják.

Anya meg én rábámultunk.

Dean fészkelődni kezdett.

– Vagyis... magamnak hoztam?

– Világos – mondtam – , félre ne érts. Eszem én salátát. Szeretem a salátát. Alkalmanként van is a háznál saláta. De ma este hagymás, zöldborsós pizzát eszünk, és úgy gondoljuk, ez mára fedezi is a zöldségszükségletet.

Egyébként nem mondtam teljesen igazat Deannek, noha nagyiéknál, a péntek esti vacsin valóban szoktunk salátát enni. De hogy itthon lenne a házban? A mi hűtőszekrényünkben? Ahol édességen, üdítőn és maradékokon kívül szinte semmit nem tárolunk? De muszáj volt Deannek egy a valóságnál egy árnyalatnyival jobb képet festenem magunkról, mert nem szerettem volna elijeszteni. Elvégre az ő mamája igazi főzőmama volt, aki egész csirkéket sütött meg, a saját házában. Nem akartam, hogy Dean úgy érezze, anya meg én egy másik bolygón élünk – habár amint minél több időt töltött velünk, ez egyre világosabbá vált számára.

Anya a dohányzóasztalnak támasztotta a lábát, felnyitotta, majd majd az ölébe tette az egyik dobozt. Átadott egy szeletet nekem, én beleharaptam, és élvezettel ízlelgettem a nyúlós, ragacsos sajtot.

Dean a földön ült mellettem, és piszkálgatni kezdte a salátáját.

– Szóval, ki az a Donna Reed? – kérdezte.

– Micsoda? – Majdnem elejtettem a pizzámat.

– Te nem tudod, ki az a Donna Reed? – döbbent meg anya.

– Ő az ötvenes évek mamáinak kvintesszenciája – az ötvenes évek tökéletes családjával a háta mögött.

– Mindig mosolyog és magassarkút visel – egészítettem ki.

– Olyan a haja,hogy akkor sem megy tönkre, ha kalapáccsal vágsz rá – magyarázta anya.

Dean pislogott.

– Szóval... ez egy műsor?

– Egy életstílus – helyesbítettem.

– Vallás – jelentette ki anya. Megtöröltem a számat egy szalvétával.

– A kedvenc részem...

– Igen! – vágott közbe anya. – Áruld el! Áruld el!

–... amikor a fiuk, Jeff hazajön az iskolából... és nem történik semmi.

– Jaj, az egy jó rész – vigyorgott anya Deanre. Nekem az az egyik kedvencem, amikor Mary, a lányuk, kap egy részmunkaidős állást... és akkor sem történik semmi.

– Egy újabb klasszikus – helyeseltem.

Dean műanyagvillájával a tévéképernyőre mutatott.

– Akkor miről szól? Anya előrehajolt.

– Ez az epizód valójában tele van ármánnyal. Donna férje, Alex, késve ért haza a vacsorára – anya rám pillantott – , és nem telefonált.

Megjátszott undorral megráztam a fejem.

– Talán még a kutyába is belerúgott.

– Jaj, jaj, nézd! – kiáltott fel anya, és a képernyőre mutatott.

– Donna fánkot süt!

Néztük egy pillanatig, amint a Donna Reed nevű szereplő – Donna Stone játszotta – fánkot süt fiával, Jeff - el.

– Egy hangyányit le vagy maradva a cukrozással – csiripelte Donna.

– Ó, azt hiszem, elkalandoztak a gondolataim, anyu – felelte Jeff.

– Nem mintha a cukormázas stílusomtól nem lenne bárki azonnal cukorbeteg – csipkelődött anya, Donna hangját utánozva.

Egy pillanat múlva Donna Reed és tinédzser lánya, Mary, egy nyitott hátsó ajtó két oldalán álltak, még mindig tökéletes ruhában, és erőteljesen sikálták az üvegablakokat.

– Anya és lánya ablakot pucolnak – jegyeztem meg. – Ezt mi is kipróbálhatnánk.

– Úgy van – helyeselt anya – , mindjárt az anya - lánya sokkterápia után.

Ekkor anya és én folytattuk a Donna Reed epizódot.

– Tudod, lányom, nincs annál kielégítőbb, mint megpucolni az ablakokat – kezdte anya. – jaj, ne!

– Mi az? – ziháltam. – Kihagytam egy foltot?

– Dehogy. Csak tisztátalan gondolatom támadt az apádról, Alexről. Fura, nem tudom, kiért tört rám ez az érzés. Elvégre nem a hónap második szombatja van.

Érkezik dr. Alex Stone, aki az udvarról bedugja a fejét a konyhaablakon. Lemélyítettem a hangomat.

– Nocsak, hallom, tisztátalan gondolatod támadt rólam!

Anya „zavarba jött”.

– Csak úgy szabadulhatok meg tisztátalan gondolataimtól, ha kimegyek a konyhába, és literszám készítem a tökéletes pörköltet.

– Nem is figyelitek a párbeszédet – szólt közbe Dean.

– A miénk jobb – válaszoltam.

Dean a salátáját bámulta, a croutonokat a maradék öntetbe mártogatta.

– Nem tudom... szerintem ez az egész olyan jó.

– Micsoda? – kérdeztem. Vállat vont.

– Hát érted, az összetartó családok. – Újra a tévére pillantott. – Szóval, hogy a feleség vacsorát főz a férjnek. És nagyon boldognak tűnik.

– Mert begyógyszerezték – jelentette ki anya.

– És betanult szöveget mond – tettem hozzá.

– Amit egy férfi írt! – kiáltott fel anya gúnyosan.

– Jól beszélsz, szüfrazsett nővérem! – mondtam,és összepacsiztam anyával.

De aztán észrevettem, hogy Dean nem nevet velünk.

– De mi van, ha ő élvezi, hogy fánkot süthet és vacsorát készíthet a családjának, mindent rendben tart körülöttük, és...

Anyával csak ültünk, és rámeredtünk Deanre. Deannek megrezzent az arca.

– Na jó, most nem érzem magam valami népszerűnek.

– Dehogy, dehogy, megértem, mért gondolkodsz így. Hiszen te meg Donna rokon lelkek vagytok. Mindketten kötényben dolgoztok – cikizte anya Deant, arra a munkaruhára célozva, amit Dean viselt Taylor Doose csemegeboltjában, ahol részmunkaidőben dolgozott.

– Nézzük inkább a műsort – szólt Dean, hogy megpróbálja elterelni magáról a figyelmet.

– De hát csak szórakozunk – mondtam.

– Ööö... rendben. De most már ne bámuljatok – válaszolta Dean, mint aki rettenetesen megbánta már, hogy megszólalt.

– Tudod, drágám – mondta Donna vidáman a férjének, amint egy újabb lábast helyezett az asztalra – , házasságunk első tíz évében mérges voltam, amikor elkéstél a vacsoráról.

Dr. Alex Stone meglepettnek látszott.

– És már nem vagy mérges?

– Dehogy – felelte Donna sugárzó arccal. – Most már nem elkésel a vacsoráról, hanem a reggelihez jössz haza borzasztó korán.

Amint felhangzott az alánevetés, Dean fészkelődni kezdett.

– Na jó – emelte fel mindkét kezét – , én inkább egy szót sem szólok.

2.

Másnap reggel anya meg én Luke kávézójába indultunk reggelizni. Luke - nál lehet a város legjobb reggelijét kapni. Ezt persze nem tudja meg egykönnyen az, aki nem Stars Hollowban lakik, minthogy az üzlet feletti táblán ez áll: William Vasáru. Ugyanis a kávézó valaha Luke apjának a vasárukereskedése volt. Mikor meghalt, Luke úgy döntött, kávézóvá alakítja, de a táblát sosem vette le, ami anya szerint állati aranyos dolog. Itt - ott a kávézóban különféle vasáru - holmik voltak elszórva.

- Fájhat az agy? – kérdeztem, amint beléptünk az ajtón.

- Ez az! – vágta rá anya, ahogy leültünk a legközelebbi asztalhoz. – Tehát hipochondria óra van!

- Komolyan kérdezem – mondtam, miközben lehuppantam a székemre. – Tegnap, amikor a biológia házimat olvastam, egy erős pengést hallottam az agyam egy bizonyos tájékáról.

Anya is leült.

- Pengett az agyad?

- Igen, valahogy így hangzott: csing.

Luke odajött hozzánk, hogy felvegye a rendelést. Luke magas, mogorva ember, nagyjából anyával egykorú, majdnem mindig farmert és kockás flanelinget hord, sötét haja itt - ott kilátszik a hátracsapott baseballsapka alól. Luke - ot nehéz volt hátracsapott baseballsapka nélkül elképzelni. Nagyon ritkán láttam csak sapkátlanul, egészen idegennek tűnt olyankor, mintha nem is ugyanaz az ember lenne. A baseballsapka szinte hozzánőtt a személyéhez, akárcsak a néhány napos borosta, ami eléggé jól állt neki. Még csak véletlenül se mosolyodott el, amint megállt az asztalunknál, és nadrágja hátsó zsebéből előhúzta a jegyzettömbjét.

Ha valaki nem ismeri őt, azt hinné, barátságtalan ember. Valójában nagyon is rendes pasas. Anya meg ő az utóbbi időben elég jó barátok lettek. Anya szokásos vigyorával pillantott Luke - ra.

- Figyelj csak, elviselsz némi építő kritikát? Luké előhúzta ceruzáját a füle mögül:

- Nem.

- Oké – válaszolta vidáman anya, majd rendíthetetlenül folytatta, mintha csak Luke azt mondta volna: „Igen, sőt, megkérlek". – Erre a helyre ráférne egy kis átalakítás – jelentette ki.

Luke rásandított.

- Mi van?

- Érted, egy kis kiglancolás. Festés... Luke a fejét rázta:

- Nem glancolom ki.

- Hogy érted, hogy nemglancolod ki?

A felelet Luke háta mögül érkezett, amint egy kissé zömök, kardigánt viselő férfi megfordult bárszékén a pultnál.

- Úgy érti, hogy nemfogja kiglancolni. Pontosan így érti. Luke a szemét forgatta.

- Taylor, ne kezdje.

- Én, és a városszépítő bizottság többi tagja évek óta könyörgünk neki, hogy újítsa fel a helyiséget, kirakhatna néhány cserepes virágot, sárga ponyvatetőt... esetleg egy helyes kis papírmalacot, amire kiírhatná a napi ajánlatot.

Anyával egymásra pillantottunk – erősen küzdött, hogy ne pukkadjon ki belőle a röhögés.

- De hát makacs, mint az öszvér – sápítozott Taylor.

- Nem beszél, nem érvel, nem glancolja ki a helyet. Nyugodtan kiverhti a fejéből, Lorelai. Én már lemondtam róla.

– Azzal folytatta az evést.

- – Végre – mondta Luke elég hangosan ahhoz, hogy más is meghallja – egy Taylor Doose féle álláspontot is mérlegelhetek.

- Taylor ismét megfordult.

A megfakult festék rossz hatással van az egész városra.

- Milyen következménye lett annak, hogy feladta a könyörgést? – dörmögte Luké.

- Ha csökken a színvonal, a családok elmenekülnek – nyilatkoztatta ki Taylor és benyomul a helyükre a csőcselék. Közeleg a vész, barátom.

- És megáll az ész – próbálkozott anya egy rímmel, ami egyébként kedvenc szokásai közé tartozott.

- A legkevésbé sem humoros, Lorelai – méltatlankodott Taylor.

- Egyáltalán kér valaki valamit? – szólt közbe bosszankodva Luke.

- Igen, én kérek – felelte anya, amint komoly arccal tanulmányozni kezdte az étlapot. – Szeretnék... – szünetet tartott, mintha csak az ételen gondolkodna – választ kapni arra, miért nem fested ki a kávézót? – fejezte be a mondatot sietve, majd újra Luke - ra mosolygott.

Luke előrehajolt.

- A festés kész rémálom. Be kéne zárnom a kávézót egy napra, amit nem engedhetek meg magamnak, vagy festhetnék éjszaka, amit pedig nem akarok, mert gyűlölök festeni!

- Na jó, és ehhez mit szólsz? Segítek – ajánlotta anya sugárzó arccal. – Imádok festeni!

Luke a homlokát ráncolta.

- Imádsz?

- Igen, imádok.

- Imádsz.

- Feleségül mennék a festéshez. Luke a fejét rázta.

- Fura szenvedélyeid vannak.

- Mosogatni is imád – szóltam közbe – , többszörösen abnormális.

- Jaj, ne csináld már – győzködte anya Luke - ot – , bedobunk pár sört, festődalokat énekelünk...

- Festődalokat – ismételte Luke.

- Úgy van, festődalokat!

Luke meg én gyanakvóan néztünk össze, miközben anya folytatta.

- Tudod, ami úgy kezdődik, hogy... ööö... – Majd énekelni kezdett, és ritmusra dobolt a vizespoháron az evőeszközzel. – Itt a vödör, itt az ecset... fessen most már minden... gyerek... kocka a feje, vagy... kerek... – Anya egészen belelendült az éneklésbe.

Luke meredten bámult rá.

– Egyezz bele, vagy jön a második versszak – figyelmeztette anya. Ő aztán tudja, hogy kell kíméletlenül alkudozni.

Luke felsóhajtott, majd végignézett a kávézón.

- Hát... esetleg, ha volna, aki segít... Taylor Doose ismét megfordult a székén.

- Komolyan? Uramatyám! Ez csodálatos! Hurrá! Luke összeszorította a fogát, de nem fordult hátra.

- Nem maga miatt, Taylor, hanem miattam.

De Taylor olyan izgatott lett, hogy leugrott a székről.

– Alig várom, hogy elmondhassam a bizottságnak! Nem fogják elhinni!

Az ajtó csengője hangosan csilingelt, amint Taylor kirobogott az utcára.

Luke utána bámult.

- Utálom, hogy elégedett.

Á, majd később eldobsz egy rágógumi - papírt a boltja előtt az utcán – nyugtatta meg anya.

Luké bólintott.

- Igen, az jó ötlet.

Elmosolyodtam, miközben Luke felvette a rendelést, én pedig teljesen megfeledkeztem az agyam pengéséről.

***

Aznap este csinosan felöltözve indultunk útnak a nagyszüleimhez, a szokásos péntek esti vacsorára. A heti egyszeri vacsorát nagyi szabta nekünk feltételül, mikor anya pénzt kért kölcsön tőlük a Chiltonhoz, a magániskolához, ahová felvettek. A péntek estében állapodtunk meg, ez alól kizárólag betegség esetén lehetett kibújni, bár gyanítom, ez esetben nagyi látni akarta volna az orvosi igazolást. Anya vonakodva ugyan, de kénytelen volt engedni nagyi óhajának, hiszen számára csak az volt a fontos, hogy elérjem az álmaimat, és így vagy úgy, de bekerüljek a Harvardra. A Chilton pedig a középiskolák élvonalába tartozott.

Valójában szerettem ezeket a közös estéket, mert így alkalmam nyílt rá, hogy jobban megismerjem a nagy– szüleimet, ráadásul a vacsorák elegancia terén messze felülmúlták azokat az éttermeket, amelyekben jártam. Fehér asztalnemű, virágok, gyertyák, bor, főző– és felszolgáló személyzet. Anya nem mindig értékelte így, de szerintem már kezdett hozzászokni. Vidámnak tűnt, amint a borát kortyolgatta.

- Bazi jó bor.

- Milyen költői – felelte nagyi szarkasztikusan.

- Jó illata van – folytatta anya. – Földszagú. Erőteljes.

Erezni rajta az olaszok lábát.

- Bordeaux - i – javította ki nagyapám. – Francia.

- Nahát – nézte anya a poharat – , mit keres egy olasz láb a francia borban?

Láttam, merre tart ez a viccelődés, így megpróbáltam gyorsan témát váltani.

- Szóval idén mikor mentek Martha's Vineyardra? – érdeklődtem.

- Idén nem megyünk Martha's Vineyardra – mondta nagyapa.

- Tényleg? Miért nem?

A ház, amit ki szoktunk venni, már le volt foglalva. – Szúrós tekintettel nézett a nagyira. – Elkéstünk.

– Már egy éve meg kellett volna vennünk azt a házat, ahogy akartam – sziszegte nagyi összeszorított ajkakkal.

- Nem lett volna bölcs dolog – felelte nagyapa.

- Így most nincs hová mennünk a jövő héten – panaszkodott nagyi.

- Még mindig mehettek valahova máshova, nem? – javasoltam.

Nagyapa megdöbbenve nézett rám.

- Az évnek ebben a szakaszában mindig Vineyardra megyünk.

- Szakítanotok kell a szokásokkal, apa – szólt közbe anya – , menjetek Párizsba.

- Ez az, Párizsba! – helyeseltem.

- Impresszionizmus. Bagette. Louvre – folytatta anya. – Nagyon vonzó lehetőségek, nem?

- Óriáspalacsinta – tettem hozzá. Anya bólintott.

- Ó, az szuper!

- Lehetetlen – jelentette ki nagyapa.

- Pourquoi? – mosolygott rám anya. – Franciául van.

- Csak ősszel megyünk Európába – magyarázta nagyi ingerülten.

- Tudod, anya, elterjedt a pletyka, hogy Európa tavasszal is ott van.

- Én is hallottam – mondtam segítőkészen.

- Tudjuk, hogy ott van tavasszal is, csakhogy sosem megyünk tavasszal, mert mindig ősszel megyünk.

- Na jó, ez számomra már kissé túl Lewis Carroll– szerű – mormogta anya.

Miközben a vacsorát ettem, hallgattam a szűnni nem akaró vitát.

- Az első osztályon utazni Európába egy vagyonba kerül – mondta nagyapa – , ezért csak kétévente tesszük.

- Ősszel – szögezte le nagyi.

- Idén nem fér bele a költségvetésbe – tette hozzá nagyapa.

- Nem muszáj első osztályon utaznotok – mondta anya.

Csönd ereszkedett a helyiségre, majd nagyi, akinek szájához közelítő villája félúton megállt, anyára meredt. Nagyapa is őt bámulta, borospohara megállt a levegőben.

- Mert... izé, még mindig ott a turistaosztály – magyarázta anya.

A nagyszüleim továbbra is lemerevedve bámultak rá, mint akiket a puszta gondolat is elborzaszt.

- Vagy... a business class is majdnem olyan jó – fecsegett anya, hogy megpróbálja kitölteni a csöndet. – Az Interneten is vannak árajánlatok.

A nagyszüleim egymásra néztek a hosszú asztal két végéről.

- Kérem a krumplit – nyögte ki anya, hogy témát váltson.

- Tessék – válaszoltam.

A hétfő reggel hamar elrepült, én történelem jegyzeteimbe mélyedve ültem a konyhában, anya pedig az iskolai egyenruhám kardigánjának leszakadt gombját varrta fel. Ez egy valóságos háztartási meglepetés anyától: még Donna Reedet is képes lett volna az asztal alá varrni. Látnotok kéne néhány munkáját. Na persze anya nem azért varrt gyönyörűen, mert úgy gondolta, egy nőnek legalább egy házimunkában jeleskednie kell, a főzés mint olyan pedig eleve szóba sem jöhetett, hanem mert annak idején rákényszerült, hogy elsajátítsa ezt a számomra bámulatos mesterséget. Amikor megszülettem és Hartfordot elhagyva Stars Hollow - ba költöztünk, anyának szinte semmi pénze nem volt. A szükség vitte rá, hogy megtanuljon varrni, amit olyan tökélyre fejlesztett, hogy a városi rendezvényeken mindig őt bízzák meg a jelmezek elkészítésével. Ez elsőre talán furán hangzik, de a mi városunkban sok a jelmezes ünnepség, és nem, ezt egyáltalán nem tartjuk furának, sőt: kifejezetten élvezzük.

- Nagy Katalin, 1729 - től '96 - ig – mormoltam a jegyzeteimre koncentrálva – , Oroszország cárnője 762 - től '96 - ig.

- Oké – utasított anya – , kérlek, hagyd abba.

- Eredeti neve Sophie Fredericke August von AnhaltZerbst...

- De mindenki csak Cicusnak hívta – tette hozzá anya.

- 1754 - ben ment hozzá Nagy Péterhez, Holsten hercegéhez...

- Na jó, Rory, de komolyan...

- Házasságuk boldogtalan volt – folytattam.

- Hát igen, túl sok volt a körítés – válaszolt anya. Az asztal fölött átnyúltam a többi jegyzetkártyámért.

- Aúú! – rezzent össze anya, majd hüvelykujját a szájába dugta. – Szóval, a jegyzetkártyás hölgy figyeljen oda a tűvel foglalatoskodó hölgyre, és próbáljon meg koncentrálni egy percre, hogy a gombot a kardigánjára varrhassam fel, ne pedig az ujjamra.

- Bocsánat.

Újra a jegyzeteimbe mélyedtem, mikor valaki kopogtatott a konyhaajtón.

- Nyitom! – pattantam fel a helyemről, elszakítva ezzel a cérnát.

- Úgy viselkedsz, mint egy négyéves – kiáltott fel anya dühösen.

Halljuk – mondta anya, miközben csakazértis kávét töltött Babette - nek.

- Tudod, nemrég felhívták Moreyt, hogy játsszon egy számot a Viliágé Vanguardban ma este, úgyhogy el kell mennünk New Yorkba.

Morey, Babette férje dzsessz zongorista. Imádom, hogy nyáron, amikor minden ablak nyitva van, halljuk őt zongorázni. Morey mindig feketében jár, kalapot és sötét napszemüveget hord éjjel - nappal, kint és bent, és csak nagyon ritkán szólal meg. Babette meg ő állati helyes pár: Babette alacsony és duci, Morey legalább három fejjel magasabb nála, és sovány. Vicces őket egymás mellett látni az utcán.

Ó, anyám! – kiáltott fel anya, miközben átadta Babette - nek a bögrét. – Tejszínt?

- És cukrot. Köszi. Na szóval, tegnap Morey meg én végre rászántuk magunkat, és beszereztük az új babukánkat, képzeljétek.

Ez Morey és Babette esetében egyetlen dolgot jelenthetett: egy kiscicát.

- Mi a neve?

- Barack – lelkendezett Babette. – Valóságos cukorfalat, de még annyira kicsi. Kizárt dolog, hogy magunkkal vigyük, viszont utálnám, ha egyedül kéne hagynunk a házban egész estére. Arra gondoltam, esetleg Rory átjöhetne, és vigyázhatna rá.

- Örömmel – mondtam.

- Ó, pompás! – kiáltott fel Babette. – A konyha dugig van kajával, Morey pedig előfizetett a kábeltévére, úgyhogy nézheted a csini dokikat a Vészhelyzetben, ha akarod.

Jó ötlet – feleltem mosolyogva.

- Egy angyal vagy. Mindketten azok vagytok. Angyalok.

Van kulcsotok, igaz?

- Igen – válaszolta anya bejutunk.

- Á, az nagyszerű! Mindenesetre hagyok egy számot, ahol elérhetsz minket! Mulass jól! Holnap reggel megjövünk. Imádlak titeket, buggyant csajok! Sziasztok!

Azzal becsukta az ajtót maga mögött.

- Nahát – mondta anya – , döbbenet, milyen hamar megragadtad az alkalmat, hogy nélkülem töltsd az estét.

Összeszedtem az iskolai holmimat, és bepakoltam a hátizsákomba.

- Őrült vagy, csak szívességet teszek.

– Aha, aha. Még szép.

– Anya...

- Nem, nem, semmi baj – sóhajtott fel tragikusan – , miattam ne aggódj. Istenien elleszek.

- Ezt örömmel megvitatnám veled, de le fogom késni az iskolabuszt.

- Tudod, ez kábé egész életünkben a második éjszaka lesz, amit nem együtt töltünk. Téged nem szomorít el?

- De – nyugtattam meg. – Azért túlteszem magam rajta.

- Aha. Hát, Paul és Linda McCartney az egész kapcsolatuk során mindössze tizenegy éjszakát töltöttek külön egymástól – mondta, amint utánam jött a konyhába. – Tudtad te ezt?

– Nem tudtam.

– Ők aztán igazán éltek - haltak egymásért. Még beszélni is nehezükre esett a szétválásról.

– Megértem.

– Lindának valószínűleg meg sem fordult a fejében, hogy Paul nélkül vigyázzon egy macskára.

Abbahagytam a pakolást egy pillanatra, és ránéztem.

- Tudod, anya, amikor egyetemre megyek, egyetlen estét sem töltök majd itthon. Akkor mit fogsz csinálni?

- Hát... majd... veled megyek. A padlón alszom a kollégiumi szobádban.

- Legalább erre is van egy terved.

Azzal megfogtam a hátizsákomat, és elindultam ki -  - Úgy van. Egyébként, esetleg ma este vihetnél magaddal egy fényképet rólam – folytatta, miközben az előszobán át a bejárati ajtóig kísért – , arra az esetre, ha mondjuk magányosnak éreznéd magad. Beszélhetnél hozzá...

- Szia – mondtam, és kimentem az ajtón.

Első blikkre talán udvariatlannak tűnhet, hogy így viselkedek a saját anyámmal. De mint már említettem, mi sokkal inkább jó barátnők vagyunk, mintsem anya - lánya, és a kapcsolatunkba belefér az ilyesmi. Anyára sokszor jön rá a szájmenés, ilyenkor mondja a magáét, és nem lehet lelőni. Az egyetlen hatékony módszer vele szemben, ha az ember gondolkodás nélkül faképnél hagyja.

Felpillantottam a könyvemből, amikor az iskolabusz, ami hazahoz a Chiltonból, megérkezett a városba. Amint megállt a buszmegállóban, megláttam Deant, aki a pad támláján ült. Kellemes meglepetés volt. Csodálkozva meredt a kezemben lévő madárkalitkára, amit akkor látott meg, amikor leszálltam a buszról.

– Vihetem a madarát, hölgyem? – kérdezte.

Van egy barátom, aki kijön elém a buszmegállóba, és megcsókol. Ez még mindig fura volt számomra, noha egyáltalán nem bántam. Deannel már egy ideje együtt jártunk, mégsem szoktam hozzá ezekhez a kedves gesztusokhoz. Pedig állati jó érzés volt, hogy itt ez a helyes fiú, aki kedves hozzám, törődik velem, és hogy ez a barát - barátnő dolog valóban úgy működik, mint a filmeken.

Dean elvette tőlem a kalitkát, majd elindultunk. Séta közben elmentünk Grant, a városi utcazenész mellett, aki a sarkon énekelt, és gitárral kísérte magát. Na igen, ez Stars Hollow, a mi kis városunk. Máshol talán meglepődnének egy ilyen utcai zenész láttán, ám Stars Hollow - hoz hozzátartozott a jelenléte. Ugyanolyan természetes volt, mint hogy van a városban csemegebolt meg iskola.

- Na és ki az új barátod? – érdeklődött Dean a kalitkára célozva.

- Házi feladat.

- Tényleg?

– A következő pár hónapban együtt fogunk élni, hogy követhessem minden mozdulatát. Féltékeny vagy? ' - Majd csak kibírom – nevetett Dean.

- Figyelj, Dean! Ma este Babette - nél egy macskára vigyázok, és arra gondoltam, ha jelentkezik a megfelelő személy, elfogadnám a társaságát.

- Akkor jelentkezem.

- Elfogadom.

- Remek.

- Elmosolyodtam. A világ tökéletesnek tűnt. Jól sikerült a történelem dolgozatom, és sütött a nap.

- Megiszunk egy kávét? – kérdeztem. Dean felsóhajtott.

- Nem lehet, vissza kell mennem dolgozni.

- Azt hittem, csak öttől dolgozol. Megrázta a fejét.

- Nem, csütörtökönként négytől. Valamilyen oknál fogva csütörtökön óriási a tömeg. – Kuncogni kezdett.

- Rengeteg elnyomott, divatjamúlt háziasszony veszi meg a vacsorát a férjének.

Bumm.

Megálltam.

- Ej ha!

Dean is megállt, és megfordult.

- Most mi van?

- Ez egy kicsit erős volt.

Dean totálisan zavartnak látszott.

- Ezt meg hogy érted?

Csak bámultam rá, és még jobban elcsodálkoztam azon, hogy fel sem fogta, mit mondott.

- A megjegyzésed a háziasszonyokról, akik vacsorát vásárolnak a férjüknek.

Dean elnevette magát.

- Ne csináld már, hiszen csak vicceltem.

- Na igen, elég fura, hogy ilyesmivel viccelődsz.

Végre ráébredt, hogy komolyan beszélek, és összeráncolta a homlokát.

- Nagyon a szívedre veszed ezt az egész Donna Reed– ügyet.

- Nem veszem a szívemre! – tiltakoztam hevesen. – Csak nevetségesnek találom!

- Miért?

- Hogy érted azt, hogy miért? Megvonta a vállát.

- Sokat főzött, hát aztán?

- Sokat? – kiáltottam fel. – Fánkot, csokitortát, báránysült/krumplipüré vacsorát készített, és annyi pörköltet, amennyivel egyetlen epizód alatt jól lehetne lakatni egész Kambodzsát!

- Na és?

- Neked komolyan tetszik ez a felállás, igaz? – csattantam fel.

- Dehogy, én... – tiltakozott. – Vagyis hát igen. Fogjuk rá.

- Jézusom. – Ismét elindultam, Dean pedig követett.

- Na jó, egy kicsit túlzásba viszi – folytatta Dean – de az ötlet úgy általában, hogy a feleség vacsorát főz a férjének, meg a családnak, az kedves. – Az arckifejezésemet figyelte. – Miért, nem kedves?

- Nem csak erről van szó – magyaráztam. – Hanem arról, hogy a vacsorának pontban akkorra kell elkészülnie, amikor a férj hazaér, hogy tökéletesen kell kinéznie, mikor házimunkát végez, és arról a felfogásról, hogy Donna életének egyetlen értelme, hogy valaki mást szolgáljon.

– Jó. Igen – mondta, és most már ő is olyan mérgesnek tűnt, amilyen én voltam. – De talán két eltérő véleményről beszélünk. Karba tettem a kezem..

- Kötve hiszem.

- Csak azért érzed így, mert az anyád is így érzi.

– Ó, ezek szerint nekem nem is lehet saját véleményem.

- Nem így értettem!

- Márpedig ha nem lehet saját véleményem, akkor gondolom, éppen olyan lány vagyok, amilyet keresel.

Néhány járókelő érdeklődve hallgatta az egyre hevesebbé váló vitánkat. Dean arrébb húzott, és lehalkította a hangját.

- Rory, anyám minden este vacsorát készített apámnak, mielőtt elkezdett dolgozni, most pedig ugyanezt hétvégenként csinálja. Ez elárul valamit róla?

- Annyit, hogy anyukádnak van választása, Donna Reednek pedig nem volt.

- Ugye tisztában vagy vele, hogy Donna Reed nem volt valóságos személy?

- Igen, tudom, hogy nem volt valóságos. De több millió valóságos nőt képviselt, akinek így kellett öltöznie, így kellett viselkednie, és...

- Na jó, kérlek szépen, el ne felejtsd, hogy kezdtünk el veszekedni a Donna Reed Show kapcsán!

Idegesen ácsorogtunk egymással szemben. Ez volt az első igazi összeveszésünk.

Végül Dean felsóhajtott.

- Oké, figyelj. Nekem mennem kell dolgozni, úgyhogy... szia.

Megfordult, és elindult a bolt felé. Még csak hátra se pillantott.

- Dean! – kiáltottam utána.

- Tessék? – fordult meg félig. Kinyújtottam a kezem.

- A madaram.

- Zavartan tekintett rám, majd a kalitkára pillantott, ami még mindig a kezében volt.

- Ó.

- Átadta a madarat.

- Elvettem.

Egyetlen szó nélkül váltunk el, én pedig elindultam hazafelé.

3.

Mikor hazaértem, anya a konyhaasztalnál ülve különféle lakberendező és otthon - csinosító magazinokat vagdosott szét.

– Á, remek, épp indulni készültem – kiabált ki nekem. Ledobtam a hátizsákomat a nappali padlójára.

– Hová mész?

– Luke - hoz. Ma este kiválasztjuk a színeket a festéshez. Egy órán át tartó De! Nem! De! Nem! De! Nem! – vitára számítok, amíg világhírű állhatatosságommal ki nem készítem, és el nem érem, hogy egy labdára kuporodva zokogjon a kávézó padlóján mint egy kislány. Meg akarod nézni?

– Vigyázok a házra, nem emlékszel?

– Igen, de enned kell. Gyere, bedobunk egy hamburgert.

– Kösz, nem.

Bementem a konyhába, és az asztalra tettem a kalitkát.

Anyára egy pillanat alatt rátört az érzelgősség. Mindent imád, ami gyerekből van, bármi legyen is az.

– Hát ez meg micsoda?

– A suliba kell.

Kinyitottam a kalitka pici ajtaját, és egy műanyag zacskóból beszórtam némi madáreledelt.

– Jaaaaj, milyen édes! – turbékolt anya. – Mi a neve?

– Tizenkettes Számú Tanulmány.

– Azt kötőjellel írják? – vonta fel anya a szemöldökét. – Szívem, ez bűbájos. El kéne nevezned.

– Nem alakítok ki szorosabb kapcsolatot a vizsgaanyaggal, köszi.

– Jól van, majd én elnevezem.

Anya mereven bámulta a kalitkát, és gügyögni kezdett a csirkéhez.

– Szia. A neved Stanley. Szia, Stanley.

– A csirke lány.

Leráztam a madáreledelt a kezemről, és bementem a szobámba.

– Jaj, ne haragudj, hogy Stanleynek szólítottalak. – Egy pillanatig töprengett. – A neved Stella – közölte a csirkével. A Stella szép név. Te, és Stella Stanleynek volt a felesége! – kiáltott ki nekem.

– Hívd, ahogy akarod.

– Nahát, milyen undok vagy – szólt anya. – Mi történt?

– Semmi. Hosszú napom van.

– Tudod, mi egy hosszú nap ellenszere? – kérdezte anya. – Az első sorból végignézni, ahogy Luke képzeletben megfojt engem a baseball - sapkájával.

A hátizsákomba pakoltam a tanulnivalómat, a fogkefémet, egy váltás ruhát, majd visszamentem a konyhába.

– Itt hagyom a csirkét éjszakára, hogy a kiscicának ne lóduljon meg a fantáziája.

– Rendben.

– Már megetettem, úgyhogy ha túl nagy zajt csapna, vidd be a szobámba. Később hívlak.

Az asztalról felkaptam a kabátomat, és sarkon fordultam, hogy elinduljak, de anya utánam szólt.

– Figyelj csak... minden oké? – kérdezte finoman.

Tudom, hogy anyámnak mindent elmondhatok, de valahogy most mégsem volt kedvem beszélgetni. Különben is, mit mondhattam volna? Hogy Dean meg én összekaptunk Donna Reeden?

– Igen, csak rossz délutánom volt – füllentettem. – Majd kiheverem.

– Jól van. Hívj, ha kell hozzá egy heverő, vagy valami. Elmosolyodtam.

– Hívlak.

***

Babette - éknál a részletes utasításait követve kimértem Baracknak a macskatápot, adtam hozzá egy kis tonhalat, majd egy kézi mixer segítségével összekevertem az elegyet. Levettem a pultról, majd rátettem egy horgolt szőnyegre, ahol egy csöppnyi cirmos cica, Barack, türelmesen várta a vacsoráját. Meglepetésemre nem ugrott fel a pultra, hogy megszerezze magának az ételt; pedig a távolság nem volt olyan nagy. Az alacsony termetű Babette ugyanis még azelőtt építetett mindent kicsire, hogy hozzáment volna Moreyhoz. Az összes tárgy és bútor az ő méretéhez volt igazítva: az asztallap, a konyhapult, a mosdó, satöbbi. Mikor összeházasodtak, ugyanúgy hagytak mindent, Morey pedig alkalmazkodott. Valahányszor Morey bemegy az ajtón, mindig kénytelen lehajtani a fejét – de még sosem vétette el a lépést.

A kanapén ültem, ahol elhelyeztem minden házi feladatomat, és megpróbáltam tanulni, de a szavak összefolytak a szemem előtt. Azon tűnődtem, vajon mit csinálhat anya. Talán fel kéne hívnom, hogy elmeséljem neki ezt a dolgot Deannel. Talán az segítene... De aztán eszembe jutott, hogy ő most már Luke - nál van, akivel éppen a festésről vitatkozik.

Persze volt még valaki, akit beavathattam a dologba. Becsuktam a könyvemet, és kimentem a konyhába a zsinór nélküli telefonért. Beütöttem a számot, amit fejből tudtam, majd visszatelepedtem a kanapéra.

– Helló. Dean otthon van? Rory vagyok. Ó. Értem.

Megmondanád neki, hogy kerestem? Oké, kösz.

Letettem, majd a dohányzóasztalra fektettem a készüléket. Amint a telefont bámultam, lassan egy bizonytalan ötlet fogant meg a fejemben.

Fogtam a kabátomat, és kirohantam az ajtón.

Hamarosan megérkeztem Lane - ékhez – anyámat leszámítva ő a legjobb barátnőm. A lépcsőn felszaladtam az emeletre, és bekopogtam a szobája ajtaján.

– Lane?

– Tessék? – kiáltott ki.

Kinyitottam az ajtót, és megláttam Lane - t, aki az íróasztalánál tanult.

– Helló, mi újság?

– Minden oké – válaszolta felfedeztem, hogy a geometriában való bénaságom mellett nem leszek biológus, franciatanár és polgárháborús lángész se.

– Vagyis marad az, hogy basszusgitáros legyél a Foo Fightersben.

– Valamint nem foszthatom meg pozíciójától az újraegyesülés alkalmából turnéra induló Siowde and the Banshe s billentyűsét sem.

– Örülök, hogy nyitott szemmel jársz a világban.

– Na, mi a pálya?

– Kölcsön kell kérnem egy cédét.

– Melyiket?

– Azt a furát.

– Ennél több infóra van szükségem.

– Hát amelyiken hallatszik az a... hangszer.

– Ellentétben az összes hangszer nélküli cédével, amik manapság olyan népszerűek a gyerekek körében?

– Nem emlékszem, mi az, de rájövök, ha meglátom. Eltolta magát az íróasztaltól.

– Na jó, lássuk csak.

Az ablak melletti székhez lépett, majd térdre ereszkedett.

Lane él - hal a zenéért. Óriási cédégyűjteménye vetekszik a legtöbb független lemezboltéval. Ám hagyományőrző és konzervatív, koreai származású szülei helytelenítik a dolgot, ezért Lane rákényszerült, hogy elrejtse előlük a kollekciót. Félrehúzta a csiszolt parketta egyik széles deszkáját, ami alatt több tucat cédé sorakozott, ábécé sorrendben. Nem ez volt egyébként Lane egyetlen rejtekhelye. Kiskorától kezdve megtanulta, hogyan dughatja el anyja, Mrs. Kim elől mindazt, ami a szigorú mama szerint az ördögtől való. Elsősorban a rockzene. A sminkkészlet. Minden könyv, ami nem kötelező olvasmány, vagy nincs köze a kereszténységhez. Lane egy másik világot hozott létre a szobájában, olyan világot, amely anyja szeme elől rejtve maradt, ám ő megtalálta benne a boldogságot. Nem csak a padlódeszkákat használta cédétárolásra. Ezt a célt szolgálta az ágyneműtartó, a gardróbszekrény – amelybe még egy diszkógömböt is becsempészett a zoknisfiók, és még ki tudja, hány rekesz, rés, hasadék, amiről még én se tudtam. Meg vagyok róla győződve, hogyha Mrs. Kim egyszer rájön erre, Lane nem ússza meg kitagadás nélkül.

– Oké – mondta, rámutatva az egyes szekciókra. – Tehát van klasszikus rock, progresszív rock, szépfiú rock...

– Hogy mondtad?

– Bon Jovi, Duran Duran, a Wallflowers, Bush...

Bólintottam.

– Vili. – Csakhogy nem ezt kerestem. – Tovább.

A deszkát visszacsúsztatta a helyére, átmászott az ágyán, majd a másik oldalon felbillentett egy másik deszkát.

– Punk, Új Hullám, Német metálegyüttesek, Broadway, filmzenék...

– Érdekes csoportosítás – jegyeztem meg.

– Dereng már?

– Sajnos nem.

Visszatette a deszkát, majd gondolkozott egy pillanatig.

– Oké, ott találjuk a dzsesszt, a vokális dzsesszt, a klasszikus zenét, a countryt, Rock - a - Billyt, Sinatrát, a Capitol Yearst... – Összeütötte a két tenyerét. – Várjunk csak! A vegyes szekció!

– Na, az már jól hangzik.

Követtem őt a szoba másik végébe, a fiókos szekrénye elé.

Amint elhúzta a padlódeszkát, megállapítottam, hogy ez volt az egyik kedvenc részlege.

– William Shatner! – álmélkodtam, amikor kivettem az egyik cédét. – Ez az, amelyiken a Tambourine Mant énekli?

– Meg a Lucy in the Sky With Diamondsot – magyarázta büszkén.

– Majd juttasd eszembe, hogy vegyem meg anyámnak a születésnapjára. – visszacsúsztattam a cédét a helyére. – Jaj, várj! – kihúztam egy másik cédét, és megnéztem a borítóját. – Te! Ez az! – Átolvastam a számok listáját a műanyag doboz hátoldalán. Tökéletes. – Elkérhetem?

Lane vállat vont.

– Vidd csak.

– Kösz! – Felkaptam a kabátomat, és elindultam kifelé.

Majd szétvetett az izgatottság.

– Mondd csak, mire készülsz? – kérdezte Lane, miközben a helyére tette a deszkát.

– Izé, még nem vagyok benne teljesen biztos.

– Oké! – kiáltotta utánam, amint lerohantam a lépcsőn. – De hallani akarom a részleteket!

Hamarosan minden készen állt. Megszólalt a telefon, és felvettem.

– Halló?

– Nem voltam biztos benne, hogy még mindig szeretnéd, ha átmennék.

Dean volt az.

– Ó, dehogynem, szeretném. Teljes mértékben szeretném.

– Ez tuti?..

– Abszolút, teljesen biztos...

Hallottam, hogy elneveti magát a vonal másik végén.

– Csak cikizel – mondta.

– Egy kicsit. De értékelem a lelkesedést. Na és menynyi idő, amíg ideérsz?

– Igazából nem olyan sok.

– Miért? Hol vagy?

– Idekint.

Letettem, az ajtóhoz rohantam, és kinyitottam.

Dean kint állt a járdán, mobilját a bőrdzsekije zsebébe csúsztatta.

Felpillantott, és leesett az álla.

– Hát ez meg...

– Drágám, hát végre itthon vagy! – fuvoláztam.

4.

Dean kővé meredten bámult rám. Ki hibáztathatja ezért?

Egy narancssárga, ujjatlan, ötvenes évekbeli ruhát viseltem, az elején apró gombokkal, meg egy bő szoknyát, melynek alját többrétegű abroncs merevítette ki. Még rátegyek egy lapáttal? Egy hozzáillő narancssárga, hegyes orrú, magassarkú cipőt vettem fel a ruhához. íme, az életre kelt Donna Reed.

– Na, mondj valamit – mosolyogtam édesen, és végig simítottam fodros kötényemet.

– Izé... itt a farsang, áll a bál? – nyögte ki Dean.

– Mi az, talán nem tetszik?

Megpördültem a magassarkúban, hogy teljes legyen a hatás.

– Ööö... dehogynem. Tetszik – hebegte. – Csak hát... ööö...

– Kezével a levegőben hadonászott, miközben a megfelelő kifejezést kereste. – Elég nagy a kerülete.

– Köszönöm. Akkor fáradj be. Hideg van idekint. Ezzel bementem, kissé lehajolva, nehogy beverjem a fejem Babette alacsony ajtófélfájába.

Dean tétován feljött a lépcsőn, és belépett mögöttem a házba.

– Atyaisten – ámult el odabent.

Körülnéztem Babette - ék házában, elégedetten nyugtázva, mi mindent hajtottam végre ilyen rövid idő leforgása alatt.

Tűz lobogott a kandallóban, a szobában mindenfelé gyertíák égtek, beleértve a virággal díszített étkezőasztalt, melyet a legszebb porcelnnal terítettem meg – romantikus vacsora két főre. A hifitoronyból Juan Esquiel „A Bordeaux - i Virágos Lány” című dala szólt.

– Várj csak. Hadd vegyem le a kabátodat.

– Köszönöm.

– Szívesen.

Lehúztam Dean válláról a dzsekit, és felakasztottam az előszobai fogasra. Megfordultam, Dean pedig óvatosan belépett a nappaliba.

– Érdekes zene – llapította meg.

– Örülök, hogy tetszik.

Esquvielt az „Űrkorszak Popkirályának” nevezték. Ha egyszer alkalmatok nyílik megismerkedni Esquivel zenéjével és életével, ne mulasszátok el. Méltán tartozik Lane „Vegyes” cédé - szekciójába.

– Az meg mi? – mutatott egy sajtkrémes keksszel megrakott ovális tálcára.

– Ó, csupán egy kis előétel vacsora előtt.

– Vacsora előtt?

– Igen.

– Elmegyünk enni?

– Dehogy.

Felemeltem a tálcát mint egy tip - top kis hosztesz, Dean pedig bevett egy falat kekszet a szájába.

– Pizzát rendelünk?

– Nem.

– Ó. Akkor...

– Vacsorát főztem.

– Hogy mondtad?

– Steaket, zöldbabot, krumplipürét.

– Vacsorát főztél nekem?

– Úgy van.

– Te... nekem főztél... vacsorát.

– És desszertet.

Dean rendkívül zavartnak tűnt.

– Na jó, mi ez az egész?

– Sajnálom. Azt hittem, nyilvánvaló. – Elmosolyodtam. – Donna Reed - estét tartunk.

Az asztalhoz húztam Deant, majd leültettem a helyére. Hangulatos zenét tettem fel, Shelly Fabares „Johnny Angel" című számát, majd felszolgáltam Deannek a vacsorát, amire még Donna Reed is büszke lenne.

– Nos? – kérdeztem, miután megkóstolta az ételt.

– Mit mondhatnék?

– Például, hogy tökéletes.

– Tökéletes.

– Köszönöm. Na de milyen valójában?

– Tényleg... tökéletes.

- Igen?

- Csodálatos. – Megrázta a fejét. – Mármint még soha életemben senki nem készített nekem vacsorát. Leszámítva persze anyut, de hidd el, az nem ugyanaz.

Egymásra mosolyogtunk a gyertyafényben.

- Borzasztóan örülök, hogy ezt hallom.

Dean kinyújtotta a kezét, hogy szedjen még egy adag krumplipürét.

- Várj! – szóltam rá. – Hagyj helyet a desszertnek is, - Ja, rendben. – Hátradőlt a széken. – És mi a desz– szert?

- ínycsiklandozó Lime Fantázia – vigyorogtam.

- Ami pontosan...

Felpattantam, és kiszaladtam a fridzsiderhez, majd megfordultam, és feltartottam két parfékelyhet.

- Lime zselé tejszínhabbal.

Dean hangosan felnevetett - Tiszta bolond vagy.

Ám amint megfordultam, hogy visszategyem a desszertet, észrevettem valamit. A hűtőszekrényben találtam egy doboz fagyasztott zsömlét.

- Jaj, ne, elfelejtettem a zsömlét!

- Micsoda?

Kivettem a zacskót, és odavittem az asztalhoz, hogy megmutassam Deannek.

- Zsömlét is akartam csinálni.

- Jó, semmi vész.

- Nem hiszem el, hogy elfelejtettem.

- Csodálatos. – Megrázta a fejét. – Mármint még soha életemben senki nem készített nekem vacsorát. Leszámítva persze anyut, de hidd el, az nem ugyanaz.

Egymásra mosolyogtunk a gyertyafényben.

- Borzasztóan örülök, hogy ezt hallom.

Dean kinyújtotta a kezét, hogy szedjen még egy adag krumplipürét.

- Várj! – szóltam rá. – Hagyj helyet a desszertnek is, - Ja, rendben. – Hátradőlt a széken – És mi a desz– szert?

- ínycsiklandozó Lime Fantázia – vigyorogtam.

- Ami pontosan...

Felpattantam, és kiszaladtam a fridzsiderhez, majd megfordultam, és feltartottam két parfékelyhet.

- Lime zselé tejszínhabbal. Dean hangosan felnevetett - Tiszta bolond vagy.

Ám amint megfordultam, hogy visszategyem a desszertet, észrevettem valamit. A hűtőszekrényben találtam egy doboz fagyasztott zsömlét.

- Jaj, ne, elfelejtettem a zsömlét!

- Micsoda?

Kivettem a zacskót, és odavittem az asztalhoz, hogy megmutassam Deannek.

- Zsömlét is akartam csinálni.

- Jó, semmi vész.

- Nem hiszem el, hogy elfelejtettem.

Morcosán az asztalhoz ütögettem a dobozt, hogy kinyíljon, de az csak visszapattant az asztal széléről.

- Mit művelsz? – kiáltott fel Dean.

- Elkészítem most.

Azzal újra az asztalhoz csaptam a dobozt.

- Oké, várj! Állj le. Nyugi.

Dean megfogta a karomat, az ölébe ültetett, kivette a kezemből a dobozt, és letette az asztalra.

- Igazán nincs szükségünk a zsömlére – mondta finoman.

- Donna sosem feledkezett volna meg a zsömléről – feleltem duzzogva. – A végén még vissza kell adnom a gyöngysoromat, mert nem vagyok rá méltó.

Dean nevetett, majd hosszan, édesen megcsókolt. Mikor szétváltunk, rám vigyorgott.

- Esküszöm, szétrúgom a fenekét annak, aki a gyöngyeid közelébe merészkedik.

Mosolyogtam, ő pedig újra megcsókolt. Aztán felsóhajtott.

- Rory...

- Tessék?

- Akármilyen káprázatos volt ez az egész, mármint a zene, a ruha, a vacsora... Remélem, tudod, hogy nem várom el tőled, hogy te legyél Donna Reed. Nem akarom, hogy Donna Reed legyél. Nem így értettem. Az egész ügy túlságosan fel lett fújva. Én kifejezetten boldog vagyok veled.

Tudom – válaszoltam és ez jól esik. De amellett, hogy ez jó poén volt, végeztem egy kis kutatást Donna Reedről.

- Kutatást végeztél Donna Reedről?

- Nézd. – Felálltam, és összeszedtem a kinyomtatott oldalakat, amiket az Internetről töltöttem le. – Látod, valóban megcsinálta ezt az egészségmániás tej és sütemény, abroncsos szoknyás dolgot, de ezt leszámítva ő maga volt a saját tévéshow - jának meg nem említett producere és rendezője, az első női televíziós producer, ami tulajdonképpen elég lenyűgöző.

- Örülök, hogy végül is pozitív tapasztalatokat sikerült szerezned.

- Így igaz. És bár valószínűleg soha többé nem fogom érezni a bal kislábujjamat – tettem hozzá – , újra megcsinálnám.

- Tényleg?

- Majd egy nap. – Deanre mosolyogtam. – De most inkább elmosogatom az edényeket.

Felálltam, és elkezdtem leszedni az asztalt. Dean talpra ugrott.

- Segítek.

- Bocsáss meg – gúnyolódtam – te férfi vagy. Nem segíthetsz még vagy tizenöt évig.

- Na, jól van, akkor – mondta Dean – , mint férfi, olyasmit csinálok, ami a férfi dolga.

- Elmész tekézni?

- Kiviszem a szemetet.

Jót nevettünk, és boldogok voltunk, amiért minden visszakerült a rendes kerékvágásba.

Dean kivitte a szemetet, én pedig sietve leszedtem az asztalt, az edényeket kivittem a konyhába. A helyére raktam az asztalt, kivettem a desszertet a hűtőszekrényből, majd szépen elrendeztem a kelyheket. Dean még nem jött vissza, ezért elkezdtem bepakolni a mosogatógépbe.

Néhány perc elteltével Dean még mindig nem mutatkozott, a desszert pedig lassan fura állagot vett fel, ezért kimentem a verandára, hogy megkeressem.

- Figyelj csak, a zselé mintha elkezdett volna olvadni, és...

Lefagytam.

Dean kint állt a kertben, kezében a szemeteszsákkal, míg szembe vele Luke ácsorgott a kert másik végében, kezében egy szeméttel teli doboz, amelyből kilógott az egyik lámpánk, immáron eltörve.

Anya és én mint egymás tükörképei álltunk a két ház oldalsó teraszának korlátjánál.

- Ó. Anya. Luke.

- Rory – köszöntött Luke.

- Szia – mondtam lezseren, mintha nem egy ötvenes éveket idéző, bőszoknyás ruhát viselnék, miközben a barátom épp a szemetet viszi ki az udvarra.

- Öö... hát ti meg mi a fenét műveltek? – kérdezte anya nyersen.

- Semmit! – vágta rá gyorsan Dean. – Rory... izé... vacsoráztunk, érted, steaket, meg babot...

- Konzervet – helyesbítettem. Anya bólintott.

- Konzervet.

- Nem frisset – folytattam.

- Dehogy – mondta Luke.

- Dehogy – ismételte anya.

- Krumplival – magyarázta Dean, mintha ez bármit is javítana a helyzeten.

- Porból – tettem hozzá.

- De attól még finom volt.

Dean megfordult, és rám mosolygott.

- Köszönöm.

- Szívesen.

Anya és Luke tátott szájjal bámultak ránk.

Aztán eltűnődtem, vajon Luke mit keresett nálunk ilyen késő este.

- Na és ti mit csináltok? – érdeklődtem ártatlanul. Most Luke jött zavarba, és anya felé fordult, tőle várva a választ.

- Mi? Ó, mi csak... izé, bent a házban...

- Igen... – hebegte Luke – , aztán a lámpa úgyszólván... Na, jobb, ha én megyek.

- Jó – mondta anya.

- Igazán sajnálom a... – folytatta Luke.

- Ó, felejtsd el – legyintett anya.

- Sziasztok – mormogta, és elment. Dean megfordult és rám nézett.

- Jobb, ha én is indulok – bökte ki. – Köszönöm a vacsorát.

- Nincs mit.

Aztán már csak anya meg én bámultunk egymásra. Karba tett kézzel álltam, várakoztam. Anya felvetette a fejét, és elvigyorodott.

Zavartan odébb léptem.

- Mi az? – kérdeztem.

- Na jó, szóval tizenhat éves vagy – kezdte anya —, és kapsz egy egész házat estére, világos, hogy áthívod a barátodat.

– Aztán elkezdett vihogni. – De mi ez a kötény?

Vállat vontam.

- Hosszú történet.

- Köze van egy durva fejbevágáshoz? Mosolyogtam, és intettem egyet a vállam fölött.

- Meg kell nézem Barackot.

- Uramatyám! Most vettem észre, hogy gyöngysor van a nyakadban!

A megjegyzésére nem reagáltam.

- Most bemegyek – jelentettem ki, és kinyitottam az ajtót.

- Jó. Rendben. Nekem is be kell mennem – válaszolta anya, a hisztérikus röhögés határán. – Le kell írnom az összes lehetséges megjegyzést, amivel cikizni foglak a ruha meg a gyöngysor miatt.

- Jó éjt! – kiáltottam vidáman.

- Ó, kaphatnék rólad egy fényképet? – szólt utánam anya.

– Mert a vizuális megjelenítés igazán sokat segítene. Jaj! És az a cipő! – visította anya. – Meghalok!

A szememet forgatva csuktam be az ajtót.

Odabent körülnéztem a konyhában és a nappaliban, a gyertyák még mindig égtek, az ínycsiklandozó Lime Fantázia az asztalon olvadozott. Eszembe jutott, milyen szép is volt...

Megfordultam, hogy megkeressem Barackot. Mikor utoljára láttam, egy hímzett párnán aludt a kanapén. Ám most eltűnt.

Szólongattam, miközben gyorsan átfésültem a házat.

Nyitva hagytam volna az ajtót, amikor kimentem?

Pánikba estem és az ajtóhoz futottam.

- Anya! – kiáltottam. – Nem találom Barackot!

- Micsoda?

- Ott feküdt a kanapén, mikor kijöttem, most pedig nincs sehol!

- Hát jó. Ennyi. Mi meg az állatok – két külön világ.

Végeztünk.

Azzal átszaladt, hogy segítsen megkeresni a cicát. Végül rábukkantunk, Morey egyik papucsában kuporgott. Aztán megkértem anyát, mesélje el, mit keresett nálunk Luke. Bevallotta, hogy Stella kiszökött a kalitkából, és azért hívta át Luke - ot, hogy segítsen megkeresni. A lámpát is keresés közben törték össze. Egyszer Luke majdnem rálépett, és azt is megtudtam, komoly kétségeik támadtak Stella nemét illetően. Lehet, hogy a lány csirkém mégis fiú volt?

Rákérdeztem, hogy a város összes lakója közül anya mért pont Luke - tól kér segítséget. Azt válaszolta, mert egész este együtt voltak, de időnként eltöprengek azon: vajon nincs - e valami kettőjük között.

De mielőtt tovább faggathattam volna anyát, észrevette a zöld zselét és a tejszínhabot, amitől nevetőgörcsöt kapott, és végül úgy kellett kituszkolnom az ajtón, hogy egy kis nyugtom legyen tőle.

5.

Másnap este nagyiékhoz mentünk a szokásos péntek esti vacsorára. Becsengettünk, majd vártunk. Újra csengettünk. Kopogtunk. Sehol senki. Ennyi elég is volt anyának ahhoz, hogy sarkon forduljon, és elinduljon haza, de nem hagytam. Nem mondhatnám, hogy anya rajongott a kötelező péntek esti vacsorákért, bár az az érzésem, valójában szeretett volna közelebb kerülni a szüleihez, főleg a nagyapámhoz, akivel egész könnyen megtalálta a hangot. Nagyival továbbra is sokat veszekedett, mert nagyi úgy gondolja, csakis ő tudja, mi a jó anyának és főleg nekem. Csakhogy ez általában szöges ellentétben áll azzal, amit anya helyesnek vél, ebből aztán rendszerint komoly vitájuk támad. Ami időnként úgy végződik, hogy felállunk és egy szó nélkül elmegyünk, a következő héten pedig megpróbálunk úgy tenni, mintha mi sem történt volna. Ezért reménykedett anya titokban abban, hogy valamilyen oknál fogva nagyiék megfeledkeztek rólunk, nincsenek is otthon, elutaztak, közbejött egy sürgős jótékonysági rendezvény, és elfelejtettek telefonálni, ha pedig így van, mehetünk haza, rendelhetünk egy pizzát, és videózhatunk késő estig. Csakhogy már ott voltunk; én pedig biztos voltam benne, hogy nagyi és nagyapa nem hagynak cserben bennünket.

Amíg vártuk, hogy valaki ajtót nyisson, anya ismét felemlegette a Donna Reed öltözékemet. Az ide vezető úton megállás nélkül ezen csámcsogott, alig variálta a témát. Ez alkalommal azt javasolta, mostantól valahányszor a Donna Reed Show– nézzük, öltözzünk jelmezbe, mintha afféle agyament Rocky Horror Picture Show - 1 rendeznénk.

Kétségbeesetten újra kopogtattam, remélve, hogy az ajtó végre kinyílik; nem bírtam már hallgatni anya szóáradatát. Csodák csodája, végül valóban kinyílt.

- Lorelai, Rory – mondta sietve nagyi.

- Te, már azt hittem, elromlott a csengő, mert... – kezdett bele anya.

- Gyertek, gyertek!

-... már egy ideje itt állunk, és csöngetünk... – folytatta.

Ám nagyi már el is viharzott.

Anya és én egymásra pillantottunk.

- Na jó – szólalt meg – , azt hiszem, most már bemehetünk.

Elindultunk a nappaliba, és meghallottuk, hogy a nagyszüleim telefonon beszélgetnek egy férfival, akivel egyszerre kommunikálnak a kihangosítón keresztül. Beléptünk, és megláttuk, hogy nagyi és nagyapa fel - alá járkálnak a szobában.

- Az ára ugyanaz lenne, mint amit a régi helyért fizettünk? – érdeklődött nagyi.

- Pontosan ugyanaz – mondta a férfi a telefonban.

- Leszámítva a telekárat – jelentette ki nagyapa.

- Nos, a telekár valóban magasabb – hagyta helyben a férfi.

Anya és én egymásra néztünk, azon tűnődve, vajon mibe csöppentünk bele. Miközben tovább folyt a párbeszéd, levettük a kabátunkat.

- Viszont nagyobb a telek, Richard – szólt nagyi.

- Csak igyekszem minden információt megszerezni, Emily – válaszolta nagyapa.

- Az egyetlen lényeges információ, hogy ez az utolsó esélyünk arra, hogy még a szezonban elutazzunk Martha's Vineyardra. Más információ nem kell – szögezte le nagyi.

- Tisztában vagyok a helyzetünkkel, csakhogy ez egy üzleti tranzakció – közölte nagyapa.

- Jaj, az isten szerelmére! – bosszankodott nagyi.

Anya kinyitotta a táskáját, kivett belőle egy fél zacskó gumicukrot, majd elhelyezkedtünk, hogy kényelmesen nézhessük a műsort – és nagyiék nem is okoztak csalódást.

- Üzleti tranzakció – folytatta nagyapa – , melynek során pénzt adunk ki, amiért cserébe bizonyos javakat és szolgáltatásokat kapunk.

- És még ki is oktat. Milyen kedves.

... Ezt a beszélgetést ugyanannyi figyelemmel és körültekintéssel kell intéznem, mint bármilyen más beszélgetést, amelynek köze van egy üzleti tranzakcióhoz.

- Richard! Emily! Legyetek szívesek! – kiáltott a férfi a kihangosítóból.

- Jóságos ég, megrémítesz! – méltatlankodott nagyi.

- Elnézést. Csupán azt akartam mondani, bizonyára alkudhatunk a telekárból.

- Nos, biztosra veszem, hogy ez megoldható – felelte nagyapa.

Azzal véget vetettek a beszélgetésnek, és letették a telefont.

Elégedettnek tűntek.

- Mi folyik itt? – kérdezte anya.

- Ó, anyád meg én most foglaltunk le egy helyet Martha's Vineyardon – magyarázta nagyapa önelégülten.

- Komolyan? – kérdeztem. – Az szuper!

- Azt hittem, a régi nyaralót elvesztettétek – mondta anya.

- így is van – helyeselt nagyi csakhogy ma délután ráakadtunk arra, ahol Arthur Roundtree meghalt.

- Ugyanis ivott – jelentette ki nagyapa.

- Ezért felkaptuk a telefont – nagyi csettintett az ujjaival – , és lecsaptunk rá.

Anyára sandítottam. Legalább annyira döbbent arcot vágott, mint én.

- Csinos kis birtok – tette hozzá nagyapa.

- Sokkal jobb, mint ahová eddig jártunk – értett vele egyet nagyi.

Izgatottnak látszottak.

- Mindketten egyenesen a pokolra kerültök – szólalt meg anya. – Remélem, ezt tudjátok.

- Legalább lesz egy tisztességes nyughelyünk – kuncogott nagyapa a saját viccén.

- Ez talált – felelte anya.

- Egyik hétvégén meglátogathatnátok minket – lelkendezett nagyi. – Annyira gyönyörű, Rory odalenne érte.

- Elmehetünk egy hétvégére? – kérdeztem anyától. Anya megpaskolta a kezemet.

- Majd meglátjuk, mennyi Váliumot tudunk kölcsönkérni Sookie nénikédtől.

- Az egyetlen hátrány, hogy a házat természetesen bútorozva kell kivennünk – folytatta nagyi – , és Arthurnak förtelmes ízlése volt. Emlékszel a könyvtárra, Richard?

Nagyi nagyapa felé nyújtotta a kezét. Nagyapa megpaskolta nagyi kezét, majd jóízűen elnevette magát.

- Rózsaszín és zöld! Borzalmas, egyszerűen borzalmas.

- De a főszer már halott, úgyhogy megkapta a magáét – mondta anya.

A nagy szüleim kővé dermedtek, elhűlve bámultak rá.

- Lorelai – szidta meg nagyi – , szörnyen morbid vagy. Anyának leesett az álla.

- Én vagyok morbid?

Új témát kérünk – szóltam közbe.

- Mr. és Mrs. Drakula közlik, hogy én vagyok morbid – morogta anya.

Oldalba böktem.

- Rory – fordult hozzám nagyi mosolyogva, amint az italáért nyúlt, mintha az előző beszélgetés el sem hangzott volna – , mi újság az életedben?

Vállat vontam.

- Nem sok. Csak iskola, házi feladat...

- Kötények – szólt közbe anya. Ránézem.

- Ebbe ne menjünk bele.

De természetesen nagyi mindent meghall, amit nem kéne meghallania.

- Hogy érted azt, hogy kötények?

- Sehogy, anya. Csak cikiztem.

- Ezt nem értem.

- Nem olyan fontos – legyintett anya.

- Akkor avassatok be – erősködött nagyi.

- Semmiség. Rory a minap felvett egy helyes kis kötényt, és ezzel piszkáltam.

- Miért vettél fel kötényt? – érdeklődött nagyapa. Anya rám nézett.

Alig észrevehetően megráztam a fejem. Ne! Kérlek!

– Hát – kezdett bele anya – , úgy döntöttünk, lemondunk a bosszantó álomról, miszerint Rorynak a Harvardra kell járnia, és valami sokkal valóságosabbra koncentrálunk. Anya... apa... – folytatta mosolyogva, miközben kezét a vállamra tette, mintha erre a pillanatra lenne a legbüszkébb életében – Rory elhatározta, hogy szobalány lesz, akárcsak én.

A világ egy pillanatra megszűnt forogni, amint a nagy szüleim ránk meredtek.

- Ez olyan humoros? – nyögte ki végül nagyi. Nagyapához fordult. – Lorelai szerint ez humoros?

Nagyapát hasonló mértékben letaglózták a hallottak.

- Egyáltalán hogy jut eszedbe ilyesmit mondani?

- Ráadásul Rory előtt – tette hozzá nagyi.

- Csak vicceltem – nyugtatta meg őket anya.

Azt hiszem, egy cseppet szórakoztatta őt, hogy nagyiékból ilyen felháborodást váltott ki.

- Úristen – nagyi a mellkasára tette a kezét. – Megállt a szívem.

Nagyapa a whiskys poharáért nyúlt.

- Miért nem mesélsz neki a madaradról? – fordult hozzám anya, miközben megütögette a térdemet. – Az biztonságos témának tűnik.

- A madaradról? – Nagyapa belekortyolt az italába. Megkönnyebbülten bólintottam.

- Igen, iskolai feladat. Mindenkinek tanulmányoznia kell egy csirkét, a növekedés teljes folyamatában. Mindent naplóba kell vezetni. A táplálkozási szokásokat, alvási szokásokat...

- Houdini szokásokat – szúrta közbe anya.

- Ugyanis kiszökött – magyaráztam.

- És elfutott messzire.

– De életben maradt.

- Ami nagyon rendes tőle.

- Hála istennek, hogy Luke megtalálta.

- Luke találta meg? – vágott közbe rögtön nagyi. Anya fintorgott.

- Tessék?

- Rory azt mondta, Luke találta meg.

- Bosszút állsz rajtam a kötény miatt? – mormogta anya.

- Bocsi – suttogtam.

- A madár Luke kávézójában szökött el? – firtatta nagyi. Anya a fejét rázta.

- A madár otthon szökött el.

- Nálatok – szűrte le nagyi.

– I... igen. – Anya felugrott és célba vette a zsúrkocsit.

- Á !

Gyorsan témát váltottam.

- Mondd csak, nagyapa, mikor utazol el legközelebb?

- Tizenkettedikén, Madridba.

- Azta!

- Bízom benne, hogy találok neked egy jó kis Cervanteskötetet – fűzte hozzá mosolyogva.

A klasszikus irodalomért mindketten egyformán rajongunk, és nagyapa rendszeresen kiegészíti a könyvtáramat egy - egy értékes könyvvel.

- Gracias – válaszoltam.

Nagyira néztem. A trükköm nem vált be. Úgy tűnt, az elmúlt tíz percben mindössze a „Luke" szót hallotta meg.

- Mit keresett nálatok Luke? – kérdezte nagyi. Anya feszültté vált.

- Nézzenek oda. Nincs jég – mondta, miközben felemelte a jegesvödröt. – Hozok. – Azzal kislisszolt a konyhába.

Persze ismerem az efféle elterelési hadműveleteit. Valahányszor olyan téma kerül szóba, ami őt kellemetlenül érinti, úgy tesz, mintha megsüketült volna. Egyszerűen nem hallja meg a hozzá intézett kérdéseket, minden megjegyzést elereszt a füle mellett, és igyekszik a lehető leghamarabb megszabadulni az adott helyzetből. Ahogy tette ezt most is. Ha velem csinálja, rendszerint idegesít, ám kivételesen szórakoztam rajta. Noha engem is izgatott a kérdés: mit keresett akkor nálunk Luké, túl azon, hogy az elkóborolt csirkét kutatta fel?

Nagyi egy szempillantás alatt talpra ugrott.

- Kérdeztem tőled valamit.

Jó hangosan beszéltek, úgyhogy minden szót hallottam.

- Segített megkeresni a madarat, anya.

- Igazán?

- Igen, igazán.

- És honnan tudta, hogy eltűnt a madár? Éppen elsétált a házatok előtt, mikor meghallotta a panaszos segélykiáltásodat?

- - Anya...

- Vagy a bajba jutott kiscsibe gyámoltalan csipogását?

- Én hívtam át, anya. Vili? Felhívtam, és megkértem, hogy jöjjön át, és segítsen megkeresni a csirkét. Oké?

- Úgy látszik, ez a férfi állandóan a közelben van, mikor bajba kerülsz.

- Jó barátom.

- Jaj, kérlek!

- Muszáj ezt most megvitatnunk? – kérdezte kétségbeesve anya, mint aki másra sem vágyik, mint hogy véget vessen a beszélgetésnek.

- Lorelai, kicsit kezd elegem lenni abból, hogy folyton hazudsz nekem.

- Tehát muszáj most.

- Ez a férfi ott volt Rory születésnapján. Minden történetedben ő a vezérhím. Minden nap a kávézójában eszel. Láttam, hogy néz rád, és azt is, te hogy nézel rá. Nem vagyok bolond.

- Anya, kééééééééééérlek!

- Miért bánsz úgy velem, mintha a leghalványabb sejtelmem se lenne arról, mi zajlik az életedben? – hangjában megbántottságot éreztem. – Tehát, annyit kérek tőled, szívességképpen, ha csak egy hangyányit is tisztelsz engem, az anyádat, áruld el: érzel valamit ez iránt az ember iránt?

Anya néhány másodpercnyi szünetet tartott a válasz előtt.

– Nem tudom. Talán érzek. Ezen még nem sokat gondolkoztam... talán igen.

- Köszönöm – mondta csendesen nagyi. – Örülök, hogy végre őszinte voltál hozzám. – Majd kisvártatva:

- Most pedig megbeszélhetjük, mégis mi az ördög fordult meg a fejedben!

Anya és nagyi nemsokára visszatértek a nappaliba, és úgy indultunk vacsorázni, mintha soha egyetlen szó sem esett volna kötényekről, kiscicákról, csirkékről és Luke - ról.

***

Másnap délután, amint hazafelé tartottam a könyvtárból, megláttam anyát és Luke - ot. Éppen lepakoltak sok - sok - sok festékes dobozt Luke furgonjáról, mely a kávézó előtt parkolt. Anya útnak indult. Futni kezdtem, hogy utolérjem.

- Szia!

- Á, szia! – köszöntött, majd átkarolt, így mentünk tovább a járdán. Kitűnő hangulatban volt.

Az utcák vizesek voltak az esőtől, ami nemrég állt el, de már kisütött a nap, így a faágak árnyékot vetettek a járdán.

- Jézus, gondolod, hogy Luke elég festéket vett? – kérdeztem.

- Tudom – bólintott anya – , próbáltam beszélni a fejével.

Na? Ötlet a vacsival kapcsolatban?

- Kajáljunk be – mondtam határozottan.

- Legyen mondjuk kínai?

- Jó ötlet.

- Pompás. Be kell ugranom a boltba gyümölcsért – mondta.

- Minek?

- Azt hiszem, skorbutot kaptam.

- Komolyan?

- Igen. Vagy az, vagy megfáztam. De mindenképp kell gyümölcs.

Megérkeztünk a szupermarkethez, melynek bejáratánál hatalmas ládák sorakoztak, telerakva naranccsal, almával, körtével és szőlővel.

Kiválogattuk a gyümölcsöt, amikor hirtelen egy motor robogott el a főtér mellett.

Taylor Doose kijött a boltból, hogy szemügyre vegye.

– Átkozott motorbiciklik! Kész istencsapása!

- Úgy van! – mondtam, felháborodást mímelve.

- Bizony! – kontrázott anya.

- Hangosak, veszélyesek! – hőbörgött Taylor. – Ki kéne tiltani őket a városból!

- Hmm... Esetleg barikádokat is felállíthatnánk, hogy kitiltsunk minden nem szívesen látott idegent, aki átlépi a határt – folytatta anya.

Taylor nadrágjának zsebébe dugta a kezét, és bólogatott – egyáltalán nem jött rá, hogy anya csak gúnyolódik. Aztán mégis észbe kapott.

- Hát... nem, azt nem tehetjük meg. Törvényellenes volna.

- Nyomorult törvények! – mondta anya. A férfi tovább bőg ette a motort.

- Jaj! Nem bírom elviselni ezt a zajt! – Azzal Taylor visszasomfordált az üzletbe.

Anya belém karolt, majd elindultunk, hogy közelebbről megnézzük a motort.

- Ölj meg, és temess el ezzel a kicsikével – mondta ábrándozva.

- Mi ez, egy Harley? – kérdeztem.

- Ez egy Indián 2000, nyolcvan lóerős, ötsebességes gyönyörűség, és akarok egyet.

- Nem! – ellenkeztem.

- Mért nem?

- Mert meghalsz.

- Ja. Azért.

Aztán a motoros megállt a járdaszigetnél, lekapcsolta a fényszórót, majd leállította a motort. Megfordultunk, és elindultunk vissza Taylor boltja felé.

- Hé! – kiáltott ránk a motoros.

Nem láttuk az arcát – fényes, fekete bukósisakot hordott, és sötét napszemüveget – , de azt tudtam, hogy ezt a motort még soha nem láttam a városban.

Anya megállt, és óvatosan átpillantott a válla fölött. Majd annyit mondott:

- Helló.

- Már félúton jártam az élelmiszerbolt felé, de én is megálltam, és hátra pillantottam, mikor a motoros megszólalt:

- Csinos a blúzod. – Leszállt a motorjáról. – Vedd le.

Mindketten ledöbbentünk. Mégis mit képzel magáról ez az alak?

Végignéztük, amint a motoros lehúzza a fejéről a bukósisakot.

- Christopher... – suttogta anya.

- Apa! – kiáltottam, és a karjaiba vetettem magam.

6.

Apám felkapott, és megpörgetett a levegőben.

- Hát ez marhajó! – kiáltottam, amikor letett a földre. – Te mit keresel itt?

- Eljöttem, hogy meglátogassalak téged... és anyádat. – Majd oldalra nézett, anya felé, aki nem szólt egy árva szót se, csak állt megkukulva.

- Helló – bökte ki anya, még mindig döbbenten.

- Egy egész szó! – kiáltott fel apa. – Nahát! A jövőben talán még egy kifejezésre is számíthatok. – Azután anya háta mögé pillantott, és lehalkította a hangját. I Na jó, miért bámul engem az a férfi?

Anya követte apa tekintetét, én pedig válaszoltam:

- Ja, ő Taylor Doose. Övé az üzlet. Mindent tud, és mindent lát.

- Szóval, mi ez a váratlan felbukkanás, Mr. Meglepetés Vendég? – kíváncsiskodott anya.

Apa megvonta a vállát.

- A szüleim visszajöttek Connecticutba, elmegyek hozzájuk, és arra gondoltam, út közben beugróm ide, hogy meglepjem a Gilmore lányokat. Meglepődtetek?

- Ó, úgy leesett az állam, hogy kigurul a fejem a számon – mondta anya.

- Na és hol találhat az ember itt valami helyet, ahol megszállhat? – fordult hozzám apa.

- Maradsz? Ez komoly? Itt maradsz? – Ez túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen.

- Gondolkodom rajta.

- Maradj nálunk! – mondtam, egyre növekvő izgalommal.

Anya zavarba jött.

- Izé... édesem...

Egy kicsit apát is kényelmetlenül érintette a dolog.

- Nem hiszem, hogy anyukád szeretné, ha...

- Nem, nem, nem, szó sincs róla – erősködött anya – , csak az a helyzet, hogy... még nem múlt el a meglepetés.

- Anya, légyszi! – könyörögtem. Anya felsóhajtott, majd végül feladta.

- Miért nem maradsz nálunk néhány napig? – kérdezte apától.

Apa arca felragyogott.

- Kösz, Lor! Észre sem fogod venni, hogy itt vagyok.

- Aztán felém fordult, és a motorjára mutatott. – Te, pattanj fel!

- Maradj! – vágta rá anya. Megálltam, és visszanéztem rá.

- Pattanj! – ismételte apa, átadva nekem a bukósisakot.

- Maradj!

- Lorelai... – Apa bevetette egyik legbájosabb mosolyát. Én is bevetettem az enyémet.

Anya ismét sóhajtott, és megadta magát.

- Pattanj!

Felhúztam a bukósisakot, felmásztam apa mögé, és elrobogtunk. Egy röpke pillanatra visszafordultam, és észrevettem, hogy anya csóválja a fejét, ahogy ott áll, és utánunk néz.

***

Mikor hazaértünk, apa zuhanyozni ment az emeletre, én pedig megágyaztam neki a kanapén, a nappaliban. Összeszedtem egy csomó takarót, azt akartam, hogy a fekhelye legyen olyan kényelmes, amennyire csak lehet.

- Jól néz ki, nem gondolod? – kérdeztem anyától.

- Jól néz ki – helyeselt.

- Tetszik, hogy rövidebb a haja.

- A rövidebb jobban áll neki.

Apa valóban nagyon jóképű pasas volt, nem csodálom, hogy anyám belezúgott tizenhat évesen. Magas volt, világosbarna hajú, a szeme folyton mosolygott – szerettem a hamiskás mosolyát, ami mindig ott bujkált az arcán. Nagyon ritkán láttuk őt. A nagy ünnepeken általában összefutunk valahol, és időnként felhív minket telefonon. Valójában sosem haragudtam rá azért, mert nem volt része az életünknek. Megszoktam, hogy kettesben élünk, anya mindent megadott nekem, semmiben nem szenvedtem hiányt. És számomra így volt természetes a világ. Különben is, tizenhat év elteltével van értelme neheztelni bárkire is azért, mert egy helyzet úgy alakult, ahogy? Persze örültem volna, ha apa most egy kicsit tovább maradna velem.

- Gondolod, hogy sokáig marad? – kérdeztem anyától, anélkül, hogy ránéztem volna.

- Sok pénzben nem fogadnék rá – válaszolta finoman.

- Talán rávehetjük, hogy néhány hétig itt maradjon – mondtam, amint még egy pokrócot betűrtem a párnák mögé.

- Hát persze – felelte – , ha jó pár pokróccal lefogjuk.

Oké, talán egy kicsit túllőttem a célon. De annyira izgatott voltam.

- Csak szeretném, ha kényelmes lenne neki.

- Úgy jön - megy, ahogy kedve tartja, kicsim – mondta anya halk, komoly hangon. – Ezt te is tudod.

- Igen – ismertem el – , tudom.

- Nincs annyi ágynemű, ami változtatna ezen.

- Igen, de még soha nem jött el Stars Hollow - ba – jelentettem ki.

- Tudom.

- Ez azt jelenti, hogy most valami megváltozott, nem? – Anyára pillantottam.

Anya szomorkásán elmosolyodott.

- Élvezd ki az időt, amíg velünk van, rendben?

Egy másodpercre leraktam a lepedőket, és anyához fordultam.

- Jó. Rendben. – Mosolyogtam, majd felráztam a párnákat, amik már rég fel voltak rázva. Megértettem anyám óvatosságát. De azt is tudtam, hogy ő volt az, aki nem kért apából, és nem fordítva.

- Szerintem most akkor is megváltozott valami – szögeztem le.

Úgy látszott, anya kifejtené ezzel ellentétes véleményét, ám ekkor megjelent apa a lépcsőn, a haja vizes volt, nyakában törölköző lógott.

- Ennél rémesebbet még életemben nem zuhanyoztam – panaszkodott vigyorogva, miközben lejött a nappaliba. – A víznyomás két másodpercenként változik. Holnap megcsinálom.

- Hé, ne nyúlj a zuhanyomhoz! – figyelmeztette anya. Mosolyogva néztem őket.

- Kínait rendeltünk – világosítottam föl apát. – Bármelyik pillanatban itt lehet.

- Remek. Éhen halok.

- Tessék – anya átnyújtott neki egy bögre kávét.

- Na és hogy van Diane? – kérdeztem, miközben egy horgolt, színes takarót tartottam magam elé.

Apa egy kissé zavarba jött.

- Öö, Diane már a múlté – mondta félszeg vigyorral.

A hír nem lepte meg túlságosan anyát, aki lehuppant a kanapéra.

- Mikor húsvétkor megismerkedtem vele, még azt mondtad, lehet, hogy ő az igazi – mondtam, mert engem bezzeg meglepett a bejelentés.

És ez addig tartott, amíg ki nem derült, hogy nem is mindene igazi – viccelődött apa, miközben letelepedett anya mellé.

Vágtam egy grimaszt.

- Rosszabb vagy mint anya.

- Ez övön aluli volt!

- Egy manust sem teszel boldoggá? – cikizte apa.

- De, boldoggá teszem őket – felelte anya. – De még milyen boldoggá!

- Na jó, ne legyél gusztustalan – szóltam rá.

- Így van, feldühítesz bennünket – tette hozzá apa.

Tulajdonképpen anyának igaza volt. Tényleg boldoggá tett valakit. Valójában nemrég szakított az irodalom tanárommal, Max Medinával, mert olyan boldogok voltak, hogy nem tudtak uralkodni magukon, és úgy csókolóztak a Chilton szülői értekezletén, mint a tinédzserek. Amilyen pechük volt, Paris Geller, a csoporttársam, aki bármit megadna azért, hogy engem a padlóra küldjön, meglátta őket, és percek alatt szétkürtölte a dolgot az iskolában. Nagyinak is a fülébe jutott, még a péntek esti vacsora előtt. Anya azt mondta, azért szakított Maxszel, hogy engem megvédjen, de szerintem ez marhaság. Bár azt tudom, hogy ez a kis incidens Max Medinának kis híján az állásába került, tehát amíg meg nem tanulják visszafogni magukat, talán jobb is, ha külön lesznek. Bár ez most már nem számított. Pillanatnyilag csak az izgatott, hogy apám velünk marad néhány napig, aztán ki tudja? Talán ha anya meg ő eltöltenek együtt egy kis időt, megváltoznak a dolgok. Ártani nem árthat, ha időt adunk nekik.

- Tanulok egy kicsit, mielőtt megérkezik a kaja – mondtam ártatlanul.

Apa meghökkenve nézett rám. – Micsoda?

- Szeretnék végezni a kötelező leckékkel szombat estéig, hogy vasárnap hozzáláthassak a szorgalmi feladatokhoz – magyaráztam.

Elindultam a szobám felé, még hallottam, hogy anya ezt mormogja:

- Ne nézz rám...

Amint elővettem a könyveimet, hallottam, hogy tovább beszélgetnek. Kellemes csevegésnek tűnt. Néha éjszakánként ébren feküdtem az ágyamban, és azon tűnődtem, vajon milyen lehet a szülők beszélgetésének halk morajára elaludni.

Miközben nekiveselkedtem a házi feladatnak, eszembe jutott, hogy másnap délelőttre olyan programokat terveztem, amikre talán apa is elkísérne. Gyorsan visszamentem a nappaliba.

- Figyu, elfelejtettem szólni, hogy holnap reggel baseballmeccsre megyek. Velem jössz?

- Te baseballozol? – kérdezte apa meglepetten.

Anya és én elnevettük magunkat. Mi ketten meg a sport?

Viccnek is rossz.

- Ööö... dehogy.

- Jó, rendben – mondta apa. – Akkor ki játszik?

- A barátom, Dean.

- Dean...

- Igen, Dean. Kilenckor kezdődik.

– Ööö... rendben – mondta apa – , megdumáltuk.

Visszamentem a szobámba. Elmosolyodtam, mikor meghallottam, hogy apa ezt kérdezi:

- Szóval van egy Dean?

- Van egy Dean – erősítette meg anya.

***

Másnap reggel apa meg én elsétáltunk a baseballpálya felé, ahol egy maroknyi városlakó játszott rendhagyó baseballt a rendhagyó nézőközönség előtt.

- Szóval, melyikük Dean? – kérdezte apa, miközben a lelátó felé tartottunk.

Rámutattam.

- Az a srác ott. – Aztán egy másik pasasra mutattam. – Az pedig Luke.

- Luke, a kávézós?

- Igen – mondtam, amint leültünk – , gyakorlatilag mindennap nála eszünk.

- Úgy látszik, a hármas számú játékos is megjelent a színen, fiúk! – kiáltott Luke a csapattársainak a dobójátékosok szögletéből, amikor Dean kilépett a pályára.

- Egy kicsit messzebbre küldeném az embereidet, Luke – vágott vissza Dean.

- Miért? Onnan jobban látják, ahogy elbénázod? Dean nevetett.

- Csak abban az esetben nem ütök, ha nincs annyi erőd, hogy eldobd idáig a labdát.

Kirk, az egyik srác, aki mögöttünk ült, rázendített:

- Az a nagy helyzet, hogy te nem tudsz dobni, te pedig nem tudsz ütni. Ti vagytok a tökéletes páros.

Kirk. Kirkről még nem beszéltem. A húszas évei vége felé járhat, vagy a harmincas éveinek az elején, ezt nem is tudom pontosan. Kirk nélkül ez a város nem lenne olyan, amilyen. Kirk pontosan olyan, amilyennek az ember egy Kirköt elképzel. Nem túl magas, sovány, beesett mellkasú, pipaszár lábú, nem csúnya, nem helyes, ő az, akire azt szokás mondani: átlagos.

Ám Kirk minden volt, csak átlagos nem. Ő az a fajta, akire a „szerencsétlen" jelzőt szokás aggatni. Nincs barátja, nincs barátnője, az anyukájával él egy kis lakásban, nincs munkája, se kutyája, se macskája. Hogy nincs munkája, azt persze nem úgy kell érteni, hogy munkanélküli. Mindig talál magának valami alkalmi munkát, ám egy hétnél tovább sehol nem tartják meg. Persze kinek kéne több hónapon át egy hot dognak öltözött szórólap - osztogató? Vagy esküvői fotós, aki azt sem tudja, milyen gépet tart a kezében? Vagy kommentátor, aki nincs tisztában a hoki szabályaival sem? Egyébként volt egy jellegzetes tulajdonsága: a szerencsétlenségéhez elképesztő nagyképűség és pökhendiség párosult. Mint most is. Itt ül mögöttünk a baseball– meccsen. Ő maga sosem játszott, mégis kioktatja a játékosokat. Félreértés ne essék, mindannyian imádjuk Kirköt. Leszámítva az időnként bicskanyitogató stílust, Kirk rendes, segítőkész és szeretetre méltó ember, aki a légynek se ártana. Csak ne akarna mindig mindenkit meggyőzni az ellenkezőjéről!

- Hagyd abba, Kirk! – szólt rá Luke.

- A cselekvőképesség teljes hiánya! – folytatta Kirk.

Szerette a végsőkig feszíteni a húrt, főleg olyanokkal szemben, akik erősebbek nála – elvégre egy kerítés választotta el a játékosoktól, és elég jó futó volt.

- Nincs jobb dolgod a hétvégén? – kérdezte Luke.

- Mit mondhatnék? Odavagyok a komédiáért – szemtelenkedett Kirk.

Dean észrevett engem, intett egyet, Kirk pedig hozzám és apához fordult.

- Fél órája játszanak, és masszív nulla - nulla az eredmény.

– Ismét a játékra koncentrált, tovább hergelve a játékosokat. – Hé, ha ezt így folytatjátok, nevet is kitalálok nektek! Zéró és Zéró! Dean Zéró és Luke Zéró! Világos?

- Ez még csak nem is hangzik okosan! – kiáltott vissza Luke.

- Majd lebutítom a kedvedért, Alfaalfa.

Apát legalább annyira szórakoztatta ez a szóváltás, mint engem.

- Általában meddig tartanak ezek a meccsek?

- Amíg el nem fáradnak – világosítottam fel. – Aztán bejelentik, hogy az a csapat nyer, akinek előbb beér egy játékosa.

- Bizony, állati profik azok ott lent – vetette közbe Kirk.

– Te, Luke, mondd, a férjed is baseballozik?

- Ebből elég! – Luke ledobta a kesztyűjét a földre, és elindult a lelátó felé..

Kirk felpattant a helyéről.

- Rám csipogtak, mennem kell – mondta, azzal elviharzott.

Na. Nem megmondtam?

Dean kihasználta a váratlanul jött szünetet, és elindult felénk, mialatt apa a rohanó Kirk után bámult, remekül szórakozva a kis műsoron, melynek imént a tanúja volt.

- Szia.

- Szia.

Apa meg én felálltunk, majd bemutattam őket egymásnak. Láttam, hogy Dean zavarban van. Meg mertem volna rá esküdni, azt hiszi, új pasit fogtam magamnak.

- Dean, ő itt az apám. Apa, ő Dean. Apa bólintott.

- Dean.

- Örülök, hogy megismerhetem – mondta Dean udvariasan.

- Úgyszintén.

- Szóval, maga is errefelé lakik? – érdeklődött Dean.

- Nem, csak volt egy kis időm, ezért felpattantam a mocimra, és eljöttem ide Berkeleyből.

Dean szeme felcsillant.

- Komolyan? Milyen gépe van?

– Indián 2000.

- Nekem egy 86 - os Suzuki.

- Szép. - Ja.

- Gyere már, Dean! – szólt közbe Luke, aki visszatért közben a pályára.

- Mennem kell – mondta Dean. – Később találkozunk.

Még egyszer: örvendtem.

Apa meg én visszaültünk a padra. Fura mosoly bujkált az arcán.

- Hát, ő volt Dean.

- Ő volt Dean – mondtam büszkén. Dean, ismét a pályán, Luke felé fordult:

- Te, a következő befutó nyer, jó? Luke ránézett, majd válaszolt:

- Jó. Rendben.

A meccs után főméltóságoknak kijáró városnézésre kísértem apát.

- Ez itt a virágüzlet. Arra van egy jó pizzéria, ott a papírbolt, az pedig Al Palacsintavára.

- Jó a palacsinta?

- Nem árul palacsintát.

- Vili.

- Néhány évvel ezelőtt áttért a nemzetközi konyhára, és búcsút mondott a palacsintáknak. Nevet is változtatott volna, csakhogy már legyártatott több millió szalvétát az eredeti névvel, ezért maradt minden a régiben.

Láttam, hogy apából majd' kibuggyan a nevetés.

– Hogy érted, hogy nemzetközi konyhára?

– Váltogatja őket. A múlt hónapban Paraguay előtt tisztelgett.

– Előtte is tisztelgett valaki?

- Nem igazán.

Arra lettem figyelmes, hogy valaki a nevemen szólít.

- Rory, angyalom! Mondd csak, drágaságom, hogy vagy? Megfordultam, hogy üdvözöljem Miss Pattyt – a forróvérű balett - tanárt, aki azelőtt a Broadwayn táncolt, most pedig balettiskolát vezetett Stars Hollow– ban. Általában nem csak az volt rá a jellemző, hogy mindenről tudott, ami a városban történt, de maga is részese volt a pletykák terjesztésének.

Ma egy csillogó, vörös kendőt terített a vállára, és olyan erősen sminkelte magát, mintha nagyszabású partira indulna a városban. Miss Patty különös jelenség volt: molett, mondhatni terebélyes, mégis vonzó nő – erre bizonyíték számos férje, akik valamilyen rejtélyes oknál fogva mégsem maradtak meg mellette. Minden férfit – legyen az fiatal suhanc vagy aggastyán – szinte felfalt a tekintetével. Ez alól nem volt kivétel apa sem.

- Miss Patty, ő itt az apám, Christopher.

Szeme tágra nyílt, érdeklődéssel mérte végig apát. Mikor megszólalt reszelős, mély hangján, az volt az érzésem, gondolatban már le is vetkőzette szegényt.

- A papa?

- Nagyon örvendek.

Apa kezet fogott Miss Pattyvel.

- Maga Rory apja? Nocsak, nocsak, nocsak. – Alaposan megnézte magának, majd egyenesen a szemébe nézett. – Tudja, Christopher, mi itt mindannyian Rory szülei vagyunk, és én vagyok az egyik mamája. És mivel maga az apja, mi is egy pár lehetünk. Hogy miféle pár, azt persze nem tudom!

- Na jó, nekünk most mennünk kell – szóltam közbe. Miss Patty apára kacsintott.

- Majd jöjjön, és látogasson meg.

- Mindenképp – hagyta rá apa.

Amint elindultunk, hátrapillantottam a vállam fölött, és észrevettem, hogy Miss Patty bepötyög egy számot a mobiltelefonján, hogy leadja a drótot apa felbukkanásáról.

Egy pár másodperccel később ezt hallottuk:

- Nahát, ő biztosan Rory apja.

Taylor Doose tartott felénk az utcán, hogy üdvözöljön minket.

- Taylor Doose – mutatkozott be. – Enyém a csemegebolt itt, Stars Hollow - ban.

Apa kezet fogott Taylorral.

- Nagyon örülök, hogy megismerhetem.

Apa körém fonta a karját, amikor elváltunk Taylortól.

- Gyorsan terjed a hír – suttogta.

- Bizony, gyorsan.

Mikor elmentünk a Stars Hollow Könyvesbolt mellett, apa szeme felragyogott, és az ajtó felé tolt:

- Könyvesbolt. Remek. – Beléptünk az üvegajtón.

- Nahát, nahát, Christopher! – kiáltott valaki.

Beljebb tuszkoltam apát, ő pedig a hang irányába fordult. Egy szakállas férfi támaszkodott a pultnak a kasszánál, és szélesen vigyorgott apára. Narancssárga kockás favágó kabátot hordott, alatta pulóvert és farmer kezeslábast, fején kötött sapkát.

- Jackson Belleville – mutatkozott be süvöltve. Kezet rázott apával, mintha régi cimborák lennének az egyetemről.

- Öö... helló – mondta apa bizonytalanul.

Jackson mosolygott, és újra rátámaszkodott a pultra.

- Apám, meg kell mondjam, rémes leírást adtak rólad. Apát mulattatta a dolog.

- Valóban?

- – Ó, igen. Sokkal inkább George Clooney, mint Brad Pitt. Te, Andrew – szólt a pult mögött ülő férfihoz, aki ugyancsak pofátlanul méregette az apámat.

- Tessék?

- Nem gondolod, hogy sokkal inkább George Clooney, mint Brad Pitt?

Andrew, a könyvesbolt tulajdonosa végigmérte apát, majd megrázta a fejét.

- Jómagam Matthew McConoughayre szavaznék.

- Komolyan?

- Naná.

Jackson a fejét csóválta.

– Hát én nem látom. Talán erről az oldalról. Ugye nem bánod? – Kinyújtotta a karját, és megragadta apa vállát.

- Micsoda? Dehogyis. A legkevésbé sem.

Jackson egyik oldalról a másikra fordította apát, tanulmányozta a profilját. Apa a legnagyobb nyugalommal tűrte.

- Na igen, erről az oldalról van benne egy csipetnyi Matthew – ismerte el végül Jackson. – Nocsak. Naháááát, örvendek a találkozásnak, bárkire is hasonlítsál!

- Én is örülök – válaszolta apa. – Rám vigyorgott, majd félrevont a pulttól, és bementünk az üzletbe. – Oké, most elrabollak, aztán kimentelek innen – mondta, miután levegőhöz jutott.

- Csak jót akartak.

- Persze, biztos vagyok benne, hogy az őrültek mind jó szándékúak. – Mosolygott. – Tehát, úgy hallom, szereted a könyveket.

- Igen, így van.

- Szeretném, ha kiválasztanál valamit, én pedig megveszem neked – mondta apa, miközben a polcok felé indult.

- Apa. Semmit nem kell venned nekem.

- Dehogynem – erősködött. – Mostanában melyik könyvről álmodozol?

- Hát, az egyértelműen a Teljes Oxford Értelmező Szótár, de apa...

– Elnézést! – kiáltott apa Andrew - nak egy könyvállványon át. – Egy Teljes Oxford Értelmező Szótárt, legyen szíves!

- Rendben – válaszolta Andrew, majd elindult, hogy megkeresse a könyvet.

- Apa, ne. Az egy vagyonba kerül.

- Kell valami, amiről eszedbe jut ez a látogatás – erőltette apa.

Apa szeme elkerekedett, amint meglátta a hatalmas, fekete dobozt, amit Andrew kihozott neki.

- Parancsoljon – mondta Andrew, aki egy kissé zihált a könyv súlya miatt.

- Szentséges ég... – apa megfogta a könyvet és kitartotta maga elé. – Óriás kőtábla 2001 - ből!

- Minden szó megvan benne, amit valaha feljegyeztek angol nyelven, plusz a szavak eredete, legkorábbi használata – magyaráztam, útban a kassza felé.

- Biztos, hogy nem egy kocsit akarsz inkább? – kérdezte apa, majd letette a pultra a könyvet. – Az súlyra nagyjából ugyanekkora. – Elővett egy hitelkártyát, és átadta Andrew - nak.

– Parancsoljon.

Alig tudtam elhinni.

- Ez annyira rendes tőled!

- Na igen, sok mindenért kell kárpótolnom téged – mondta halkan.

- Dehogy kell.

- De, igen – erősködött. Aztán Andrew odajött hozzánk.

Oöö... nagyon sajnálom, Christopher – suttogta félénken, átnyújtva apának a hitelkártyát – , de a kártyáját... – alig hallhatóan mondta ki a következő szót: – elutasították.

- Elutasították? — Apa döbbentnek látszott. – Miről beszél?

Andrew bocsánatkérően vállat vont.

- Újra megpróbálhatom, ha óhajtja.

- Hát persze – mondtam együttérzőn. Apa elvette a kártyát.

- Inkább... ne. – Zavartan rám nézett. – Nem szükséges, hogy újra megpróbálja.

- Ó. – Lenéztem, és a kezemet bámultam. – Rendben.

- Esetleg félretenné nekünk? – fordult apa Andrew– hoz.

– Holnap visszajövök egy másik kártyával.

- Hogyne, Chris. Semmi gond.

- Kösz. Gyere – mondta nekem.

Odakint néhány pillanatig néma csendben sétáltunk egymás mellett. Aztán apa megszólalt:

- Na er ől valóban eszedbe fogok jutni.

- Különben sem akartam annyira azt a könyvet.

Karját körém fonta, majd adott egy puszit a fejem búbjára.

- Te, figyelj, anyádnak ezt ne említsd meg, rendben?

- Oké.

- Kösz.

Folytattuk az utunkat, csupán egy pillanatra álltunk meg, mikor valaki hangosan azt mondta:

- Igen, ő az igazi apja.

Kíváncsian szemléltük a sarkon összeverődött tömeget, minden tekintet Jacksonra szegeződött.

- Kedves embernek tűnik, afféle bratyizós, vállveregetős, kissé slampos városi ürge, nyilván van mit a tejbe aprítania, mert olyan orra van, ami kiszimatolja a pénzt, és...

Valaki megköszörülte a torkát, mire Jackson abbahagyta. Lassan megfordult, és erőltetetten ránk vigyorgott. Aztán megemelte feltekert szélű sapkáját, ami nem egyszerű mutatvány, majd eloldalgott.

Amint apa meg én elsétáltunk Luke kávézója mellett, észrevettük hogy anya egy ablak melletti asztalnál ülve olvas, és azt csinálja, amit Luke felségterületére tévedve minden alkalommal: egy nagy bögre kávét kortyolgat.

Bementünk, és csatlakoztunk hozzá.

- Na, merre jártatok? – érdeklődött anya.

- Megnéztük Al Paraguanian Palacsinta Házát, elbeszélgettünk számos városlakóval, és egész biztosan úgy nézek ki, mint Matthew McConaughey – válaszolta apa.

- Dehogyis.

- Vitasd meg Jacksonnal.

Alighogy leültünk, megszólalt apa mobilja.

- Na, na, na, na, hé, hé, hé, hé – mondta anya, és kinyújtotta a kezét.

A pult fölött lévő táblán ez állt: „Mobilon beszélni tilos". A felirat fölött egy rajz is volt, nagy vörös körben egy fekete vonallal áthúzott mobiltelefon. Luké nem értékeli a modern technikát. Persze magamban jót nevettem azon, hogy éppen anya figyelmezteti apát a kávézó középkori szabályára (jó, tudom, a középkorban nem volt még mobil). Ugyanis ő az, aki Luké határozott kérése ellenére is rendszeresen a kávézóban telefonál, semmibe véve a tábla tilalmát. Luké természetesen többnyire észreveszi, ilyenkor rögtön közbeavatkozik, és így vagy úgy, de eltávolítja anyát a helyiségből. Szórakoztató, annyit el kell ismernem.

Apa sem törődött a táblával, és felvette a telefont.

Szerencséjére Luké a hátsó részlegben volt.

- Halló ?... Emily!

- Emily? – ámult el anya.

- Anyád az – suttogta apa.

- Szia, nagyi! – kiáltottam.

- Aha. Hát, igazság szerint éppen itt ücsörgők a lányokkal... hogyne. – Átadta a telefont anyának, és elvigyorodott. – Veled akar beszélni.

Apa meg én átfutottuk az étlapot, miközben anya a nagyival társalgott. Nem figyeltünk oda, miről beszélnek, de amikor letette, tudtuk, hogy rossz hírre kell számítanunk. Nagyi vendégül akarja látni az egész családot a következő péntek esti vacsorán, és meghívta apát, meg a szüleit is. Amennyire vissza tudok emlékezni, ez lesz az első alkalom, hogy mindannyian együtt leszünk, ami számomra izgalmas volt, ám a reakciókból ítélve anya és apa nem osztották ezt a nézetet.

7.

Péntek este hárman álltunk nagyiék házának bejáratánál. Anya és apa istenien néztek ki – apa öltönyben, nyakkendőben, anya egy egyszerű fekete kardigánban és piros, kínai mintás selyem szoknyában.

Anya mély levegőt vett:

– Találkoznom kell a szüleimmel. Apa sóhajtott:

– Nekem is találkoznom kell a szüleimmel.

– Hölgyeim és Uraim – jelentettem be – , íme a dráma kategória két győztese, Connecticutból.

Anya egy újabb lélegzetett vett, és előre lépett egyet.

Nem csöngetett vagy kopogott, mint általában, hanem a saját kulcsával nyitotta ki az ajtót.

- Hahó, van itt valaki?

Nagyi kisietett a hallba, láthatóan megzavarta a belépőnk.

– Atyaisten! Itt vagytok! Christopher, nézzenek oda! Túláradó szeretettel ölelte át apát.

– Emily, tökéletes vagy, mint mindig – mondta előzékenyen apa.

– Annyira örülök, hogy látlak! – folytatt nagyi. – Nem hallottam a csengőt.

– Mert nem csengettünk – magyarázta anya.

– Magatoktól jöttetek be? – Nagyi meglepettnek tűnt.

– Semmi vész, anya. Nézd. Nincs köztünk kéjgyilkos.

– Szia, nagyi.

Átadtuk kabátunkat a szobalánynak.

– Rendszerint kopogni szoktál.

– Amióta adtál egy kulcsot, nem.

– Az vészhelyzetre való. – Nos, anya, majd’ éhen halok. Az nem elég vészhelyzet?

Nagyi metsző pillantást vetett anyára, ám mint házigazda nem tehette meg, hogy jelenetet rendezzen egy vendég előtt, ezért mosolyt erőltetett az arcára.

– Richard a nappaliban vár. Gyertek be. Alig várja, hogy lásson – fordult apámhoz.

Nagyi vezetett bennünket, én követtem. Hallottam, hogy anya mormog a hátam mögött.

– Lépre csalt azzal, hogy átadta azt a kulcsot. Egy kulcs arra való, hogy használják. Ez a szüleim háza!

Apa remekül mulatott ezen.

– Fogd be! – szólt rá anya, mielőtt apa egy árva szót szólt volna.

– Nahát, meg is jöttek! – lelkendezett nagyapa.

– Szia, nagyapa.

– Szervusz, Rory. Lorelai. Christopher, öregfiú, mi újság? – Odament apához, és kezet fogtak. – Jó ég, de örülök, hogy látlak!

- Hogy vagy, Richard?

- Ó, jobban, mint jópáran, nem olyan jól, mint mások.

- És ezzel bosszantasz mindenkit – tette hozzá apa.

- Haha! Igazat beszélsz, fiatalember! – Nagyapa elindult a zsúrkocsi felé. – Előkészítettem a martinikat.

- Szóval, Christopher, mesélj az üzletről – kezdte nagyapa, miközben átadott neki két poharat.

- Jaj, Richard. Hagyj békét annak a fiúnak – dorgálta meg nagyi, amint apa átadta neki az italt.

- Csupán érdeklődöm, mi a helyzet.

Nagyapa még egy poharat nyújtott apa felé, aki ezt tovább adta anyának, mielőtt leült volna.

- Az üzlet remekül megy, Richard – mondta vidáman apa. – Szinte attól félek, már azzal ártok neki, hogy elmondom, milyen jól megy.

- Ó, ez csodálatos! Mindig tudtam, hogy tehetséges vagy. Megvan benned a svung, ami a nagysághoz kell, ahogy anyám mondaná. Mindig megvolt benned ez a svung.

Helyet foglalt kedvenc székében a kandalló mellett, és belekortyolt a martiniba.

Anya ekkorra már ki is itta az övét, és felállt, hogy töltsön magának még egy pohárral.

- Nekem is szükségem van még egy svungra, ha nem bánjátok.

Egy pillanatig a nagyszüleim csak ültek némán, sugárzó arccal bámultak rám meg apára.

- Jaj, Richard – mondta nagyi büszkén ugye, hogy Rory Christopher kiköpött mása?

- Remélem, örökölted apád üzleti érzékét is, drágám – tette hozzá nagyapa.

- Egy dolgot biztosan tudok – folytatta nagyi – , kétségtelen, hogy örökölted apád zenei tehetségét.

- Na jó, várjunk csak egy kicsit – szólalt meg anya, amint visszaült mellém.

- Mi az? – kérdezte nagyi.

- Egyikőjüknek sincs egy szemernyi zenei tehetsége sem.

- Hé – tiltakozott apa – , én gitározom. Anya szkeptikusnak tűnt.

- Tudod a Smoke onthe Water kezdő hangját.

- Azóta kiterjesztettem a tudásomat a Jumpin’ Jack Flash kezdő hangjára is – felelte apa.

- Bennem is egy Chuck Barry veszett el – jelentette ki nagyapa.

Anya kis híján félrenyelte az italt.

- Valami baj van? – kérdezte nagyapa.

- Nem hittem volna, hogy valaha ezt a mondatot hallom a szádból – vihogta anya.

- És miért nem?

- Chuck Berry.

- Igen, Chuck Berry. Mindenki megveszett érte, mikor iskolába jártam – védekezett nagyapa.

- Vagyis a MyDing - a - Ung előfutárának tartod magad?

- Úgy vélem.

Nagyi előrehajolt és elmosolyodott.

- Emlékeztek, amikor ti ketten, olyan tízéves korotokban előadtatok nekünk egy bájos kis műsort?

- Milyen műsort, anya? Apa kuncogott.

- Jancsi, Juliska, te felfeküdtél a dohányzóasztalra.

- Te meg úgy tettél, mintha zongora lenne... tényleg – folytatta anya. – Mért kellett erre emlékeztetnetek?

- Azért, mert nagyszerű produkció volt – kiáltott fel - Nem állítanám, hogy produkció volt, anya. Csak egy dalt énekeltünk el.

Anya és apa elnevették magukat, amint visszaemlékeztek az eseményre.

- Vacsi - idő– mondta apa.

- Azt te írtad? – csodálkozott nagyapa. – Igazán nagyon jó dal volt.

- Apa! Az a Jó Ember vagy; Charlie Brown egyik betétdala. Ami egy híres musical.

- Akár Christopher is írhatta volna. Rendkívül tehetséges ember.

Láttam anyán, szörnyen irritálja, hogy nagyi és nagyapa így ajnározza apámat. Mintha ő, az édes lányuk egy nulla volna, aki semmire nem vitte az életben, apám pedig valamiféle őrült nagy karriert befutott, sikeres ember, akinek anya a lába nyomába se érhet. Anya korábban elmagyarázta nekem, hogy a nagyiék mérhetetlenül neheztelnek rá, amiért szembefordult velük, születésem után elhagyta őket, és a maga útját kezdte járni. Ahelyett, hogy hozzáment volna apámhoz, aki állást kapott volna nagyapa vállalatánál, és most boldogan élhetnénk hármasban – vagy többesben – mint egy igazi család, és nagyiéknak nem kéne szégyenkezniük „elfajzott" lányuk miatt. Kezdtem megérteni, hogy az apámat övező túlzott és feltűnő rajongás is erre vezethető vissza. Nagyiék ezzel akarták demonstrálni, hogy mindenkit felsőbbrendűnek tartanak, aki az általuk helyesnek vélt utat követi.

Megszólalt a csengő.

Nagyi arcán széles mosoly jelent meg, majd méltóságteljesen felállt.

- Ez bizonyára Strobe és Francine lesz.

Amint elindult, hogy ajtót nyisson, anya hátradőlt, és csendesen kigúnyolta apát.

- Haha. Most te jössz.

- Jó pár éve nem láttam a szüléidét – szólalt meg nagyapa vidáman. – Egy időben gyakorlatilag elválaszthatatlanok voltunk. – Letette az italát, majd ő is elindult az ajtó felé.

- Hát ez fura – mondtam a szüleimnek ők a másik nagy szüleim, és még csak nem is találkoztam velük. Hogy szólítsam őket?

Szólítsd őket annak, aminek én – mondta apa, és meglazította a nyakkendőjét. – Seggfejnek.

Anya rászólt.

– Chris!

- Bocs. Túl szoros a nyakkendőm.

- Szólítsd őket... Strobe - nak és Francine - nek – javasolta anya.

– Vagy Mr. és Mrs. Hadennek. Uram és Madame? Mi lenne, ha megpróbálnád kikerülni a megszólítást?

Aztán egyszer csak nagyapa bevezette őket a szobába.

- Nézzétek csak, kik vannak itt! – jelentette be. Mindannyian talpra ugrottunk.

Apám apja alacsony volt, haja és szakálla ősz, a feje tetején enyhén kopaszodott. Az anyja elegáns, jégkék selyem koktélruhát viselt, sötét haját loknikba csavarta.

- Szervusz, mama. Papa.

- Christopher. – Mr. Haden kezet rázott apával.

- Christopher. Szervusz. – Mrs. Haden megigazította apa nyakkendőjét.

- Mr. és Mrs. Haden. Rég nem találkoztunk. – mondta anya derűsen.

- Lorelai. – Anya felé fordult és alaposan végigmérte.

- Jól nézel ki. – Ám mosolya erőltetett volt.

- Jól. Köszönöm. Emlékszik Roryra? Már jó régen nem látták.

- Nem, nem láttuk – mondta Mr. Haden.

- Azt hiszem, épp csak elkezdett egész mondatokban beszélni – fűzte hozzá Mrs. Haden.

- Ezek szerint már két éve, nem?

Mr. Haden megköszörülte a torkát, majd kellemetlen pillantást váltott a feleségével.

Akárcsak nagyi nagyapával. Anya folytatta.

- Tudják, egyértelmű, hogy már hosszú ideje beszél, vagyis ezt afféle humoros megjegyzésnek szántam, amit mások viccnek neveznének.

- Látom, semmit nem változtál, Lorelai – közölte Mr. Haden szárazon.

- Nem. Egyáltalán nem.

- Szervusz, Rory – fordult felém Mrs. Haden kedvesen mosolyogva. És mivel mindenki engem bámult, állatira zavarba jöttem. Nem tudtam, mit csináljak, ezért köszönés közben pukedliztem egy kicsit.

Anya elfojtott egy nevetést.

- Csak nem... csak nem pukedliztél? – suttogta anya.

- Fogd be! – suttogtam vissza.

- Bocsánat, hölgyem.

- Strobe, Francine, tölthetek egy martinit? – kérdezte apa a vendégektől.

- Légy oly kedves – felelte Mr. Haden.

Õ meg nagyapa elkészítették az italokat, amíg mi leültünk.

- Mondd csak, Strobe, hogy ízlik a nyugdíj? – érdeklődött nagyapa.

- Úgy van, mesélj a Bahamákról! – tette hozzá nagyi.

Ott annyiért vehetsz egy egész szigetet, mint amennyibe itt egy rendes ház kerül – mondta Mr. Haden.

Csakugyan?

Na és te, Richard? Gondoltál már arra, hogy nyugdíjba vonulj?

Nagyapa nevetni kezdett, és legyintett egyet.

Jaj, Strobe, bárcsak rá tudnám beszélni – panaszkodott nagyi de már feladtam.

Örömmel hallottuk, hogy Christopher üzleti sikereket ért el Kaliforniában – mondta nagyapa, miközben leült szokásos székébe, míg Mr. Haden mellette foglalt helyet, a kanapén.

Apám apja bólintott.

Igen. Hosszú időbe telt, de úgy tűnik, végül is összejön. Úgy tűnik.

Mellettem apa igazgatni kezdte a gallérját.

Christopher, a nyakkendőd – szólt rá az anyja. – Kérlek.

Úgy döntöttem, ideje, hogy megszólaljak. Megköszörültem a torkomat.

- Strobe, Fran... Mr. és Mrs. Hal... Uram... Jól érzik itt magukat? Maguk... ketten...

Zavarba jöttem, azt se tudtam, mit beszélek.

– Ezt tőled örökölte – súgta apa anyának a hátam mögött. – Hogy habog összevissza.

– Hány éves is vagy, ifjú hölgy? – kérdezte Mr. Haden.

– Tizenhat.

– Veszélyes kor egy lánynak – morogta Mr. Haden a feleségének.

– Strobe – figyelmeztette halkan Mrs. Haden.

– Rory nem mindennapi kislány – szólt közbe nagyi.

– Kitűnő tanuló. Eszes.

– Elbeszélgethetnél vele, Strobe – nevetett nagyapa. – Pénzügyi tanácsokat is adna neked.

– Igazán? – kérdezte Mr. Haden.

– Úgy bizony – helyeselt nagyi büszkén.

Rájuk mosolyogtam. A dicséret sokat jelentett a számomra. Majd megint mindenki engem kezdett bámulni. Várták, hogy mondjak valami okosat. Várták, hogy pénzügyi tanácsokat adjak Mr. Hadennek. Az agyam teljesen leblokkolt. Segélykérő pillantást vetettem anya és apa felé.

- Azt hiszem, a pénzem jól van ott, ahol van – mondta Mr.

Haden arrogánsán.

Éreztem, hogy anya feszültté válik.

– Én utálom Busht – bukott ki belőle.

– Micsoda? – kiáltott fel Mr. Haden hitetlenkedve.

– Lorelai! – szólt rá nagyi szigorúan. Apa lehajtotta a fejét:

– Ó, Jézus.

- Mert hülye, az arca túl kicsi a fejéhez képest, és szeretnék megszabadulni tőle.

– Ő az ország vezetője, ifjú hölgy – forrongott Mr. Haden.

Nagyapa a kezébe hajtotta a fejét, arcára kiült a „már megint itt tartunk" kifejezés.

– Ne is törődj vele – nyugtatta Strobe - ot.

- Az arca túl kicsi a fejéhez képest? – kérdezte Mrs. Haden döbbenten. – Ez mégis miféle megjegyzés?

– Látom, a lányod ugyanolyan eszement, Richard, mint annak idején – mondta Mr. Haden.

Nagyapa felállt.

– Papa, kérlek – szólalt meg apa. – Fogd vissza magad. Ám Mr. Haden oda se bagózott.

– Áruld el, Lorelai – kezdte élesen – te mit kezdtél az életeddel azt leszámítva, hogy gyűlölöd a sikeres üzletembereket? Csak kíváncsiskodom.

– Mi lenne, ha átmennénk az étkezőbe – javasolta derűsen nagyi.

– Nos, Strobe... – felelte anya – egy kis szállót vezetek, Stars Hollow - tól nem messze.

– Valóban?

– Igen, valóban.

– Apa, hagyd abba – mondta apám.

– Örülök, hogy megtaláltad a hivatásodat – mondta Mr.

Haden megvetően.

– Kész a vacsora! – szólt közbe nagyi kétségbeesve. Apa ismét a nyakkendőjét kezdte babrálni.

– Christopher, a nyakkendőd! – ismételte az anyja.

– Mama, kérlek!

– És az életed teljes mértékben a reményeid szerint alakult?

– folytatta Mr. Haden.

– Igen, úgy.

– Mert a helyedben én nem ütnék meg ilyen fennhéjázó hangnemet, mikor közlöm a világgal, hogy egy hotelben dolgozom.

– Semmi baj nincs azzal, hogy hol dolgozom.

– Strobe, kérlek – szólt Mrs. Haden – , megfájdul a fejem.

– Gyerünk, Richard – erősködött nagyi – , vezess minket az étkezőbe. Azonnal.

Ám Mr. Haden nem tágított, hangja keserű volt és kemény.

– Ha egyetemre jártál volna, ahogy a szüleid tervezték, és ahogy mi is oda küldtük volna Christophert, bár hiába, esetleg többre vágytál volna annál, mint hogy kétkezi munkás legyél!

– Ne csináld ezt – kérlelte apa.

Anya ülve maradt, kezét keresztbe tette az ölében, igyekezett visszafogni a dühét.

– És egy hangyányit sem érdekelne, hogy félresiklott az életed, ha nem rántottad volna magaddal a fiamat! – folytatta Mr. Haden.

Anya felém fordult.

– Szívem, menj be a másik szobába – mondta nyugodtan. – Menj, menj.

Elhagytam a helyiséget, de azért tisztán hallottam minden egyes szót. Nagyapa felemelte a hangját.

- Egyet kell értenem Christopherrel, fogd vissza magad. Ők ketten, évekkel ezelőtt közösen elkövettek egy hibát, ám mindketten sokra vitték azóta.

Közösen elkövettek egy hibát, Richard? – vágott vissza Mr. Haden. – Nevetséges ez az egész este. Itt kéne ülnünk, mintha egy nagy, boldog család lennénk, és el kéne játszanunk, hogy az okozott kár megszűnt? Elmúlt? Nem érdekel, mennyire jó tanuló a lányod!

– Hé! – lépett közbe anya.

- A fiunknak a Princetonra kellett volna járnia – folytatta Mr. Haden. – A Haden család férfiágán mindenki a Princetonra járt, beleértve magamat is, de Christopherrel ez megszakadt. Ezzel a megaláztatással kell élnünk nap mint nap – csupán azért, mert te elcsábítottad, és tönkretetted az életét! Megtartotta a gyereket, és ezzel elvágta a fiunk jövőjét!

- Ezt vond vissza, Strobe – szólt rá nagyapa dühösen. – Bocsánat kéréssel tartozol a lányomnak!

- Bocsánatkéréssel! Röhej.

Belestem a nappaliba, hogy megtudjam, mi történik.

Nagyapa éppen talpra ugrott, hangja remegett a dühtől.

- Hogy merészeled? Hogy merészeled? – Megragadta apám apjának a gallérját, és alaposan megrázta.

- Richard, mit művelsz? – kiáltott nagyi elképedve.

- Eressz el!

- Hogy merészelsz idejönni a házamba, és ilyen otrombán megsérteni a lányomat?

- Azt mondtam, eressz el!

- Na, na! mi folyik itt? – ugrott apa kettőjük közé, hogy megpróbálja szétválasztani őket.

- Szégyelld magad, Strobe! – tajtékzott nagyapa. – Szégyelld magad, amiért újra felhoztad ezt a témát!

- Fogd a táskád, Francine – utasította Mr. Haden a feleségét.

- A lányom nagyon sikeres abban, amit csinál!

- Elmegyünk – mondta Mr. Haden.

- Nem elmentek! – kiáltotta nagyapa. – Ki vagytok rúgva!

Nagyapa megindult a hall felé, Mr. Haden követte. A mindig higgadt Mrs. Haden csak állt, átadta martinis poharát nagyinak, hóna alá csapta táskáját, majd kivonult a szobából. Nagyi kiment utánuk.

Anya és apa teljesen letaglózva álltak a kandalló előtt. Anya megfogta apa kaiját.

Csak bámultak egymásra.

- Miért is kellett felhoznod Busht?

- Abban a pillanatban jó ötletnek tűnt. Nahát.

- Igen?

- Megint olyan... mintha tizenhat lennék. Kimentem a konyhába. A mai napra elegem volt.

8.

Nagyapa visszavonult a dolgozószobájába, és mindenki felszívódott, a vacsoráról teljesen megfeledkeztek. Én a konyhában voltam, nagyiék szobalánya elpakolta az ennivalót.

Kisvártatva nagyi viharzott be a konyhába.

- Á, hát itt vagy! Kíváncsi voltam, hová tűntél.

- Sajnálom.

- Ugyan, nem kell sajnálkozni. – Sürögni - forogni kezdett. – Adhatok neked valamit?

- Elvagyok. – Felemeltem a dobozos üdítőt, amit az imént nyitottam ki.

- O, az aligha vacsora. – Nagyi kinyitotta a hatalmas hűtőszekrényt, és elővette az ételt, amit a szobalány nemrég tett be oda. – A mai este igazán sok izgalmat tartogatott – mondta, szélesen mosolyogva.

- Na igen.

- De nem jó értelemben.

- Nem.

Hosszan a szemembe nézett, majd lágy hangon szólalt meg:

- Ez az egész nem jelent semmit, Rory.

- Ó, tudom.

- Strobe valójában rendes ember, nagyon okos. – Elővett egy tányért, majd annyi ételt szedett ki rá, ameny– nyivel egy focicsapat is jóllakott volna. – A maga idejében egyike volt a menő ügyvédeknek, igazi szaktekintély a nemzetközi jog területén, és kifejezetten aktív tagja a közösségnek. Hosszú évek óta bőkezűen jótékonykodik.

Udvariasan bólintottam. A tányér nagy zajjal kop– pant a pulton.

- De lássuk be – szólt nagyi, majd szabadjára engedte indulatait valójában egy nagy seggfej.

Meglepetten felnéztem és elnevettem magam. Ilyen csúnya szót még életemben nem hallottam nagyi szájából.

Nagyi leült velem szemben a bár székre.

- Rory, tudom, hogy ma este a csalódottság számos variációja kapott hangot. És tudom, hogy ez nem most fordult elő először. De szeretnék tisztázni veled valamit.

- Mélyen a szemembe nézett. – Te, ifjú hölgy, a személyed és létezésed soha senkinek, egy másodpercre sem okozott csalódást. – Tartott egy pillanatnyi szünetet, hogy megemésszem. – Megértettél?

Rámosolyogtam.

- Igen. Meg.

- Helyes! – Nagyi is mosolygott, majd felém nyújtotta a tányért. – Most pedig egyél.

Az este hátralévő részét nagyival töltöttem. Anya és apa nagy sokára előkerült onnan, ahová eltűntek, bár hogy hová, arról sejtelmem sem volt. Ezután bezsúfolódtunk anya dzsipjébe, és elindultunk haza. Apa vezetett.

A szüleim rájuk nem jellemző módon feltűnően csöndesek voltak.

- Na és merre jártatok? – kérdeztem.

- Sehol – vágta rá anya egy kicsit túl gyorsan.

- Hol van a sehol? – firtattam.

- Ahol mi voltunk – mondta apa.

- Aha – tette hozzá anya olyan halkan, hogy szinte alig hallottam.

- Jaaaj! – sóhajtottam fel.

Nyilvánvalóvá vált számomra, hogy semmit nem fogok kihúzni belőlük, ezért ejtettem a témát.

A hazavezető úton többé senki nem szólt egy szót sem.

Mikor hazaértünk, apa adott egy puszit, és jó éjszakát kívánt.

Figyeltem, ahogy anya és apa jó éjt kívánnak egymásnak, de mindketten feszültnek tűntek.

Apa rám mosolygott, majd bement a nappaliba. Anyára meredtem az előszoba erős fényében.

- Van itt valami piszok vagy folt, vagy ehhez hasonló. – Kinyújtottam a kezem, és megpróbáltam megtörölni az arcát. – Ezt meg hol...

- Nekik rossz – folytatta anya. – És nem is kicsit. Sóhajtottam:

- Most megyek és lefekszem.

Elindultam a szobám felé. Bőven volt mit végiggondolnom.

- Te! – kiáltott utánam anya. Megfordultam.

- Nem bántuk meg – mondta. – Sem én, sem az apád.

- Tényleg? – kérdeztem, és ettől egy kicsit jobban éreztem magam.

- Mármint nem bántuk meg, hogy megszülettél. Van ugyan egy elrontott tetoválás a testén, amit bizonyára szívesen kitörölne az életrajzából, de te nem tartozol ebbe a kategóriába.

- Hol van apának elrontott tetoválása?

- Áhá! Ez tehát érdekel! Ezt a sztorit majd legközelebb.

Talán az első zarándokutad előtt. Jó éjt, kicsim.

- Jó éjszakát, anya.

Másnap kora reggel apa már a motorján ült a házunk előtt. Csodálatos nap volt, hűvös, de a nap hétágra sütött a ragyogó kék égen. De nem törődtem vele.

Apa elment.

- Hívj fel minket, ha hazaértél – kérte anya, miközben őt figyeltük.

- Hívlak.

- És hívj gyakrabban – tettem hozzá. Apa vigyorgott.

- Úgy lesz.

- Szia.

- Vezess óvatosan.

Megölelt, és búcsúzóul adott egy puszit. Majd súgott valamit a fülembe.

Mosolyogva odamentem anyához.

- Apa tudni akarja, hogy megfontolod - e.

Anya keserédesen elmosolyodott, majd közelebb hívott, hogy elmondhassa a választ.

- Azt üzeni, „Nem, az Offspring béna, a Metallica viszont király' – közvetítettem apának.

- Ám legyen – hagyta rá apa.

Aztán ő és anya megölelték egymást. Továbbra is szomorúan néztem őket.

- Össze ne törd magad – suttogta anya. Apa felvette a bukósisakot, és elhajtott.

Néztem utána, amíg el nem tűnt szem elől, majd anyához fordultam.

- Azt akarta, hogy menj hozzá feleségül, ugye? – kérdeztem halkan.

- Kémkedtél utánunk? Hallgatóztál?

- Tudod, ennél nagyobb őrültségek is megtörténnek – jelentettem ki.

- Nagyobb őrültség annál, mint hogy anyád és apád összeházasodik?

- Igen.

- Hát, szerintem nem.

- Mi van? Mitől olyan őrültség? – Nem hittem el, hogy hagyta apát elmenni.

- Azért, mert az – mondta anya, miközben a szavakat kereste. – Azért, mert... olyasmit akar, amire nincs felkészülve.

- Honnan veszed?

- Tiidom. Túl jól ismerem. – Mostanra a könnyeivel küszködött. – Fogalmam sincs.

- Talán megváltozik – vitatkoztam vele.

- Rory...

- Talán most más a helyzet – folytattam. – Ez alkalommal ide jött hozzánk. Ilyet korábban soha nem csinált.

- Hagyd abba.

- Miért?

Anya arca fájdalmasnak tűnt.

- Mert nem akarom, hogy túlzottan belelovalld magad.

- Szeret téged – mondtam.

- Szeret engem.

- Te szereted őt? – kérdeztem. Anya elfordult.

- Szívem, kérlek...

- Válaszolj.

Tudni akartam a választ.

- Őszintén?

- Igen.

Anya felsóhajtott.

– Valószínűleg mindig is szeretni fogom.

– Oké. Tehát?

– De ez nem változtat azon a tényen, hogy nagy utat kell még bejárnia addig, amíg képes lesz teljesen alkalmazkodni hozzánk. Te sem vagy könnyű eset, ifjú hölgy, és noha én színtiszta móka - kacagás vagyok a nap minden egyes percében, nekem is vannak olyan szükségleteim, amiket ki kell elégíteni. Ennek nem volt még itt az ideje, kicsim. Ezt el kell hinned nekem.

Sarkon fordultunk, és elindultunk, be a házba. Nem szóltam egy szót sem.

Anya gyengéden megrázta a karomat.

– Kérlek, mondj valamit.

– Szerintem most akkor is más volt egy kicsit – motyogtam.

– Talán igazad van.

– Tényleg?

– És szép lenne.

– Igen, az lenne.

– Tudod, mit? – szólt anya mosolyogva. – Ne pakoljuk még el azokat a takarókat.

– Biztos? – kérdeztem reménykedve.

A válla fölött hátrapillantott az útra.

– Sosem tudhatjuk.

9.

Noha apám csak néhány napot töltött el velünk, egyre jobban hozzászoktam a jelenlétéhez, és egy kicsit fura volt, hogy megint nincs velünk. Szerencsére gondolataimat elterelte a Stars Hollow Alapítóinak Tűzgyújtó Fesztiválja.

Az utcán nyüzsögtek az emberek, akik a város legnagyob ünnepére készültek, egy régimódi rendezvényre, mely a várost alapító szerelmespárt ünnepelte.

Ahogy a Chiltonból érkező buszom elhaladt Miss Patty stúdiója mellett, megláttam őt, amint az ajtónak támaszkodva, cigarettázva mesél egy csapat gyereknek alapítóink tiltott szerelméről, és a varázslatról mely a városunk felé vezette őket. Szinte hallottam, ahogy előadja a történetet, hiszen gyerekkoromban oly sokszor hallgattam végig:

Ez, fiúk - lányok, az igaz szerelem története. A gyönyörű lány az egyik megyéből való, a jóképű fiú a másikból; találkoznak, egymásba szeretnek. Ám a szülők nem örülnek a frigynek, szétválasztják, eltávolítják őket egymástól, a fiatal pár pedig csak arról a napról álmodozik, melyen újra egymáséi lehetnek. Gyönyörű leveleket írtak egymásnak, leveleket a vágyról és szenvedélyről, leveleket tele ígérettel, a jövőre vonatkozó tervekkel. Hamarosan egyikük sem tudta elviselni a különlétet. Így aztán, egy hideg és sötét éjszakán, anélkül, hogy bármilyen fény vezérelte volna őket, elszöktek otthonról, és olyan gyorsan futottak, amilyen gyorsan csak bírtak. Olyan sötét volt, hogy nemsokára mindketten eltévedtek, és úgy tűnt, soha nem találnak egymásara. Végül a lány térdre borult, könnyek kezdtek potyogni bájos arcán. „ Ó, szerelmem, merre vagy? Hogy foglak megtalálni?” Hirtelen egy csomó csillag gyúlt az égen. Ezek a csillagok olyan fényesen ragyogtak, hogy bevilágították az egész vidéket. A lány talpra ugrott, és követte a csillagok ösvényét, míg el nem jutott arra a pontra, amelyen ma a város fedett terasza áll. Ott várt rá az ő egyetlen, igaz szerelme, akit ugyancsak a barátságos csillagok vezettek el idáig.

Amint a busz lehúzódott a megállóba, megláttam Deant, aki fekete bőrdzsekijében a fapad támláján ült, lábát derékszögben a zöld ülésre helyezte, és az Anna Karenina füzetes kiadását olvasta, amit én adtam neki kölcsön. Enyhén összevonta a szemöldökét, meredten bámulta a könyvet, teljes mértékben lekötötte Tolsztoj tragikus romantikus regénye.

Leszálltam a buszról, és elindultam felé, alig vártam, hogy meghallgassam a véleményét egyik legkedvesebb könyvemről.

– Na? – köszöntöttem.

Dean vette egy mély levegőt, majd keresni kezdte a szavakat, hogy kifejezhesse az érzéseit.

– Ez... – fintorgott –... nyomasztó – nyögte ki végül.

– Inkább gyönyörű – válaszoltam.

– A vonat alá veti magát.

– De biztosan nagyon elegánsan csinálta. – Levettem a hátamról sárga hátizsákomat, és letelepedtem mellé a pad támlájára.

Dean bocsánatot kérően vállat vont.

– Nem is tudom. Az az érzésem, Tolsztoj egy kicsit túl sok nekem.

– Nem, ez nem igaz! Tolsztoj a tömegeknek írt – magyaráztam. – Az átlagembereknek. Egyáltalán nem igaz, hogy zseninek kell lenned ahhoz, hogy ezt elolvasd.

Dean kényelmetlenül fészkelődött.

– Igen, de...

– Nézd, én tudom, hogy nehéz...

– Nagyon nehéz...

– És hosszú...

– Nagyon, nagyon hosszú...

–... és a legtöbb orosz nevet hasonlóan kell kiejteni, ami félreértésekhez vezethet... – ismertem el.

– Minden egyes szereplő neve „szkij” - re végződik – kiáltott fel. – Ez meg hogy lehetséges?

– De hát ez az egyik kedvenc könyvem – próbáltam győzködni – , és tudom, hogy ha nem adnád fel rögtön...

– Rendben. Újra nekifutok – mondta, miközben erősen igyekezett leplezni nyomorúságát.

– Komolyan? – Hajlandó volt elolvasni ezt az irdatlanul hosszú regényt, amit ráadásul utált – a kedvemért. Na, ezt romantikusnak találtam. Rámosolyogtam, és belenéztem a gyönyörű, barna szemébe.

Állta a pillantásomat.

– Igen?

– Nem fogod megbánni.

– Kávét? – javasolta.

– Kérek.

Lekászálódtunk a padról, és vállunkra vettük a hátizsákunkat. – Apám! – szólalt meg Dean döbbenten, amint az ünnepre való lázas készülődést figyelte a téren. – És én még azt hittem, karácsonykor van a legnagyobb felhajtás.

Igaza volt. Az emberek létrákon állva, fenyőfa nagyságú, papírmasé csillagokat aggadtak fel mindenfelé. Több száz apró, ezüst csillagocska libegett a fákon. Piros - fehér - kék girlandok és ezüstkígyók díszítették a verandák korlátját, az üzletek kirakatát. Bódákat állítottak fel, melyekben csillag alakú ételeket és csillag alakú ajándékokat lehetett kapni. Mindenhová apró, fehér égőket tettek fel, melyek sötétedés után milliónyi pici csillagként világítják majd be az utcákat. Minden lámpaoszlopról az Alapítók Tűzgyújtó Fesztiváljának hivatalos plakátja lógott, melyen kirajzolódott a csillagos ég alatt gyújtott tűznél melegedő szerelmespár sziluettje.

– Hát, ebben a városban aztán szeretnek ünnepelni – mondtam. – Tavaly egy hónapon át tartott a karnevál, mikor végre beindítottuk a szennyvízülepítő rendszert.

Deannek leesett az álla.

– Egy hónapon át? Ne hülyéskedj.

– Komolyan. – feleltem. – Lehetett lovagolni, volt állatsimogató, állatos léggömbök, panoptikum...

Dean elnevette magát, mikor rájött, hogy csak cikizem.

– Aha. Na jó, egy pillanatra majdnem megvezettél. Vigyorogtam.

– Csak egy szalagátvágó ünnepség volt.

Tovább mentünk, kerülgetve a dobozokat és az utcát elözönlő embertömeget. Dean mélyet lélegzett.

– Mondd csak, mit csinálsz péntek este? – kérdezte.

– Aznap volt a szokásos péntek esti vacsora a nagyszüleimnél.

Vágott egy grimaszt, mire gyorsan hozzátettem:

– De arra gondoltam, ha még időben hazaérünk, mi ketten együtt megnézhetnénk a máglyagyújtást. Persze tudom, hogy egy kicsit giccses, de azért szép. – Oldalba böktem, mielőtt bevetettem a legjobb ütőkártyámat. – És csillag alakú hot dogot árulnak.

Dean vigyorgott.

– és mi lenne, ha ezen a héten kibújnál a kötelező vacsi alól?

– Azt nem lehet – feleltem vonakodva.

– És mi van, ha egy nagyon különleges alkalomról van szó?

– El nem tudtam képzelni, mit forgat a fejében. Semmi nem történhet péntek este Stars Hollowban, aminek ne lenne köze az Alapítók Tűzgyújtó Fesztiváljához.

– Az a különleges alkalom maximum az lehet, hogy oxigénsátorba kényszerülök, máskülönben a nagyanyám nem engedi el a vacsorát. – mondtam.

– Csak van olyan kifogás, amivel ellóghatsz – erősködött Dean.

– Például?

– Például... mint a harmadik hónapforduló a barátoddal – jelentette ki, kerülve a pillantásomat.

Ez volt az utolsó dolog, amire számítottam. Megálltam.

– Az lesz?

Dean megfordult, és zsebre dugott kézzel rám nézett.

– Igen – válaszolta. – Három hónap telt el a szülinapod óta. Akkor adtam neked a karkötőt, én úgy számolom, akkor kezdtünk el járni.

Megdöbbentem. Még csak nem is emlékeztem rá.

– Nahát. Három hónap! – Csak ennyit bírtam kinyőgni.

– Egész pontosan a születésnapod szombatra esett, tehát szombaton lenne – be nem állt a szája. – , de szombaton dolgozom, és már megterveztem az egész nagy bulit. És arra gondoltam, pénteken ünnepelhetnénk. – Abbahygta, és reménykedve rám mosolygott.

Csak bámultam rá.

– Miféle nagy bulit?

Eleresztette a füle mellett a kérdést, és közelebb lépett.

– Csak most az egyszer – kérte halkan. – Hagyd ki a vacsorát. Kérlek. Ne kényszeríts, hogy a vonat alá vessem magam.

Hogy mondhattam volna erre neme?

– Majd meglátom, mit tehetek. Dean mosolygott.

– Köszönöm.

– Szívesen.

– Ez a harmadik hónapfordulónk? – ismételtem.

– Igen, az.

– Hülyén érzem magam, amiért még csak nem is tudtam róla.

– Nincs semmi baj – válaszolta Dean.

– És szörnyen érzem magam, amiért elmulasztottam a második hónapfordulót – tettem hozzá.

– Az sem baj.

– Az milyen volt? Elmosolyodott.

– Elég jó.

Visszamosolyogtam. – Örülök.

Tovább sétáltunk, mindketten fülig érő szájjal vigyorogva. Elmentünk Grant, az utcai zenész mellett, aki egy feldíszített lámpaoszlopnak dőlt. Akusztikus gitárján játszott, és egy dalt énekelt, aminek azt hiszem, Heavenly a címe. A szövege valahogy így hangzik:

„Mennyei, égi láng, örök szerelem várhat ránk”. Hátborzongató, valahányzor elmegyek mellette, a dalai pontosan tükrözik az érzéseimet.

***

Amikor késő délután hazaértem, anyát a konyhaasztalnál találtam, amint egy előre gyértott hamburgerzsömle dobozát bámulja.

Két kezemmel a konyhaasztalra csaptam, és mélyen a szemébe néztem.

– Nem! – mondtam határozottan. – Tedd azt le!

– De főzni akarok! – nyafogta.

Na jó, én tudom, hogy ragyogó hazánk hemzseg az olyanoktól, akiknek az ilyesmi nem jelent gondot. Olyanoktól, akik szívesen töltenek négy órát azzal, hogy ragut készítenek a tésztához, akik időt szánnak arra, hogy megmossák, felszeleteljék, kisüssék a húst, és akik fahéjfagylaltot varázsolnak elő a semmiből. Olyanoktól, akik izgatottan állnak a kihívás elébe. Olyanoktól, akiket ez jobban kielégít, mint papírdobozból pusztítani a kínai kaját. Az olyanoktól, mint Sookie, aki mártásokról és hirtelensütésekről álmodik éjszakánként.

Ám az én anyám nem főz. És minthogy ő nem főz, engem se tanított meg főzni, és mivel a Chiltonban nincs háztartástan, ez a genetikai mutáció generációkon át öröklődhet a Gilmore család női ágán.

Ha belegondolok, nagyi sem főzött soha. Pusztán embereket alkalmaz, akik főznek neki. Talán ez a dolog jóval messzebre nyúlik vissza, mint sejtettem.

Anya kiváncsian szemlélte az előre gyártott hamburgerzsömle dobozát. Meg kellett fékeznem, amíg nem késő.

– Főzhetsz levest – jelentettem ki szigorúan. – Egy konzervet még ki tudunk nyitni.

– Nem! – Azzal megragadta a dobozt. Én igazából főzni akarok, mint a főzőcsatornán. Hirtelensütni akarok, vagdalni akarok, látványosan, majd csinos kis kalap formában akarom elrendezni az ételt a tányéron! – A szeme szikrázott. – Én akarok lenni a Csodaséf!

Felsóhajtottam. Lorelai Gilmore - t képtelenség megállítani, amikor teljes szívből beleveti magát valamibe.

– Jó – mondtam.

A szeme csillogott.

– Komolyan?

– Igen. Segítek.

– Jó, rendben.

A csomagolás hátulját tanulmányozta, lévén hogy ott volt a recept, és összevont szemöldökkel olvasta az utasításokat:

– Kell... egy serpenyő.

– Meg esetleg egy tűzoltókészülék.

– Vicces, mulatságos lány vagy.

Kinyitottam a sütőt, – amit tárolásra használunk, minthogy sosem sütünk benne – , hogy keressek egy megfelelő méretű serpenyőt.

– Oké. – Anya tovább olvasta a receptet, majd az ajkába harapott. – Na most... ha vettem volna hamburgert...

Csodálkozva meredtem rá.

– Nem vettél hamburgert?

– Hogyne vettem volna hamburgert! Csak szeretek olyasmiket mondani, amitől totál hülyének nézel.

Felállt és kotorászni kezdett a frigóban.

Csak néztem rá, és csóváltam a fejem. A sütőben nem volt serpenyő, ezért elkezdtem átkutatni a konyhaszekrényeket.

– Áruld már el, miért lettél hirtelen ilyen házias?

– Nem tudom – mondta anya – , csak olyan nyomott hangulatban vagyok.

– Miért?

– Túl sok a csillag. Túl sok a szerelem. Ettől mogorva leszek.

Anya általában nagy rajongója a szerelemnek. A közelgő fesztivál pedig épp az évi románc – és szerelemáradatot zúdította bőséggel Stars Hollow - ra. Még az öreg párok is, akik egyébként az év ötvenegy hetét veszekedéssel töltik, búgó gerleként édelegnek ezen az egy héten.

Anya úgy érezte, kimarad a mókából.

– Ha jól sejtem, nem hallottál mostanában Mr. Medináról.

– Nem, nem hallottam. – Anya leült az asztalhoz, és ledobta a csomagolt darálthúst az előre gyártott hamburgerzsömle doboza mellé.

– Talán ezért vagy mogorva – jegyeztem meg.

– Na jó – mondta derűsen – , új témát kérünk.

– Tudod – folytattam, habár tekintete villámlott – , van telefonod is. Esetleg megpróbálhatnál...

– Hogy állunk azzal a serpenyővel? – sürgetett, összeütve a két kezét.

Mondtam én, hogy mindig ezt csinálja. A téma kellemetlen – terel. Ismertek még egy ilyen embert? Nem könnyű velük.

Anya metszően nézett rám.

– A serpenyőt, kis kuktám, leszel szíves.

– Jó, rendben. Új téma. – Ez alkalommal is feladtam.

– Köszönöm.

Lehuppantam a mellette lévő székre.

– Szeretnék kérni egy óriási szívességet.

Anya szeme ismét felragyogott, kezeit élvezettel dörzsölte össze.

– Ó, valami, amivel sarokba szoríthatlak! Halljuk!

– Péntek este lesz a harmadik hónapfordulónk Deannel. Anya pislogott. Nem ilyesmire számított.

– Három hónap? Anyám! – Belekortyolt a kávéjába.

– És úgy tűnik, Dean valami nagy, puccos estét tervezett kettőnknek – folytattam.

– Nagyon lovagias tőle.

– Igen, az. De hogy én valóban részt is tudjak venni az említett puccos estén... – vettem egy mély levegőt, majd kiböktem – , ahhoz ki kell hagynom a péntek esti vacsit.

Szópárbajunk játékossága azonnali halált halt.

– Á! – szólalt meg anya.

– Igen – mondtam.

– Hát, sok szerencsét hozzá.

– Anya!

Elkeseredve nézett rám.

– Tudsz róla, hogy Emily Gilmore - t mennyire nem fogja érdekelni a harmadik hónapfordulótok?

– Arra gondoltam, talán beszélhetnél vele.

– Ha versenyezne egymással az, hogy, mi érdekli Emily Gilmore - t kevésbé, az „egyet fizet, kettőt kap” vécépapír akció a Tescóban, vagy a te harmadik hónapfordulód, a hónapforduló utcahosszal nyerne.

– Szóval még csak meg sem próbálsz segíteni?

– Ó, dehogynem, megpróbálok segíteni, mivel engem érdekel. Emily Gilmore - t viszont...

– Telefonálj, légyszi. – Anya még órákig tudta volna sorolni a variációkat anyjával kapcsolatban. De nekem nem volt ennyi időm. Azonnali cselekvést akartam.

Anya megadva magát felemelte mindkét kezét.

- Hát jó.

Nekigyürkőzött, vett egy mély levegőt,majd felállt, és elnevette magát,amint a telefonért nyúlt.

– Mi van?

– Semmi, csak... Eljátszotta a nagyival való telefonbeszélgetést, mialatt beütötte a telefonszámot.

– Á, szia, anya, Rory és Dean a harmadik hónapfordulójukat tartják pénteken.

– Igazán, Lorelai? – válaszolta saját magának, elég csapnivalóan utánozva nagyi hangját. – Nahát, ez bámulatos! Majd megöl az izgalom!

– Fejezd be – szóltam rá.

– Három hónap? – áradozott anya nagyi hangján. – Nahát, juhéjj! Várj egy kicsit, mindjárt, cigánykerekezem egyet!

– Jó, hagyjuk.

– Jaj, ne, várj! Most elmeséli apámnak – szórakozott tovább.

– Elég volt. Keress magadnak serpenyőt.

– Halló? – Alig hallottam nagyi hangját a telefonon keresztül.

Anya azonnal felegyenesedett, mint egy megfegyelmezett iskolás lány.

– Anya? – mondta a telefonba. – Szia! Hogy vagy?

Anya megfordult, és járkálni kezdett. Szinte soha nem ül nyugton, mikor nagyival beszél – ahhoz túl ideges. Követtem, amint sietve bement a nappaliba, megpróbáltam kitalálni, mit mondhat nagyi.

– Na, ez remek – mondta anya. – Hogy van apa?... Izé... csak azért hívtalak fel, hogy... hogy köszönjek. Igazság szerint van más is – mondta a telefonba. – Ugye ismered Roryt? Ő is köszönni akart.

Felmordultam. Anyát elég kemény fából faragták. Egyedül állt meg a lábán, mióta csak megszülettem, a Szabadság Szállóban, ahol dolgozott, szobalányból menedzserré küzdötte fel magát, pedig a személyzetet egyáltalán nem volt könnyű kezelni. Anya mégis remekül helyt állt – láttam vagy milliószor. Ám a nagyinak sikerült egyetlen szóval remegő kocsonyává változtatnia.

– Figyelj, anya – folytatta – , hallgass végig, rendben?Ne szólj egy szót sem. Tudod, péntek este lesz Rory és Dean harmadik hónapfordulója, és bár számodra ez nem tűnhet túl nagy dolognak, nekik mégis az. És tudom, hogy olyasmit fogok tőled kérni, amit egyáltalán nem akarsz majd megtenni, de könyörgök, próbáld meg az ő szemszögéből nézni, és engedd meg neki, hogy kivételesen, most az egyszer ne vegyen részt a péntek esti vacsorán.

Visszafolytottam a lélegzetemet...

Anya meghökkent. Aztán lehuppant a kanapéra.

– Micsoda? – kérdezte a telefonba. Letérdeltem mellé a kanapén.

– Anya? – suttogtam. Rám se bagózott.

– Biztos vagy benne?

Utáltam, hogy a beszélgetésnek csak az egyik felét hallom.

– Nem is veszekszel? – kérdezte anyu, majd összevonta a szemöldökét. – Nem lesz ott... egyáltalán... egész este – fejtette ki.

Megint nem vettem levegőt. Merhettem remélni... ?

– Jól van – mondta anya. Hirtelen lehetőséget látott arra, hogy még egyet továbblépjen. – Tudod, anya, rengeteget kell neki segíteni a készülődésben a nagy este előtt, ezért talán nekem is itthon kéne maradnom, és...

Nagyi félbeszakította.

– Jó. – Anya válla megereszkedett. – Oké. Szia. Anya letette a telefont, és körülnézett a nappaliban.

– Na? – tudakoltam buzgón. Anya rám nézett.

– Most már hivatalosan is eljöhet a világvége. Beleegyezett.

Csodálkozva bámultam anyára. Tehát most pénteken randizni ogok Deannel.

10.

– Jaj, vettünk új kávéfőzőket. Áhh! Mi jutott eszembe?

Anya hisztériás volt. Korábban átment Luke - hoz, akivel kölcsönösen vigasztalták egymást, amiért mindketten gyűlőlték az Alapítók Tűzgyújtó Fesztiválját, és megbeszélték, hogy betegesen túlzónak tartják ezt a szerelmi dínom - dánomot.

Aztán megjelent Rachel. Egy jelentős fellángolás Luke múltjából. Egy korábbi fontos kapcsolat. Gondolom, ez keresztbe tett a zsémbes ünneplésnek anyával.

Péntek este volt, anya a nagy randira segített készülődni. A fésülködőasztalom előtt ültem a szobámban anya a hajamat fésülte. Vagy inkább húzta.

– Aúú! A fejem még hozzám tartozik, anya.

– Ne haragudj – szabadkozott anya, és leeresztette a kefét. – Csak egy kicsit felspannoltam magam.

– Anya, ő csak Luke exbarátnője – emlékeztettem.

Abbahagyta a fésülést, és elkezdte feltűzni a hajamat.

– Tudom. Csak utálom, hogy totál hülyét csináltam magamból...

- Luke előtt? – fejeztem be a mondatot.

- Nem. Rachel előtt – javított ki. – Csak állt ott, nemrég szállt le a gépről, és egyáltalán nincs repülőgéphaja, teszem hozzá.

- Pontosan milyen a repülőgép - haj? – kérdeztem.

- Hát érted, olyan dús, meg minden... áááh! Luke úgy bámult rá, mintha ő lenne Miss Szeptember, Rachel pedig úgy, mintha Luke lenne Johnny Depp; én meg összevissza hadováltam, mint egy komplett idióta. Úristen, mi ütött belém? – Azzal folytatta az eszelős fésülést.

- Aúú - aúú! – Önvédelemből felemeltem a kezem. – Na jó, ezennel felmentelek a fésülés kötelezettsége alól.

- Jaj, sajnálom, drágám, én csak...

- Ugyan, semmi baj. Csak szerintem még egy kicsit korai, hogy Dean kopaszon lásson.

- Igaz, az úgy fél év múlva esedékes.

- Szóval akkor most mi van veled? – kérdeztem komolyan.

- Fogalmam sincs. Csak tudod, minden tele van szerelemmel, és... Hiányzik Max.

Max Medináról eddig nemigen beszéltem. Annyit említettem csak, hogy ő volt az irodalomtanárom a Chiltonban, fiatal, jóképű, harmincöt körüli pasas. Anyával nemrég jött össze, és a szülői értekezleten történt incidens után szakítottak is. Anya nem az a fajta nő, aki a párnájába sír, ha véget ér egy kapcsolata, bár meg voltam róla győződve, hogy Max elvesztését rosszul viselte, csak nem mutatta ki, hogy ne dőljön össze bennem a hős amazonról kialakult kép. Egyébként jó viszonyban voltam Mr. Medinával – akit kifejezetten nehezemre esett otthon Maxnek szólítani —, mivel szerettem az irodalmat, sokat olvastam, és jó jegyeket szereztem nála. Legfőbb ellenfelemet, Parist ez jócskán bosszantotta is. Max kedves ember volt, egy kicsit talán túl nyájas, de azért határozott, elbűvölő személyiség. Nekem nehezemre esett ilyennek látni, hiszen számomra csak egy tanár volt, aki jegyet ad félévkor és év végén, de azért megértettem, anyának mi tetszett benne. És bármennyire vonzó nő is volt az anyám, hosszú ideje nem járt senkivel. Ráfért volna már egy tisztességes pasi. Igazán rossz érzés volt, hogy szomorkodni láttam.

Anya lehuppant az ágyamra.

- Annyi minden történt... hazajött az apád, a családi ügyek, a folyamatos létezésed...

- Kösz a szeretetet.

– Szívesen. Szóval... mostanában nem volt időm ezzel foglalkozni, de... hiányzik Max. A minap vele álmodtam.

- Tényleg? Mocskosat?

– Nem. Egyáltalán nem. És amikor nagykorú leszel, elmondom az igazi választ. De nem is tudom, azóta nem vagyok egészen magamnál.

- Sajnálom.

- Én is. Rólam még évekig beszélgethetnénk, és hidd el nekem, fogunk is, de most koncentráljunk rád, az éjszaka hölgyére. Na és mit akarsz felvenni ehhez? — kérdezte anya.

Volt rajtam egy térdig érő, cseresznyepiros, ujjatlan ruha.

Néhány kardigánt fogtam a kezemben.

- Mondd meg te.

Anya tanulmányozta őket.

- Attól függ, hová visz.

- Miért?

- Mert nem szerencsés, ha elütsz a berendezéstől. Egy hölgy előre tervez.

- Hát – mondtam – , ha mindenképp tudni akarod, az Andoloróba visz.

- Ó, az állati romantikus! – kiáltott anya.

- Tudom!

- Anyám! Az olyan lesz, mint a Suzy és Tekergőben! Közös tányérból eszitek a spagettit, de mindössze egy hosszú tésztából áll az egész, amit nem vesztek észre egészen addig, amíg nem találkoztok véletlenül középen. Aztán Dean az orrával feléd gurítja a húsgolyót. Te meg visszagurítod az orroddal. Aztán hazahozod a húsgolyót, és éveken át őrizgeted a frigóban, majd...

- Anya – szakítottam félbe, feltartva a hét kardigánt, hogy emlékeztessem rá, fel kell öltöznöm.

- Egyik sem – döntött. – Vegyél fel kabátot.

- De a virágod egy kicsit félrecsúszott. – Odalépett hozzám, és megigazította a ruhám nyakánál lévő művirágot. A bejárati ajtó felől meghallottam Lane hangját.

- Tessék, kész vagy – mondta anya. Egy kicsit szomorúnak tűnt.

- Minden rendben? – kérdeztem halkan.

- Ó, hogyne – legyintett. – Gyönyörű vagy. Mehetsz.

Kiszaladtam Lane - hez az előszobába.

– Ezt nem tudom elhinni! – sikította, mikor meglátott.

- Tudom!

- Három hónap! – kiáltott fel. – Az kábé egy hatvannegyede az életednek!

- Tudom!

- Nem barátkozom többé veled – jelentette ki, amint a nappali felé indultunk. – Melletted az én életem túl szánalmas.

- Lépj be a klubba – viccelődött anya, mikor a közelébe értünk.

- Elmész a fesztiválra? – tudakoltam Lane - től. – Mert később ott találkozhatunk.

- Naja, az romantikus lenne.

- Lane.

Leültünk a nappaliban egy pillanatra.

- Igen, elmegyek a fesztiválra, és kíváncsi vagy rá, miért?

Mert az anyám össze akar hozni valakivel.

- Egy újabb leendő doki?

- Egy leendő csontkovács. Úgy látszik, már kevésbé bízik a képességeimben.

- Lehet, hogy kedves lesz.

- Ó, nem csak vele randizom. Jönnek a szülei is, a nagyszülei, két nővére, három bátyja, és legalább egy vénkisasszony nagynéni.

Dudaszó hallatszott az utcán.

- Ez Dean!

Lane vigyorgott, és elkísért a bejáratig.

- Ne feledd, mindent el kell mesélned!

- Jól van – fogadtam meg. – De neked is.

- Ja, persze. A séta, csönd, ücsörgés és elköszönés után kezdődik majd az igazi móka!

- Attól még érdekel. – Megfordultam, megöleltem anyát. – Szia, anya.

- Szia, kicsim, érezd jól magad.

Felkaptam a kabátomat, és magamhoz vettem a táskámat.

- Ne felejtsd el a húsgolyót hazahozni – kacsintott anya. Lane a homlokát ráncolta.

- A húsgolyót?

- Ó, ez amolyan anya - lánya dolog – felelte anya.

Rámosolyogtam, integettem, majd kiszaladtam az ajtón.

***

Az étterem kicsi volt, csöndes, és nagyon elegáns. Kitűnő.

Dean istenien nézett ki sötétbarna garbóban, a gyertyafénynél. Egész este azzal volt elfoglalva, hogy számomra minden a lehető legtökéletesebb legyen.

- Ez nagyon finom volt – mondtam, mikor a pincér elvitte a tányérokat.

Dean nyugtalannak tűnt.

- Tényleg?

- Igen, tényleg.

- Milyen volt a saláta?

- Remek.

- Na és az a sajtoskenyeres valami? Nem volt túl nehéz?

- Épp eléggé nehéz volt.

- Komolyan?

- Minden tökéletes volt – nyugtattam meg. – Még az üdítő is jó volt. Nem tudom, hogy csinálják, de itt még a kóla is jobb minőségű volt a többi kólához képest...

- Akkor jó... – Dean előrehajolt az asztal fölött. – És egész pontosan mikor kezdtél el gúnyolódni rajtam?

- Soha nem gúnyolódnék rajtad – szögeztem le. – Főleg nem azután, hogy három különféle tésztát rendeltél, csak mert nem tudtam dönteni.

- Nem is kellett döntened – mondta Dean. – Ma este mindent meg kell kapnod, amit csak akarsz.

Belenéztem a szemébe.

- Meg kell mondjam, mostantól nagy rajongója lettem a harmadik hónapfordulóknak.

- Igazán?

- Egyértelmű. Árulhatnának ilyesmi szórólapokat, meg pólókat.

- Örülök.

- És mindezt a kedvemért csináltad. Elmosolyodott.

- Még nincs vége.

- Hűha! – mondtam, a fejemet csóválva. – Ez pont olyan, mint az a karácsony, amelyiken egy egész sorozat illusztrált enciklopédiát kaptam ajándékba.

Dean egy kicsit zavartan nézett rám.

- Nem! Én akartam őket! – világosítottam fel.

- Ja, jó.

Ekkor a pincér kihozta a desszertet.

- Egy tiramisú, két villa, és... – vigyorgott, majd feltartott egy papírzacskót. – Egy húsgolyó elvitelre.

- Köszönöm. – Rámosolyogtam, és a táskámba tettem a zacskót.

- Megmagyaráznád a húsgolyót? – kérdezte Dean. Vállat vontam. – Ez amolyan anya - lánya dolog.

- Hát jó. – A desszertre mutatott. – Hölgyeké az elsőbbség.

- Köszönöm.

Megfogtam a villámat, és ettem egy falatot a tiramisúból.

Mennyei volt.

- Na jó, említettem már, mennyire odavagyok ezért a harmadik hónapfordulós izéért?

- Igen, említetted.

- Mert ez a tiramisú annyira jó, hogyha az egész hónapforduló egy totális katasztrófa lenne, ez megmentené.

Vigyorgott, majd hátradőlt a székén, aztán csak bámult rám.

- Mi az? – kérdeztem.

- Semmi.

- Hagyd abba.

- Nem, aranyos vagy.

- Eszem.

- Aranyosan eszel.

- Nem eszem aranyosan. Senki nem eszik aranyosan. Esetleg Bambi, de ő egy rajzfilmfigura.

- Szóval, miután itt végeztünk – mondta, és előre hajolt – , következik a hónapforduló estéjének második fázisa.

- Második fázis? Nagyon hivatalosan hangzik. Űrhajósruhának is köze van a dologhoz?

- Hozzá passzoló sisakkal.

- Izgalmas.

Eltűnődtem, mit tervezett még Dean, de aztán bevett a szájába egy falat tiramisút, és nem szólt többet.

Vacsora után kéz a kézben sétáltunk Dean kisteherautójáig. Az ünneplő tömeg hömpölygött az utcán, többnyire boldog párocskák, egymásba karolva.

- Na, milyen könyvet hoztál magaddal? – érdeklődött Dean, amint átmentünk az utca túloldalára.

- Tessék?

- Ne csináld már! Mindig van nálad egy könyv, csak kíváncsi vagyok, a harmadik hónapfordulóra melyiket választottad.

- Igazából a Vouge - ot hoztam magammal.

- Egy magazint? Komolyan?

- A regényes változatát – védekeztem.

Ahogy elmentünk a város főterén lévő pavilon mellett, Stars Hollow polgármestere, Harrison Porter lépett az emelvényre, Taylor Doose és Miss Patty két oldalról figyelte őt.

- Stars Hollow lakói, kedves barátaim – szólt az ünneplő tömeghez. – Nagy örömömre szolgál, hogy immár harminckettedik alkalommal lehetek védnöke az évente megrendezett Alapítók Tűzgyújtó Fesztiváljának.

A kalapba és kabátba bugyolált emberek, akik a hideg miatt egymásba kapaszkodtak, tapsviharban törtek ki.

- Számos igaz szerelem szövődött azon a helyen, ahol most állok – folytatta a polgármester – , és szívesen mesélem el önöknek, hogy épp ezen a fesztiválon, itt, a pavilon mellett találkoztam egyetlen igaz szerelmemmel, Miss Dóra Braithwaite - tel.

Ismét felzúgott a taps.

- Negyvenhárom éve vagyunk házasok – mondta büszkén a polgármester és az egész itt kezdődött.

Taylor kezével lefogta a mikrofont.

- Kérd meg, hogy integessen.

A polgármester kényelmetlenül toporgott.

- Nem lehet.

- Mért nem?

- Bingózni ment Bridgeportba – suttogta, majd ismét a tömeg felé fordult.

- És most, barátaim – folytatta a polgármester – , szíveskedjenek velem jönni, hogy meggyújtsuk a máglyát.

Megfogtam Dean kezét, és azt mondtam:

- Na jó, most már vigyél oda a meglepetéshez. Dean elcsodálkozott:

- De hát Porter az előbb mondta, hogy...

- Hidd el, eltart még egy darabig, mire meggyújtják.

Addig bőven visszaérünk.

Fent az emelvényen a polgármester, Taylor Doose és Miss Patty átkutatták a zsebeiket.

- Minden áldott évben! – bosszankodott a polgármester. Dean meg én elmentünk a pavilon mellett.

- Ez Lenny dolga lett volna – közölte Taylor.

- Ó, az ég szerelmére! – morogta a polgármester.

Végignézett a tömegen. – Nincs valakinél egy öngyújtó?

***

– Itt vagyunk – jelentette ki Dean, amikor megálltunk egy drótkerítés előtt.

- Hol vagyunk?

- Nem látod? – kérdezte Dean izgatottan.

Benéztem a kerítésen, de csupán rozoga autókat láttam. Egy magányos kutya ugatott panaszosan a távolban.

- Dean, ez micsoda?

- Na jó – mondta — láttad már a Christine - t? – utalt a Stephen King regényből készült filmre, melyben sátáni hatalma volt egy autónak.

- Igen... – válaszoltam.

- Na, ez a legkevésbé sem olyan – mondta Dean. – Gyere.

Épp csak annyira tolta be a leláncolt kaput, hogy be tudjunk bújni rajta. Végignéztem a roncsok és ütött– kopott autók tömkelegén.

- Elhoztál Bejrutba?

- Ez egy roncstelep – mondta, amint a lepukkant kocsik sűrűjébe vezetett.

- Á! Mégis mennyire hasonlít Bejrutra.

Elmentünk egy tucatnyi autócsontváz mellett, végül megálltunk egy halom fém előtt, melyet fényes, rozsdásodó dísztárcsák meg egy magányos fényzsinór díszítettek.

- Oké – szólt Dean megjöttünk. – Fürkésző tekintettel nézett rám.

- Nahát! – mondtam egy kissé zavartan.

- Ez egy autó – magyarázta.

Csak bámultam a fémhalmazt. Gyakorlatilag egy váz volt, ülésekkel meg kormánnyal.

- Tényleg?

- Hát – mondta – majd az lesz.

– Amikor felnő? – kérdeztem. Dean idegesen felnevetett.

- Amikor... helyre pofozom.

– Micsoda? – A szemébe néztem. Halálosan komoly volt.

- Ööö... ez a tiéd – bökte ki.

- Hogy érted, hogy az enyém?

– Úgy értem, most építem, apró darabonként... neked.

– Nem...

– De... A... a vázzal kezdtem. Az üléseket meg a szélvédőt tegnap tettem bele...

– Építesz nekem egy autót?

– El fog tartani egy darabig, de amikor elkészül, marha jó lesz.

- Építesz nekem egy autót. – Hitetlenkedve néztem rá.

- így van.

- Építesz nekem egy autót?

- Építek neked egy autót.

– Ez elképesztő! – kiáltottam vigyorogva. – Miért csinálod?

- Nem is tudom. Mert nincs autód.

- Neked teljesen elment az eszed!

- Miért? Nem akarom, hogy buszozásra pazarold az idődet. Úgy értem, azokat az értékes perceket arra is felhasználhatnánk, hogy a rendkívül zavaros orosz írók iránti leküzdhetetlen vonzalmadról vitatkozzunk.

- Ezt nem hiszem el!

- De... tetszik?

- Hogy tetszik - e? Te most viccelsz? – Köré fontam a karomat, és úgy szájon csókoltam, hogy olyat még nem látott.

– Ezt igennek veszem – szólalt meg Dean, mikor szétváltunk.

Elmosolyodtam.

- Vegye annak, miszter.

- Gyere, szálljunk be.

Kinyújtotta a karját, hogy kinyissa nekem az ajtót; az ajtó nyikorogva vált le a zsanérról, és a földre esett.

- Izé... ezt majd megjavítom – mondta sietve Dean.

- Ne! Nekem így tetszik.

Az ülést egy régi, skótkockás pokróc borította, amit Dean terített rá korábban. Becsúsztam a kormány mögé, és belülről is megcsodáltam az új – autómat.

Dean a másik oldalra futott, ám az ajtó nem nyílt ki, ezért átugrott rajta, és lehuppant a mellettem lévő ülésre.

- Ez bámulatos!

- Örülök, hogy tetszik.

- Fogalmam sem volt róla, hogy a harmadik hónapfordulóra egy kocsi jár.

- A negyedikre majd repülőt kapsz.

- Húha, a kapcsolatok jócskán megváltoztak gyerekkorom óta.

Dean mosolygott és átkarolt, én pedig a vállára hajtottam a fejem. Felettünk az égen ragyogtak a csillagok. Tökéletes volt.

- Épp egy olyan pillanatot élek át – suttogtam. – Itt és most.

- Milyen pillanatot?

- Egy olyan pillanatot, amikor minden annyira tökéletes, annyira csodálatos, hogy már szinte szomorú vagy, mert többé semmi nem lesz ilyen jó.

- Vagyis – mondta Dean – , alapjában véve lehangollak.

- Igen.

- Nagyon fura vagy.

- Te meg fantasztikus.

Finoman megcsókoltuk egymást, majd lassan szétváltunk.

- Rory? – szólt hozzám Dean.

- Tessék? – suttogtam, és mélyen a szemébe néztem. Dean habozott egy pillanatig, majd halkan azt mondta:

- Szeretlek.

Minden lemerevedett.

Pislogtam. Meg se tudtam szólalni.

Dean várakozva tekintett rám, majd miután még mindig nem mondtam semmit, aggódva összeráncolta a homlokát.

- Rory? – sürgetett - Igen?

- Hallottad, mit mondtam?

- Aha.

- Akkor... mondj valamit.

- Én... – feljebb csúsztam az ülésen. – Én...

- Igen? – bátorított, miközben az arcomat fürkészte, és a tekintetemet kereste.

Elfordultam, a kormányra és a műszerfalra meredtem.

- Én... imádom ezt az autót.

- Csak... ennyi?

- Nem. Mindössze... meglepődtem. Nem számítottam rá...

Erre nem...

- Te nem szeretsz engem. – Elengedte a vállamat és kiegyenesedett.

- Dehogy! Csak... ezt... ezt át kell gondolnom.

- Mit kell átgondolnod?

- Nézd, kimondani, hogy „Szeretlek", az rendkívül nehéz dolog.

- Márpedig én kimondtam.

- Méghozzá nagyon szépen.

- Ezt meg hogy a fenébe kell érteni?

- Sajnálom...

Dean felsóhajtott, az arca kővé dermedt.

- Csak... kérlek... – nyögtem ki – Ez abszolút meglepetésként ért, mármint a vacsora, a kocsi, aztán a... Csak hadd gondolkodjam egy percig.

- Ez nem olyasmi, amin gondolkozni kell, Rory! – kiáltott rám. – Ez olyasmi, amit vagy érzel, vagy nem.

- Kérlek, ne légy dühös.

- Miért? Mert azt mondtam, szeretlek, te pedig... hogy még gondolkozol rajta? Hazamész, és megvitatod anyáddal? Erről is összeállítasz egy pro/kontra listát? – kérdezte dühösen.

A szavai mélységesen bántottak, de a pro/kontra listával kapcsolatban igaza volt. Ha nehéz döntés előtt álltam, gyakran készítettem ilyesmit, ezen anya is, Dean is jókat röhögtek. Más ember csak úgy elhatároz valamit, aztán vaktában dönt, vagy bejön, vagy nem. Nekem ez nem ment. Nekem tudnom kellett, két variáció közül melyiknek mi az előnye, mi a hátránya.

Persze a lelkem mélyén éreztem, hogy a szerelem nem olyasmi, amiről pro és kontra listát szokás írni. De már ebben sem voltam biztos. A kezemet bámultam.

- Ez nem fair – szólaltam meg.

- Ne haragudj. Tiszta idióta vagyok – morogta. – Fogalmam sincs, hogy juthatott ez az eszembe.

- Dean, kérlek – mondtam – , ez nekem nem olyan egyszerű. Mármint kimondani, hogy „szeretlek", az sokat jelent. Gondold végig az én szempontomból. Úgy értem, az anyám, az életünk... Anyám azt mondta apámnak, hogy szereti, és aztán...

- Attól nem esel teherbe, hogy kimondod, „szeretlek" – dühöngött.

- Tudom – mondtam. – Csak össze vagyok zavarodva.

Szükségem van... Nekem ez óriási dolog.

- Rendben. Gyere – mondta, majd elkezdett kikászálódni a kocsiból.

- Kérlek! – mondtam, és felé nyújtottam a kezem. – Ne haragudj rám. – Elhúzódott tőlem, és felemelte mindkét kezét.

- Hazaviszlek.

- Dean, az egész este csodálatos volt – áradoztam, mert helyre akartam hozni a dolgot. – Sőt, tökéletes. Kérlek. Esküszöm, csak egy percet várj...

- Tökmindegy. Nem számít – mormogta. – Menjünk.

Kiszállt a kocsiból, és elindult a kerítés felé, miközben én döbbenten ültem a kocsim sofőrülésén.

Vettem egy mély levegőt. Most mi történt?

A hazafelé vezető út hosszú volt és csöndes. Mikor beléptem az ajtón, anya épp telefonált, de letette, amint meglátott, és aggodalom ült ki az arcára.

- Rory?

Ránéztem, és megmondtam neki:

- Az előbb szakítottunk.

11.

Anya azonnal odalépett hozzám, én pedig a karjába zuhantam.

- Mondd el, mi történt.

- Szakítottunk. Az előbb szakítottunk.

- De én ezt nem értem.

– El... elmentünk vacsorázni, aztán megnéztük a máglyát, de még nem gyújtották meg, úgyhogy elmentünk erre a roncstelepre, aztán ültünk bent a kocsiban, és... Jaj, istenem!

- Mi az? – kérdezte riadtan.

- A kocsiban felejtettem a húsgolyót.

- Jaj, szívem, nem számít.

- Nem hiszem el, hogy a kocsiban hagytam a húsgolyót.

- Oké, gyere. – Bevezetett a nappaliba, és leültetett a kanapéra. Levette a kabátját, majd leült mellém. – Miután megkértem a pincért, hogy csomagolja be, meg minden. Senki nem értette, mit akarok azzal a húsgolyóval. Mire én mondtam, hogy ez egy amolyan anya - lánya dolog. És tuti, hogy a pincér totál dinkának nézett, de annyira rendes volt, és becsomagolta, én pedig – felemeltem a kezem – a kocsiban hagytam.

- Oké, felejtsük el a húsgolyót, rendben? Csak meséld el, mi történt.

- Dean szakított velem, érted? – Az arcomra erőltettem egy mosolyt.

Anya rám nézett, zavartnak tűnt.

- De hát ennek semmi értelme. Deanröl beszélünk. Deanröl, aki megőrül érted. Naponta huszonötször telefonál.

Láttad a notesze fedőlapját? Az már csak egy lépésre van a mániákus üldözéstől.

Ezt nem bírtam hallgatni. Felkeltem a kanapéról.

- Megyek, lefekszem.

- De... válj! – Anya követett a szobámba. – Előbb meséld el az egész estét, lépésről lépésre.

- Minek?

- Hogy segítsek megfejteni, mi történt.

– Mi történt? – kérdeztem vissza anélkül, hogy ránéznék. – Szakítottunk. Többé nem akar a barátom lenni. Ennyi a történet.

- Nem ennyi a történet – folytatta anya. Levettem a kabátomat, és ledobtam az ágyra.

- De igen, ennyi.

- Kétlem, hogy eltervez egy romantikus estét, vacsorával meg roncsteleppel, amire később még visszatérünk, aztán hirtelen úgy dönt, hogy dob téged, ok nélkül.

Kinyitottam a szekrényemet, és egy kartondoboz teljes tartalmát a földre öntöttem.

- Honnan veszed?

- Onnan, hogy olvastam a létező összes Nancy Drewrejtélyt, azt, amelyik az amis vidékről szól, kétszer.

Elmentem mellette, és a dobozt az ágyamra tettem.

- Tudom, hogy ez a sztori bonyolultabb annál, mint amennyit elmesélsz – folytatta.

Nem szóltam egy szót se, csak arrébb toltam anyát, hogy levegyek pár könyvet az íróasztalomról.

Anya a dobozra pillantott, majd rám nézett, és felvonta a szemöldökét.

- Mit csinálsz?

- Kidobom ezt a sok kacatot.

- Milyen kacatot?

Beledobtam a könyveket a dobozba.

- Mindent, amit tőle kaptam, mindent, amihez hozzáért...

– Egy sárga plüssállat is a dobozba került. – Mindent, amire ránézett.

- Na jó, drágám, próbálj lehiggadni egy percre.

- Nem akar a barátom lenni. – Kirántottam egy fiókot, és kipakoltam belőle néhány ruhát. – Hát rendben.

- Oké, majd minden rendbe jön, de... – Kivett egy fekete blúzt a kezemből.

- Mi van?

- Ez az enyém.

- Ó. – Ismét a szekrény elé léptem, anya a sarkamban volt. Előhúztam egy - két pulóvert, vállfát, meg ilyesmit, és bedobtam őket a dobozba.

- Beleszeretett másba?

- Nem.

- Elköltözik?

- Nem.

- Haldoklik? A focicsapata elvesztette a meccset?

- Tessék?

- Volt már ilyen.

A dobozt közelebb toltam a szekrényhez.

Anya idegesen, ugyanakkor feszengve tette fel a következő kérdést:

- Esetleg... próbálkozott valamivel? Abbahagytam a pakolást, annyira zavarba hozott a kérdés.

- Tessék?

- Érted... nem akart...

- Mit?

Anya küszködött a szavakkal.

- Nem volt a tempója... gyorsabb, mint a tiéd?

- Jó ég, dehogy!

- Oké, oké...

- Jézusom.

- Elnézést! De túl sok nyomot nem adsz, amin elindulhatok.

Kivettem egy ruhát a szekrényből, és beletuszkoltam a dobozba.

- Szívem, az egy elegáns ruha, amit én csináltam neked...

- Amit abban a bálban hordtam, amire vele mentem.

- Ja. Persze.

Tovább folytattam a pakolást.

- Az a pulcsi vadonatúj – szólt anya.

- Tegnap ebben látott, és tetszett neki.

- Ezek szerint jó ízlése van.

- Ezt mondta, remekül kiemeli a kék szememet – tettem hozzá.

- Ezek szerint meleg. Rábámultam.

- Nem vagy humoros, a pulcsi pedig repül. Azzal bepasszíroztam a doboz mélyére.

- Egy kicsit azért vicces vagyok, és ha mindentől megszabadulsz, amit Dean valaha is látott rajtad, a végén egy szál törölközőben fogsz mászkálni.

A plüsscsirkémet is a halom tetejére raktam.

- Totyogó Tóni? – Anya kivette a nagy, kövér madarat, és magasra emelte. – Komolyan mondod? Négyéves korod óta együtt vagytok.

- Amikor Dean először itt járt, megfogta – jelentettem ki.

- Hát ez nem a Tóni hibája. Csak ücsörgött itt, elvolt a maga dolgával, amikor bejött egy srác, és felkapta. Mit tehetne ilyenkor egy plüsscsirke? – kérdezte, hogy megpróbálja enyhíteni a feszültséget.

- Nem akarok ezzel viccelődni! – szóltam rá erélyesen. – Most nem.

Levettem a karkötőmet, amit a születésnapomra kaptam tőle aznap, amikor először megcsókolt. A karkötő azóta mindig rajtam volt, éjszaka is, fürdés közben is – de most leoldottam a csuklómról, és a doboz -  ha dobtam. Totyogó Tónit pedig rátettcm a tetejére. A dobozt anya felé nyújtottam.

- Tessék. Fogd meg. Én többé rá se akarok nézni. – Rendben – mondta anya szomorúan. – Majd elpakolom.

- Ne! Vidd ki a házból, dobd a kukába! Égesd el! Nem érdekel. Csak... – lerogytam az ágyamra. – Csak azt akarom, hogy eltűnjön.

Anya az ágyam végébe tette a dobozt, majd leült mellém.

- Tudod, kicsim, egy nap, mikor mindez már a múlté lesz, talán bánni fogod, hogy ez a sok holmi már nincs meg...

- Fütyülök rá.

- De Rory.

- Nem érdekel!

- Jó. Rendben. Kidobom.

- Köszönöm. – A lámpámra néztem.

- Szóval, én ezt elintézem, te pedig lefekszel aludni. Pihenj egy kicsit. Talán holnap reggel kedved lesz beszélgetni.

- Jaj, szivecském. Jó éjt. – Fölém hajolt, adott egy puszit, aztán felkapta a dobozt, és elindult az ajtó felé.

- Anya?

- Tessék?

- Messze, jó messze a háztól. Rendben?

- Ma este már a halakkal alszik.

- Köszönöm.

Rám kacsintott, majd becsukta az ajtót maga mögött. Lekapcsoltam a villanyt, és bebújtam a paplan alá. Örültem, hogy anya, szokásával ellentétben, kivételesen nem nyaggatott. Annyira megviselt a szakítás, hogy még beszélnem is nehéz lett volna róla. Tudtam, hogy egyedül az segít, ha alszom egy jó nagyot.

***

- Anya?

- Hmmm?

- Anya! Kelj fel! – Addig ráztam anyát, amíg fel nem ébredt.

- Rory! Mi a baj? – motyogta anya a paplan alól.

- Semmi. Csak készülődni akarok.

Odamentem az ablakhoz, elhúztam a függönyt, hogy beengedjem a reggeli napfényt a szobába.

Írtam egy listát azokról a dolgokról, amikről mindig azt mondjuk, hogy majd hétvégén megcsináljuk, de amikor eljön a hétvége, azt mondod, túl unalmasak ahhoz, hogy erre pazaroljuk a hétvégét, és hozzáteszed, hogy majd hétközben sort kerítünk rájuk, amit persze sosem teszünk meg.

Anya egész közel húzta arcához a lila, szőrös ébresztőóráját, megpróbálta megállapítani, mennyi az idő.

- Tehát – folytattam – , ma egyszer és mindenkorra túl kellene esnünk ezeken. És hogy érdekesebbé tegyük a dolgot, esetleg kidolgozhatnánk mondjuk egy jutalmazási rendszert, vagyis, ha mindennel végeztünk, amit felírtam a listára, elmehetünk a manikűröshöz.

Kinyitottam a szekrényét, és kerestem neki egy ruhát. Anya a szemét dörzsölte, és ismét megpróbálta leolvasni az órát.

- Vagy – folytattam egészen belemelegedve – elmehetünk abba a svájci étterembe, fondue - t vacsorázni. Vagy teletömhetnénk a táskánkat csokival és cukorkával, és megnézhetnénk a Stars Hollow általános iskola Nem félünk a farkastól előadását.

Leültem az ágyára, és belevigyorogtam álmos képébe. Anya hitetlenkedve tartotta maga előtt a vekkert.

- Hat óra van.

- Tudom.

- Szombat reggel.

- így igaz.

- Aáhh Szombat reggel hat óra van – ismételte.

- Csizmát akarsz felvenni vagy tornacsukát?

- Csak a papucsomat akarom felvenni. Legvidámabb mosolyommal néztem rá.

- Ugyan, kérlek.

- Rory, drágám, szombat van. Pihenőnap.

- Vasárnap a pihenőnap.

- Nem, szombat az elő - pihenőnap.

- Elő - pihenő?

- Ezért, mikor végül elérkezik a vasárnap, már annyira kipihent vagy – hogy élvezni tudod a pihenést.

- Ennek a világon semmi értelme.

Meglóbálta előttem az órát, és tiltakozni kezdett.

- Azért, mert szombat reggel hat óra van! Mosolyogtam – majd lehúztam róla a paplant.

- Á, felejts el!

- Kérlek, kelj fel.

- Rímben beszélsz.

- Odalent várlak.

Leszaladtam az alsó szintre, amíg anya készülődött. Nem sokkal később felbukkant, én a konyhaasztalnál ültem, és a listámon dolgoztam.

- Hahó! – kiáltott anya vidám hangon. – Egy pillanat múlva megkérdezte: – Átrendezted a bútorokat?

- Igen – feleltem büszkén. – Buzgott bennem a tettvágy.

- Ja, jó. Mert egy pillanatig azt hittem, valami problémánk támadt a dekoráló manókkal, és hívni akartam valakit, aki kiirtja őket, majd visszarendez mindent, de... csak te voltál az. Remek.

Egy pillanatra elhallgatott, aztán folytatta.

- Mondd csak, van valami különös oka, amiért hirtelen égető szükségét érezted, hogy kora reggel óriási bútorokat tologass?

- Felkeltem. Ott voltak a bútorok. – Mosolyogtam, majd ismét a listámra koncentráltam.

- Értem. Logikus gondolatmenet. Habár feltűnt, hogy a tévét nem vitted sehová.

- Túl nehéz volt.

- Jó, világos. Ez tetszik. Igen. Kitűnő. Na persze, amikor a kanapé pontosan a tévével szemben volt, úgy egy kicsivel könnyebben lehetett tévét nézni, de így is szuper. így majd olyan lesz, mint egy... érted, egy - Elkészültél?

- Igen, el. Csak még egy röpke másodperc. – Anya leült mellém. – Öö... mi lenne, ha... letennéd a tollat?

- Befejezem a listámat.

- Igen, látom. És bármennyire szeretem is a listádat, inkább... – azzal finoman kivette a tollat a kezemből –... fejezd be később, jól van?

- Na jó. – Felegyenesedtem és ránéztem.

- Szívem, aggódom miattad – kezdte. – Örülnék, ha beszélgetnénk.

- Most komolyan nem szeretnék foglalkozni vele, egyszerűen képtelen lennék rá.

- Tudom. De figyelj. Nekem is törték már össze a szívemet. Kegyetlen érzés. Mindenkinek az. Úgyhogy adhatok egy tanácsot?

- Persze.

- Szerintem a mai napon tespedésre van szükséged.

- Tespedésre?

- Vedd vissza a pizsamádat, bújj vissza az ágyba, egy vödörnyi fagylalton meg egy tonnányi pizzán kívül ne egyél mást, ne zuhanyozz, ne borotváld a lábad, egyáltalán ne sminkeld ki magad, csak gubbassz a sötétben, nézz rettentő szomorú filmeket, jó alaposan sírd ki magad, tehát tespedj. Tespedned kell.

- Nem – feleltem gyorsan.

- Rory, az első szerelem roppant heves. Az első szakítás még hevesebb. Az, hogy jó mélyre elásod magadban, és nem törődsz vele, nem segít.

- Semmi kedvem tespedni.

- Próbáld ki egy napig.

- Nem.

– Csak egy napig. Egy nap pizsamában, pizzával. Kiveszem neked a Lőve Storyt, a Bajnokot, a Félévente randevút, az Isthait...

- Én nem akarok olyan lány lenni.

- Olyan lány, aki megnézi az Isthart?

– Olyan lány, aki magába zuhan, csak mert nincsen barátja.

- Ez a leírás aligha illik rád.

- Akkor illene, ha elkezdenék tespedni.

- Nem igaz.

- Na és? Eddig volt barátom, most meg nincs. – Összeszedtem a noteszemet, a tollaimat, az üres poharamat, és felálltam.

– Oké. Tehát ez a helyzet. Attól, hogy a sötétben műkaját eszem, és nem borotválom a lábam, semmi nem fog megváltozni. Vagy igen?

A cuccaimat ledobtam a pultra, és szórakozottan elmostam a poharamat.

- Nem, de...

- Ezért meg se akarom próbálni. Van egy csomó dolgom.

Gondolnom kell a sulira és a Harvardra is.

- Drágám, a Harvardig van még vagy három éved.

- De most van időm, hogy felkészüljek rá.

Valahányszor szóba jött a Harvard, összerándult a gyomrom, és eluralkodott rajtam valami félelemmel vegyes idegesség. Amióta az eszemet tudom, a Harvardra akarok járni. Ha belegondolok, eléggé abnormális, hogy egy háromnégyéves lány nem Barbie - babákat gyűjt, hanem ereklyéket az ország legjobb egyeteméről. Zászlókat, pólókat, plakátokat, kitűzőket, amihez csak hozzá lehetett jutni. A Harvard volt az álmom, ezért viseltem el például a Chilton magániskola szigorát, a csoporttársaimat, akik még mindig nem szerettek, élükön Paris Gellerrel, aki megkeserítette az életemet. De bent a suliban folyton az járt a fejemben: ha ezt kell kibírnom a Harvardért, ám legyen. Tudtam, hogy rengeteget kell még tanulnom, mire eljutok odáig, és nem elég a legjobbnak lenni. A Harvardra a „legjobb" diákok ezrével jelentkeznek. Nekem náluk is jobbnak, egészen kiválónak kell lennem – és hol voltam én ettől? Sokat olvastam, ez tény. Jó jegyeket szereztem, ez is tény. Ám ahogy anya is megjegyezte: még három év a Harvard. Ez három évnyi kemény tanulást, órai és iskola utáni munkát jelentett számomra. Be akartam kerülni az iskolaújság szerkesztőségébe, annyi plusz feladatot akartam vállalni, amennyit csak lehetett. Mindezt annak érdekében, hogy három év múlva megvalósuljon az álmom, és átléphessem a Harvard küszöbét.

És anya nem épp a legjobb lelkiállapotomban hozta szóba ezt a témát.

Beraktam a poharamat a mosogatóba, és arccal felé fordultam.

- A Harvardra nem könnyű bekerülni. És nem látom be, miért töltsem az időmet azzal, hogy akár csak gondolatban is mással foglalkozom.

- Mert van pulzusod, és nem vagy az audiovizuális klub elnöke – válaszolta anya.

- Tizenhat éves vagyok. Lehet még barátom életem hátralévő részében, most a jutalomra kell koncentrálnom.

- Csodálom a hozzáállásodat.

- Köszönöm.

- Vegyük ki az Egy kosaras naplóját is, vagy azon csak a fiúk bőgnek?

- Nem figyelsz rám.

- Én figyelek rád. Csak nem értek egyet veled.

- Nem akarok tespedni – közöltem nyomatékosan – , és nem kényszeríthetsz rá.

- Jó, rendben.

– Köszi. – Elvettem a papíromat meg a toliamat a pultról, és visszaültem az asztalhoz.

- Tehát ez az a lista.

- Igen, ez.

- Megnézhetném?

Felé nyújtottam a papírlapot, ő meg átfutotta.

- Nincs szükségünk kerti slagra.

- Nincs kerti slagunk.

- Csakhogy kertünk sincs.

- Talán a slaggal majd növeszthetünk.

- Oké. Megkaphatnám a tollat?

- Minek?

- Egy kis kiegészítés, csak egy kis kiegészítés. – Elvette a toliamat, írt valamit a lap aljára, majd óvatosan visszaadta a listát.

Mindössze egy szót írt rá. Csupa nagybetűvel. TESPEDNI.

- Anya...

- Mi van? Rajta van a listádon. Nem kell megcsinálnod, ha egyszer rajta van a listán?

– Nem fogok tespedni – jelentettem ki, majd kihúztam a szót.

– De csak a szelektív hulladékgyűjtés után írtam – mondta. Ránéztem, mire feladta.

- Jó, felejtsd el. Részemről ennyi. Kávét kérek. Nyomás. Felvettük a kabátunkat, és elindultunk Luke - hoz.

***

Stars Hollow utcáin ismét nyüzsgött a tömeg, ám ez alkalommal mindenki a Tűzgyújtó Fesztivál romjait takarította el.

Anya hitetlenkedve nézett körül:

- Hát ezek meg mit művelnek? Szombat reggel van! – Vannak olyanok, akik szeretnek korán kelni – szögeztem le.

- Hazudsz.

- Méghozzá önként.

- Komolyan?

- Mindennap.

- Ki a sorból!

- Tessék?

- Kevin Bacon a Footloose - ban. így reagált a város táncellenes szabályára, amit Chris Penn, Sean testvére, a világ bölcse hozott a tudomására.

_ Tudhattam volna.

- Bizony, tudhattad volna. Nem tudom, mit tanítanak neked abban a nyamvadt iskolában.

Hirtelen megálltam a járda közepén.

- Mi az? – kérdezte anya.

- Én nem mehetek arra.

- Miért? Luke - hoz indultunk.

- Nem.

- Kirángatsz az ágyból hajnali hatkor, majd közlöd, hogy nem mehetünk Luke - hoz? Tisztában vagy vele, milyen veszélyes ez?

- Én nem mehetek arra.

- Magyarázd meg, légy szíves.

- Mert akkor el kell mennünk az élelmiszerbolt mellett.

– És?

- És... esetleg belebotlunk...

- Jó. Egyáltalán dolgozik ilyenkor?

- Nem emlékszem. A hétvégi beosztása állandóan változik.

- Oké, rendben, akkor a hosszabbik úton megyünk.

- Nem.

- Akkor el kell mennünk a suli mellett.

- De ma nincs suli. izívfik vModéjs - Nincs, de aznap, amikor nem dolgozik, a suliban focizik néhány haverjával.

- Hánykor?

- Változó.

- Na jó. Elindulunk a Barack úton, teszünk egy kört...

Rázod a fejed. Miért?

- Dean a Barack úton lakik.

Anya egyre kétségbeesettebben nézett rám.

- Na jó, Rory, drágám, életem értelme, feltűnt, hogy teljesen elzársz bennünket Luke - tól, ahol a vidám kávét kapni?

- Ne haragudj.

- Ugyan, dehogy, semmi baj. – Anya belém karolt, majd körülnézett. – Akkor... majd kitalálunk valamit.

Hamarosan átküzdöttük magunkat egy szemetes zsákokkal teli sikátoron, elmentünk egy kóbor macska mellett, aki egy kukából lakmározott, majd célba vettük Luke kávézójának hátsó bejáratát.

- Bocsánat – szabadkoztam.

- Dehogy, jó ez így – válaszolta anya. – Olyan, mint a G. I. Jane, csak nem kell leborotválnunk a hajunkat.

- Nem bírtam volna...

- Szívem, szót se többet. Gondolj erre úgy, mint egy kalandra. Két lány megküzd az elemekkel. Reménytelenül harcolnak a túlélésért.

- Vagy a kávéért.

- Ugyanaz.

- Tudod, sok mindenre lehet következtetni abból, amit az emberek kidobnak – mondtam, miközben haladtunk tovább.

- Tényleg?

- Gondolj csak bele. A szemét az emberek életének fölöslegessé vált részéről árulkodik. Az étkezési szokásaikról beszél, arról, hogy miket olvasnak, járnak - e koncertre, megbízhatóak - e, időben befizetik - e a számláikat...

Anya arccal felém fordult. Enyhe aggodalommal ragadta meg a kezemet.

- Tudod, kicsim, a szemét valójában nem beszél, kivéve a Szezám Utcában.

- Csak kifejtem a véleményemet.

- Arról, hogy mások szemetét tanulmányozni érdekes.

- És tanító jellegű.

- És büdös. Meg egy cseppet beteges.

- Semmi beteges nincs abban, ha többet szeretnénk megtudni az emberi természetről. A kíváncsiság útján növünk fel.

Elkezdtem egy halom kopott ruha között kutakodni. Anya az orrát ráncolta, majd odébb húzott onnan.

- Hagyjuk itt ezt a sikátort.

***

A kávézó elképesztően zsúfolt volt, és habár majdnem mindennap itt eszünk, nem ismertünk senkit.

- Kik ezek az emberek? – kérdezte anya, akit totál letaglózott a látvány.

- Ez a hatórás tömeg.

- Kijelenthetem, hogy senkit nem ismerek közülük.

- Helló – szólalt meg egy hang a hátunk mögül.

Anya megpördült, és szemtől szembe találta magát Luke volt barátnőjével, Rachellel. Hosszú, göndör, szőkésbarna haját hátrafogta, nagy, barna, ragyogó szeme nyugodt volt, bőre csillogó, és úgy látszott, teljesen ébren van – gyönyörű nő volt. Valójában még sosem gondoltam arra, milyen nőügyei lehettek korábbán Luke - nak. Luke számomra Luke volt – aki etet, itat minket, reggelente félreteszi a legfinomabb fánkokat, ismer olyan trükköket, mint a palacsintasütés, omlettkészítés, és még sorolhatnám – egyszóval életben tart engem és anyát. Luke számomra amolyan második apuka volt. Főzött nekem, amikor bárányhimlős voltam, elhozott az iskolából, ha anya épp nem ért rá, odafigyelt, hogy mindig rendesen egyek (régebben még zöldségeket is megpróbált letuszkolni a torkomon, és nem voltam elég nagy ahhoz, hogy tiltakozzam ez ellen), saját lányaként szeretett és féltett. Amellett Luke elég mogorva ember volt, el sem tudtam képzelni, milyen, amikor szerelmes, vagy amikor barátnője van. A volt kapcsolatairól sosem mesélt, mi pedig nem kérdeztük. És most itt állt előttünk az élő bizonyíték: valaha Luke - nak is volt érzelmi élete.

- A, szia! – mondta anya Rachelnek, és széles mosolyt erőltetett az arcára.

Rachel egyik kezében két hatalmas bögrét, a másikban egy tele kávékiöntőt tartott.

- Kávét, amíg várakoztok?

- Jaj! Az ég küldött! – mondta anya. Hálásan vettük el tőle a bögréket.

- Szóval, Luke munkára fogott? – kérdezte anya. Rachel megtöltötte a bögrénket.

- Hát, igen, arra gondoltam, ha már nála maradok egy időre, az a legkevesebb, hogy segítek.

- Ezek szerint... nála maradsz... Egy időre? Itt? – tudakolta anya kissé meglepetten.

- Igen – mosolygott Rachel – , úgy tervezem.

- Á, értem – bólintott anya. – Ez klassz.

- Az – bólintott Rachel.

- És hol van Luke? – érdeklődtem.

- Hát, mivel tegnap este kicsit sokáig voltunk fent – mondta Rachel – , hagytam, hadd aludjon.

- Aludjon? Luke? – kérdezte anya nevetve.

- Hidd el, nem volt könnyű rávennem, de végül, némi kedves rábeszélés és egy - két altatótabletta után feladta – mondta Rachel, majd odament más vendégekhez.

A kirakatüveg előtt lévő asztalnál foglaltunk helyet. Valaki pár asztallal odébb felnevetett.

Hatalmába kerített a paranoia, amint körbenéztem.

- Úgy érzem, mindenki engem bámul.

- Naná – szólt anya, miközben feszülten figyelt – , mert banánhéj ragadt a cipődre.

- Tényleg? – Az asztal alatt megnéztem a cipőmet.

- Csak vicceltem! Senki nem néz téged. Elkezdtem kibújni a kabátomból, majd hirtelen abba hagytam, fél karom a kabátom ujjábán maradt. Ismét körülnéztem.

- Tudják.

- Nem tudják.

- Talán már el is terjedt a városban.

- Szívem, csak tegnap este történt. Reggel hat óra van. Vagy csak egy kicsit több – nyugtatott meg anya.

- Az egész város tudja. – Levettem a kabátomat, és az ölembe fektettem. – Mindenki tudja, hogy lapátra tettek.

- Szeretnél hazamenni? – Anya a kezemre tette a kezét.

- Dehogy! – mondtam eltökélten. – Van egy listánk. Anya átvette az irányítást.

- Oké. Szuper. Rendelek magunknak valamit. Kívánság?

Tojás? Bundáskenyér? Kulcs a szeméttárolóhoz?

- Nem érdekel.

- Mindjárt jövök. – Anya elindult a pulthoz, ám beleütközött az ajtón belépő Miss Pattybe.

- Lorelai! – szólt Patty. – Micsoda kellemes meglepetés, így kora reggel. Mondd csak... mi újság? – Beszélgettek néhány másodpercig, majd anya odament Luke - hoz, aki most jött le az emeletről.

Kirk odalépett az asztalunkhoz, majd nyersen kijelentette:

- Sosem kedveltem. Nem tudom pontosan, mi az oka. Talán a homloka formája, vagy a magassága, vagy a lágyan hullámzó haja. Azt hiszem, ez az. Ha jól meggondolom, a lágyan hullámzó haját nem bírtam.

Ledöbbentem. Anya hirtelen ott termett, hogy megmentsen.

- Nahát! Jó reggelt, Kirk.

- Lorelai. – Kirk megfordult. – Szeretném tolmácsolni bocsánatkérésemet, amiért nem adtam hangot korábban aggodalmamnak a hullámzó hajú szeméttel kapcsolatban, mert ha így történt volna...

- Ne! Tudod, mit? – szólt rá anya gyorsan. – Most inkább fogd be!

- Nem, amíg nem fogadod el a bocsánatkérésem – folytatta Kirk.

- Elfogadom a bocsánatkérésedet – vágta rá anya.

- Rendben. – Kirk elindult, majd megfordult, csak hogy biztosítson róla: – Többé nem fordul elő.

Anya lehuppant a székére.

- Kicsim, biztos, hogy nem akarsz...

- Ki ne mondd, hogy tespedni – figyelmeztettem.

- Test - ed - zést végezni, mielőtt hozzálátsz a kajához?

- Jól vagyok – jelentettem ki mosolyogva.

- De láttam azt a kifejezést az arcodon...

- Az pont ugyanolyan, mint amilyen a te arcodon volt, mikor szakítottál Maxszel. A tespedés segített túljutni rajta?

- Nem mondtam, hogy a tespedés segít túljutni Deanen – ismerte el anya. – De része a folyamatnak. Ez a gyászperiódus. Csak egy lépés. De fontos lépés. Ám az egyetlen dolog, ami segít túljutni rajta, az az idő.

- Neked mennyi időbe telt, míg túljutottál Maxen?

- Ó, nem tudom pontosan.

- Megközelítőleg.

- Nem mértem.

- Sacc per kábé? – erőltettem.

- Valamennyi.

- Kicsit homályosabban?

- Rory, kérlek.

- Kértek még kávét? – szakított félbe Luke, aki kávét töltött a bögrénkbe anélkül, hogy megvárta volna a választ. Aztán rám mutatott, és majdhogynem mosolygott. – Mindjárt jön a palacsinta. Nem kérsz még valamit?

- Kösz, nem.

- Te! – mondta hirtelen. – Van hátul eprem. Szereted az epret, igaz?

Hunyorítottam. Luke abnormálisán vidám volt.

- Igen, szeretem az epret, de...

- Mindjárt hozom az epret. – Luke ismét rám pillantott, majd vigyorogva elindult.

Felsóhajtottam, és anyára néztem.

- Elmondtad neki, igaz?

- Dehogy! Miss Patty mondta el! Nem tudtam, higgyek - e neki.

- Ha elmondod Miss Pattynek, a városban mindenki tudni fog róla – jelentettem ki.

- Szívem, az emberek élik az életüket, a saját problémáikkal. Kötve hiszem, hogy a szakításod Deannel foglalkoztatná őket leginkább. – Anya belekortyolt a kávéjába, kibámult az ablakon, aztán kis híján megfulladt. A szája elé kapta a kezét. – Uramatyám!

- Mi az? – Követtem a pillantását.

Luke az utca közepén Dean nyakát szorongatta, aki megpróbált kiszabadulni a szorításból.

- Te jóságos ég! – Totál ledöbbentem. – Ez meg hogy történhetett?

Anya felkapta a táskáját és a kabátját, és már félútonjárt az ajtó felé, mire reagálni bírtam. Összeszedtem a holmimat, és utána rohantam.

- Hé! Hé! Elég! Hagyjátok abba! – mondta anya, mikor végre szétválasztotta őket. – Mégis mi a fenét művelsz? – kiáltott rá Luke - ra.

- Ő kezdte! – mondta Luke, aki alig kapott levegőt.

- Ugyan, mivel?

- Azzal, hogy bejött!

Mintha ez mindent megmagyarázna.

- Megőrültél? Tizenhat éves!

- Mégis mit kellett volna tennem? – vágott vissza Luke.

- Kiállni az utca közepére, és pofozkodni, természetesen. – Anya a karjánál fogva megragadta Luke - ot, és a kávézó bejárata felé rángatta. – Gyere.

Deanhez fordultam.

Az utca közepén állt, és erősen zihált.

- Jól vagy? – kérdeztem.

- Jól – morogta.

Még csak rám se nézett.

- Az jó – mondtam. – Fogalmam sincs, mi ütött Luke - ba.

Általában annyira...

Dean kikerült engem.

- Mennem kell.

- Ó. Persze. Szia.

Ahogy elhaladt Luke mellett, Luke megint utána eredt, ám Dean védekezőleg felemelte mindkét kezét, és hátrálni kezdett.

- Menjünk be! – követelte anya, és a vállánál fogva ráncigálta Luke - ot.

- Befelé! Azonnal! – utasította.

- Ő kezdte! – duzzogott Luke, amint elindult a kávézóba. Az utca közepén álltam, és néztem, ahogy Dean elsétál.

Nem fordult hátra.

12.

A kabátomnál fogva megrántott valaki. Anya állt mellettem.

- Szia.

- Szia.

- Na? Mi az első a listán? – kérdezte ragyogó mosollyal.

- Tessék?

– A listán. Ma még rengeteg mindent kell elintéznünk, hölgyem. Máskülönben holnap is kivonszolom a fenekedet az ágyból hajnali hat órakor. Tehát, mivel kezdünk?

- Lássuk csak... – a kezem remegett egy kicsit, mikor benyúltam a zsebembe a listámért, majd kihajtogattam. – Kell egy... szappantartó a konyhába.

- Á! Szappantartó a konyhába! – kiáltott fel anya. – Eléggé dekadens, de bánja fene... – Belém karolt, és kimentünk az utcára. – Gyerünk.

Mit mondhatnék? Végül állati jól szórakoztunk. Anya poént csinált az egészből. Mire hazaértünk, a kávéházi incidenst szinte el is felejtettük.

- Hát, ez egy roppant sikeres kirándulás volt – jelen -  tettem ki derűsen, amint leraktam a bevásárló zacskókat. – A listáról mindent beszereztünk, kivéve a hosszabbító zsinórt.

- Ami csak kedden érkezik.

- Tehát, az a gyanúm, azt is kipipálhatjuk.

- Most boldog vagy?

- Értékelem a jól végzett munkát. Igen. Anya beletúrt az egyik papírzacskóba.

- Alig várom, hogy megkóstolhassam a pirítós - pizzát. Gusztustalannak látszik. Ami pedig rendszerint a kiváló műkaja ismérve.

- Van bolognai spagetti is – fűztem hozzá.

- Benne vagyok.

- Megyek, és bedugom az új, fali légfrissítőmet – mondtam. – Öt perc múlva gyere, és szagolj be a szobámba.

Felmutatott két pizzásdobozt.

- Sajtos vagy pepperónis?

- Tökmindegy.

- Mindkettő. Remek választás.

Becsuktam az ajtót, hogy a légfrissítő gyorsabban fejtse ki hatását, kipróbáltam a szoba különböző pontjairól, majd elhelyeztem az ajtó mellé.

Elindultam vissza anyához és a pizzákhoz, de megtorpantam, amikor meghallottam, hogy anya a verandán beszélget Babette - tel.

- De segíthetek! – mondta Babette. – Elmagyarázhatom neki, hogyan vergődik át az ember egy csomó szörnyű kapcsolaton, amíg talál egy igazán jót.

Mesélhetek neki arról a sok borzalmas pasiról, akikkel én találkoztam fiatal koromban. Igazán rettenetesek voltak.

- Komolyan, Babette...

- Az egyikük kidobott egy mozgó kocsiból!

- Hát ez bájos anekdota – mondta anya egyszer majd hallani akarom az egészet. De nem most rögtön.

- Nagyon rosszul van?

– Majd rendbejön. Tényleg.

Visszatértem a szobámba, becsuktam az ajtót, lefeküdtem az ágyra, és a csuklómat bámultam, ahol mindeddig Dean karkötőjét viseltem.

Az oldalamra fordultam, és úgy éreztem, mindjárt sírva fakadok. Elhatároztam, hogy ez nem fog bekövetkezni, ezért felültem, és magamhoz vettem a hátizsákomat. Ahhoz is erőt kellett vennem magamon, hogy kinyissam, és előkotoijam a házi feladatomat. Egy összegyűrt papírdarab esett ki a cuccaim közül, és széthajtogattam egy elegánsan szegélyezett, számítógéppel készült szórólapot.

Meghívó Madeline bulijára. Madeline butácska, barna hajú lány volt, Paris egyik csicskája, ahogy magamban hívtam őt, Louise - zal együtt. A mai napig nem értem, hogy vették fel őt és Louise - t a Chiltonba, habár a válasz nem is olyan bonyolult: a szülőknek sok a pénze. Kettőjük közül Louise volt a kevésbé buta, ám Madeline volt a kedvesebb. Még valamiféle részvétet is éreztem iránta, amiért Paris megállás nélkül a lábát törölte belé. Mindkettőjükbe. Madeline igazából sosem bántott engem, és állítom, ha Paris nem terrorizálta volna folyton, talán még barátkozni is próbált volna velem. Ám ez Louise és Madeline számára tilos volt, ha jól sejtettem. Hogy Paris mivel hatott rájuk, arról fogalmam sem volt. Talán segített nekik a tanulásban? Hát ez a jegyeiken nem látszódott meg. Vagy fiúügyben kérte volna a segítségüket? Kétlem, hogy Madeline és Louise bárkit is össze tudott volna szedni Parisnek, aki vagy tíz méterrel hordta feljebb az orrát, mint a közönséges földi halandók. Mindenesetre Paris valamivel elérte, hogy ez a két lány behódoljon neki, és lesse minden szavát, ám azt nem tilthatta meg Madeline– nek, hogy meghívjon engem egy bulira, amire valószínűleg az egész suli hivatalos volt. Kivéve a lúzer fiúkat és a Madeline - nél vonzóbb lányokat. Amúgy nem volt kedvem elmenni, és el is feledkeztem az egészről.

Felkeltem az ágyról, és kimentem a konyhába.

- Nézd! – lobogtattam a szórólapot. Anya elvette.

- Madeline bulit rendez ma este – olvasta. Bólintottam, majd kijelentettem:

- Elmegyek rá.

- Elmész egy Chilfon - bulira?

- Igen, el.

Ez enyhén szólva meglepetésként érte, tekintve, hogy a „Madeline" nevet rendszerint „Paris" és „Louise" követi.

- Édesem, mért nem maradsz itthon, és olvasod inkább a Tortúrát? Ugyanaz a hatás.

Kibontotta a pizzásdobozokat, és néhányat elkezdett pirítani.

– Figyelj, a következő két és fél éven át ebbe a suliba fogok járni. Nem halok bele, ha társasági életet élek. Igaz? Mi rossz van ebben? – érveltem.

- Semmi.

- Akkorjó. Erről ennyit.

Kinyitottam a konyhaszekrényt, hogy elővegyem a parmezán sajtot.

Anya megköszörülte a torkát.

- Izé... tehetek egy javaslatot?

– Hogyne.

– Mért nem kéred meg Lane - t, hogy menjen el veled? Mert ha ez a társasági élet netán mégse úgy sülne el, ahogy tervezted, legalább látsz egy baráti arcot.

– Oké. Jó ötlet. Köszi.

– Szívesen.

– Elvihetem a kocsit?

– Igen.

– Kölcsönkérhetek egy ruhát?

– Igen.

– Azért mondasz igent bármire, amit kérdezek, mert sajnálsz engem? – kérdeztem mosolyogva.

– Igen.

– Írok egy listát.

Ismét jól éreztem magam. Gyorsan felhívtam Lane - t.

***

Lane egy helyes, piros pulóvert, rövid farmerszoknyát, fekete harisnyát és magassarkú cipőt viselt, mikor aznap este átjött. Istenien nézett ki. Rajtam egy csinos, virágos ruha volt. Jól elszórakoztunk, miközben az utolsó simításokat végeztük öltözékünkön.

- Összegyűrődött hátul a ruhám? – kérdeztem tőle. Lane megvizsgálta a ruhámat.

- Egy kicsit. Itt. – Amint kiegyenesítette a gyűrődést, hirtelen mélyen elhallgatott. – Na és... hogy vagy?

Nem igazán beszélgettünk a dologról.

- Én? Jól.

- És valójában hogy vagy?.

Vállat vontam, és gépiesen mosolyogva megfordultam.

– Az élet megy tovább, nem?

– Képzeld, ma láttam Deant. Nem voltam benne biztos, hogy elmondhatom.

- Miért nem?

- Mármint nem voltam benne biztos, hogy tudni akarod.

- Dehogy, semmi vész. – Megpróbáltam lezsernek tűnni, mikor azt kérdeztem: – Mit mondott?

- Semmit. Átment a túloldalra, mikor meglátott.

– Ó. – Az ágyamhoz léptem, és a kezemet bámultam. Lane követett, majd leültünk az ágyra. – De ha ez egy kicsit megvigasztal, szomorúnak látszott.

- Nem akarom, hogy szomorú legyen. – Felkaptam egy könyvet az ágyamon lévő kupacból, és beraktam a táskámba.

- Rory, biztos, hogy el akarsz menni ma este? – kérdezte halkan Lane.

- Miért kérdezi ezt tőlem mindenki?

- Mert nemrég szakítottatok. Tökéletesen rendben volna, ha csak itthon lötyögnénk és zenét hallgatnánk. Beszélgetnénk, nem beszélgetnénk. Mindegy.

- Nem! Nem akarok lötyögni! – Felálltam. – Elmegyünk ebbe a buliba. Ami marha jó lesz. Nem akarok ezen tipródni, és kész.

- Ne vitatkozz vele, vagy hamarosan három kerti menyét büszke tulajdonosának mondhatod magad – mondta anya, amint kezében egy nyaklánccal belépett a szobába.

- Anya... – Próbáltam a korábban vásárolt menyétek védelmére kelni.

- Három, mert egy nem elég. Fordulj meg!

- Miért?

- Tizennégy óra vajúdásért, azért.

Megfordultam a tükör előtt, anya pedig összekapcsolta a nyakláncot.

- Ez micsoda? – kérdeztem.

- Gondoltam, illeni fog a ruhádhoz, és így is van. Tökéletes volt.

– Szép.

- Igen, elég szép. Tessék, itt a mobilod, és némi dugipénz.

Ha bármilyen oknál fogva nem érnél haza hívj fel.

- Ó, hazaérünk éjfélig – szólt közbe Lane.

- Hahó. Hívjatok fel – mondta anya.

- Bocsi – válaszolta Lane.

Becsuktam a retikülömet, majd kővé dermedtem, mikor észrevettem a tükrömnek támasztott kis, sárga dobozt.

- Rory? – szólalt meg anya aggódva.

- A kukoricaliszt.

- Mi?

- A kukoricaliszt, amit... amikor Dean először megcsókolt...

Amikor Dean először megcsókolt, a boltban voltam, és úgy tettem, mintha kukoricalisztet vennék, de amikor megcsókolt, annyira megriadtam, hogy fizetés nélkül kimenekültem a boltból.

Azóta a fésülködőasztalomon tartottam a dobozt, az első csókunk emlékére.

- Elfelejtettem berakni a többi közé – mondtam. – Most kidobom.

- Na! – Anya kivette a dobozt a kezemből – Majd én kidobom helyetted. Ti csak menjetek.

- Oké.

Búcsúzóul megpusziltuk egymást.

- Sziasztok! Jó mulatást! – kiáltott utánunk anya. – Legyetek jók! Óó! Mindenképp nézzetek bele valakinek a zoknis fiókjába! A gazdagoknak elképesztő zoknis fiókjuk van!

Lane meg én nevetve kaptuk fel a kabátunkat, majd belevetettük magunkat az éjszakába.

Lane - t igencsak lenyűgözte Madeline - ék háza. Olyan volt, mint a kastély az Aranypolgárbán, csak ebben tinédzserek hemzsegtek, és a Beck, Billy, Bragg valamint Elvis Costello kellemes zenéje szólt. Lane elájult a bálteremtől, ami valóban lélegzetelállító volt márványoszlopaival, geometrikus mintázatú padlójával és aranyozott üvegből készült boltozatos mennyezetével.

- Jó ég! – ámuldozott Lane. – Ez hihetetlen! Az esküvőm nem lesz ennyire puccos.

- Ja – vigyorogtam.

- Ez káprázatos. Itt emberek laknak?

- Ez Madeline - ék háza – magyaráztam.

- Ilyesmiben laknak a nagyszüleid is?

- Nem. Mármint az is nagy, de azért nem a Windsor– kastély.

- Kéne ide egy térkép vagy egy idegenvezető, vagy egy kalandtúra - szervező, vagy ilyesmi – mondta Lane.

- Te, Lane – mondtam.

- Tessék?

- Kösz, hogy elkísértél.

- Szívesen. – Ekkor észrevett valamit. – Atyaisten, ott van egy biliárdasztal.

- Meg egy DJ.

- Ez olyan, mint a tinédzser Szodoma és Gomorra. Hirtelen Madeline küzdötte át magát a tömegen, akit természetesen Louise és Paris követett.

- Hát eljöttél! – sikította Madeline.

- És ki vigyáz a farmra? – tette hozzá Louise szárazon. Ezt utáltam. Csak azért, mert én nem Hartfordban laktam, ahol a Chilton diákjainak többsége, még nem voltam vidéki.

Stars Hollow egy nagyon helyes kisváros volt, de távolról sem hasonlított egy tanyára, amilyennek Paris és a többiek képzelték. Az ő fejükben kialakult az a nézet, hogy ahol én lakom, ott nincs ivóvíz, a folyóra járunk inni, posta csak egyszer jár egy hónapban, és rendszerint disznók közt hemper– günk a sárban. Gyakran piszkáltak ilyesmivel. Ráadásul jártak nálunk, többek között a születésnapomon, tudták, hogy takaros, tiszta városkában élek, mégsem hagytak volna ki egyetlen rosszindulatú megjegyzést sem. Ilyenkor felment bennem a pumpa, de nem mutattam. Elengedtem a fülem mellett Louise megjegyzését.

- Madeline, a házatok gyönyörű!

- Kösz. A mostohaapámé.

- Na és... ő hol van? – érdeklődött Louise.

- A mostohaapám? – Madeline a fejét rázta. – Japánban. Már mondtam.

- Nem a mostohaapád érdekel. – Louise rám vigyorgott. – Hanem a Szőke Herceg.

A földet bámultam, igyekeztem mosolyogni.

- Nem jött el.

- Miért?

- Oö... mert a fehér lova szervizben van.

- De nem szakítottatok, ugye? – tudakolta Louise. Bosszantott, hogy Madeline meg ő szakértői voltak a fiúügyeknek, és rögtön a vesémbe láttak. Lane gyorsan elterelte a témát.

- Sziasztok, Lane vagyok. Louise méregetni kezdte.

- Úgy, mint Lois Lane a Supermanből?

- Igen. Pontosan.

- Szia. Madeline vagyok – szólt derűsen a házigazdánk. Ekkor odajött egy - két srác, akik körbevették Madeline - t és Louise - t.

- Na és mikor vezetsz körbe a kerti házban? – kérdezte egyikük.

Madeline a fejét csóválta.

- Régebben már láttad a kerti házat.

- Igen, de a többiek még sosem látták éjszaka. Igaz? – válaszolta a srác.

Madeline tanácstalannak tűnt.

- De...

- Madeline – szólt közbe Louise. – Térj magadhoz.

Gondolkozz. Agyalj. Koncentrálj.

Lane meg én egymásra pillantottunk. Ezek bennünket szivatnak.

Aztán egyszerre Madeline felfogta.

- Óóóóó! – Ránk vigyorgott. – Sziasztok!

- Majd jövünk, Paris – búgta Louise.

- A szerelem nem vár – mondta Paris, miközben az órájára nézett.

- Ez kedves – szólt hátra Louise, amikor elindultak a kerti ház felé.

- Nocsak – kezdte Paris, amint őt követve belevetettük magunkat az élet sűrűjébe nem gondoltam, hogy rajongsz az efféle bulikért.

Vállat vontam.

- Általában nem. De gondoltam, most eljövök, és megnézem, milyen.

- Egytől - egyig ugyanazok az arcok, akikkel mindennap találkozunk az iskolában, csak most táncolni is látjuk őket. Na és hol a barátod?

- Hát... ööö... szakítottunk – ismertem el.

- Ó. – Egy másodpercre az emberség szikrája villant át Paris arcán, miközben csipegetett valamit az asztalról. – Neked legalább volt barátod egy darabig.

- Mondd, nem tudod, merre találjuk az üdítőket? – kérdeztem, hogy más irányba próbáljam terelni a beszélgetést.

Paris ismét fölvette jéghideg álarcát, és átvezetett bennünket a tömegen.

- Igyekezzetek, mert nem fordulok vissza.

- Jó ég – suttogta mögöttem Lane – , tényleg nem túloztál.

- Parishez nem kellenek túlzások – suttogtam hátra.

Nemsokára megérkeztünk a jégbe ágyazott dobozos és üveges üdítők hegyóriása elé. Lane a címkéket tanulmányozta.

- Minden üdítő francia!

- Madeline anyja betegesen tiszteli a franciákat – magyarázta Paris. – Mániákusan rajong mindenért, ami francia. Francia borok, francia ételek, francia víz, francia cellulitisz termékek...

Aztán meghallottam, hogy valaki ezt mondja:

- Mondd, mért nem válaszolsz?.

Tristin volt az, aki legújabb barátnőjével, Summerrel beszélgetett. Sejthettem volna, hogy Tristin is itt lesz ezen a bulin. Ő volt a Chilton ügyeletes szívtiprója, magas, szőke, amúgy helyes, de mérhetetlenül arrogáns és rámenős fiú. Amikor ebbe a suliba kerültem, kinézett magának, azt hitte, csak csettintenie kell, és máris a lábai előtt heverek. Csakhogy jött Dean, és Tristin pofára esett. A bálon, amire még Dean kísért el, össze is verekedtek. Azóta Tristin leszállt rólam, sőt, egy pillanatra még Paris is normálisabban viselkedett velem, amikor megtudta, hogy Tristin és köztem nem volt és nem is lesz semmi – ugyanis bevallotta, tetszik neki a srác. Tristin persze rá se bagózott, de ez már nem az én bajom. Annyira azért nem voltunk jó barátnők Parisszel, hogy egy pillanatig is rágódjam emiatt. De most megint itt volt, és tuti, hogy a fülébe fog jutni, hogy szakítottam a barátommal. Csak ezt az estét éljem túl.

- Mert nem mondtad, hogy légy szíves – felelte Summer.

- Summer...

- Nem folytathatnánk később? – duzzogott Summer. – Épp egy buliban vagyunk.

- Csak áruld el, mit műveltél Austinnal, bezárkózva a fürdőszobába! – erősködött Tristin.

Summer a válla mögé dobta hosszú, barna haját, majd unottan válaszolt.

- Semmit.

- Semmit.

- Ja.

- Dehogy.

- Akkor mondd meg te, mit csináltam, ha egyszer úgyis mindent tudsz.

- Figyelj, az én barátnőm vagy!

– Jaaaj, nézzék az ősembert! – gúnyolódott Summer. – És mit akarsz csinálni? – kérdezte hangosan – Fejbevágsz a bunkóddal, aztán visszavonszolsz a Porschéd– hoz?

Azzal Summer odébbállt.

Tristin a karjánál fogva megragadta.

- Summer, kérlek...

Summer megfordult, és csettintett az ujjaival.

- Áá, de jó szám!

Majd táncolni kezdett néhány facér fiú gyűrűjében. Tristin megfordult, és észrevette, hogy bámulom. Megalázottnak tűnt, és gyorsan elvegyült a tömegben.

- Imádom ezt a Summert, ti nem? – szólt Paris szórakozottan. Persze örült neki, hogy valaki végre megleckéztette Tristint. Felsóhajtott, és újra az órájára pillantott. – Háromnegyed tíz.

– Mért nézed állandóan az órádat? – kérdeztem. – Anyám azt mondta, fél tizenegyig maradnom kell. A bálterem bejáratához sétált, majd az ajtófélfának támaszkodva nézte a táncoló tömeget.

Én követtem, Lane pedig, akit elkápráztattak a francia üdítőitalok, lemaradt.

– Mért érdekli anyádat? – kérdeztem.

– Mert azt hiszi, nem vagyok eléggé társasági lény.

Megdöbbentő, mi?

– Padlót fogtam.

– Na ja, de erősen kétlem, hogy Madame Curie - t a legjobb Jennifer Lopez hasonmásként tartották volna számon.

- Tudós akarsz lenni?

- Rákkutató.

- Csúcs.

– Az.

Lane csatlakozott hozzánk, majd hirtelen lehajtotta a fejét.

- Jaj, ne! – morogta.

- Mi az?

- Úgy látszik, az egyetlen jelenlévő koreai fiú bekapcsolta a koreailány - kereső radarját – mondta.

Felpillantottam, és megláttam, hogy egy helyes koreai fiú közeledik felénk. Láttam már a Chiltonban, de nem tudtam a nevét.

- Szia – mondta Lane - nek, kedvesen mosolyogva. – Henry vagyok.

- Én meg Lane. Ők Rory és Paris.

- Már találkoztunk – motyogta Paris.

- Helló, Paris – mondta Henry udvariasan. – Aztán ismét Lane felé fordult. – Mondd csak, van kedved táncolni?

- Hát... nézd... éppen beszélgetünk.

- Ó. Értem. De csak egy táncra gondoltam – folytatta elbűvölő mosollyal. – Egy tánc erejéig félbe hagyhatod a beszélgetést, nem? Kivéve, ha ez egy közel - keleti béketárgyalás jellegű beszélgetés.

Lane feladta.

- Csak egy tánc? Jó.

- Egy rövid. Semmi őrült táncmaraton – fogadkozott Henry.

- Rendben.

- Kösz.

Lane levette a kabátját, és odaadta nekem.

- Ha nem jönnék vissza egy tánc múlva – suttogta – ments ki valami borzasztó ürüggyel, ami miatt mindenképp haza kell mennünk.

- Jaj, nagyon meleg van itt, vagy csak én érzem úgy? – kérdeztem.

- Köszi.

Paris figyelte, amint Lane és Henry elindulnak a táncparkett felé.

- Elképesztő. Öt perce van itt, és fogott egy pasit. Én kilenc éve járok ebbe a suliba, és csak a francia üdítőket vizslatom. – Azzal odébb ment, én pedig eldöntöttem, hagyom, hadd élvezze békében a nyomorát.

Lane - t figyeltem. Ő meg Henry eléggé belemelegedtek. Henry állati jól táncolt, majdnem olyan jól, mint Lane, és mivel pániknak nyomát se láttam rajta, elhatároztam, hogy felderítem a házat.

Miközben mászkáltam, észrevettem Tristint, aki a falnak támaszkodva nézte, ahogy Summer egy másik sráccal táncol. Úgy tűnt, nyomorultul érzi magát.

Billy Brag From Red to Blue című száma hangzott fel, és az emberek elkezdtek lassút táncolni. Rájöttem, itt az ideje, hogy ránézzek Lane - re, ezért visszamentem a bálterembe.

Megláttam, hogy Lane és Henry úgy lassúznak, mintha már évek óta ismernék egymást. Megütöget– tem a vállát, és azt suttogtam:

– Beteg vagyok már? Lane elmosolyodott.

- Még nem. Lehet, hogy csak allergiás leszel.

- Majd értesíts – feleltem suttogva. Rávigyorogtam, és otthagytam őket. Hirtelen Paris rohant felém, teljes pánikban.

– Megállt az órám! – dühöngött. – Mennyi az idő?

Ránéztem az órámra.

- Tíz harmincöt.

- Király! Szevasz!

Azzal az ajtó felé vette az irányt.

Bementem egy viszonylag csendes szobába, és leültem egy kényelmes, kipárnázott székbe, majd elővettem elmaradhatatlan könyvemet a táskámból.

Ahogy elkezdtem olvasni, beviharzott Summer, a nyomában Tristin.

- Tristin, hagyd abba!

- Te kényszerítesz, hogy üldözzelek mindenhová – panaszkodott Tristin.

- Csak igyekszem jól érezni magam.

- Nem beszélgetsz velem, nem táncolsz velem, akkor meg mi a francért jöttél velem?

- Ne kiabálj.

- Summer, kérlek, nem mehetnénk el?

- Nem!

- Kérlek.

Eddigre egy kisebb tömeg gyűlt köréjük.

- Nem! Halálosan unom, hogy veled veszekszem! Halálosan unom, hogy naponta húszszor kell meghallgatnom, „te az én barátnőm vagy".

Tristin hirtelen észrevette a bámészkodókat, és lehalkította a hangját.

- Esetleg nem beszélhetnénk ezt meg egy olyan helyen, ahol nem minket néz egy egész sereg ember?

- Azt hiszem, szakítanunk kéne – mondta Summer, miközben egy perecet majszolt.

- Na jó, én komolyan ki szeretnék menni innen, hogy megdumáljuk...

- Akkor menj – vágott közbe Summer közömbösen.

- Szia. – Azzal Summer visszatért a bulizok közé.

- Summer, ne csináld! – kiáltott utána Tristin.

Ám a lány már eltűnt.

A bámészkodók közül néhányan vihogtak.

A múltban történtek ellenére megsajnáltam Tristint.

Észrevette, hogy ismét őt nézem. Elkaptam a tekintetemet, ő pedig kiment a szobából, majdnem fellökve Lane - t, aki épp akkor jött be. Lane láthatóan izgatott volt.

- Van egy óriási problémám.

- Mi az? – kérdeztem.

- Henry, a srác, akivel táncoltam...

- Igen?

- Tehát. – Lane elkezdett fel - alá járkálni előttem. – Kitűnő tanuló, orvosnak készül, gyerekorvosnak, hogy pontos legyek, és a szülei tevékenyen részt vesznek az egyház életében. Ő maga is kisegítő a vasárnapi iskolában. Folyékonyan beszél koreaiul, tiszteli a szüleit, amellett baromi helyes, állati jófej, és meglepően érdekes.

- Lane, már megbocsáss, de egyáltalán nem látom a problémát.

- Belezúgok egy srácba, akit a szüleim is elfogadnának! Imádni fogják! Odalesznek érte! A Kim ház táncra fog perdülni! Táncra – kiáltotta szinte hisztérikusan.

- Komolyan?

– Amit persze buzgó imádkozás követ majd, de eleinte táncolni fognak – mondta, majd tördelni kezdte a kezét. – Ez borzalmas. Nem történhet meg. Meg kell állítanom. Induljunk.

– De...

- Nem, most rögtön! – Megfogta a karomat, hogy felhúzzon a székből. – Szedd össze a cuccodat! Megyünk!

- Ahogy akarod. – Gyorsan beraktam a könyvemet a táskámba, és felálltam.

Elindultunk a kijárat felé, amikor Henry jelent meg a sarkon.

- Szia – mondta. Lane kővé dermedt.

- Henry. Helló. Henry felém fordult.

- Ne haragudj, amiért egész este kisajátítom Lane - t – újra bevetette a lehengerlő mosolyt.

- Á, semmi baj. Tizenöt évig csak az enyém volt. Igazából kicsit elegem is van belőle.

- Kösz – morogta Lane.

- Szívesen. – Lane - re pillantottam. – Mennünk kell – mondtam Henrynek.

Henry meglepettnek tűnt.

- Már mentek?

- Igen, haza kell mennem – füllentettem. – Nagyon szigorú az anyukám.

Henry arca megrezdült.

- Ó. Hűha. Az szomorú. – Majd Lane - hez fordult. – Egy utolsó táncra se maradhatsz?

A fejemet ráztam, úgy tettem, mintha az egész az én hibám volna.

- Nem hinném, hogy...

- De! – szólt közbe Lane.

- Micsoda?

- Egy tánc még belefér – nyugtatott meg. Henry szeme felragyogott.

- Remek.

Henry kézen fogva vezette Lane - t a táncparkettre.

- Mindjárt jövök – kiáltott vissza Lane a válla fölött. Ezek szerint mászkálhattam tovább.

Szerencsére Madeline - ék háza olyan volt, mint egy szálloda; minden folyosóról újabb és újabb szobák nyíltak. Bementem egy reményeim szerint üres szobába, ám zongoraszóra lettem figyelmes. Tristin ült a zongoránál, és szomorúan ütögette a billentyűket.

- Ó – mondtam. – Bocs.

- Semmi gáz.

- Sajnálom.

- Micsodát?

- Ami közted és Summer között történt. A fejét csóválva bámulta a billentyűzetet.

- Nem akarok Summerről beszélni.

- Oké. – Tettem egy lépést előre. – Na, hogy sikerült a bioszdogád?

- Tessék?

- A dolgozat. Nehéz volt, mi?

- Ja – mondta zavartan. – Nehéz.

- Az enyém négyötöd lett. – A táskámat rátettem a zongora tetejére.

- Mit csinálsz? – kérdezte.

- A dolgozatról beszélek.

– Miért?

- Mert nem akarsz Summerről beszélni.

- Nem is.

- Értem. Ezért hoztam szóba a biológiát. Ne haragudj.

Vagy a spanyolról akartál dumálni?

Tristin azt hitte, gúnyolódom rajta.

- Tetszett, nem igaz?

- Mi tetszett?

- Végignézni, ahogy Summer lapátra tesz. Örömteli pillanat lehetett.

- Nem mondhatnám.

- Ugyan már, élvezted. Ő is élvezte. Mindenki élvezte.

Még soha nem láttam Tristint ilyen... őszintének. Olyan volt, mint egy normális ember, normális érzésekkel.

- Nem élveztem – válaszoltam, majd leültem mellé a zongorapadra.

- Nagyon kedveltem őt – mondta halkan.

- Igen, tudom.

- Na és – mondta – hol van a barátod ma este? – kérdezte, a „barátod" szót enyhe szarkasztikus hangsúllyal ejtette ki.

Fogalmam sincs, miért, de elárultam neki az igazat.

- Ő... már nem a barátom többé. Tristin meglepődött.

- Hogyhogy nem?

- Mert nem akart az lenni. Vagy másért.

- Idióta.

- Akárcsak Summer – válaszoltam.

Egyszerre befejezte a klimpírozást, és a semmibe bámult.

- Gondolod, hogy újra összejöttök még? – kérdezte. Meredten néztem a kezemet.

- Dean elhatározása elég szilárd. Vagyis: nagyon megbántottam.

Tristin felém fordult.

- Mikor történt? — kérdezte csöndesen.

- Tegnap.

– Apám! Bólintottam.

- A harmadik hónapfordulónkon.

- Szívás.

- Igen. Tényleg szívás. És szerinted ti ketten még...

- Nem, dehogy. Nem, nem, nem, nem, nem – mondta, és erőteljesen megrázta a fejét.

- Tehát... nem? – kérdeztem. Elmosolyodott.

- Nem.

Mindketten elhallgattunk egy pillanatra, gondolatainkba merültünk.

- Figyelj – szólalt meg végül – , ne haragudj, amiért korábban annyit piszkáltalak.

- Ó. Nem számít.

- Biztos?

- De, igen – mosolyogtam rá. – Csakhogy szomorú vagy.

- Igen. De akkor is sajnálom.

- Bocsánatkérés elfogadva. Egy pillanatig némán ültünk.

- Atyavilág – szólalt meg – , frankó buli, mi?

- Ja, nem rossz. Legalább tovább olvashatom a könyvemet. Tristin rám nézett.

- Állati fura lány vagy, tudsz róla?

- Kösz.

- Szívesen.

Egymásra néztünk, elmerülve a közös fájdalomban. Aztán előrehajolt, és megcsókolt.

És egy röpke pillanatra visszacsókoltam.

Majd könnyeimmel küszködve hátrahőköltem.

- Ne haragudj – dünnyögte Tristin feszengve. – Mit csináltam? Megharaptam az ajkadat, vagy ilyesmi?

Felugrottam.

- Dehogy! Nem tehetsz róla. Most... most mennem kell.

Kirohantam az ajtón, vissza a bulizok közé, átfurakodtam a tömegen, Lane - t kerestem, miközben megpróbáltam nem elbőgni magam a chiltoni csoporttársaim előtt.

Végül kiszúrtam Lane - t.

- Indulnunk kell – sürgettem.

- Rory? Minden rendben? – kérdezte Lane aggódva.

Éreztem, hogy könnyek potyognak az arcomon, ezért elfordultam, és az ajtó felé szaladtam.

Hallottam, hogy mögöttem Lane azt mondja Henrynek:

- Mennem kell.

- Várj, megadod a számodat? – kiáltott utána Henry.

- A vezetéknevem Kim. Rajtunk kívül nincs más Kim Stars Hollow - ban! – kiáltott vissza Lane, majd futni kezdett, hogy utolérjen.

***

Taxival mentünk haza Stars Hollow - ba, Lane bejött velem az üres házba, és nem volt hajlandó elmenni, amíg anya meg nem érkezik. Megnyugtattam, hogy nem lesz semmi bajom, és hogy anyám nem lehet messze, mivel mi vittük el a kocsiját. Végül mégis magamra hagyott, leginkább azért, mert időre kellett otthon lennie, és az anyja feltehetően már várta.

Bementem a szobámba, és megpróbáltam olvasni, de képtelen voltam koncentrálni. Végül belebújtam a pizsamámba, és kimentem a konyhába. Találtam egy hatalmas vödör jégkrémet a fagyasztóban, amit kivettem, átsétáltam a nappaliba, és letelepedtem a kanapéra.

Anya néhány perccel később ért haza, belépett a nappaliba, de mosolya abban a percben lehervadt az arcáról, amikor meglátta az enyémet.

- Most már készen állok a tespedésre – mondtam könnyek között, amik most már szakadatlanul peregtek az arcomról.

Anya rögtön leült mellém, puszilgatni kezdett, hogy múljon a fájdalmam. Szó nélkül kivette a jégkrémes vödröt a kezemből, az ölébe tett egy párnát, majd megpaskolta. Fejemet a párnára fektettem, és zokogni kezdtem.

Anya egyik kezével a hajamat simogatta, a másikkal egy számot hívott a vonalas telefonon.

- Szia, Joe, Lorelai vagyok – súgta, elnyomva halk sírásomat. – Kérnék egy nagy pizzát, mindennel...

13.

A tespedés egy hangyányit könnyebbé tette a szakítást, és ha már hozzálátok a tespedéshez még Madeline bulija előtt, akkor nem történt volna meg az a csók Tristinnel, csakhogy megtörtént. És a sors úgy hozta, hogy következő hétfőn az iskolában ugyanabba a tanulócsoportba kerültünk.

Egy kicsit kellemetlenül indult a foglalkozás, de rögtön utána beszéltünk a dologról, és arra jutottunk, hogy az az este rémes volt mindkettőnk számára. Javasoltam neki, hogy ezentúl esetleg másfajta lányokkal próbálkozzon, még arra is rávettem, hogy randira hívja Parist. Ám a randi nem sült el olyan jól, mint reméltem, sőt, kiváltotta, hogy Paris ismét megutáljon engem. Nagy kár volt, mert Paris és én eddigre egy olyan pontra jutottunk el, amit mások akár barátságnak is neveznének.

A suli elterelte a gondolataimat, de hamarosan rá kellett ébrednem, milyen nagy hatással volt az életemre, hogy szakítottam Deannel.

Például, szerdánként többé nem mehettem be a boltba, mert rettegtem, hogy összefutok vele.

Ha Deanre terelődött a téma, az emberek úgy kezdtek bánni velem, mint egy porcelánbabával, mindenáron igyekeztem említést se tenni róla. Ettől lassan morcossá váltam.

Lane és én óriásit veszekedtünk, mikor egyszer azon kaptam, hogy együtt tanul Deannel. Annyira félt szóba hozni a szakítást, hogy nem merte megemlíteni, Dean meg ő együtt jelentkeztek egy tudományos tanulmány elkészítésére. Mindketten a Stars Hollow Gimibe jártak, Dean még év elején került az iskolába, mikor engem felvettek a Chiltonba.

Tulajdonképpen benne volt a pakliban, hogy egyszer közös feladatot kapnak.

A vitánk Lane - nel egy még nagyobb veszekedéshez vezetett, anyával is összebalhéztam. Ugyanis rájöttem, hogy információkat rejteget előlem, jelesül azt a nem mellékes tényt, hogy Max meg ő úgy döntöttek, újra megpróbálják együtt – mindezt azért, mert nem akart hencegni vélhetően virágba boruló szerelmi életéről, mikor az enyémnek épp lőttek.

Elegem lett, magam mögött akartam hagyni az egészet, ezért fogtam egy taxit, és elvitettem magam a nagy szüleimhez. Nagymamám előkészíttetett nekem egy szobát, úgy látszott, ez most egy biztonságos hely. Azt hiszem, szólnom kellett volna anyának, hogy hová megyek, mert kiborult, amikor hazaért, és nem talált otthon. Nagyanyám hívta fel, hogy megmondja neki, náluk vagyok, de anya cseppet sem érezte jobban magát attól, hogy nagyitól ezt az információt kapta.

Annyira felhúzta magát, és olyan mérhetetlenül kibukott az engem ért fájdalmon, hogy bement az élelmiszerboltba, és ordibálni kezdett Deannel, amiért ilyen szemét volt. Aztán rájött, mi volt a szakításunk oka – vagyis hogy nem válaszoltam semmit, mikor Dean azt mondta, szeret. Miután továbbra is mélyen hallgattam arról, mi volt az, ami szétválasztott bennünket, ez újdonság volt a számára, és elég ostobán érezte magát, amiért lehordta Deant. Ám éppen ennek hatására ismerte fel, hogy talán a kötöttségtől való félelem egy újabb olyan tulajdonság, amit tőle örököltem, és úgy döntött, hogy még egyszer megpróbálja Maxszel, ami jó dolog.

Tehát ők hivatalosan is egy pár voltak, mi pedig hivatalosan is szakítottunk Deannel. És őszintén szólva eléggé hiányzott.

Aztán megtaláltam a dobozt. Reggel volt, anya meg én a konyhában csevegtünk iskola és munka előtt, ami nem volt könnyű, mivel Luke hangosan kalapált a tetőn.

Luke mostanában gyakran jött át, megjavítani a veranda korlátját, helyrepofozni a zsindelyt a tetőn, megint megjavítani a veranda korlátját, meg még egy csomó mindent, amiről azt se tudtam, eszik - e vagy isszák, és meg sem próbáltam eljátszani, hogy tudom. Szóval amikor anya kikiabált Luke - nak a verandára, majd kiment hozzá, én pedig odasiettem a szekrényhez, hogy kivegyem az iskolai kabátomat, az lecsúszott a vállfáról, és a Dean - doboz tetején landolt.

Nem hittem a szememnek. De kétségkívül az én dobozom volt. A báli ruhám szoknyája kikandikált belőle. Az előszobában álltam, kezemben a dobozzal.

Anya belépett és meglátott. Nem láttam még ilyen bűntudatosnak.

– Á. A Dean - doboz – mondta. Nem szóltam egy szót se.

- Oké. Tudom, hogy ki kellett volna dobnom – folytatta – , de nem tudtam megtenni. Mert még fiatal vagy, a fejed tele fura gondolattal, és nem látsz előre a fiatal furafejűséged miatt. Úgyhogy kérlek, hallgass végig, mielőtt dühöngenél. Egy nap szükséged lesz ezekre a holmikra. Mikor öreg leszel és házas, visszatekintve arra gondolsz majd, micsoda érdekes életem volt. Aztán előkeresed az összes volt barátod dobozát. Ami jó, mert én ma ölni tudnék azokért a cuccokért, amiket régen kidobtam. Figyelj, odateszem a Max - doboz mellé, hogy dumcsizhassanak, jó társaság legyenek egymás számára, és elpanaszolhassák, hogy mindkettőjük járt egy Gilmore - lánnyal, és mindkettőjük elvesztett egy Gilmore - lányt, és... bocsi.

Nem mondtam semmit. Csak előre hajoltam, és adtam neki egy puszit.

- Kösz.

Aztán becipeltem a Dean - dobozt a szobámba, és becsuktam az ajtót. Leültem az ágyamra, és kinyitottam a dobozt. Egyesével vettem elő az emlékeket.

A kék báli ruhát, amit anya varrt nekem. Totyogó Tónit.

A sárga kukoricalisztes dobozt. A karkötőt.

Nézegettem a tárgyakat, és eszembe jutott, miért kerültek a dobozba.

***

Aznap suli után találkoztam Lane - nel, sétáltunk, Lane sültkrumplit eszegetett a kezemben lévő tálcáról. Dőlt belőle a szó.

Ám én se éhes, se beszédes nem voltam. Gondolkoztam.

-... és csupán ennyit akartam mondani: „Janie Fertman, te egy rém bárgyú csajszi vagy, aki egy nap profi szinten fog levelekre válaszolni, de hogy melyikre kell válaszolnod, azt csak onnan fogod tudni, hogy bepittyen, és világít, és többé az életben nem lesz kedvem beszélni veled. " – Lane kivett még néhány szem krumplit. – De ehelyett azt mondtam: „Mi az, Jane?", mire így válaszolt: „Te pompomlánynak való vagy". Pompomlánynak való! csak így. Nem hittem el. Majdnem bemutattam neki pár trükköt a Mátrixból.

Lane megállt, és rám bámult.

- Hallottál bármit is abból, amit elmeséltem?

- Nem.

- Ezt rossz néven veszem. Én szellemesen társalgók.

Én is megálltam, éppen az élelmiszerbolt előtt jártunk. Az ajtót néztem.

- Mi az? – kérdezte Lane. Elszántan mosolyogtam.

- Bemegyek.

- Nem mehetsz!

- Bemegyek.

- Csütörtök délután van.

- Tudom.

- Dolgozik csütörtök délután.

- Tudom.

- És tudod, kiről beszélünk.

- Tudom.

- Uramatyám! – kiáltott fel Lane, mikor végre felfogta, mit mondtam.

- Nyugodj meg.

Lane ugrándozni kezdett.

- Szentséges ég! Mindenki téged néz. Újra összejössz Deannel! – mondta, és folytatta az ugrálást.

- Ha továbbra is így fogsz ugrálni, felveszem videóra, és elküldöm Janie Fertmannek, mint egy próbafelvételt a pompomlány - válogatóról – figyelmeztettem.

Abbahagyta az ugrálást, de majd' kibújt a bőréből.

- Ez mikor történt?

- Semmi nem történt. – Bepánikoltam, amint a kirakatot bámultam. – Fogalmam sincs, mit csinálok, vagy hogy mit gondol Dean, nem tudom, elégette - e a leveleimet, fényképeimet, vagy hogy gyűlöl - e, vagy mi a pálya, de... – vettem egy mély levegőt – bemegyek.

- Mellszélességgel támogatom – lelkendezett Lane. – Szeretlek, de az elmúlt hetekben te voltál Szundi, Mórgó és még vagy tizenkét búvalbélelt törpe, és már hiányzik a régi Rory.

- Nekem is hiányzik a régi énem.

- És annyira sajnáltam az új Roryt.

- A régi már tervezi a visszatérését.

- És talán sikeresebb lesz, mint Liza Minelli.

- Kívánj szerencsét.

- Sok szerencsét!

Vettem egy nagy levegőt, kisimítottam a szoknyámat, és beléptem.

Odabent erőt vett rajtam az idegesség. A pénztárra pillantottam. Dean sehol. Körülnéztem, de Deannek nyoma sem volt.

Talán jobb lenne, ha elmennék. Kinéztem a kirakatüvegen, láttam, hogy Lane - nek majd' kiesik a szeme. Intettem, hogy tűnjön el.

Elindultam az egyik soron, még mindig Deant kerestem. Fogtam egy konzerv fekete olívabogyót, úgy tettem, mintha a címkéjét tanulmányoznám, miközben ismét körbelestem, aztán visszatettem a konzervet.

– Rory!

A hang rettentően megriasztott.

- Jaj, Taylor. Halálra rémültem. Taylor összevonta a szemöldökét.

- Mit csinálsz itt? Úgy mászkálsz, mint...

- Mint mi?

- Urambocsá', mint aki lopni készül.

Éreztem, hogy elpirulok, mivel eszembe jutott a kukoricalisztes doboz.

- Ó, nem lopni vagyok itt – mondtam egy kissé túl derűsen.

- Hát pedig a nyolc jellegzetes viselkedésből négyet produkálsz – jelentette ki Taylor.

- Komolyan? – kérdeztem idegesen.

- Egyedül vagy. Ideges vagy Céltalanul lődörögsz az üzletben. És bő kabát van rajtad.

- Ó, előfordul, hogy fázom – magyaráztam. Taylor gyanakodva méregetett.

- Tehát, mit keresel itt?

- Ja, a pénztárosfiút keresem – válaszoltam. – Kérdeznék tőle valamit, de magát nem akartam zavarni.

- A hatodik sorban pakol. – Taylor bekiáltott a sarokba. – Jöjjön ide, legyen szíves.

Hát megtörtént. Nyeltem egyet, és összeszedtem a bátorságomat.

Egy magas, nyúlánk, szemüveges fiú jelent meg hirtelen.

- Mikey, a hölgy Miss Gilmore – mutatott be Taylor.

- Segítségre van szüksége. Rajta, Rory. – De amint Taylor elment, hangosan Mikey fülébe súgta: – Tartsa szemmel.

- Igen? – fordult felém Mikey.

– Ööö... szia – nyögtem ki, teljesen összezavarodva.

- Csak azon tűnődtem... mondd, szeretsz itt dolgozni?

Mikey értetlenül meredt rám.

– Hogy...

- Mármint élvezed ezt az egész dobozrakodást, pa– kolgatást mint szakmát?

Megrázta a fejét.

– Nem.

- Oké. Nem. Vili. Akkor ezt kihúzom a listámról.

Köszönöm, hogy a rendelkezésemre álltái.

Megfordultam, és gyorsan az ajtó felé vettem az irányt.

Odakint sebes tempóban indultam útnak. Lane - nek futnia kellett, hogy utolérjen.

- Na? – kérdezte.

- Nem volt bent.

- De mindig dolgozik csütörtökön.

- Hát, felteszem, mostantól szabadok a csütörtök délutánjai.

– Gyorsítottam a lépteimen. – Ez nem jó.

– Mitől nem jó?

– Azt jelenti, hogy tovább lépett.

- Te meg miről beszélsz?

- Nyilván megismerkedett valakivel a csütörtök délutáni lányok közül.

- Kik azok a csütörtök délutáni lányok?

- Azok a lotyók, akik ráveszik a fiúkat, hogy cseréljék el a csütörtök délutánjaikat a másik pénztáros fiúval, hogy lotyós dolgokat művelhessenek csütörtök délutánonként – érveltem kissé logikátlanul.

Átmentünk az utca túloldalára.

- Szerintem túl sokat képzelsz bele.

- Nem kellett volna bemennem – morogtam.

- Jó ötlet, hogy bementél.

- Taylor azt hitte, felmérem a terepet. Mintha valaha is lopnék onnan.

- Már loptál onnan – állapította meg Lane. Megálltam a sarkon, és ránéztem.

– Lane, kérdezek valamit, és szeretném, ha olyan őszinte lennél, mint még soha életedben. Láttad Deant egy másik lánnyal az iskolában?

- Nem – vágta rá gondolkodás nélkül. Kétkedve fürkésztem a tekintetét.

- Lane...

- Nem!

- De elmondanád, ugye? – erősködtem.

- El! – Majd összeráncolta a homlokát, a kezét pedig aggodalmasan tördelni kezdte. – Nem, nem mondanám el, mert abba belehalnál, de nem láttam.

- Esküszöl? – kérdeztem. – A Blur front énekes ének életére?

- Nico lelkére megesküszöm, hogy nem láttam Deant egy másik lánnyal.

Felsóhajtottam, aztán megnyugodtam. Sétáltunk tovább.

- És rosszul érzi magát – jegyezte meg Lane.

- Jó.

- És – tette hozzá – égető szüksége lenne egy hajvágásra. Rávigyorogtam.

- Köszi.

Elmentünk Grant mellett, aki a templom lépcsőjén ülve gitározott. Arra gondoltam, a Deannel való találkozás még várat magára egy darabig.

***

Másnap a suliban Tristin tartott fel a szekrényemnél. Amikor kivettem a könyveimet, a másik szekrénynek támaszkodva tanulmányozta azoknak a híres nőknek a fényképét, amiket a szekrényem belső felére ragasztottam ki. Emily Dickinsonét, Virginia Woolfét, Colette - ét...

- Kidekorálhatnád ezt az izét – mondta.

- Megtettem – jelentettem ki.

- Mármint egy - két halott, fekete - fehér nőt leszámítva valami mással is.

- Például függönnyel?

- Tudod, hogy értem. Én feltuningoltam az enyémet. Elnevettem magam.

- Igen, láttam. A sziámi ikrek meztelen fotója kifejezetten ízléses.

Tristin felmutatott két jegyet, egy - egy volt mindkét kezében.

- Tudod, mik ezek?

- Mintha jegyek lennének.

- A PJ. Harveyra! – kérkedett. Ez egy kicsit meglepett.

- Nahát, jó ízlésed van, ezt meg kell hagyni.

- Bírod a P J. Harveyt, igaz? Rápillantottam.

- Igen. De honnan tudod? Elvigyorodott.

- Mindentudó vagyok.

- Csaknem, mint a Jóisten – válaszoltam.

Újra a szekrényem felé fordultam, ekkor felém nyújtotta az egyik jegyet, és halkan azt mondta:

- Az egyik a tiéd.

- Ó, nem hinném, hogy együtt kéne mennünk a koncertre.

- Mert?

- Az úgy néz ki, mintha randi lenne – magyaráztam.

- Azért néz ki úgy, mintha randi lenne, mert randi lenne – mondta nevetve Tristin.

- Nem randizhatok veled, Tristin.

- De engedélyt adok rá.

- Ezt a szerény megjegyzést inkább elfelejtem. – Azzal becsuktam a szekrényem ajtaját, és odébb álltam.

Amint befordultam a sarkon, belebotlottam Madeline - be, Louise - ba és Parisbe. Átvillant az agyamon, hogy netán ők is sziámi ikrek, azért vannak folyton egy rakáson. Olyan sziámi ikrek, akiknek egyetlen agyát Paris kapta. Semmi jóra nem számítottam tőlük.

- Jaj, Rory! Szívességet kérnék! Nagyot! – zihálta Madeline.

- Rendben. Mi az? – kérdeztem.

- Elkérhetem a keddi biológia jegyzeteidet? Hiányoztam.

- Ebédelt – tette hozzá Louise.

- Persze – mondtam Madeline - nek. – Otthon vannak, de később behozom.

- Köszi, köszi, köszi...

- Még egy ilyen, és végeztünk – szólt rá Paris, hogy leállítsa.

Azzal tovább mentek. Örültem, hogy ez alkalommal csak ennyi volt. Már azért hálás voltam magamban, hogy Paris kivételesen egyetlen gúnyos vagy gyűlölködő megjegyzést sem tett. Talán csak azért fogta vissza magát, mert Madeline - nek kellettek a jegyzeteim. Igazából kisebb gondom is nagyobb volt ennél. Megvontam a vállam, és indultam az órámra.

***

Mikor délután hazaértem, úgy döntöttem, újra próbálkozom Deannel. Átöltöztem, és elindultam a házuk felé. Felmentem a lépcsőn, és megálltam a verandán. Egy aranyos, kézzel festett „Isten hozott" tábla lifegett az ajtón. Vettem egy mély lélegzetet, majd bátorságomat összeszedve bekopogtam.

Kinyílt az ajtó, és egy kislány dugta ki a fejét rajta.

– Szia.

Legkevésbé sem erre számítottam. Bizonyára ő volt Dean húga.

– Á, szia. Hogy vagy?

A kislány elmosolyodott.

– Jól.

– Az jó, az jó. – Körbepillantottam.

– A bátyámat keresed? – kérdezte vigyorogva.

– Ja, nem, dehogyis, egyáltalán nem – mondtam, és éreztem, hogy szinte sokkot kapok. – A... a cserkészektől jöttem.

– Egyszer majd én is cserkész leszek – közölte velem bizalmasan. – Most növendék vagyok.

– Ó, az szuper. Első lépésnek kiváló.

Végignézett farmerdzsekimen, fekete nadrágomon és tornacipőmön.

- Na és hol az egyenruhád?

- Ó, mi már nem hordunk egyenruhát – védekeztem. – Megpróbálunk vegyülni, érted, hogy közelebb kerülhessünk az átlagemberekhez. Sikeres stratégia volt a Hare Krishnások esetében is, úgyhogy...

Rám sandított, az arcomat tanulmányozta.

- Hasonlítasz valakire.

- Tényleg?

Aztán elmosolyodott.

- Te vagy a lány a fényképeken.

- Milyen fényképeken?

- Amik Dean szobájában vannak. A szívem megállt egy pillanatra.

- Deannek képei vannak rólam a szobájában?

A kislány vigyorgott. – Van egy vicces kép, amin kidugod a nyelved. Volt neki egy csomó másik is.

- Várj, várj. Van vagy volt? Zavarba jött.

- Tessék?

- Először azt mondtad, van, majd azt, hogy volt. Az nagy különbség.

- Tényleg?

- Igen. – Lehajoltam, hogy a fejünk egy magasságba kerüljön.

- Mi a neved?

- Clara.

- Szép lány vagy, Clara – mondtam. Óvatosnak látszott.

- Köszi.

- Tehát, „van" vagy „volt"? – kérdeztem. Ijedten nézett.

- Nem tudom.

- Tudod, Clara – erősködtem – , a „volt" a múlt idő, a „van" a jelen. Gondolkozz.

- Próbálok.

- Be tudsz most menni a szobájába?

- Nem szereti, ha bemegyek a szobájába.

- Slisszolj be! – sürgettem. – Sosem fogja megtudni. Clara arca hirtelen sírásra görbült.

- Jaj, ne, ne, Clara, ne sírj – igyekeztem nyugtatni. – Nem akartalak megríkatni. Én egy rendes ember vagyok. Cserkészlány.

Ekkor bentről egy hangot hallottam.

- Clara? Ez Dean!

– Szia! – köszöntem el sietve Clarától, és már jócskán az utcán jártam, mielőtt Dean megláthatta volna, ki van az ajtónál.

Remélem.

14.

Másnap este anya meg én elvittük Maxet Miss Pattyhez, ahol Stars Hollow híres városi gyűléseit szoktuk rendezni. Egész pontosan Miss Patty táncstúdiójáról van szó, itt zajlanak azok a megbeszélések, amiken anyával legalább olyan jól szórakozunk, mint egy jó vígjátékon. Velünk ellentétben Luke utálja ezeket a gyűléseket, mert fölöslegesnek és nevetségesnek tartja őket, amiben persze igaza van, de a mi pozitív hozzáállásunk egész más szemszögből láttatja ezt a felhajtást. A városi gyűlést rendszerint Taylor vezeti, kedvenc eszköze a bíróságokról ismert kalapács, amivel előszeretettel veri a pulpitust, hogy csendre intse a jelenlévőket. A felhozott témák igen változatosak: némelyiknek van értelme, és érdemben befolyásolja a város életét. Ám a legtöbb kérdés, amit megvitatunk, Taylor beteges agyából kipattanó szörnyűség, mint például: hogyan szabaduljunk meg a villanydróton ücsörgő madaraktól, akik kedvükre pottyantanak a gyanútlan járókelőkre – a hallgatólagos vélemény szerint Taylor lett egy ilyen incidens áldozata, ezért hozta fel a témát. A vita hevében mindenki egymás szavába vágva kiabál: Miss Patty, Babette, anya, Sookie, Andrew, Gypsy, az autószerelő, és természetesen Kirk, aki mindig Taylor pártját fogja, de csak addig, amíg nem szólnak rá elég csúnyán. A vita végül odáig fajul, hogy Taylor vadul veri a pulpitust a kalapáccsal, jön a kézfeltartásos szavazás, ahol elvetjük Taylor javaslatát, majd mindenki mehet a dolgára.

Mosolyogva néztem Maxet és anyát, amint a stúdió felé tartottunk. Kedveltem és csodáltam Maxet, és jó volt látni, hogy anya kivirul a közelében.

- Biztos, hogy van kedved hozzá? – kérdezte tőle anya.

- Hónapok óta beszélsz ezekről a városi gyűlésekről – mondta. – Muszáj megnéznem.

- Hát, unatkozni nem fogsz – nyugtatta meg anya.

- Ha szerencséd van – tettem hozzá vigyorogva – valami őrült nő megint sültkrumplival fogja megdobálni azokat, akik nem értenek egyet vele, mint legutóbb.

- Hideg volt a krumpli? I fordult Max anyához.

- Nem – válaszolta – , csak már eleget ettem.

- Ja, majd' elfelejtettem. – Max kutatni kezdett egy nagy, gyorskajáldás papírzacskóban, amit a kezében tartott. – Egy neked – szólt, és átadott valami pirosat anyának – , és egy neked. – Én megkaptam ugyanazt, lilában.

- Mik ezek? – kérdeztem.

- Gyűrűk, és a gyémánt cukorból van, ezért meg lehet enni.

- Max — mondta anya —, édes vagy, de nem vagyunk nyolcévesek.

Aztán a háta mögött anya mellém lépett.

- A tied milyen? – suttogta.

- Szőlő – válaszoltam. – A tied?

- Piros.

- Cseréljünk!

Max nevetett, majd sietve bementünk a stúdióba.

A helyiség zsúfolt volt, néhányan oldalt és hátul ácsorogtak.

Már javában folyt a vita.

- Elég, elég a veszekedésből! – kiáltott Taylor Doose a pulpitusról. – Ideje, hogy szavazzunk. Na jó, lássam a kezeket. Ki van mellette?

Néhányan felemelték a kezüket.

- Ó, a francba! – mordult fel anya. – Már elkezdődött. – Kerestünk három helyet, ahová leülhetünk.

- Ki van ellene?

Több tucat kéz emelkedett fel.

Anya megállt a sorok között, és felemelte a a kezét.

- Lorelai – mordult fel Taylor – , azt se tudja, miről szavazunk.

- Jóvan, azér’ ellenzem – mondta anya vidékies hang -  súllyal.

Néhányan felnevettek. Anya minden gyűlésen ugyanígy viselkedett, ám Taylor képtelen volt hozzászokni.

Max máris jól érezte magát, az látszott. Az volt az érzésem, újabb izgalmas gyűlésnek nézünk elébe.

Taylor drámaian felsóhajtott.

- Jól van, győzött a „nem". Kerüljön bele a jegyzőkönyvbe.

Ekkor észrevettem Deant, aki a húga mellett ült a hátsó sorban.

Tudnia kellett, hogy ott vagyok, mivel anya magára vonta a figyelmet, de nem nézett rám.

Anya kiszúrt néhány helyet közel a pulpitushoz, és maga előtt tolta Maxet. Lehajtottam a fejem, és a nyomukban sietve elmentem Dean mellett, ám magamon éreztem Clara tekintetét.

- Lorelai – kiáltott fel Taylor – , remélem, nem étel van abban a zacskóban! Élelmiszert tilos behozni a gyűlésre.

- Dehogy, Taylor – nyugtatta meg anya, amint helyet foglaltunk. – Csak... ööö... pelenka, a kisebbeknek.

- A kiknek?

- Hátuszonyoknak Cucamongában – folytatta anya. Taylor Miss Pattyhez fordult, aki a pódium mögött ült.

- Mit mondott?

Anya Maxhez hajolt, hogy megmagyarázza.

- Jól összezavarom, amíg végül elveszti a gondolatmenetet és továbblép. Kérsz hot dogot?

- Tehát – szólalt meg Taylor – most mindenkit meghallgatunk, aki ügyét a gyűlés elé óhajtja tárni.

- Nekem van egy ügyem – emelte fel valaki a kezét az első sorból. Grant volt az.

- Ki maga? — akadékoskodott Taylor. Grant felállt.

- Az utcai zenész.

Taylor összevonta a szemöldökét.

- A micsoda?

- Látta már őt, Taylor! – kiáltott Bábette a hátunk mögül. – Gitározik.

- Úúúúgy. A gitárjával – mondta Taylor megvetően.

- Általában az utcasarkon játszik – tette hozzá Miss Patty.

- Lézeng az utcasarkon – javította ki Luke, aki két székkel odébb ült.

- Egy rugóra jár az agyunk, Luke – szólt Taylor.

- Ijesztő gondolat, Taylor – morgott Luke.

- Folytassa, angyalom – bátorította Babette Grantet.

- Köszönöm. – Grant kiállt a tömeg elé, orrán feltolta retró stílusú, fekete keretes szemüvegét. Talán egy kissé ápolatlannak tűnhetett, kócos hajával és turkálóban vásárolt kockás dzsekijével. De az utcán előadott dalok életünk részévé váltak, és én például örültem, hogy Grant köztünk van.

- Fél éve vagyok utcai zenész a városban – kezdte Grant – , és úgy vélem, kitűnő munkát végzek, ám ekkor – és dühösen egy pasasra mutatott, aki az első sorban foglalt helyet – megjelenik ő.

A magas vékony férfinak, akire Grant mutatott, hosszú, zsíros, szőke haja volt, és szemüveget viselt. Egy kicsit fészkelődött a széken, de azért félénken intett egyet a tömeg felé.

- Helló.

– Ám még egy utcai zenésznek nincs helye Stars Hollowban – jelentette ki Grant.

- Egyértelmű – szúrta közbe Morey a tömegből.

Taylor magánkívül volt. – Ez kétségkívül a legnagyobb szamárság, amit valaha is hallottam.

- Hallgassuk végig, Taylor – kiáltott anya, bosszúsan felemelve a kezét. – Ártani nem árthat. – Sajnos egyik kezében a gyorséttermi zacskót tartotta.

Taylor ránézett.

- Ööö... ez nem sült krumpli – védekezett anya. – Hanem...

Fahrfunugen Dugan Soogan.

Max kis híján belefulladt az üdítőjébe, annyira elkezdett nevetni.

- Közügyek megvitatására adtam engedélyt – közölte Taylor. – Ez az ügy nem tartozik ide.

- Ne legyen már maradi, Taylor – kiáltott Morey.

- A zene közügy.

- Vigyázzon, Morey. Az anatómiailag szókimondó jelző után, amit a felesége vágott hozzám korábban, maguk mindketten próbaidőn vannak – felelte Taylor.

Egy átlagos estén ezt mind kifejezetten szórakoztatónak találtam volna, csakhogy máshol járt az eszem. A szemem sarkából megpróbáltam észrevétlenül Dean– re pillantani, de azon kaptam, hogy engem bámul. Lehajtottam a fejem, és gyorsan előre fordultam.

- Csak annyit kérek, hogy tartsuk be az utcai zenészekre vonatkozó törvényeket – érvelt Grant.

- Nincsenek utcai zenészekre vonatkozó törvények – erősködött Taylor.

- Valaminek kell lennie – vetette fel Miss Patty.

- Itt van nálam a városi kézikönyv – kiáltott Kirk.

- Én ezt nem értem, emberek – méltatlankodott Taylor. – Ez az ember gyakorlatilag egy csavargó. Egyáltalán hol lakik? Miből él?

- Nem akarom ezeket mások orrára kötni – jelentette ki döbbenten Grant.

- Mért nem? – forszírozta Taylor.

- Mert – magyarázta Grant – ez is része annak, hogy az ember utcai zenész.

- Mármint mi része annak, hogy az ember utcai zenész? – nógatta Taylor.

- A misztikum – felelte Grant.

- Jaj, ez egyszerűen nevetséges. – Taylor az új utcai zenészhez fordult. – Maga is egyetért ezzel az „utcai zenész misztikummal"?

A második utcai zenész vállat vont.

- Nekem egy büfém van Grotonban.

- Látja, itt a bizonyíték! – mondta Grant felháborodva. – Nem tiszteli a szabályokat. Erről nem lenne szabad beszélned!

– fordult a versenytársához – És nem lenne szabad büfét vezetned! A zenéden keresztül kéne kommunikálnod. Épp ez a lényeg.

- Akkor hol az átverés, haver? – szakította félbe Taylor Grantet.

- Az átverés?

- Mert ha Stars Hollow tisztességes polgáraiból próbál meg pénzt kisajtolni...

- Ó, dehogy, Taylor – szólt közbe Miss Patty – nem fogad el pénzt. Próbálkoztam.

- Talán most még nem, de később majd elfogad – figyelmeztette Taylor. – Ez az utcai zenészkedés pénzkereseti lehetőség. Mi másért csinálná?

Hirtelen talpra ugrottam, és a szavak tódulni kezdtek a számon.

- Azért, mert előfordul, hogy az embernek ki kéne mondania valamit, de nem képes rá, mert a szavak nem jönnek ki a száján, vagy megijed, vagy hülyén érzi magát, de ha tudna írni egy dalt és elénekelné, akkor el tudná mondani, amit el akar, és az gyönyörű lenne, mindenki meghallgatná, és az ember nem csinálna komplett idiótát magából. Csakhogy mindegyikünk nem lehet dalszerző, ezért... néhányunk képtelen lesz kimondani, mire gondol, vagy képtelen lesz tudatni a másikkal, hogy mire gondol, úgyhogy lehetőséget sem kap rá, hogy helyrehozza a dolgokat. Soha.

Abbahagytam, hogy levegőt vegyek, és rádöbbentem, mit tettem. Még soha nem szólaltam fel a városi gyűlésen. Anya eleget beszélt kettőnk helyett is.

Az egész teremre néma csend borult. Még az előttem álló Grant is visszahuppant a székére, hogy végighallgasson. Mindenki engem bámult, arra vártak, mit mondok még ezután.

Finoman megböktem Grant vállát.

- Úgyhogy... adjunk engedélyt Grantnek. Leültem.

Alig tudtam elhinni, mit műveltem. Totál hülyét csináltam magamból.

Ám ekkor a tömeg tapsviharban tört ki. Anya átkarolt, és egészen meglepődött.

- Nekem tetszett a kis beszéded.

Hallottam, hogy a terem hátsó felében Dean húga megszólal:

- Ez az a cserkészlány.

Visszaültem a helyemre, és azt kívántam, bárcsak bemászhatnék valami alá.

- Na jó, elkerülendő, hogy ebben a témában a vita tovább folytatódjék – jelentette ki Taylor – , ezennel „Misztikus Fickót" jelölöm ki városunk hivatalos utcai zenészének. Másik utcai zenész nem sértheti meg az ő területét, gondolok itt erre a másik pasasra.

Ezzel a gyűlés véget ért. Az emberek felálltak, és elindultak kifelé Miss Patty stúdiójából. Hátrapillantottam Dean felé, de a széke már üres volt.

15.

Amikor hétfő reggel megérkeztem az iskolába, észrevettem Madeline - t.

- Á, szia, Madeline! – kiáltottam, majd sietve utána eredtem.

– Elhoztam a jegyzeteket, amiket kértél. De csak ment tovább, hátra sem nézett.

- Kösz, nem kell.

- De hát ezek azok, amiket te kértél kölcsön – emlékeztettem. – A keddi bioszjegyzetek. A minap azt mondtad, hogy...

- Kösz, nem.

- De...

Azzal elfutott.

- Ennek meg mi baja? – kérdeztem Louise - t, akit ekkor értem utol.

Louise vállat vont:

- Nincs semmi baja...

Paris bukkant fel, és engem bámult.

- Mi van? – kérdeztem.

- Tudod, amikor először találkoztunk év elején, nem kedveltelek – mondta Paris – , mert azt gondoltam, vidéki suttyó vagy, és ki nem állhatom a suttyókat.

- Milyen felvilágosult voltál.

- De aztán rájöttem, hogy nem is vagy olyan hülye. Időnként még mérsékelten érdekesnek is tűntél. És ekkor követtem el az óriási hibát: hagytam, hogy cserben hagyjon az éberségem. Többé nem fordul elő.

- Mi ez az egész? – kérdeztem.

Paris szembe fordult velem.

- Arról van szó, hogy a saját, beteges céljaidra használod az embereket. Arról van szó, hogy ellenségeket szerzel, holott barátokat kéne.

- Hogyan tettelek az ellenségemmé? – kérdeztem.

- Ó, szerintem tudod. – Újra elindult, én pedig követtem.

- Mi volt az? Hogy megpróbáltalak összehozni Tristinnel? Sajnálom. Csak kedvességből tettem.

- Naná!

- Segítettem neked készülődni – juttattam eszébe.

- Kölcsönadtam neked anyám ruháját, amit egyébként azóta sem adtál vissza.

- Ó, uramatyám, igazad van! Remélem, az a koalamaci volt rajta a kölykeivel. Megnézem, ha hazaértem.

- Áruld el, mit tettem! – mondtam, mikor bementünk az épületbe.

Levegőnek nézett.

- Paris! – kiáltottam, és megragadtam a vállánál fogva. Megfordult és rám nézett.

- Gondolkozz rajta, P J. Harvey! Ekkor hirtelen ráébredtem, mi történt.

- Hát erről van szó? Nem megyek a P J. Harveyra.

- Tristin szerint mész.

- Akkor hazudott.

- Láttam a jegyeket.

- A jegyeket magától vette – győzködtem. De Paris csak legyintett egyet.

- Figyelj, már túl vagyok Tristinen, úgyhogy miattam ne védekezz.

- Nincs miért védekeznem.

- Különben sincs időm olyan szórakozásokra, mint egy koncert – mondta, és ismét elindult. – Már halmozom az iskolán kívüli tevékenységeket a jövő évre. Egyébként továbbra is dolgozni akarsz az iskolaújságnál?

- Tudod, hogy igen.

- Kell egy ajánlás a tanári karból.

- Asszem, megbirkózom vele.

- És a diákszerkesztő támogatása.

- Nem aggódom. Paris elmosolyodott.

- Én kaptam az állást. Az én engedélyem kell.

- Ó. Gratulálok.

- Köszönöm. És ne félj, lesz feladatod. Mit szólnál egy tudósításhoz az új parkoló rendezési tervéről?

- Fincsi.

- Milyen kár, hogy a zenei rovatot már kiosztottam – folytatta. – Tudod, lemezkritikák, meg ilyesmi. Tökéletes lettél volna rá. De Louise kapta meg.

- Louise - nak mindössze két cédéje van! – tiltakoztam.

- Na ja – mosolygott önelégülten. – Most mennem kell.

Elindult a lépcsőn a második emeletre, majd visszanézett rám; Madeline és Louise körülölelték őt, mintha ők lennének az Eastwicki boszorkányok. – Kellemes nyarat! – szólt Paris, majd mindhárman megfordultak, és elindultak fölfelé.

Csak álltam ott, és bámultam utánuk.

Suli után Tristin az épület előtt várt rám. Nem törődtem vele, és elmentem mellette, de a sarkamba szegődött.

- Kicsit kezdem unni ezt a játékot – mondta, mikor felvette a ritmusomat.

- Milyen játékot? – vágtam vissza.

- Találkozunk ott, vagy sem?

- Miről beszélsz?

- A ma esti koncertről – emlékeztetett.

- Remélem, te meg a melletted lévő üres szék jól fogtok mulatni – válaszoltam.

- Lassan ingerült leszek.

- Én is.

- Miért haragszol? Felé fordultam.

- Mindenkinek azt terjeszted, hogy elmegyek veled a koncertre.

- Csak pár embernek.

- Elmondtad Parisnek – dühöngtem. – Paris meg én már épp kezdtünk jól kijönni egymással, és most megint gyűlöl.

- Hát, ha már ekkora kárt okoztam, akár el is jöhetnél velem a P J. Harveyra.

- Soha – vágtam a képébe. – Kizárt. Soha nem megyek veled sehová. Soha az életben.

Most már ő is felhúzta magát.

- Azok a jegyek egy csomó pénzembe kerültek.

- Csomó pénzébe kerültek apucinak – jegyeztem meg.

- Nem ismerek senki mást, aki csípné ezt a kretén főszert – bosszankodott.

- P J. Harvey nő – javítottam ki.

Sarkon fordultam, és elindultam, ám ekkor kikapta a könyveimet a kezemből.

- Mit művelsz? – kiáltottam fel döbbenten.

- Visszakapod őket, ha beleegyezel, hogy eljössz velem a koncertre – mondta; látszott, hogy elégedett az új taktikájával.

- Szánalmas vagy, Tristin. Tartsd meg a könyveket, én elmentem.

Sietve tovább indultam, Tristin a nyomomban. Ekkor kővé dermedtem.

Alig hittem a szememnek.

Egy zöld kisteherautó parkolt a kocsibehajtón, egy srác támaszkodott neki, és várakozott.

- Dean? – motyogtam magamban. Felé rohantam.

- Dean! Mit keresel itt?

- Elmegyek – vágott vissza.

- Ne! – mondtam.

Kinyitotta a kisteherautó ajtaját, de én visszacsuktam.

- Kár volt idejönnöm – dünnyögte.

- Ne, várj!

- Idiótának érzem magam!

- Miért?

Ekkor szembe fordult velem, szemében fájdalom és harag tükröződött.

- Mert eljöttem idáig, csak hogy megtudjam, együtt vagy - e vele – kiáltott, és kezével a suli felé bökött. – Hát ez óriási!

Abba az irányba néztem, ahová Dean is nézett. Tristin állt ott, kezében a könyveim.

- Nem, Tristin csak...

- Nem érdekel!

- Ne, figyelj...

- Nála vannak a könyveid, Rory!

- Mert elvette, és nem adja őket vissza! Kérlek, áruld el, miért jöttél ide?

Dean dühösen felemelte mindkét kezét, majd odébb ment.

- Már nem is tudom. Követtem.

- De tudod! Megfordult.

- Azért, mert azt hittem... – rám nézett, aztán Tristinre pillantott. – Hagyjuk.

- Nem, mondd ki!

- Azt hittem, beszélni akarsz velem.

- Ó.

- Mármint... ott jártál nálunk... Elszégyelltem magam.

- Az nem én voltam.

- Te voltál.

- Talán csak valaki, aki hasonlított rám.

– A húgom felismert a dobozban lévő képekről. Pislogtam. – Milyen dobozban?

- A dobozban, amibe a közös emlékeinket raktam.

Fényképeket, leveleket, és mindent, amit tőled kaptam.

- Van egy Rory - dobozod? – kérdeztem halkan.

- És mi volt az a műsor a gyűlésen? – folytatta. – Az a szónoklat a dalszerzőkről?

- Fo... fogalmam sincs, miről beszélsz – dadogtam, miközben zavartan egyik lábamról a másikra álltam.

- Vagyis annak semmi köze nem volt hozzám? – kérdezte. Kinyitottam a számat, de egy kukkot nem tudtam kinyögni. Mivel nem szóltam egy szót se, Dean vállat vont, és fejével Tristin felé bökött.

- Vár a barátod – mondta undorral. Majd a teherautója felé indult.

- Ő nem a barátom! – kiáltottam utána. – Utálom!

- Tökmindegy – mondta Dean, és kinyitotta az ajtót.

- Dean! – kiáltottam kétségbeesve.

Egy pillanatig várt, de nem fordult meg.

– Mi az?

– Állj meg!

– Miért?

Egyszerű kérdés. Hát mért nem tudtam kimondani az egyszerű választ?

Mondd ki! – üvöltöttem a fejemben. Mondd ki, amíg nem késő.

Vettem egy mély levegőt, felmásztam a rémisztő hegycsúcsra – és ugrottam.

– Azért, mert szeretlek, te idióta!

Dean megfordult, és elindult felém. Aztán országvilág szeme láttára megcsókolt.

***

Anya hagyott egy üzenetet, hogy hétkor találkozzunk Lukenál. Azt mondta, óriási híre van. De nem volt hajlandó elárulni, mi az. Valami sárga százszorszépekről hadováit. Meg Maxről.

Olyan boldog voltam, amiért kibékültem Deannel, hogy ennél nagyobb újságot el se tudtam képzelni, de alig vártam, hogy találkozzam anyával. Alig vártam, hogy én is elmondhassam neki az én újságomat.

Ám Dean meg én együtt töltöttük az egész délutánt, ezért elvesztettem az időérzékemet.

Most már sötét volt és késő. Végigszaladtam a városon Luke kávézója felé. Olyan érzés volt, mintha álmodnék. A város szinte szikrázott a frissen esett esőtől, a fákra vetődő fény mindent varázslatossá tett. De tudtam, nem álmodom; ez sokkal jobb volt az álomnál – maga a valóság.

Elmentem Grant mellett, aki a járdaszegélynél énekelt mint Stars Hollow immár hivatalos utcai zenésze, anyának pedig küldtem a csipogójára egy üzenetet, hogy mindjárt érkezem. Amint befordultam a sarkon, megláttam, hogy anya kisiet a kávézóból.

Megpillantott, és mindketten megálltunk ott, ahol voltunk. A szemem könnyben úszott, mikor rámosolyogtam. Amint meglátta az arcomat, ő is mosolyra fakadt.

Ekkor egymás felé kezdtünk szaladni, Stars Hollow főutcáján. Amikor összetalálkoztunk, egymás karjába kapaszkodtunk, majd egyszerre akartunk levegőt venni, nevetni, és beszélni.

- Max épp...

- Én ma...

- Előbb te! – mondtuk egyszerre.

- Megmondtam Deannek, hogy szeretem.

- Max megkérte a kezemet.

Mindketten nevettünk, sikoltoztunk, ugrándoztunk örömünkben, és csak arra tudtam gondolni, milyen szép az élet, milyen csodálatos, hogy Stars Hollow - ban élek, és milyen szerencsés vagyok, amiért Lorelai Gilmore az anyám.