Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: magyar nyelvű; gyermek- és ifjúsági irodalom; Andersen-díj; ifjúsági; regény
Description: Vigyázat! Cselekményleírást tartalmaz. A 12 éves Angel Morgannek hirtelen kell felnőnie. Anyja eltűnik, idős nagyanyjánál felejti őt és kisöccsét. Mindhármukról a kislánynak kell gondoskodnia, titkolva helyzetüket a külvilág elől. Angel számára csak egyvalami nyújt némi vigaszt: barátságot köt egy idegennel, aki a csillagokat tanulmányozza távcsövével, s őt is tanítgatni kezdi az égbolt titkaira. Ezek a szép esték azonban csak rövid időre feledtetik a konzervételek, az örökös házimunka egyhangúságát. Miként talál kiutat Angel e mindannyiuk számára reménytelen helyzetből? – ezt meséli el Kather
Publisher: Animus

ANDERSEN-DÍJAS ÍRÓK

Csillagnéző

Katherine Paterson

Budapest, 2005

A mű eredeti címe:

The Same Stuff as Stars

A fordítás a Clarion Books 2002-es kiadása alapján készült

Copyright © Minna Murra inc., 2002

A Clarion Books, Houghton Mifflin Company engedélyével

Fordította: Mátrai Edit

Szerkesztette: Sz. Molnár Szilvia

Magyar kiadás © Animus Kiadó, 2005

1301 Budapest, Pf: 33
info@animus.hu
www.animus.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 963 9563 59 5

ISSN 1587 7248

Felelős kiadó: Balázs István

Sorozatszerkesztő: Gábor Anikó

Nyomdai előkészítés és tipográfia: Scriptor Kft.

Borítóterv: Beleznai Kornél

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Debrecenben

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Ezt a könyvet jelképes fizetségül ajánlom Helen és Anne nővéremnek, családi tartozásom fejében, és Elizabeth-nek, aki sosem engedte, hogy megszökjem otthonról, valamint Caroline-nak, aki annyira szerette Ray öcsénket.

1
Kívánj valamit a csillagtól!

Amikor meghallotta a jajgatást, Angel éppen az edényeket mosogatta vacsora után. Azt hitte, hogy a felettük lakó házaspár kezdte el a szokásos éjszakai civakodását. Későn fogott hozzá a mosogatáshoz, hiszen már a vacsorával is jócskán elkésett, mivel azt remélte, hogy Verna időben hazaér, és hármasban ülnek le vacsorázni, ahogy az péntek esténként egy rendes családhoz illik.

Amikor aztán a jajgatás átváltott sírásba, akkor eszmélt rá, hogy honnan jönnek a hangok. „Bernie!” Angel a habot sem törölte le a kezéről, csak átrohant az előszobán, egyenesen a nappaliba. Bernie a szőnyegen ült, halkan sírdogált, és a kanapét bámulta. A kopott díványpárnán apró lángok táncoltak.

– Te meg mit csinálsz?! – kiáltotta a lány, és kiütötte a kisfiú kezéből a nyitott gyufaskatulyát. A gyufák szétszóródtak a szőnyegen. – Mindkettőnket meg akarsz ölni?!

– Csak kíváncsi voltam, hogy tényleg meggyullad-e – válaszolt Bernie pityeregve.

Angel visszarohant a konyhába, és felkapta a mosogatóedényt. Nem bajlódott azzal, hogy kiszedje belőle az edényeket, gyorsan visszarohant a tűzhöz, és a koszos mosogatólevet a lángokra zúdította. Azok mérgesen sisteregve kihunytak. A lány nézte a felszálló gőzt, a szíve hevesen kalapált. Amikor egy kissé megnyugodott, és újra tudott beszélni, az öccséhez fordult.

– A fenébe is, Bernie Morgan, hány éves vagy?! – kiáltott rá a kisfiúra.

– Hét… – motyogta Bernie.

– Akkor miért viselkedsz úgy, mintha kettő lennél? – Angel mérgesen letérdelt, letette maga mellé a mosogatóedényt, és nekiállt felszedegetni a gyufaszálakat, hogy visszategye őket a dobozba. Remegett a keze. – Ezeket most szépen elteszem, és soha többé ne merj hozzájuk nyúlni, megértetted? – Aztán felállt. – Hozd utánam az edényeket a konyhába!

Bernie a nővére után kullogott, miközben a műanyag mosogatóedényben minden lépésre megcsörrentek a tányérok.

– Ne mondd el a mamának… – kérlelte Angelt.

– Nem mindegy, hogy elmondom-e neki vagy sem? Ahogy belép az ajtón, meg fogja érezni a füstszagot. Esküszöm, előbb-utóbb vagy megőrjítesz, vagy pedig mindkettőnket kinyírsz. – Angel lábujjhegyre állt, és feltette a gyufásdobozt a legfelső polcra. Bernie ledobta a műanyag mosogatóedényt a padlóra.

– Most meg hova mész? – kérdezte a lány.

– Tévét nézni. Olyan gonosz vagy, hogy látni sem akarlak.

Angel erre visszatette az edényt a mosogatókagylóba, szép nyugodtan átmasírozott az előszobán a nappaliba, kikapta az öccse kezéből a távirányítót, és odavágta az ázott kanapéra. Az egész szoba bűzlött az égett kárpitszagtól.

– Hagyj békén! – kiáltott rá Bernie.

– Gondolod, hogy hagyom, hogy itt üldögélj a szőnyegen, és a tévét bámuld, mintha mi sem történt volna? Gyerünk! – Megragadta Bernie kezét, és talpra rángatta. – Kimegyünk a verandára, együtt megvárjuk a mamát, aztán elmondhatod neki te magad, hogy mit műveltél.

Bernie azonban megvetette a lábát a padlón, és megpróbálta kiszabadítani a kezét nővére szorításából, de Angel erősen tartotta. Ám mire kirángatta Bernie-t a nehezen nyíló bejárati ajtón keresztül a verandára, a dühe elszállt. Az öccsével ugyanis mindig történik valami, és bizony, neki kellett volna jobban figyelnie. A mama is ezt fogja mondani, ha hazaér: „És te hol voltál, Angel Morgan kisasszony, amíg az öcséd megpróbálta felgyújtani a házat? Mi? Hol voltál?”

És te hol vagy most, Verna? Elfelejtetted, hogy holnap szombat van, és korán kell indulnunk? Angel elengedte Bernie kezét, a veranda szélére sétált, és leült a lépcsőre. Jobb volt idekint, mint a meleg és büdös lakásban. Az éjszaka némi enyhülést hozott a fullasztóan forró, nyári nap után.

– Gyere, Bernie, ülj ide! – szólt gyengéden, és megpaskolta maga mellett a veranda kövét. A kisfiú nem mozdult. Angel szinte tapintani tudta a kis testből áradó ellenállást. Bernie még mindig dühös volt rá, és még mindig rémült volt attól, amit tett.

A köztük feszülő csendben Angel hallotta a városi forgalom tompa moraját, amely csak néhány háztömbnyire volt tőlük. Az ő utcájuk azonban csendes volt és sötét. Valaki hetekkel ezelőtt tönkretette az egyetlen lámpát az utcában, és a városi önkormányzat még nem gondoskodott új égőről. Egyébként akár Bernie is tehette volna, ha képes lenne ilyen távolságból eltalálni a lámpát egy kővel. Az viszont biztos, hogy Burlington városa nem igazán töri magát, hogy ebben a kerületben bármit is megjavíttasson, ide csak akkor jönnek, ha drogosok után szaglásznak. A házak többsége, akárcsak az övék, két vagy több lakásra volt osztva, mindegyikük eléggé lepusztult már, s most kövéren és mogorván bámulták egymást a szűk, kátyús utcán keresztül. Angel utálta ezt a helyet, de ez még mindig jobb volt, mint a korábbiak, és biztosan jobb, mint egy nevelőotthon.

Aztán megpillantotta a csillagot. A felhők foszlányai között mindössze egyetlenegy csillag pislákolt, de az úgy tündöklött a ház fölött, mint egy jó barát. Olyan volt, akár egy jel, egy ígéret, hogy a dolgok mostantól majd jobbra fordulnak.

– Nézd Bernie! – hívta az öccsét. – Most, hogy nem ég az utcai lámpa, jól látszik, mennyire fényes az a csillag.

– Na és akkor?

– Kívánj valamit a csillagtól, Bernie!

– Minek?

– Azért, mert azt mondtam.

– Nem kényszeríthetsz, nem vagy a főnököm.

– Bernie, ezt most muszáj. – Megfordult, és az öccsére nézett. Bernie még mindig ott állt, ahol hagyta, a szúnyoghálós ajtónak támaszkodva. – Hogyan tudnánk másképp elérni, hogy apu hazajöjjön?

– Nem akarom, hogy hazajöjjön.

– De igenis, akarod! Gyerünk Bernie… Mondd velem: „Csillagfény, csillagfény, első csillag ma az égen, teljesítsed a kérésem. Megláttam a ragyogásod, teljesítsd a kívánságom.” Na, gyerünk már… „Azt kívánom én ma éjjel, apu hamar jöjjön…”

– Azt kívánom, hogy az a hülye alak soha többé ne jöjjön ide!

– Bernie! – Angel talpra ugrott, és sovány csípőjére tette a kezét. – Ezt azonnal vond vissza! Nem kívánhatsz ilyesmit!

– De igen. Utálom őt. Soha többé nem akarom látni.

Angel tehetetlennek érezte magát. Bernie elszúrta a kívánságot, pedig a vermonti Burlington közepén nem volt túl sok lehetőség Első Csillag Kívánságokra. Ha az utcai lámpa nem tört volna be, valószínűleg erre az egy kívánságra se lett volna esélyük. És most Bernie tönkretette az egészet. Érvénytelenítette az ő kívánságát a saját szörnyű kérésével.

– Soha többé nem beszélek veled, amíg csak élek, Bernie Morgan.

– Tökjó! Akkor legalább nem parancsolgatsz nekem többet. – Azzal a szájába vette a hüvelykujját, és már éppen be akart menni a lakásba, amikor egy autó fénye vetődött a verandára. – Megjött a mama! – örvendezett Bernie.

– Várj – szólt Angel, miközben hunyorogva próbálta kivenni az autó körvonalát. Az öreg, nyitott platós furgonjuk volt az, de túl gyorsan hajtott be az utcájukba, és végül csikorogva fordult be a felhajtóra. Elgurult a várakozó gyerekek mellett, majd a konyhai hátsó bejárat előtt nagyot zökkenve megállt. Bernie, mintha elfelejtette volna, milyen nagy bajban van, lerohant az autóhoz, hogy üdvözölje Vernát, aki éppen kiszállt a furgonból. Angel lassú léptekkel követte az öccsét.

– Te meg miben sántikálsz, kisfiam? – Verna hangja kissé rekedt volt, de nem volt mogorva, úgyhogy nem ihatott túl sokat aznap este.

– Már nagyon vártunk – válaszolt Bernie.

Ha mindannyian a konyhai hátsó bejáraton mennek be, lehet, hogy Verna be sem néz a nappaliba. Talán holnaputánig is titokban lehet tartani. Angel nem akarta a szombat reggelt veszekedéssel kezdeni. Főleg nem az után, hogy Bernie tönkretette a csillaghoz intézett kívánságot. Verna végül úgyis megtudja, mi történt, de a holnap reggelt még megúszhatják, és csak később tör ki a botrány.

* * *

Angel a nappaliban vetkőzött le, az előszobából bevilágító, csupasz villanykörte fényénél. Nem lenne jó ötlet felkapcsolni a villanyt a nappaliban, és felhívni Verna figyelmét a történtekre. Levette a párnákat a kanapéról. Az, amelyiket leöntött, már nagyon büdös volt. Talán ha az égett felével lefelé fordítaná a párnát, Verna napokig nem is venné észre. Ma éjszakára mindenesetre eldugta a kanapé háta mögé. Talán reggelre már nem lesz ennyire vizes és büdös. Nagyot rántott a kanapé ülésén, és kihúzta ággyá. A mama sokszor mondta már, hogy ne hagyja rajta a lepedőt, és ágyazzon be rendesen, de Angel ezt általában elengedte a füle mellett. Olyan fárasztó volt minden este kiteríteni a lepedőt, aztán reggel megint leszedni, Verna pedig ritkán ellenőrizte, hogy beágyazott-e.

Angel levette a ruháit, és a komód tetejére dobta. Majd reggel rendesen összehajtogatja, és elteszi őket. Levette a párnáját a beépített faliszekrény polcáról, és a kanapéra hajította. Azután feltúrta a komód felső fiókját a hálóingéért, ami valójában Verna egyik kimustrált pólója volt, és gyorsan belebújt.

Hallotta, ahogy Verna és Bernie halkan beszélgetnek a hálószobában, az előszoba másik végén. Mivel a hangjuk vidám volt, Angel biztos volt benne, hogy Bernie nem mondta el a mamának, mit tett.

Ahogy bebújt a szúrós takaró alá, eszébe jutottak a tányérok. Be sem áztatta őket. A rajtuk maradt makaróni és sajt reggelre úgy megköt, mint a cement. Fel kellene kelni, és befejezni a mosogatást, eltenni az ételmaradékot, de képtelen volt rávenni magát. Fáradt volt. Ráadásul tudta, hogy az anyja ivott. Hiába lesz holnap szombat, addig alszik majd, amíg csak hagyják. Lesz rá elég ideje, hogy befejezze a takarítást a konyhában, és reggelit adjon Bernie-nek, még mielőtt Verna felkelne.

* * *

Angel megvárta, amíg a víz bugyogva felforrt, aztán ráöntötte a púpozott kanálnyi, őrölt kávéra. Jól felkeverte, majd bevitte a hálószobába.

Verna keresztben feküdt a kétszemélyes ágyon. Szőkített haja már jócskán lenőtt, és zsírosan lógott az arcába. Az egyébként csinos és ápolt arc most fáradtnak és boldogtalannak látszott, még alvás közben is. Valahányszor Angel megharagudott Vernára, megpróbálta emlékeztetni magát arra, hogy milyen keserves élete volt az anyjának. Angel és Bernie mindössze csak kétszer voltak nevelőotthonban, és már majdnem egy éve újra az anyjukkal éltek. Verna azonban sosem élt a saját szüleivel. Nyolc különböző nevelőotthonban lakott, mielőtt megszökött, és hozzáment az apjukhoz. Még a gimnáziumot sem fejezte be. Hogyan várhatná el tőle bárki is, hogy tökéletes anya legyen? Nem volt saját anyja, akitől tanulhatott volna.

– Mama! – szólt Angel. – Hoztam neked egy kis kávét.

– A francba. Nehogy azt mondd, hogy már reggel van!

– Elmúlt nyolc, mama. Ha nem érünk oda tíz előtt…

– Jól van, jól van. Adjál valamit enni Bernie-nek, és öltöztesd fel. Egy perc, és kész vagyok. – A hasára fordult, és a fejére húzta a párnát.

– Már ettünk müzlit, és Bernie felöltözött egyedül. – Az öccse valóban felvette már a nadrágját és a pólóját. Ugyan nem azokat, amelyeket Angel választott volna neki, de ma reggel nem volt kedve veszekedni. Amúgy is alig beszélt vele tegnap este óta. Amikor is majdnem felgyújtotta a házat.

– Jól van, akkor várjatok egy percet, mindjárt én is felöltözöm. – A párna letompította a hangját. – De mondd meg neki, hogy mosakodjon meg. Biztos vagyok benne, hogy nem mosakodott.

Angel letette a kávét az ágy melletti éjjeliszekrényre. A nappaliból beszűrődött egy rajzfilm zenéje. Odament az ajtóhoz.

– Bernie, a mama azt mondta, hogy mosdassalak meg. Kapcsold ki a tévét!

– Azt hittem, hogy többé nem fogol velem beszélni – hangzott a pökhendi válasz.

– Talán „nem fogsz velem beszélni”. De mindegy, kapcsold ki a tévét, és gyere ide. Meg kell mosnom az arcodat.

– Nem!

– Bernie, nem vagy már kisbaba. Hétéves vagy.

– Meg tudom mosni az arcomat egyedül is.

Angel felsóhajtott. Tudta előre, hogy nem mossa majd meg rendesen az arcát. Csak megsimogatja a mosdókesztyűvel. Úgy meg nem fog lejönni róla a kosz. Bement a fürdőszobába, megmosta a fogát, az arcát pedig kétszer is átdörzsölte, mintha pótolni tudná vele Bernie hiányzó mosakodását.

Bernie továbbra is a nappali padlóján ült, és a tévét bámulta. A szája nyitva volt, mint a kismadár csőre, amelyik arra vár, hogy anyja beledobja a kukacot. Lábával elzárta a faliszekrény ajtajához vezető utat.

– Menj arrébb – kérte Angel. Bernie felhúzta a lábát anélkül, hogy levette volna a szemét a képernyőről.

Bernie mindig is túl sokat tévézett. Angel tudta, hogy a túl sok tévézés rossz hatással van a gyerekekre. Tudta, hogy olyan, mintha csak cukrot fogyasztanának, és semmi zöldséget vagy fehérjét –, vagyis nem esznek mind az öt fő táplálékcsoportból. Hallingford kisasszony, Angel ötödikes tanára sokat beszélt a fő táplálékcsoportokról. Azt is ő mondta, hogy a sok tévézés súlyosan hátráltatja a gyerekek szellemi fejlődését, ugyanúgy, mint ahogy az egyoldalú táplálkozás hátráltatja a fizikai növekedést. Angel felkapta a távirányítót, és megnyomta a piros gombot.

– Ne kapcsold ki!

– Menj, mosd meg az arcodat, mielőtt a mama bejön, és jól kiporolja a fenekedet. – Tudta, hogy nem kellene fenyegetőznie, de néha ez volt az egyetlen módja annak, hogy hatni tudjon az öccsére.

– Utállak! – mondta a fiú, ahogy kitrappolt a szobából. Angel megvárta, amíg meghallja a víz csobogását, csak aztán nyitotta ki a faliszekrény ajtaját.

A ruhaakasztók alá benyomva egy felül bordó, alul zöld komód állt. Verna elkezdte átfesteni a régi zöldet, de csak a feléig jutott. Angel kivette a legjobb farmerját meg egy tiszta pólót, egy rózsaszínűt, hogy apa lássa, mennyire a kedvében akar járni. Mindig azt mondta, hogy szereti az ő kis angyalkáját rózsaszínben látni.

Épp felhúzta a farmer cipzárját, amikor Verna megjelent az ajtóban.

– Készen vagytok már?

– Majdnem. – Angel villámgyorsan nekilátott, hogy összehajtsa a takarót meg a lepedőt.

– Hagyd csak – mondta Verna, majd az ágy végéhez állt, és egyetlen mozdulattal visszarúgta a helyére a kihúzott kanapét.

– Bernie! – kiáltotta.

Bernie feje megjelent az ajtónyílásban. Az arca olyan koszos volt, mintha sosem látott volna vizet.

– Most nézd meg magad! És te is Angel, azonnal vedd le ezt a farmert! Legalább ma vennél fel egy rendes ruhát!

– Jaj, mama!

– El ne kezdj most nekem nyavalyogni! Komolyan nem vagyok abban a hangulatban. Gyere fiam, majd én megmutatom neked, hogyan kell rendesen arcot mosni.

Angel hallotta, ahogy Bernie bömböl a fürdőszobában, miközben visszatette a lepedőt és a takarót a felső fiókba, majd levett egy ruhát az egyik vékony, drót vállfáról. A ruhát már félig kinőtte, és nem volt zsebe sem, de amikor Verna ilyen hangulatban volt, akkor semmi értelme nem volt vitatkozni vele. Kibújt a farmerjából, kivette a zsebéből a pénzt, és bedugta a zoknijába. Mindenre felkészült, amióta egyszer Verna ottfelejtette őt és Bernie-t egy éjjel-nappali étteremben. Vagyis mindig a nyakában lógott a lakáskulcs egy bőrszíjon, és mindig volt nála elég pénz ahhoz, hogy taxival haza tudjanak menni. Mert az nagyon kínos lett volna, ha mindenféle idegenek elkezdenek kíváncsiskodni, még a végén a rendőröket is kihívják, és abból meg a mamának lenne baja.

– Kész vagyunk – kiabálta Verna, és átvonszolta az előszobán a még mindig sírdogáló Bernie-t.

– Elmentem! – kiáltotta a hátsó ajtó lépcsőjéről.

Angel felkapta a tornacipőjét, és zokniban szaladt ki az ajtón. Hallotta, ahogy Verna próbálja beindítani a furgont. Félúton Angel rájött, hogy nem zárta be az ajtót. Visszarohant, előhalászta a kulcsot a ruhája alól, majd anélkül, hogy levette volna a nyakából, bedugta a zárba, és kétszer ráfordította. Mire visszadugta a kulcsot a ruhájába, Verna már beindította a motort. Angel átrohant a gyomos kis udvaron. Lihegve bemászott a furgon vezetőfülkéjébe, és becsúszott Bernie mellé. Verna kifarolt a felhajtón, miközben Angel még mindig az ajtóval küszködött. Aztán sietve becsatolta Bernie biztonsági övét, majd a sajátját is, és már kinn is voltak a forgalomban.

Angel lopva vetett egy pillantást Vernára, Bernie feje fölött. A mama megint elfelejtette becsatolni a biztonsági övét. Nem merte figyelmeztetni. Nagyon ingerültnek látszott ma reggel, így inkább nem szólt semmit.

* * *

Elkéstek, úgyhogy a parkoló már zsúfolásig tele volt. Angel szorongva nézett előre. Ha Verna nem talál parkolóhelyet azonnal, valószínűleg visszafordul, és hazamegy. Furcsa érzés kerítette hatalmába Angelt. Akármennyire nem szeretett idejönni, valahogy mégis úgy érezte, hogy muszáj eljönnie. Mintha valami szörnyű történne akkor, ha nem jönne el. Nem tudta pontosan, hogy mi, csak volt egy olyan érzése, hogy muszáj eljönniük, muszáj idejönni, különben… A „különben” rész még elég ködös volt, pedig nagyon is valóságosnak érezte a félelmét. Olyan volt, mintha sok pénzzel tartoznának valakinek, és ha késnek a szombatonként esedékes részlettel, akkor valami borzasztó büntetés vár rájuk. Ráadásul ott volt még Bernie szörnyű kívánsága a csillaghoz tegnap este. Sokat kell még dolgoznia azon, hogy helyrehozza ezt a hibát.

– Látok egyet! – kiáltott fel Angel.

– Hol? – Verna beletaposott a fékbe, amitől Angel és Bernie nekifeszültek a biztonsági övnek.

– Ott, a Buick mellett.

– Á, az nem elég széles egy furgonnak.

Szerencséjükre egy rozsdás Pontiac éppen kezdett kifarolni, pont velük szemben, a sor túlsó végén. Verna gyorsan sebességbe rakta a furgont, beletaposott a gázba, és csikorgó kerekekkel nekilódultak, hogy elcsípjék a helyet.

– Siessetek – mondta Verna, ahogy kiugrott az autóból. – Késésben vagyunk.

– Fel kell vennem a tornacipőmet.

– A fenébe is Angel, ott volt rá az egész reggel, siess már!

Angel sietett, ahogy csak tudott.

– Gyere, Bernie. – Kicsatolta az öccse övét, majd kinyitotta az ajtót, és leugrott a járdára. – Kiszállunk!

Bernie azonban megmakacsolta magát.

– Veszek neked egy csomag M&M cukorkát, ha most kiszállsz – mondta Angel.

Látta, hogy a kisfiú csökönyös arckifejezése megenyhül, de hiába, még mindig nem mozdult.

– És kapok egy Pepsit is – tette hozzá az öccse.

– Oké.

– És egy csomag chipset.

– Azt már nem.

Bernie makacsul összefonta a karját a mellén.

– Hékás, azt hiszed, a bőröm alatt is pénz van? Gyere már!

Verna már a parkoló túloldalán járt. Amikor elérte az épületbe vezető ajtót, visszafordult, és rájuk ordított.

– Mozogjatok már, vagy lekeverek egyet mindegyiknek!

Bernie végre kikászálódott a furgonból. Angel közben azon tűnődött, vajon ezek után is meg kell-e vennie mindent, amit Bernie-nek ígért? Mindegy, ezen ráér még gondolkodni később is.

2
A szombati látogatás

Verna már az adataikat írta be a könyvbe a portásablaknál, amikor Angel és Bernie benyomta a lengőajtót.

– Az utolsó pillanatban él tetek ide, de tényleg. – A portás az ablak túloldalán félig felemelkedett a székéből, és felhúzott szemöldökkel fürkészte őket a pult fölött. Angel ettől úgy érezte magát, mintha egy szál bugyiban állna ott. Csak most jutott eszébe, hogy még meg sem fésülködött. Nem mintha számított volna. A haja így is, úgy is ronda volt: piszkosszőke és egyenes. Ő maga vágta le pár héttel ezelőtt.

Amikor Verna letette a golyóstollat, a fejével maga után intette a gyerekeket. Nekivetette a vállát a lengőajtónak, átnyomultak a másik terembe, és elindultak a fémdetektor felé.

– A táskákat ide kérem – mutatott az őr az előtte álló kis asztalra –, minden fémes dolgot pedig a tálcába. – Verna átnyújtotta a kopott, műbőr táskáját. Angel levette a nyakából a kulcsot, és beleejtette egy műanyag tálcába, reménykedve, hogy Verna nem kérdezi meg, miért hordja a nyakában, amikor ma nincs is iskola, de Verna nem figyelt rá. Éppen Bernie-t lökdöste át maga előtt a fémdetektor kapuján, miközben az őr figyelmesen átkutatta a táskáját. Angel követte őket. A jelzőhang megszólalt.

– Hékás, ürítsd csak ki szépen a zsebeidet.

– Nincs is zsebem – reszketett a hangja. – Nézze meg.

– Pedig van valami fém nálad. Lépj vissza, vedd le a cipődet, és add ide.

Hát, persze! A fémpénz a zoknijában. Teljesen megfeledkezett róla. Levette a cipőjét, még a zokniját is, és átadta az őrnek. Az őr elhúzta az orrát. Angel zoknija földes lett, amikor cipőjével a kezében átszaladt a kerten.

– Pénz van a zoknimban – suttogta, reménykedve, hogy Verna nem hallja meg.

– Mi van benne? – kérdezte hangosan az őr.

– Pénz van a zoknimban – suttogta valamivel hangosabban.

– Hát akkor vedd ki, és tedd ide a tálcára. Ejnye, mintha még nem tudnátok a szabályokat ennyi idő után.

Verna a detektor másik oldalán állt, Bernie karját szorongatva, és úgy nézett rá, mint egy marásra kész mérges kígyó. Amint Angel átjutott a detektoron, Verna elkapta a karját, miközben szorosan tartotta Bernie-t is. Maga előtt taszigálta a gyerekeket, keresztül a fémajtókon, amelyek maguktól nyíltak ki előttük, és zárultak be mögöttük. Végül megérkeztek a látogatóterembe.

– Ne – nyafogott Bernie –, engedj már el, na. – Szabadon maradt kezével Verna felé csapkodott, de ettől az anyjuk csak még jobban szorította a karjukat, egészen addig, amíg már Angelnek is elfogyott a türelme. Épp eléggé kínos volt, hogy mezítláb kell végigsétálnia a folyosón, és a cipőjével a kezében kell belépnie a látogatóteremben. Arra már végképp nem volt szüksége, hogy mindenki lássa, ahogy az anyja ide-oda taszigálja őt, mint egy engedetlen macskakölyköt.

A teremben olyan éles volt a fény, hogy állandóan pislognia kellett, nehogy könnyezni kezdjen.

– Keress egy helyet, ahová leülhetünk, Angel – mondta Verna, majd elengedte a karját, és maga elé lökte.

Azok a családok, akik időben odaértek, már elfoglalták a teremben álló asztalokat. Angel hunyorogva nézett körbe, hogy üres széket találjon. De csak embereket látott. Legalább ötvenet, de az is lehet, hogy többet. Nehéz volt megmondani. Különböző korú és bőrszínű emberek ültek az asztaloknál, az arckifejezésük azonban egyformán fáradt volt, főleg az asszonyoké. Körben a falaknál őrök álltak, és éberen figyelték, nehogy a látogatók drogot vagy bármi más, törvénytelen dolgot adjanak át a bentlakóknak. A rabokat elég könnyen fel lehetett ismerni. Majdnem mindegyikük fiatal volt, és inkább dühösnek, mint szomorúnak látszottak. Nyár volt, úgyhogy a legtöbbjük csak farmert és pólót viselt. Ahogy Angel az asztalok közt járkált, észrevette, hogy az egyik férfi karját tetoválás borítja, mintha bizonygatni akarná, hogy ő aztán igazi, kemény fickó. A férfi mintha megérezte volna, hogy nézik, megfordult, és a lányra bámult. Angel gyorsan továbbment, beleveszett az asztalok és a boldogtalan arcok útvesztőjébe.

A nagyterem egyik sarkában talált két üres széket, gyorsan rájuk tette egy-egy cipőjét a beléjük tömött zoknikkal együtt. Az anyja éppen az adataikat diktálta a felügyelőnek, és mire felnézett, Angel már intett is neki, hogy megvannak a székek.

Verna még mindig fogta Bernie karját. Angelnek még idejében sikerült felkapnia a cipőjét, mielőtt Verna lenyomta volna az öccsét az egyik székre.

– Az isten szerelmére Angel, vedd már fel a nyamvadt cipőidet. – Mérgesen Angel kezébe nyomta a másik cipőt, és ő is leült.

Angel a hátát a falnak döntve lecsúszott a padlóra. Éppen fel akarta húzni a zokniját, amikor megérezte, hogy valaki bámulja. Felnézett, és megpillantott egy kisfiút, aki állva is alig volt magasabb, mint ő ülve.

– Rajtad egyáltalán nincsen zokni – jelentette ki a kisfiú ünnepélyesen.

– Neked meg egy nagy, zöld fika lóg ki az orrodból – vágott vissza vadul Angel.

A kisfiú szeme tágra nyílt az ijedtségtől.

– Bú, boci, bá – tülkölte Angel a fiú arcába. A kisfiú szája legörbült, de még mielőtt elsírhatta volna magát, a lány odasúgta neki: – És ne merj sírva fakadni, mert ellátom a bajodat.

A kisfiú megfordult, és elszaladt.

Szégyellnie kellett volna magát. Ha bárki ebben a teremben megpróbált volna ráijeszteni Bernie-re, tuti biztos, hogy utána ered. Most azonban mégsem tudta visszafogni magát, és vigyorogva kötötte be a cipőjét. Felállt, majd a falnak dőlve várakozott, amíg az őr végre bevezette Wayne-t. Amint odakísérte az asztalhoz, Angel is csatlakozott hozzájuk.

Az apja úgy élt az emlékeiben, mint egy magas és jóképű ember, de ma valahogy alacsonyabbnak látszott. Vagy talán csak ő nőtt meg ennyire? Wayne a hosszú ujjú, skót kockás ingét viselte. A karján neki is tetoválások voltak, de azóta nem mutogatta őket, amióta Angel egyszer megjegyzést tett rájuk. Azóta nem vett fel pólót vagy bármilyen más, rövid ujjút.

– Szia, apu – köszönt Angel.

– Hát itt van az én kis angyalkám – mosolygott rá az apja. Volt valami furcsa a mosolyában. Angel nem tudott rájönni, hogy mi az, csak annyit látott, hogy a mosoly nem belülről jött. Inkább olyan volt, mintha valaki beállította volna az apja száját.

– Jól megy a suli? – kérdezte.

– Wayne, az iskolának már hetek óta vége, tudhatnád – csattant fel Verna.

– Hát, idebent elveszti az ember az időérzékét, de te ezt nem értheted. – A férfi elfordult Vernától, és Bernie-hez hajolt, hogy lássa a fiú arcát. De Bernie csak ült a széken, kalimpált a lábával, és a cipője orrát bámulta elmerülten. Angel hallotta, ahogy a sarkai nekicsapódnak a szék aljának.

– Hé, Bernie, öregfiú, hogy ityeg a fityeg? – De a kisfiú fel sem nézett.

– Szállj le a székről, Bernie – szólt közbe Verna. – Angel, vidd el az öcsédet valahová. Van egypár dolog, amit meg kell beszélnem apáddal, anélkül, hogy…

Angel elkapta Bernie kezét, és elkezdte maga után húzni, át a zsúfolt termen a szemközti sarokba, ahová valamelyik jótékonysági szervezet egypár használt könyvet és ócska játékot tett le olyan gyerekek számára, akiknek a börtönben kellett tölteniük a szombatokat.

– Hagyjál – mondta Bernie –, ne ráncigálj! Elegem van belőle, hogy te meg a mama állandóan ráncigáltok!

– Sajnálom, Bernie. – Tényleg sajnálta. Ez az élet nem volt kisgyereknek való. Még csak hétéves volt. Még nem töltötte be az első évét, amikor elkezdtek idejárni. Nem emlékezhetett semmire, ami azelőtt történt. Kicsavart egy műanyag kamiont az egyik totyogós kezéből, majd miután leültek a földre, odaadta Bernie-nek. Az öccse még mindig szeretett kamionokkal játszani. A totyogós pityergett egy kicsit, de aztán odament egy másik totyogóshoz, és elvette tőle a háromkerekű autóját.

– Utálom ezt a helyet – mondta Bernie, miközben azt játszotta, hogy a kamiont vezeti. – Nem tudom, miért kell minden szombaton idejönnünk.

– Azért, mert ő az apánk, Bernie. Megszakadna a szíve, ha nem láthatná a családját. Ez az egyetlen dolog, ami életben tartja őt idebent. Mindenkinek szüksége van valakire, aki törődik vele, különben feladja a dolgot.

– Hát engem nem érdekel – vágta rá Bernie, és mérgesen nekivezette a kamiont a lány sípcsontjának, nyilván kíváncsi volt, meddig mehet el. – Remélem, feladja.

– Bernie, ezt nem akarhatod. Tudom, hogy nem emlékszel rá, mert még kisbaba voltál, amikor elment, de ő az apád. Amikor kijön… – a lány kicsit hátrább húzta a lábát.

– Remélem, sosem jön ki – mondta Bernie, újra megtámadva a nővére sípcsontját a kamionnal.

– Hagyd abba Bernie, ez fáj.

– Tudom – válaszolta a fiú.

A lány kicsavarta a kezéből a kamiont.

– Ha nem tudsz rendesen játszani…

– Menjetek, búcsúzzatok el apátoktól – Verna állt meg felettük.

– Már ennyi az idő?

– Régen vége a látogatásnak. Menj te is, Bernie, öleld meg apádat.

Bernie ugyan nem ölelte meg Wayne-t, de ha a búcsúzkodás azt jelentette, hogy kikerülhetnek innen, boldogan engedelmeskedett.

– Szia – kiáltott oda, és az ajtó felé iramodott.

– Szia, apu – mondta Angel. Esetlenül megölelte Wayne-t, miközben az egyik őr azt fürkészte, hogy nem ad-e át neki valamit ölelés közben.

– Viszlát a jövő héten, angyalkám. – A férfi arca eltorzult, mint azé a kisfiúé, akire Angel az előbb ráijesztett.

– Menjünk, Angel – siettette Verna. – Gyere.

– Jól van, mama, megyek már. – Félszegen rámosolygott Wayne-re. Nem akarta, hogy az apja elsírja magát a teremben, mint egy kölyök. Látott már férfiakat sírni a látogatás végén, és olyan érzése volt tőlük, mintha nyilvánosan levetkőztek volna.

– Hát ennyi volt – mondta Verna, amikor mindhárman újra a furgonban ültek. – Ez volt az utolsó alkalom, hogy ide kellett jönnötök. Micsoda egy lepratelep!

– Hazajön? – reménykedett Angel.

– Egy fenét. Azt mondja, lehet, hogy kiengedik külső munkára, de annyi mindent mondott már. – Verna beindította a motort, és elkezdett kitolatni a parkolóból. Elhagyták a külső kaput, majd elhagyták a börtönudvart, és már ráfordultak a hazafelé vezető útra, amikor az anyja újra megszólalt. – Ahogy hazaérünk, pakoljátok össze a cuccaitokat! Költözünk.

– Hurrá! – Bernie föl-le ugrált, amennyire csak a biztonsági öv engedte. – Hurrá!

– Ezzel most kivételesen egyetértek – mosolygott Verna. – Már rég itt volt az ideje, hogy magam mögött hagyjam Wayne Morgant, és kezdjek végre valamit az életem hátralévő részével.

– Ez azt jelenti, hogy soha többé nem kell a börtönbe jönnünk?

– Soha, de soha többé – mondta Verna, és megpaskolta az ujjongva ugrándozó Bernie lábát.

– Soha, soha, de soha – énekelte a fiú, karját a levegőben rázogatva, mint egy futballista, aki éppen gólt lőtt.

Ha kívánsz valamit egy csillagtól, a kívánságod valóra válik. Mindig. Angelnek összeszorult a gyomra.

3
„És a medve átkelt a hegyen”

– Siessetek! Esküszöm, néha úgy mozogtok, mint a csigák… Gyerünk már!

Hogyan is siethetne? Angel némán bámulta a faliszekrényt. Verna azt mondta neki, hogy csak azt viheti magával, ami belefér a zöld, műanyag bőröndbe. Ezt a bőröndöt még tavaly kapta a szociális gondozótól, hogy ne kelljen a cuccait egy szemeteszsákban cipelnie. Megfordult, és ránézett a bőröndre, amely még mindig üresen ásítozott a kanapén. Minden egyes pillantással kisebbnek látta. Egy szemeteszsákba sokkal több dolog beleférne. Betette a téli dzsekijét a bőröndbe. Alig maradt valami hely. Kivette a dzsekit. Igaz, hogy még csak augusztus volt, de biztos, hogy szüksége lesz rá később. Csak nem hagyja itt a vadonatúj dzsekijét! Még valaki ellopná.

És Grizlit is vinnie kell. A hatalmas, kék plüssmedve volt Apu utolsó ajándéka, mielőtt börtönbe ment. Az viszont tuti, hogy Grizli nem fér be a bőröndbe, őt kézben kell vinnie. Ez volt az egyetlen játék állata, amely fontos volt a számára. Gyöngyözni kezdett a homloka az erőlködéstől, ahogy kihúzta a két fiókot, és a tartalmukat a kanapéra hajigálta, a bőrönd mellé.

Azokat a ruhákat kellene itt hagynia, amiket vagy utált, vagy nemsokára kicsik lesznek rá, mint például a disneylandes pólója. Azt még Verna vette neki a bolhapiacon. A legtöbb ruhája amúgy is kezdett kicsi lenni rá, így sokat visszapakolt a fiókba.

Bugyik és zoknik. Örült volna, ha a legtöbbjüket otthagyhatja, de még ha lyukasak voltak is, úgy gondolta, hogy szüksége lesz rájuk. Cipők. Ránézett a cipőire, ahogy egymás hegyén-hátán hevertek a faliszekrény aljában. Hát, elvihetné az egyik tornacipőt, amelyik még jó rá. A szandáljai már amúgy is kopottak, a ruháihoz kapott piros műbőr cipőjét pedig egyenesen utálta, különben is törte a lábát. Ruhák. Kettő volt neki, és egyiket se szerette, de ha legalább az egyiket nem pakolja be, akkor biztos, hogy Verna veszekedni fog vele. Nem mintha terveznék, hogy meglátogatják aput, akárhová is költöznek. De vajon hová költöznek? Talán Floridába, ahol mindig meleg van, és csak egy rövidnadrágra meg egy pólóra van szüksége az embernek? Florida! Ott volt Disneyland. Elképzelte, ahogy Verna elviszi őt és Bernie-t a disneylandi vidámparkba. Bernie biztosan félne, de ő mindent kipróbálna, még azt az űrbéli hegységet is, amelyen meg is halhat az ember, ha gyenge a szíve. Ő biztos nem félne rajta.

Visszatette a disneylandes pólót a bőröndbe. Lehetséges, hogy szüksége lesz rá. Pulóverek. Hát, ha Floridába mennek, valószínűleg egyik se kell majd. Igaz, hogy Verna még nem mondott semmit Floridáról. Jobb, ha elrak egy pulóvert és egy melegítőfelsőt. Volt egy bordó színű színes felirattal: BEN ÉS JERRY. Az még jó volt rá, úgyhogy beletömte a bőröndbe. Később majd jó lesz Bernie-nek is, amikor ő végleg kinövi.

Verna feje jelent meg az ajtóban.

– Utoljára mondom, Angel, hagyd abba az álmodozást, és kapd össze magad. – Majd eltűnt a hálószoba irányába, ahol Bernie-vel aludtak.

Angel még ebből a távolságból is hallotta, ahogy Bernie minden egyes darab miatt nyafog, amit Verna bepakol neki.

– Fogd be, Bernie. Nem, nem hozhatod el az ágyad. Az a lakáshoz tartozik. Lesz majd másik ágy az új házban, fejezd már be.

A lakás úgy nézett ki, mintha egy hurrikán söpört volna végig rajta. Mindenhol szanaszét szórt holmik hevertek. Angel a konyhában állt Vernára várva, aki még mindig Bernie-vel veszekedett. Most éppen a háromkerekű bicikli miatt.

– Tönkrement, és ott egyébként sem lesz hely biciklizésre. – Vajon ez egy nyom volt, amelyen elindulhat? Nem lesznek járdák ott, ahová mennek? Akkor talán a tengerpart! Így van. Egész Florida nem más, mint strandok hosszú sora, egyik a másik után. Sosem látta még az óceánt. Egy tengerpart, hűha! Majd meggyulladt a téli dzsekijében, és izzadt, ahogy magához szorította a hatalmas medvét meg a bőröndjét. Félt letenni bármelyiket is, hogy kinyissa az ajtót. Még a végén Verna azt mondja, hogy itt kell hagynia valamelyiket. De miért hagynak itt annyi mindent? Persze a bútor a lakáshoz tartozott, de a tévé például az övék volt. És biztos volt benne, hogy néhány edényt és serpenyőt is ők vettek a konyhába. Angel szétnézett: Verna semmit sem pakolt el a konyhából.

– Magaddal cipeled azt az idétlen medvét is? – kérdezte Verna a konyhába lépve. Egyik kezével Bernie-t húzta maga után, a másik kezében egy hatalmas, barna bőröndöt tartott.

Letette a bőröndöt, hogy kinyissa a hátsó ajtót.

– Hagyd itt a zöld bőröndöt, majd kiviszem. Fogd az öcsédet, és üljetek be az autóba. – parancsolta. – Mindjárt jövök én is. – Azzal elengedte Bernie karját, és kiment a konyhából.

Angel tartott tőle, hogy Bernie az anyjuk után rohan, de csak állt ott sírós szájjal, és még nem adta fel a harcot a törött háromkerekű bicikli miatt.

– Utálom őt – kesergett, miközben követte a nővérét a furgonhoz. – Olyan gonosz.

– Nem gonosz – válaszolta Angel. – Ő csak olyan… Ő csak… – Csak mi? Meg akarta védeni az anyjukat. A gyerekeknek szeretniük kell az anyjukat, történjék bármi, de nem tudta, hogyan mondhatná el ezt érthetően.

– Hallottad a mamát, Bernie – mondta, miközben kinyitotta az autó ajtaját. – Na, pattanj be a furgonba. Most rögtön.

Már mindkettőjük biztonsági övét becsatolta, és Grizli is ott feküdt a lábuknál tágra nyílt szemmel, amikor Verna kijött a házból. Bezárta maga mögött a bejárati ajtót, bevágta a szúnyoghálós nyári ajtót, és felhajította a bőröndöket a furgon platójára. Amikor felmászott a vezetőülésbe, már nem látszott olyan mérgesnek.

– Jól van – mondta, – húzzunk el innen.

Angel meg akarta kérdezni, hová is mennek mindössze két bőrönddel és egy túlméretezett medvével, de a hatodik érzéke megsúgta, hogy nem igazán örülne a válasznak.

– Angel nem engedi, hogy az ablak mellé üljek – nyafogott Bernie, miközben Verna a nehezen induló motort próbálgatta.

– Hadd üljön már az ablak mellé, Angel.

– Mindig kilógatja a kezét. Az veszélyes.

– Ne rakd ki a kezed, rendben, Bernie?

– Rendben – mondta a kisfiú.

Angel helyet cserélt vele, és újra becsatolta mindkettőjük övét. – Mama, be kell csatolni a biztonsági övedet.

– Ja, persze – mondta Verna –, fizetést kapsz az autópályarendőrségtől, mi? – De azért becsatolta az övét. A furgon motorja végre beindult. Verna egy kicsit még túráztatta a motort, majd hátramenetbe kapcsolt, és kitolatott a felhajtóról.

– Búcsúzzatok el a Nyomortanya Szállótól.

– A nyomor micsodától? – kérdezte Bernie.

– Mindegy – válaszolt Verna. – Felejtsd el fiam, mostantól új élet kezdődik.

– Éhes vagyok – mondta Bernie

– Fiam, te mindig éhes vagy.

– Mert nem ebédeltünk.

– Te jó ég, tényleg! – mondta Verna. – Ne haragudj, én nem szoktam ebédelni, ezért felejtettem el. – Megálltak a stoptáblánál, majd besoroltak a forgalomba. – Amint kijutunk az autópályára, megállunk, és eszünk, jó? Csak jussunk már ki ebből a nyomorult városból, és esküszöm, megállok az első helyen, amit meglátunk.

– De én most vagyok éhes.

– Pszt, Bernie – szólt rá Angel. – Azt mondta, hogy megállunk, amint kijutunk a városból.

* * *

Néhány perc múlva már az autópályán voltak, és a furgon zörögve rázkódott a sebességtől, amelyet Verna diktált neki. Elsuhantak egy lehajtó mellett, amely egy nagy bevásárlóközpontba vitte volna őket, elhúztak néhány kukorica- és búzatábla mellett, aztán hegyek következtek, és mindenfelé fák vették körül őket. Amint Bernie észrevette, hogy csak fák vannak az autópálya mindkét oldalán, újra kezdte a nyafogást.

– Éhes vagyok, és azt mondtad, hogy megállunk, ha kijutunk a városból.

– Persze, meg is fogok, csak itt éppen semmi nincs, ahol megállhatnék. Hacsak nincs kedved egy juharfalevélből készült szendvicshez. Mert juharfa az akad bőven. Akarsz egyet? Hm? – Verna áthajolt Angel előtt, és megbökte Bernie karját. – Vagy mit szólnál egy nagy adag sült fakéreghez?

– Ne bökdössél – zsémbelt Bernie.

– Nocsak, nocsak, morogsz, mint a medve, én meg azt hittem, hogy a medvénk a padlón utazik.

– Csak éhes, mama – csitította Angel. Ő is éhes volt, de tudta, hogy Verna jobban odafigyel Bernie hasára, mint az övére.

– Na persze, mindannyian éhesek vagyunk – mondta Verna. – Amint le tudok menni az autópályáról, keresek egy helyet, ahol ehetünk. Ígérem.

– Már megígérted – mondta Bernie. – Azt ígérted, amint kiérünk a városból.

– Szóval te vagy a morgós medve, igaz? Na, akkor énekeljünk egy dalt a medvéről. – És nekikezdett:

„A medve átkelt a hegyen,

A medve átkelt a hegyen,

A medve átkelt a hegyen,

Hogy találjon valamit,

Amit egyen.”

Az „egyen” szónál megint áthajolt Angel előtt, és úgy tett, mintha bele akarna harapni Bernie-be. A fiú közelebb húzódott az ablakhoz, de látszott rajta, hogy alig tudja elfojtani a mosolyát.

Verna elvigyorodott.

– Jól van, akkor most énekeljük együtt. „A medve átkelt a hegyen…” – Angel csatlakozott hozzá, és közben Bernie-t leste a szeme sarkából. Elénekelték a dalt újra meg újra, a végén mindig nagyot haraptak Bernie felé, míg a fiú végül nem bírta, és elkuncogta magát.

– Ezt szeretem én hallani – mondta Verna. – Imádom, amikor az én kicsikéim jókedvűek – sóhajtotta. – Nem nevetünk eleget ebben a családban, az biztos. Jól van, akkor gondoljuk ki, mit eszünk, ha találunk egy helyet. Először én rendelek. Azt hiszem, én egy tíz centi vastag marhasültet kérek. És te, Angel?

– Nem tudom. Talán egy hamburgert.

– Csak egy burgert? A csillagos ég a határ, amikor álmodozunk, leányzó. Gondolj nagyot!

– Sajtburgert? Sült krumplival?

– Ez már jobban hangzik. Bernie Maci mit rendel?

– Egy elefántot.

– Hűha, nem tudom van-e időnk egy egész elefántra! Azt jó sokáig tart megsütni.

– Dupla sajtburgert szalonnával, nagy adag sült krumplit és csokiturmixot – hadarta Bernie.

– Bele kellett volna mennem az elefántba. Valószínűleg olcsóbb lett volna.

Bernie megint kuncogott:

– De azt mondtad…

– Hát igen, jobban kell vigyáznom. A nagy szám egyszer még bajba sodor engem – válaszolta Verna.

Bernie áthajolt Angel előtt, és a mamára morgott.

– Ha nem vigyázol, téged eszik meg a medve.

– Tyűha, most aztán halálra ijesztettél!

Pont akkor, amikor már mindannyian kezdtek jobb kedvre derülni, furcsa zajra lettek figyelmesek.

– Hát ez meg mi? – hajolt ki Verna az ablakon.

– Ez a furgon – mondta Angel, mert ő már régóta hallotta az ütemes dobolást: bopbopbop, bopbopbop. És nem a motor volt.

– A kénköves pokolba! Defektet kaptunk. – Verna lehúzódott az út szélére, és leállította a motort. – Én meg itt állok pótkerék nélkül.

– Mindig kell pótkereket tartani a kocsiban, mama. Nem biztonságos…

– Angel, szállj már le rólam! Nem mindig teszem azt, amit kellene, világos? Most örülsz? – Verna kimászott a vezetőfülkéből, és körülsétálta a furgont.

– Meg akarom nézni – mondta Bernie a biztonsági öve felé nyúlva.

Angel lefogta a kezét.

– Jobb, ha itt maradunk – súgta –, csak még jobban begurul, ha kiszállunk.

Aggódva nézték, ahogy Verna felemeli a motorháztetőt, majd pár méterrel előrébb sétál, és elkezd integetni az elhaladó autóknak. Sokáig integetett, mire megállt egy rozoga teherautó. Verna odaszaladt a vezetőfülke ablakához. Pár percig beszélgettek, majd a férfi elhajtott. Verna visszajött, és felmászott a furgonba.

– Miért nem segített, mama? – kérdezte Bernie.

– Nincs pótkerekem – sóhajtott fel Verna. – Vissza fog küldeni valakit, aki bevontat minket a szerelőműhelybe. Pont erre volt szükségem. A vontatási költségre meg egy új kerékre. – Verna ráborult a kormányra. – Istenem, hát soha semmi nem mehet simán?! Hát mit követtem el?!

Angel meg akarta vigasztalni. A legszívesebben megsimogatta volna Verna hátát, hogy minden rendben lesz, de egyáltalán nem volt biztos benne, hogy el is hinné, amit mond.

Órákba tellett, mire a vontatókocsi odaért. A vezető először nem akarta megengedni, hogy mindhárman beüljenek az ő autójába, és Angel már attól kezdett félni, hogy Verna otthagyja őket. De akkor az anyja felvette Bernie-t, és addig hízelgett a fickónak, amíg mindannyiukat elvitte. Aztán még két órát kellett várniuk a műhelynél, mire megérkezett a megfelelő kerék. Amikor végre úgy látszott, hogy minden rendben van, és mehetnek, a szerelő azt mondta Vernának, hogy nincs fedezet a hitelkártyáján. Verna erre azt mondta, hogy az lehetetlen, de a fickó azt válaszolta, pedig mégis így van, és hogy jobb lesz, ha Verna szépen kifizeti a kereket meg a vontatást. Verna ekkor elkezdett átkozódni, mire a férfi arca vörös lett, és ő is káromkodni kezdett.

Angel megtett minden tőle telhetőt, hogy Bernie-t távol tartsa tőlük, de mielőtt még megállíthatta volna, a fiú odaszaladt hozzájuk, és megragadta Verna ingét a veszekedés kellős közepén.

– Mama, kérek egy kis sült krumplit.

Verna összeráncolt szemöldökkel fordult oda hozzá.

– Ülj be abba a francos furgonba, Bernie! Te is, Angel! Majd én mindent elrendezek. Mindjárt felhívok valakit, aki segít. Csak üljetek be abba a rohadt furgonba, és ne másszatok az idegeimre, világos?!

* * *

– Én csak enni akartam valamit – nyafogott Bernie sírásra álló szájjal. Mindig is kiválóan tudott biggyeszteni.

– Tudom Bernie, de a mamának most el kell intéznie a dolgokat. Nem zavarhatjuk.

Így hát csak ültek, és a furgonból nyújtogatták a nyakukat, nézelődtek minden irányba, hogy vajon ki érkezik a megmentésükre. Nemsokára egy rozsdás Subaru kombi hajtott be a műhelybe, és egy férfi szállt ki belőle, akit Angel még sosem látott azelőtt. De biztos, hogy Verna rá várt, mert eléje szaladt, és megölelte. Aztán belekarolt, és besétált vele az épületbe.

– Miért ölelgeti a mama azt a férfit? – kérdezte Bernie.

– Csak megköszönte neki, hogy eljött segíteni – mondta Angel. – Ez még nem jelent semmit.

Ez még nem jelenthetett semmit! Verna férjnél volt. Férjes asszonyok pedig nem ölelgetnek idegen férfiakat. Biztos volt benne, hogy Verna majd odahozza a megmentőjüket, és bemutatja nekik. De amikor a férfi kijött a műhelyből, váltott néhány szót Vernával, majd egy futó pillantást vetve a furgonra meg a benne bámészkodó gyerekekre, visszament az autójához, beült, és elhajtott.

Verna beszállt a furgonba, és Angel várakozóan nézett rá.

– Hát ennyi volt, most már mehetünk – mondta Verna, észre sem véve lánya kíváncsi tekintetét.

Bernie álmosan nekidőlt az ajtónak. Angel látta rajta, hogy fáradt, mire nagyot ásított, és Bernie szinte azonnal követte a példáját.

– Baj, ha Bernie-vel alszunk egy kicsit, mama?

– Nem vagyok fáradt – mondta Bernie, miközben elnyomott egy másik ásítást. – Éhes vagyok.

– Nem baj. Csak maradj csendben, és hagyd, hogy Angel pihenjen egy kicsit.

Angel lehunyta a szemét, és hátrahajtotta a fejét az ülésre. Verna bekapcsolta a rádiót.

– Keress egy állomást, Angel.

Angel minden hangos rockállomásnál továbbtekerte az állomáskereső gombot, egészen addig, amíg talált egyet, amely simogatóan lágy, kellemes zenét sugárzott. A zene egy tavalyi iskolai kirándulásra emlékeztette, amikor elmentek a Vermont Szimfonikus Zenekar koncertjére. A gyerekeknek nagyon tetszett a hangverseny, de úgy tettek, mintha unatkoznának. Úgy gondolták, csak a nagyképű gazdagok szerethetik ezt a fajta zenét. Angel megnyugodott a hangjától. Nemsokára meghallotta Bernie halk horkolását.

Angel igazából nem is akart aludni. Csak azt akarta, hogy Bernie aludjon el végre. De mivel neki is nehéz napja volt, hamarosan őt is elnyomta az álom, és már csak arra ébredt, hogy Verna lelassítja az autót. Angel hirtelen felült. Egy közlekedési lámpánál álltak.

– Hé, Csipkerózsika, ébredj fel, mert nincs itt a királyfi, hogy megcsókoljon.

– Csak pihentettem a szememet.

– Mondta Csipkerózsika.

Angel kipréselt magából egy kuncogást. Verna szerette, ha a viccein nevetnek az emberek.

– Van egy olyan érzésem – mondta Verna –, hogy közeledünk a földi paradicsomhoz.

Balra kanyarodott, és pár száz méter múlva meglátták az ismerős, sárga boltíveket, a kalapos figurát, a rántott csirkével teli vödröket és mindenféle egyéb gyorséttermi reklámfigurákat.

Verna behajtott az elsőhöz, kiugrott, és szokásához híven kiabálni kezdett.

– Kifelé gyerekek, ebédidő!

– Bernie még alszik, mama.

– Akkor hagyd csak az autóban. Majd hozunk neki valamit.

– Mama, nem szabad a kocsiban hagynod! – kerekedett el Angel szeme a csodálkozástól. Néha komolyan úgy érezte, hogy ő az idősebb és megfontoltabb, nem pedig Verna. Mindenki tudta, hogy nem szabad kisgyereket őrizetlenül hagyni egy járműben.

– Hát akkor keltsd fel. Én bent leszek – mondta Verna, majd bevágta a vezetőülés felőli ajtót, és sértődötten bevonult az étterembe, immár két kisgyereket hagyva őrizetlenül egy járműben. Verna hangulata gyorsabban változott, mint a vermonti időjárás.

– Kelj fel, Bernie! – Angel megrázta az öccse karját. – Itt vagyunk a McDonald’s-ben.

Bernie nem akart felkelni. Angel ekkor még erősebben rázta, végül kiabált vele, és fenyegetőzött. Az öccse erre már mérgesen kinyitotta az egyik szemét.

– Fogbe!

– Azt akarod, hogy kint hagyjunk, amíg mi eszünk? – és kikapcsolva mindkettőjük biztonsági övét, átnyúlt a fiú felett, hogy kinyissa az ajtót. – Gyerünk, Bernie, ugorj ki.

De Bernie újra becsukta a szemét. Erre Angel átmászott rajta, kiállt a furgon lépcsőjére, és onnan kezdte el rángatni a karját.

– Azonnal szállj ki, Bernie Elvis Morgan, vagy nagyon megbánod. A mama úgy be van gurulva, hogy még az is lehet, hogy itt hagy téged örökre. – A hazugság működött. Bernie szeme felpattant. Morgolódva kimászott a furgonból. A lány lenyomta a zárat, bevágta az ajtót, és határozott léptekkel elindult az ajtó felé, Bernie pedig botladozva követte őt.

Belépve azonban sehol sem látta Vernát. Lehetséges, hogy itt hagyta őket? Nem, ott volt az egyik boxban. Angel odavonszolta Bernie-t az asztalhoz.

– Happy Mealt kértem nektek – szólt Verna, de látszott rajta, hogy nem valami boldog.

Amikor Bernie meghallotta a „Happy Meal” menüt, hirtelen felélénkült.

– Nem akarok Happy Mealt – jelentette ki mérgesen.

– Hát, az elefánt már elfogyott. Úgyhogy ülj le, és egyél – mondta azzal a hanghordozással, amelytől még Bernie is szó nélkül engedelmeskedett.

– A Happy Mealben mindig van egy játék – suttogta Angel.

Bernie haragosan ránézett.

– Az enyémet is neked adom – mondta Angel.

– És a krumplidat is?

Angel áttette az öccse tálcájára a játékot meg a sült krumplit, anélkül, hogy ránézett volna. Az anyjukat figyelte, aki nem rendelt marhaszeletet. Igaz, azt nem is lehet kapni a McDonald’s-ben. Csak egy hatalmas pohár kávé volt előtte, de abból is alig ivott. Megviseltnek látszott.

– Jól vagy, mama?

– Hát persze. Miért ne lennék jól? Van egy férjem a börtönben, két gyerek a nyakamon, és éppen visszafelé tartok… Bernie Elvis Morgan! Képtelen vagy normálisan enni? – pattant fel Verna a székéről.

Bernie felborította a kóláját, és az üdítő pont arrafelé folyt, ahol Verna ült. Angel elszaladt szalvétáért, és egy egész marékra valóval tért vissza. Bernie szája vészes gyorsasággal kezdett lefelé görbülni.

– Nehogy sírva fakadj, Bernie – könyörgött Angel, miközben kétségbeesetten próbálta felitatni a ragacsos kólát. – Megihatod az enyémet.

– Kint vagyok a furgonban. – Verna megragadta a táskáját, és kivonult.

– Állj fel, Bernie – mondta Angel rosszat sejtve. – Gyere, fogd a Happy Mealedet! Majd megeszed az autóban. – Ledobta a csöpögő szalvétákat az asztalra, az egyik kezével felkapta a hamburgerét, a másik kezével pedig az anyja kávéját, és az ajtó felé terelte Bernie-t, nehogy Verna meglógjon. De még ott volt. Angel megkerülte a furgont, és a vezetőüléshez ment.

– Tessék, mama, itt a kávéd.

Verna letekerte az ablakot, átvette a hőszigetelt műanyag poharat, és egy bólintással köszönte csak meg lánya kedvességét. Még mindig rettentő dühös volt.

– Nem direkt csinálta. – mondta Angel. – Csak fáradt és álmos. Az én hibám volt, én erőszakoskodtam, hogy jöjjön be.

– Esküszöm, hogy nem tudom, mihez kezdjek veletek.

– Ezentúl jók leszünk, mama, megígérem. Kinyitnád… Kinyitnád a másik ajtót?

– Ó, a jó ég áldjon meg, Angel! – mondta Verna, miközben átnyúlt a másik ajtóhoz, és felhúzta a gombot.

Bernie sírva állt a furgon mellett, egyik kezében a sült krumplival, a másikban a félig rágott hamburgerével meg a játékaival. Angel kinyitotta neki az ajtót.

– A mama mellé akarsz ülni vagy az ablak mellé? – kérdezte csendesen.

– Az ablak mellé – motyogta a kisfiú alig hallhatóan.

4
A hegy másik oldala

Verna egyszerre fogta a kávéját, váltott sebességet, és tekerte a kormányt. Angel tudta, hogy ez nagyon veszélyes. Mellesleg a biztonsági övét sem kötötte be.

– Akarod, hogy fogjam a kávédat? – kérdezte Angel.

– Mi van? Nem kell, megoldom.

Angel már nyitotta száját, hogy tiltakozzon, de aztán újra becsukta. Beleharapott a hamburgerébe, és csendesen rágta. Úgy összeszorult a torka, hogy csak nagy nehezen tudta lenyelni.

– Egyél, Bernie – parancsolt rá az öccsére.

– De dupla sajtburgert ígért nekem, szalonnával és csokiturmixot – duzzogott a kisfiú.

– Az csak játék volt, Bernie.

– Nagyon vicces!

– Jobb, ha megeszed, amit kaptál.

– Hol az üdítőm?

– Kiborítottad, nem emlékszel?

– Azt mondtad, hogy nekem adod a tiédet.

– Nem tudtam elhozni, Bernie. Mindkét kezem tele volt.

– Szomjas vagyok! – Egyre hangosabban nyafogott. Biztos, hogy Verna is meghallotta.

– Pszt, Bernie, kérlek. Most nincs nálam üdítő. Csak edd meg, amit kaptál. Mama szérez majd innivalót, ha legközelebb megállunk.

– És az mikor lesz? Soha. Soha, de soha.

– Hagyd abba a vinnyogást, Bernie. Vezetni próbálok – intette Verna.

– Látod Bernie, zavarod a mamát!

– Nem érdekel! Turmixot akarok, és most akarom! Most azonnal!

Verna félrerántotta a kormányt, és belelépett a fékbe. Az út szélén álltak.

– Elegem van a nyüszítésedből, Bernie Elvis! Vagy azonnal befogod a szádat, vagy kiszállsz az autóból, és gyalog jössz!

– Mama! – sírt fel Angel. – Bernie nem úgy értette.

– A francot nem úgy értette! Akkor befogod a szádat, és megeszed, amit kaptál, vagy mi lesz?

– Befogom és megeszem – mondta Bernie vékony, remegő hangon. Vernának nem kellene így kiabálnia vele. Hiszen csak egy kisgyerek…

– Akkor jó. – Verna visszahajtott az útra. – Nem akarok undok lenni veletek, de az én türelmemnek is van határa. Értitek?

– Igen. – A két gyerek csak suttogni mert. Bernie megint biggyesztett, és Angel látta, hogy mindjárt sírva fakad, úgyhogy a kezébe nyomta a saját maradék hamburgerét.

* * *

Kiértek a városból, és feltárult előttük az igazi vidék. Az út két keskeny sávból állt, rengeteg dombbal és kanyarral, mezőkkel és erdőkkel mindkét oldalon. Angel biztos volt benne, hogy itt nincs semmilyen gyorsétterem, ahol turmixot lehetett volna venni. Egyedül a tehenek ígértek némi szórakozást, ahogy bámultak utánuk, miközben elhúztak mellettük a furgonnal. Lustán rágtak, és bután bámészkodtak, mint a kíváncsi szomszédok. Angel áthajolt Bernie előtt, és az egyikre kinyújtotta a nyelvét. A tehén elfordította a fejét, és továbbsétált.

Bernie gyűrött kis arca szép lassan kisimult. Ő is az ablak felé fordult, és a nyelvét nyújtogatta a tovasuhanó fekete-fehér foltokra. Figyelték, ahogy a tehenek a farkukat lengetik, miközben sorban távolodnak tőlük, és mindketten kuncogni kezdtek.

– Na, örülök, hogy a változatosság kedvéért valakinek jókedve van ebben a családban – mondta Verna, miközben átsuhantak egy kis falun. Angel már éppen azon volt, hogy javasolja, álljanak meg a keresztút melletti kis boltnál, de Verna elszántan az előtte futó útra szögezte a tekintetét. A falu már messze mögöttük volt, mire Angel egyáltalán kinyithatta volna a száját.

– Most már mindjárt ott vagyunk, ígérem. – Angel már régen megtanulta, hogy ne bízzon Verna ígéreteiben. Így azon sem lepődött meg, amikor Verna hirtelen visszafordult a szűk úton, és újra elindult a falu irányába, miközben alig hallhatóan káromkodott.

– Eltévedtünk? – kérdezte Bernie.

– Nem, Okos Tóbiás úr, nem tévedtünk el. Csak valaki azt gondolta, hogy jó vicc ellopni az útjelző táblát.

– Nem tudod az utat? – csipkelődött Bernie.

– Persze, hogy tudom az utat. Csak már jó régen jártam erre, és minden másképp néz ki. – Ráhajtott egy földútra. – Nyugi. Ez lesz az.

De nem az volt. Sem a másik földút, sem a harmadik. Habár Verna folyamatosan bizonygatta, hogy megtalálta az utat, végül mindegyikről kiderült, hogy rossz irányba vezet.

– Mindjárt sötétedik. Talán meg kellene kérdeznünk… – kezdte Angel, de Verna közbevágott.

– És kitől, Nagyokos kisasszony? Látsz bárkit is, akitől megkérdezhetném az utat?

– Visszamehetnénk…

– Akkor sem, ha az életem múlik rajta. Tele van a hócipőm a visszafelé menéssel. – Végül mégiscsak visszafordultak a kövezett úton, de nem a falu felé, ahogy Angel remélte, hogy innivalót vehessen Bernie-nek, hanem egy magányos, öreg ház felé, valahol az út mentén. A vakolat már rég lehullott róla, a ház mellé épült istálló teteje pedig félig beomlott. Verna kiugrott a furgonból, de a motort járva hagyta. Ez alkalommal Angel sem tiltakozott.

– Pisilni kell.

– Nem tudsz várni, Bernie? – Angel a ház felé pillantott. Verna biztos nem örülne, ha feltűnnének mellette az ajtónál, hogy megkérdezzék, használhatják-e a WC-t.

– Nem, nem tudok várni. Mindig mindenki azt mondja nekem, hogy várjak. Várjak, várjak! Hát nem tudok tovább várni!

A lány áthajolt Bernie-n, és kicsatolta a biztonsági övét.

– Jól van, ugorj ki, és menj a furgon mögé, nehogy bárki meglásson.

– De akkor az útról látni fognak.

– Látsz te bárkit is jönni vagy menni azon az úton? Gyerünk Bernie. Ha menned kell, akkor menj, és siess. – Kinyitotta neki az ajtót. Bernie kimászott. – És húzd le a nadrágod, nehogy lepisild.

Verna kijött a házból, és bemászott a sofőrülésbe.

– Jól van – mondta, – indulhatunk.

– Mama, Bernie még kint van.

Verna ránézett a nyitott ajtóra.

– Hová a francba ment?

– Csak pisilni ment – a lány kihajolt az ajtón. – Siess Bernie, a mama menni akar.

– Várj! Mama, várj! Már jövök is. – Bernie ügyetlenül felmászott a teherautóra, miközben próbálta felhúzni a nadrágját.

– Jobb, ha sietsz – mondta Verna, és belökte a sebváltót hátramenetbe, majd elindult az út felé – …mielőtt ezek a jónépek rájönnek, hogy a kertjükben csuriztál.

Bernie kétségbeesetten igyekezett behúzni az ajtót, és becsapni maga után, de nem sikerült. Angel áthajolt rajta, és elkapta a fogantyút.

– Mama, lassíts már! Kérlek! Az ajtó nincs becsukva, és Bernie sincs bekötve.

Verna belelépett a fékbe. Ujjaival dobolt a kormányon, amíg Angel segített Bernie-nek felhúzni a nadrágját, majd becsatolta a biztonsági övét, és jó erősen becsapta az ajtót. A hangra Verna odafordult hozzá.

– Hát, Angel, te tényleg olyan vagy, mint egy kis gondoskodó anya. – Angel nem tudta eldönteni, hogy ez most dicséret volt, vagy sem, úgyhogy csak bólintott.

Továbbhajtottak azon az úton, ahol Verna visszafordult. Már jó ideje haladtak, és Angel kezdett aggódni, hogy megint eltévedtek, amikor Verna lelassított, és minden saroknál a táblákat figyelte. Nyilván meglátta a keresett jelzést, mert hirtelen jobbra fordultak, és egy földúton hajtottak tovább, amelyen azelőtt még nem jártak.

A leszálló alkony fényében Angel éppen csak ki tudta betűzni a fehér festékkel mázolt feliratot.

– Morgan Farm út! De hát ez a mi nevünk!

– Pontosabban apád rokonainak a neve.

– Láttad a táblát, Bernie? Ezt az utat úgy hívják, mint minket. – Bernie szótlanul bámult rá. Még mindig dühös volt a mamára, mert nem teljesítette az ígéretét, és mert kétszer majdnem otthagyta, de Angel most nem ért rá ezzel foglalkozni, annyira izgatott volt. Morgan Farm út! Nehéz volt elképzelni, hogy olyan rokonaik vannak, akikről egy egész utat elneveztek Ez olyan volt, mint a Washington utca, vagy az Ethan Allen körút. Meg akarta kérdezni a mamát, hogy arra a Morgan Farmra mennek-e, amelyről elnevezték az utat, de Verna kihajolt az ablakon, és az utat leste. Jobb, ha most nem zavarja a kérdéseivel.

– Ez az, megvan – jelentette ki Verna.

A postaládát, amelyen kék festékkel a MORGAN felirat díszelgett, majdnem teljesen benőtték a bokrok. Csoda, hogy a postás egyáltalán megtalálta, és levelet mert dobni bele. Angel gyomra görcsbe rándult. Meg akarta fogni Bernie kezét, de izgalmában a sajátját fogta meg. Hirtelen rájött. Ez volt az úti céljuk. Ez lesz az új otthonuk. A felhajtó nem volt olyan hosszú, mint a burlingtoni ház mellett. Egy pillanat alatt ott voltak a ház előtt, amely valahogy olyan ismerős volt Angelnek.

– Jártam már itt? – kérdezte.

– Mind a ketten jártatok már itt, de Bernie biztos nem emlékszik rá. Neked viszont illene.

– Aha – mondta Angel. Ez volt az a hely, ahol a lakókocsi volt. Biztos volt benne. Ösztönösen a jobb oldalra nézett. Igen, a limlomos kert másik oldalán, pontosan a kerítés mögött, vagyis ami még a kerítésből megmaradt, ott állt a lakókocsi. Hámlott róla a festék, gyomok nőtték körbe az alját, de ott volt. A ház sem volt sokkal jobb állapotban. Valaha fehér lehetett vagy szürke. Mostanra nem sok festék maradt rajta, kilátszottak a csupasz fagerendák. A legtöbb ablaktábla be volt törve. Valaki újságpapírral próbálta befoltozni a lyukakat.

– Úgy néz ki, mint egy kísértetkastély – mondta Bernie. A ház tényleg ijesztően festett a szürkületben.

– Jól van, gyerekek. Várjatok itt. Rögtön visszajövök, csak váltok pár szót a nagyival. – Verna fürgén kiugrott a vezetőfülkéből, de aztán lassított, ahogy felmászott a lépcsőkön a verandára, és az ajtóhoz sétált. Angel látta az anyja öklét, ahogy lassan és tétován felemeli, hogy bezörgessen. Fogadok, hogy nem is szólt, hogy jövünk. Fogadok, hogy ez a nagymama nevű valaki nem is tudja, hogy idejövünk hozzá lakni.

– Én nem akarok itt lakni, Angel – bújt hozzá Bernie, és bár Verna már rég eltűnt az ajtó mögött, még mindig suttogott. – Nekem nem tetszik itt.

– Minden rendben lesz, Bernie – mondta a lány, és ahogy kimondta a szavakat, kezdett is hinni bennük, mert halványan azért emlékezett valamire. Azt persze nem tudta megmondani, hogy pontosan mire. Olyan volt, mint amikor felismersz egy illatot, de nem tudod megmondani, mi az. De azt tudta, hogy valami jó történt vele itt. Még az őrült időszak előtt, mielőtt Wayne börtönbe került, valami jó történt vele itt.

Angel úgy érezte, órák teltek el, mire az ajtó újra kinyílt, és Verna visszajött az autóhoz. – Angel már felkészült rá, hogy visszamennek a városba.

– Jól van, maradhatunk, de nektek olyan csendben kell lenni, mint a kisegereknek – mondta Verna. – A dédnagyanyátok nagyon idős asszony. Nem fogja elviselni, ha kiabáltok vagy rohangáltok.

– Én nem akarok itt maradni – szólt Bernie. A hangja halk volt, de makacs. – Haza akarok menni.

Verna oda sem figyelt rá. Leemelte a bőröndöket a furgon platójáról, és csak a fejével intett a gyerekek felé, hogy kövessék. Angel kikapcsolta a biztonsági öveket, és a könyökével oldalba bökte Bernie-t.

– Ne aggódj Bernie, itt leszek veled. Hát nem vigyáztam rád eddig is?

– De nem akarok… – kezdte a fiú újra, de aztán az ajkába harapott, és lekecmergett a furgonról.

Angel kihúzta Grizlit az ülés mögül.

– Itt van – nyomta az öccse kezébe, – akarod vinni Grizlit? Csak egy kicsit, mert nem adhatom neked örökbe. Megbántanám vele aput, ha bárkinek elajándékoznám, de azért alhatsz vele egy darabig, ha akarsz.

A fiú elkapta Grizli kövér nyakát, és beletemette az arcát a kék szőrmébe. Angel megfogta a fiú szabadon maradt kezét, és együtt felsétáltak a roskatag lépcsőkön a mindenféle lim-lommal és kacattal telezsúfolt verandára. Egy keskeny ösvény vezetett közöttük az ajtóig.

– Húzd ki magad Bernie. – Angel maga is vett egy mély lélegzetet, és kihúzta a hátát. – Jó benyomást kell tennünk a dédnagymamára.

5
Jancsi és Grizli

Ahogy beléptek az ajtón, egy előszobába jutottak. Előttük egy sötét lépcsősor emelkedett, az egyik oldalon egy csukott ajtó fogadta őket, a másik oldalon viszont egy nyitott.

– Erre gyertek – hallották meg Verna hangját. Beléptek a nyitott ajtón. Először egyikük sem látott semmit. Habár odakint még csak szürkült, a házban már olyan sötét volt, mintha éjszaka lenne. Angel néhányat pislogott, hogy hozzászokjon a szeme a sötéthez, majd körülnézett. A konyhában voltak. A levegő meleg és áporodott volt, mintha még sosem szellőztettek volna. Pontosan előttük egy asztal sejlett, úgyhogy Angel meg sem mert mozdulni, csak állt, és fogta Bernie kezét. Várt, hogy Verna mondja meg nekik, mit tegyenek. Nem akart hibázni, pedig ez a furcsa helyzet tele volt buktatókkal. Szerette volna figyelmeztetni Bernie-t is, hogy most inkább ne nyafogjon, és turmixot se kérjen, de nem mert hangosan beszélni.

– Ki az ott, Angel? – Na ugye, rá kellett volna szólnia Bernie-re, hogy maradjon csendben, de most már késő volt. Egészen addig a pillanatig Bernie az egyik kezével Grizlit szorította, a másikkal pedig Angel kezét, de most ledobta a medvét a padlóra, és kiszabadította magát Angel szorításából. A kíváncsisága végül legyőzte a félelmét.

– Angel, nem hallod? Ki az ott? – mutatott valahová az asztal mögé.

– Csönd, Bernie és ne mutogass. Az udvariatlanság. – Angel elkapta az öccse kezét, de a fiú kiszabadította magát, és elindult az asztal mellett, hogy közelebbről is megnézze azt a valakit.

– Szóval ők azok a gyerekek? – A hang egy hintaszékből jött, amelyet a hatalmas tűzhely és a hosszú konyhapult közé szorítottak be. A fából készült pult felett és alatt konyhaszekrények sorakoztak, a fal mellett pedig egy mosogató állt. A hintaszékben ülő alak teljesen be volt bugyolálva takarókkal. – Meg sem ismertem volna őket.

– Hát, így nem is nagyon látja őket, ugye nagyi? – kérdezte Verna, hangjában erőltetett vidámsággal. – Sose húzza fel a rolókat?

Az idős hölgy a fejét ingatta.

– Hagyd békén a rolóimat, Verna.

– Akkor legalább hadd kapcsoljam fel a villanyt, jó? Nagyon helyes gyerekek, bár nekem nem illik dicsérni őket. – Az asztal felett egy csupasz villanykörte lógott alá a mennyezetről. Verna addig rángatta a zsinórját, amíg végre sikerült felkapcsolnia. Sápadt fény derengett a poros villanykörte körül. – Viseld magad rendesen, Bernie – sziszegte a fiú felé.

De addigra Bernie már a hintaszék előtt állt.

– Fázol? – kérdezte a nénitől.

– Mindig fázom. Ez történik az emberrel, ha olyan öreg lesz, mint én. Sosem érzi úgy, hogy melege van. Még nyáron sem.

– Akkor miért nem gyújtod be a kandallódat?

– Mert nincsen kandallóm.

– De van egy tűzhelyed. Miért nem gyújtod be azt?

– Bernie – szólt rá Verna –, ne fáraszd a dédnagyanyádat a kérdezősködéssel.

De a fiú meg sem hallotta. Előrehajolt, és nagy bizalommal osztotta meg a titkát a dédnagymama nevű nénivel.

– Éhes vagyok.

– Bernie – figyelmeztette Angel.

– Elég volt, Bernie! – Verna hangjából hirtelen eltűnt minden erőltetett vidámság. – Megmondtam, hogy hagyd abba.

– Hát, éppenséggel nem számítottam vendégekre – mondta az idős hölgy, Vernára pillantva a szeme sarkából. – Nem is tudom, milyen ennivaló van itthon.

Bernie is Vernára pillantott, gyorsan felmérte, hogy milyen távol áll tőle, majd megint előrehajolt, és a dédi fülébe súgott valamit.

Az idős hölgy erre elkezdett nevetni, de olyan furcsa, csikorgó hangon, mintha a hangszálai berozsdásodtak volna.

– Pizza! – préselte ki magából a szavakat, szinte fuldokolva a nevetéstől. – Honnan a csudából kerítsek én most neked pizzát, drága gyermekem?

– Angel, vidd fel az öcsédet az emeletre, de azonnal. – Aztán, mintha csak rájött volna, hogy még nem egyezett meg semmiben a dédnagymamával, hangja visszaváltott abba a negédes, udvariaskodó tónusba. – Melyik szobába mehetnek a gyerekek, nagyi?

– Igazából teljesen mindegy. Bármelyikbe. Egyik sem tiszta. Nem igazán számítottam…

– Vidd fel az öcsédet – utasította Verna Angelt –, mindjárt megyek én is.

Bernie még mindig az idős hölgy széke körül sertepertélt, úgyhogy Angel kénytelen volt megkerülni az asztalt, és kézen fogni.

– Gyere velem, Bernie.

– Szóval ő a kis Angel – az idős hölgy kinyújtotta a csontos kezét a lány felé, mintha meg akarná érinteni.

Angel akaratlanul is hátrahőkölt. Valami furcsa, áporodott szag áradt a takarókból.

– Ne ijedezz, kislányom. Nem harapok. – Angel megfordult, és egyenesen belenézett az idős hölgy szemébe. Nem ezt mondta a boszorka is Jancsinak és Juliskának? A dédi orra hegyén egy hatalmas, fekete szemölcs volt, amelyből kiállt egy hosszú, fehér szőrszál. Pont olyan, mint egy boszorkány, kivéve, hogy…

– Emlékszel rám? – Az idős hölgy Angel arcát fürkészte. Egy kis nyál gyűlt össze a szája sarkában.

Angel csóválni kezdte a fejét, majd hirtelen megdermedt.

– Régen játszottam az orroddal – mondta a dédinek, akiből erre újra előtört a krákogó nevetés. – Így volt pontosan, már emlékszem.

– Viccesen néz ki – mondta Bernie. Előrenyúlt, hogy megérintse a dédi orrát, de Angel elkapta a kezét.

– Ne csináld Bernie. Ne légy udvariatlan.

– Milyen udvarias kis kalaposinas lett belőled, Angel kisasszony, most, hogy felcseperedtél.

– Azt mondtam, hogy vidd fel az öcsédet az emeletre – szólt rá Angelre Verna. – Valamit meg kell beszélnem a nagyival.

– Nincs lepedő meg takaró az ágyakon. Nem számítottam… – kezdte a dédi.

– Mozogjatok már! – vágott közbe Verna, és ebből mindkét gyerek megértette, hogy jobb, ha indulnak Angel felkapta Grizlit, és kisietett a konyhából, maga előtt taszigálva Bernie-t. Felmentek a keskeny falépcsőkön. Az előszobában olyan sötét volt, hogy az egyik lépcsőnél a fiú megbotlott, de a nővére még időben elkapta, mielőtt mind a ketten legurultak volna.

– Ne lökdöss már, Angel!

– Nem lökdöslek. Csak menj már, mielőtt a mama megint ránk kiabál!

– Olyan gyorsan megyek, ahogy csak tudok. Ha leesek, és kitöröm a nyakam, az a te hibád lesz…

– Azt mondtam, siess!

– …és akkor aztán majd sajnálhatod. Sajnálhatod, amíg csak élsz. – A lépcső tetejére értek, mire a kisfiú befejezte a monológját.

– Mit mondott a mama jobbra vagy balra? – kérdezte Angel szorongva. Úgy érezte, már éppen elég hibát követtek el aznap. Itt az ideje, hogy végre jól csináljon valamit.

– Nem mondom meg.

A sötétséget fürkészve Angel előbb az egyik, aztán a másik szobába dugta be a fejét. A jobb oldali szobában mintha két ágyat látott volna.

– Azt hiszem, ez a miénk, Bernie. – Megfordult, pont időben ahhoz, hogy lássa, amint az öccse elindul lefelé a lépcsőn. Elkapta a karját.

– Nem mész sehová!

– Éhes vagyok – nyafogta a kisfiú, miközben megpróbálta kiszabadítani a karját nővére szorításból.

– Én is az vagyok, de nem tehetünk semmit, amíg a mama nem szól. Úgyhogy gyere szépen, ülj le, és viselkedj rendesen egyszer az életben. – Bevonszolta a fiút a jobb oldali szobába.

– Au! Szorítod a karom!

– Igen, mivel nem bízhatom benned egy percre sem! Ahogy elengedlek, te rögtön… – Bernie arcán látszott, hogy mindjárt sírva fakad. – Jól van na, ne sírj! Elengedem a kezed, ha megígéred, hogy nem szaladsz le a lépcsőn, amíg a mama nem hív. Megígéred?

Bernie bólintott.

Angel leültette az öccsét a legközelebbi ágyra, és a kezébe nyomta Grizlit. A fiú átölelte a medvét a bal karjával, a jobb hüvelykujját pedig a szájába vette. Lehet, hogy akkor is szopni fogja az ujját, amikor már borotválkozik.

– Most ülj itt szép csendben, amíg én megkeresem a villanykapcsolót, hogy ne kelljen vakoskodnunk, jó? – A szoba homályosan derengő fényében semmilyen villanykapcsolót nem látott, pedig a mennyezetről lógott egy csupasz villanykörte, úgyhogy lennie kellett valahol egy kapcsolónak is. Miközben körbetapogatózott a fal mentén, a villany hirtelen felgyulladt.

Bernie vigyorogva állt az ágyon, a villanykörte alatt.

– Hol volt a kapcsoló?

– Csak megrántottam ezt a zsinórt, és kigyulladt – mondta a fiú büszkén, mintha épp most találta volna fel az elektromosságot.

– Jól van, de ne babrálj vele.

– Csak meghúztam a zsinórt. Nem babráltam vele, látod? – húzogatta a zsinórt, hogy megmutassa neki, hogy kapcsolódik fel és le a lámpa.

– Hagyd abba!

– Miért? – Bernie újra megrántotta a zsinórt. – Csak meg akarom neked mutatni…

– Jól van, már megmutattad – vágott közbe idegesen Angel. – De most ülj le, és viseld magad rendesen.

– És te miért nem ülsz le, főnök kisasszony?

Angel leült az öccse mellé. Grizli ott feküdt a padlón, a két ágy között, ahová Bernie dobta izgalmában, amikor rájött a lámpa titkára. Angel felvette, és leporolta a mackót. Pár pillanatra magához szorította, és selymes füléhez dörzsölte az arcát.

Bernie csak bámulta.

– Mi a baj, Angel?

– Semmi. – Gyengéden megpaskolta a mackóját, majd maga mellé ültette az ágyra, az agyonmosott, steppelt paplanra, amelyen a legtöbb varrás már felfeslett. Levette magáról átizzadt dzsekijét, és azt is az ágyra tette, Grizli mögé. Meg kellene kérdezni, hogy hova pakolják a dolgaikat, de majd inkább később. Most csak ült, olyan mozdulatlanul, amennyire csak tudott, és megpróbált értelmes szavakat kivenni a konyhából kiszűrődő mormogásból. Bernie is csendben volt mögötte. Túlságosan is nagy csendben! Angel megfordult, és látta, hogy öccse a paplanból kiálló cérnákat huzigálja. Az egyiket már elég hosszan kihúzta.

– Ne csináld! – kiáltott rá. – Ne tépd ki!

– Már úgyis ki van húzva.

– De ha még jobban kihúzod belőle, teljesen tönkremegy. – Angel ráütött a fiú kezére, hogy hagyja abba.

– Hagyjál békén. Te mindig csak ütsz engem, mindig, mindig?

– Sose ütöttelek meg Bernie, ezt te is tudod. Tessék – odaadta neki Grizlit. – Mondjak egy mesét?

– Milyen mesét? – Bernie rögtön a szájába vette a hüvelykujját, és elkezdte tépdesni a mackó szőrét.

Angel rá akart szólni, hogy Grizli az ő medvéje, és hogy ne tépkedje kopaszra, de uralkodott magán. Szóval egy mese. Az egyetlen mese, amire pillanatnyilag gondolni tudott, az a Jancsi és Grizli volt. Nem, bocsánat, Juliska. Jancsi és Juliska.

– Egyszer volt, hol nem volt… – kezdte a mesét, és szép lassan haladt afelé, amikor a gonosz anyuka ráveszi az apukát, hogy vigye el a gyerekeket az erdő mélyére, ahol majd a boszorkánnyal fognak találkozni. Angel azt kívánta, bárcsak jönne már az anyja, és szakítaná félbe a mesét, mielőtt még a boszorkányos részhez ér.

– …úgyhogy a gyerekeknek az erdőben kellett tölteniük az éjszakát.

Bernie kivette a szájából a hüvelykujját.

– És nem féltek?

– Dehogyisnem, de Jancsi nagyon bátor gyerek volt.

– Ő volt a fiú, ugye?

– Igen, Juliska bátyja. Jancsi már rég nem szopta a hüvelykujját, és nagyon bátor volt. Mellesleg az összes angyal odajött az erdőbe, és vigyázott rájuk, nehogy felfalja őket egy vadállat.

– Éhes vagyok.

Angel sietve folytatta a mesét, mintha meg sem hallotta volna öccse nyafogását.

– Reggel aztán elkezdték keresni a hazafelé vezető utat.

– Haza akarok menni, Angel. Én nem szeretek itt lenni.

– Épp hogy ideértünk, Bernie. Biztos meg fogod szeretni. Majd hozzászoksz.

– Én aztán soha nem fogok hozzászokni. Soha, soha, de soha.

– Állandóan azt mondod, hogy „soha”, Bernie. Honnan tudod? Lehet, hogy ez lesz a legjobb hely, ahol valaha is laktunk.

– Ez lesz a legrosszabb. Tudom. – Bernie felállt, és odasétált a kis tetőablakhoz. Egy darabig csendben volt. Aztán Angel látta, hogy a kis test megrezzen. – Angel – suttogta –, egy rabló járkál odakint.

– Jaj, Bernie, tudod, hogy ez nem igaz.

– Gyere ide, és nézd meg, ha nem hiszel nekem.

Angel felállt, és odament az ablakhoz.

– Hol? – kérdezte.

Bernie balra mutatott. Egy sötét alak igyekezett a ház sarka felé.

– Látod? Megmondtam. Most már hiszel nekem?

Angel szorosan magához ölelte az öccsét. Ijedten kapaszkodtak egymásba.

6
A Mikulás bácsi

– Jobb, ha hívod a rendőrséget – mondta Bernie.

Egy régi kép villant Angel emlékezetébe. Éjszaka volt. Angel hirtelen felébredt, és a szíve hevesen vert. „Kop, kop, kop!” Valaki hangosan kopogott a bejárati ajtón. „Rendőrség! Kinyitni!” Amikor azonban senki sem nyitott nekik ajtót, betörték, és elvitték apát.

– Nem, a rendőrségre semmi szükség, Bernie.

– De muszáj. Láttad a puskáját? – Az alak egy hosszúkás dolgot tartott a kezében. Olyan volt, mint egy hatalmas puska, amilyet Angel egyszer a tévében látott, egy háborús filmben. Páncélököl, ez az, így hívták.

– Angel, mi lesz, ha bejön, hogy halálosan belénk lőjön? – A kisfiú szabályosan remegett a rémülettől.

Angelnek most nem volt kedve nevetni öccse nyakatekert mondatán, inkább még szorosabban magához ölelte a kis, remegő testet.

– Biztosan nem idejön. – Nem bírta elviselni, hogy az öccse ennyire fél. – Különben sincs nála semmi, csak rosszul láttuk. De ha akarod, lemegyek, és megmondom a mamának, jó?

– Ne hagyjál itt egyedül!

– Jól van, velem jöhetsz, de akkor csendben kell maradnod. Engedd, hogy én beszéljek. Megígéred, hogy csendben maradsz?

– Megígérem. – Akkor sem tiltakozott, amikor a nővére megfogta a kezét.

Ahogy óvatosan lemásztak a szűk lépcsőn, a konyhából jövő hangokat egyre tisztábban hallották. Éppen Verna beszélt.

– Esküszöm, hogy csak egypár napról lenne szó. Egy hétnél biztos nem tart tovább.

Angel dermedten megállt az utolsó előtti lépcsőfokon. Hegyezte a fülét, hogy meghallja a választ, de a szavak összemosódtak, és képtelenség volt megérteni őket.

– Van egy kis pénzem. – Hallotta újra Verna hangját. – Elég lesz egy heti ennivalóra.

Milyen egy hétről beszél Verna? Azt mondta, hogy ez lesz az új otthonuk.

Angel nem értette a dédi motyogását.

– Hát én aztán nem felelhetek Wayne-ért – csattant fel Verna éles hangja. – Te nevelted, nem én!

Bernie Angel bordái közé bökött.

– Menjünk, Angel. El kell mondanod neki.

– Nem lehet, Bernie. Azt hiszem, éppen vesz… fontos dologról beszélgetnek.

– Akkor majd én elmondom neki.

Angel megpróbálta elkapni, de a fiú túl gyors volt. Kirántotta a kezét nővére szorításából, és berohant a konyhába, a karjával hadonászva.

– Mama, mama! – kiabálta. – Egy férfi van odakinn egy nagy puskával, és mindannyiunkat meg fog ölni!

Verna megpördült, a szája még nyitva volt, ahogy a dédivel veszekedett, és láthatóan dühös volt, hogy megzavarták.

– Mi a fene ütött beléd, Bernie?! Miért jöttél le?! – Ránézett a fiú fölött Angelre, aki még mindig az ajtóban állt. – Mi a francnak jöttök le, amikor megmondtam, hogy maradjatok az emeleten?!

– Mondtam már, mama – jajdult fel Bernie. – Kint van egy ember egy nagy puskával.

– Életemben nem hallottam még ekkora ostobaságot. Azonnal menjetek fel az emeletre!

Bernie a hintaszék felé iramodott.

– Sose hisz nekem – mondta a dédinek. – Láttam, és láttam! Igenis láttam!

A dédi kinyújtotta az egyik kezét a takaró alól, és megsimogatta Bernie fejét.

– Nyugodj meg, kisfiam. Valószínűleg csak a Mikulás van odakint. Biztos hozott neked pár régi játékot.

– A Mikulás? Tényleg? – Bernie megfordult, és Angelre nézett, a szeme felragyogott a félhomályban. Egy pillanatra belefeledkezett a gondolatba, de aztán visszafordult a hintaszékhez. – Ez nem lehet a Mikulás! Még nincs is karácsony.

– Az ember sohasem tudhatja, hol jár éppen az öreg Mikulás. Talán most akar meglesni titeket. Meg akarja nézni, hogyan viselkedtek. Te is tudod, hogy neki számon kell tartani minden gyereket.

– Aha, szóval tudni akarja, hová költöztem, ugye?

– Pontosan erről van szó, kisfiam.

– Hát, akkor biztos nagyon mérges lesz, ha megtudja, hogy kifigyeltük.

– Ahogy mondod. A Mikulás pont olyan, mint bármelyikünk. – A dédi Vernára pillantott. – Nem szereti, ha valaki beleüti az orrát a magánügyeibe.

Angel értetlenül bámult egyikről a másikra, és fogalma sem volt, mit tegyen. Úgy látszott, a dédi éppen olyan ütődött, mint Bernie.

– Bernie tényleg látott valakit odakint, mama – mondta halkan.

– Nem érdekel, hogy mit látott. Azt akarom, hogy azonnal hagyjátok abba ezt az ostobaságot, és menjetek fel az emeletre, mielőtt lekeverek…

– Éhes vagyok, dédike! – suttogta Bernie, közel hajolva a hintaszékben ülő dédi ráncos arcához. A hangja olyan édes volt, mint a juharszirup.

– Nem adsz rendesen enni a gyerekeidnek, Verna?

– De még mennyire, hogy adok.

– Nem kaptunk vacsorát – kotyogta ki Bernie –, és még mindig nem kaptam meg a turmixomat.

A dédi lassan kihámozta magát a takarókból, és nagy nehezen felkászálódott a hintaszékből, miközben minden pillanatban úgy látszott, hogy összeesik az erőfeszítéstől.

– Nem tudom, mi van itthon. Nem igazán számítottam…

Verna erőltetett vidámsággal megint felnevetett.

– Jaj nagyi, hagyja csak! Bernie mindig azt mondja, hogy éhes. Ez nem jelent semmit. Csak magára akarja vonni a figyelmet. – Szigorúan Bernie-re nézett, hogy beléfojtsa az ellenkezést. De Bernie már egyáltalán nem figyelt az anyjára. A dédit bámulta, aki olyan lassan emelkedett fel a hintaszékből, mintha évek óta nem kelt volna ki belőle.

– Angellel majd segítünk. Ugye, Angel? – Bernie aggodalmasan pillantott a nővérére.

Angel szeme Verna és a dédi között cikázott ide-oda. Nem tudta, mit válaszoljon. Bernie ezalatt megfogta a dédi kezét, és odavezette a hűtőhöz. A hűtő kicsi volt és kockaalakú, a tetején összetekert kábelek hevertek. Olyan ősrégi volt, mint a tulajdonosa. A dédi kinyitotta az ajtaját. Nem volt benne villany. A dédi erre lehajolt, és bedugta a fejét a hűtőbe. Bernie is mellé állt, és ő is bedugta kis fejét a dédié mellé.

– Nem sok minden van benne – jegyezte meg a fiú –, nem tudtad, hogy jövünk, ugye?

– Ha valaki felhívott volna előtte, akkor elküldettem volna a boltba – válaszolta a dédi.

– Majd elmegyek én a boltba – szólt Verna türelmetlenül.

– Azt ugyan nem hiszem – vágta rá a dédi.

Verna már nyitotta volna a száját, hogy vitatkozzon.

– Ugyanis zárva van. – Dédi kivett egy tálat a hűtőből, és becsapta az ajtót. – Angel, miért nem nézel be abba a konyhaszekrénybe, ott szemben? Nézd meg, van-e benne babkonzerv vagy valami más.

– Nem szeretem a babot – jegyezte meg Bernie.

– Azt hittem, éhes vagy, de ha mégsem, akkor nincs értelme fáradni.

Angel figyelmeztetően rámeresztette a szemét Bernie-re, mielőtt odament a konyhaszekrényhez, és kinyitotta az ajtaját. Két polc volt benne, telepakolva konzervekkel. Sertéshús- és babkonzervek sorakoztak szorosan egymás mellett. A felső polc egyik felében volt néhány őszibarackkonzerv is. A lány levett egy babkonzervet.

– Akarod, hogy megmelegítsem? – kérdezte a déditől, szemét Vernán tartva, akinek az arca még mindig vörös volt a dühtől.

– Az jó lenne. Ott van a villanyrezsó. Nem fogom begyújtani a tűzhelyet egyetlen doboz babkonzervért. Csak pocsékba megy a jó tűzifa.

– Még mindig a fafűtéses tűzhelyen főz, nagyi? Nem tudom elhinni.

– Nem mindenkinek van pénze cifra gáztűzhelyre.

Angel a pultnál állt, kezében a konzervvel. Azon gondolkodott, hogy körbekutassa-e a fiókokat és a szekrényeket a konzervnyitóért meg egy serpenyőért, vagy inkább kérdezze meg, hol vannak.

– A mosogató melletti fiókban van a konzervnyitó, kislányom, ha azt keresed. Bernie, vegyél elő az alsó szekrényből egy serpenyőt a nővérednek. Nem, ne azt az ajtót, a mellette lévőt. Azt, azt, az jó lesz.

A konzervnyitó nem olyan volt, mint az a falra szerelt, modern darab a lakásukban. Miközben Angel azon törte a fejét, miként működhet a nyitó, Verna odajött, és kivette a kezéből a konzervet is meg a nyitót is.

– Majd én kinyitom – sóhajtott. – Hihetetlen a vénasszony – súgta oda neki. – Tessék – emelte fel a hangját, és átnyújtotta Angel-nek a nyitott konzervdobozt.

Angel beleöntötte a babot a serpenyőbe, és bekapcsolta a kis elektromos főzőlapot.

– Kanál? – kérdezte halkan a dédit, nehogy még jobban feldühítse Vernát.

– A pocakod előtti fiókban találsz kanalat – mondta a dédi mosolyogva.

Angel bólintott, és megpróbált kipréselni magából egy mosolyt köszönetképpen, mielőtt teljes figyelmét a babnak szentelte volna. Folyamatosan kevergette egy régi alumíniumkanállal. Nagyon óvatos volt, nehogy lekozmálja, és ezzel még több veszekedésre adjon okot.

Sem Verna, sem a dédi nem evett a babból. Bernie először nekiesett az őszibarackbefőttnek, amit a dédi vett elő a hűtőből, desszertnek, de aztán Angel megrúgta a lábát az asztal alatt, mire a szájába vett egy kanál babot, majd a pofazacskója egyik oldalából a másikba tologatta. Mindig ezt csinálta, amikor „nem-szeretem-ételt” kapott.

– Rágjad! – suttogta felé Angel alig hallhatóan.

– Lehet, hogy meg akarnak mérgezni – súgta vissza a fiú.

– Rágjad Bernie, különben… – ismételte a lány halkan, nehogy a felnőttek meghallják. A dédi közben nyugalomba helyezte fáradt testét a hintaszékben, újra bebugyolálta magát a takarókba, és félig lehunyt szemmel ringatódzott. Verna meg összevissza sürgölődött, kinyitogatta a konyhaszekrények ajtaját, hümmögve és motyogva mérte fel a fiókok tartalmát.

– Jól van – szólalt meg hirtelen eljött a lefekvés ideje. Menjetek fel az emeletre.

– Mama, Bernie még nem ette meg a babot.

– Pedig volt rá elég ideje. Nem hiszem, hogy Bernie úrfi olyan nagyon éhes volt, mint amilyen hangosan nyafogott.

– Csokiturmixot is akartam – vetette közbe a kisfiú.

– Hát én meg a lottó főnyereményét akartam. Gyerünk, majd én felviszem a csomagokat. Azt mondtam, induljatok! Angel, vidd fel az öcsédet, de rögtön! – Verna türelme fogytán volt.

Angel talpra ugrott.

– Gyere Bernie, hallottad a mamát.

A fiú szeme villámokat szórt, szinte hallani lehetett, ahogy sisteregve becsapódnak. De azért felállt, és követte Angelt. A lépcsőn aztán jól odavágta a lábát minden egyes fokhoz, hogy Verna hallja, milyen dühös.

– Hagyd abba, Bernie. A dédi meg fog haragudni ránk. Megígértük, hogy jók leszünk, különben nem engedi meg, hogy nála lakjunk.

– Az ott kint tényleg a Mikulás volt?

– Ugyan dehogy, ne légy ostoba!

– Akkor én nem akarok itt lakni.

– Nem hinném, hogy választhatunk, Bernie. Szerintem már minden el van döntve.

Nemsokára Verna tűnt fel az ajtóban, karján lepedőkkel.

– Angel, segíts Bernie-nek pizsamába bújni. A fürdőszoba a konyha mellett van, szóval jobb, ha most lementek, és egy füst alatt mindent elintéztek éjszakára.

Bernie meg sem mozdult. Az ágyon ült, háttal az anyjának.

– Mi a baj, Bernie? – kérdezte tőle Verna.

A fiú nem válaszolt. Az anyja odasétált az ágyhoz, és leült mellé.

– Azt kérdeztem… – a hangja hirtelen gyengéd lett. – Azt kérdeztem, mi a baj? – Kisimította a fiú arcából a makacs hajtincseket.

– Nem szeretek itt lenni – bökte ki végül Bernie. – Nincs is itt a Mikulás, és utálom a babot. Haza akarok menni.

– Kisfiam, a kedvemért legyél bátor, jó? Meg fogod szokni ezt a helyet. Meg fogod szeretni a vidéki életet. Annyi mindent lehet itt csinálni, vidéken.

– Mit, például? – hangzott a dacos kérdés.

– Hát, például… – Verna kis szünetet tartott, mintha nagyon gondolkodna a válaszon. – Hát például annyit játszhattok odakint, amennyit csak akartok. Nincs forgalom, se idegenek…

– Dehogy nincsenek idegenek. Láttunk egyet az ablakból – szólt Bernie diadalmasan.

Az anyja felkacagott, azzal az erőltetett, tévésorozatos nevetéssel.

– Hogy neked micsoda fantáziád van!

– Az a dédi nevű néni pedig hazudott. Azt mondta, hogy a Mikulás járkált odakint. – Bernie nem hagyta magát.

– Lehet, hogy tényleg a Mikulás volt. Talán csak én tévedtem, Isten tudja, hányadszorra. – Odahajolt Bernie-hez, és megcsókolta a homlokát. – Okos nagyfiú leszel a mama kedvéért, rendben? És nem rendetlenkedsz, ugye? – Amikor Verna felállt, arcán már a jól ismert „sok-dolgom-van” kifejezés honolt. – Jól van, Bernie, ugorj le az ágyról. Angel, segíts felteríteni a lepedőket.

Bernie a fülénél fogva húzta le Grizlit az ágyról, majd odaállt a fal mellé, és a hüvelykujját szopogatva gyűrögette a medve fülét. Angel és Verna közben megvetették az ágyakat.

– Ezzel megvagyunk – szólt Verna kiegyenesedve. – Pizsama, fürdőszoba, ágyba bújás. Gyerünk, mozgás! – Mire befejezte a parancsot, már hallották is magas sarkú cipőit lefelé kopogni a lépcsőn.

Angel ruhái szép rendesen összehajogatva feküdtek a bőröndben, úgyhogy egy szempillantás alatt megtalálta a pizsamáját. Hamar belebújt, és már indult volna lefelé, a fürdőbe, amikor meglátta, hogy Bernie még mindig turkál a nagy, barna bőröndben.

– Hagyd abba, Bernie! Így összetúrod az egészet!

– És aztán? – válaszolt a fiú. – Mind az enyém, és úgy túrom össze, ahogy én akarom. Meg is van, látod? Azt hitted, nem találom meg, pedig itt van!

Leóvakodtak a szűk lépcsőn.

Verna egy konyhaszéken ült, és cigarettázott. A dédi továbbra is a hintaszékben ringatózott. Lehet, hogy nem is csinál semmi mást? – Megyünk a fürdőszobába – szólalt meg Angel.

– Siessetek – válaszolta Verna.

– Mama, elfelejtettem fogkefét berakni magamnak meg Bernie-nek.

– Pedig nem megmondtam, hogy nézz körül a fürdőszobában is? Hát semmit nem lehet rád bízni? Tizenegy éves vagy Angel, ideje lenne, hogy felnőj végre. – korholta az anyja.

– Ne haragudj – suttogta Angel.

– Jól van, akkor igyekezzetek a fürdőszobában. Majd szerzünk nektek fogkeféket később.

* * *

Az éjszaka közepén Angel felriadt. Szuroksötét volt a szobában. Nem volt utcai lámpa a ház előtt, hogy bevilágítson. Angel egy motorhangra lett figyelmes. Egy autó érkezhetett. De nem… ez a furgon motorjának a köhögése, ahogy valaki megpróbálja beindítani. Angel felült az ágyban. Hirtelen eszébe jutott, hogy a nagy bőröndben minden ruha Bernie-é volt. Verna egyáltalán nem pakolt be magának ruhát. A lány addig hallgatódzott, amíg el nem halt a motorzaj a távolban.

7
A csillagpásztor

Angel egyre azt mondogatta magában, hogy Verna csak elintéz valamit a közelben. Biztos erről volt szó. Elment kukoricapelyhet venni. Bernie imádta a cowboyos Sugar Pops-t. Verna csak Bernie-nek akar kedveskedni, mert nem kapta meg a csokiturmixát, és a vacsorája is csak bab meg őszibarack volt, amit annyira utált. Jó sokáig keresgélhet, mire talál a környéken egy nyitva tartó boltot. Lehet, hogy vissza kell mennie addig a városig, ahol a gyorséttermek voltak. A kisvárosokban nincsenek éjjel-nappalik. Neki viszont aludnia kellene. Legalább egy óra, mire az anyja visszaér. Semmi oka rá, hogy nyitott szemmel feküdjön, és halálra aggódja magát.

De hát nem hozott magával semmilyen ruhát! Á, biztosan hozott, csak éppen egy másik bőröndbe rakta őket, hogy ne keveredjenek össze Bernie-ével. Miért is pakolná be a saját holmijait Bernie bőröndjébe? Ha azt akarja, hogy szép rendben maradjanak, és… De hiszen nem is látott másik bőröndöt! Ami persze nem jelenti azt, hogy nem is volt. Vernának bőven volt rá ideje, hogy bepakoljon egy másik bőröndöt is, és feltegye a furgon platójára, miközben ő a saját ruháit válogatta, vagy Bernie-re vigyázott.

Akkor viszont hogy lehet az, hogy Verna az összes edényt ott hagyta? És miért nem hozta el a vadonatúj tévét?

Angel a másik oldalára fordult, és a nyakáig húzta a takarót. Hiába volt fülledt, nyári meleg a szobában, ő fázott. Az egy dolog, ha valaki ottfelejti véletlenül a gyerekeit egy éjjel-nappali vendéglőben. De az már egészen más dolog, ha szándékosan vidéken hagyja őket. Az pont olyan lenne, mint a Jancsi és Juliska. Biztos csak visszament, hogy mindent felpakoljon, és kitakarítsa a lakást. Ezt nem tudta volna elvégezni, ha ő és Bernie a nyakán lógnak, és nyafognak. Igen, erről van szó. Úgyhogy már holnap estére itt lesz, de legkésőbb holnaputánra. De akkor meg mi volt az a „legfeljebb egy hétről lenne szó”? Hát persze, egy hétig tart kiköltözni abból a lakásból, ahol majdnem egy évig laktak.

Angel ismét a másik oldalára fordult. Az sem használt. Nem tudott elaludni. De legalább Bernie aludt. Ő még nem tudta, hogy a mama elment. Édes jó Istenem, mi lesz, ha megtudja? Ő biztosan nem mondja meg neki. Amikor holnap felébred, majd csak annyit fog mondani, hogy Vernának Burlingtonba kellett mennie, kitakarítani a lakást, és hogy hamarosan visszajön. Tőlük pedig azt kérte, hogy legyenek jók, és segítsenek a dédnagymamájuknak, amíg vissza nem jön.

Lehet, hogy az idős hölgyet egyszerűen csak nagyinak kellene hívniuk. Valójában az apjuk nagymamája volt, nem az övék, de a dédnagymamát olyan sokáig tart kimondani, és egyébként is olyan furcsán hangzik. Bernie láthatóan kedveli a nagyit, már amennyire Bernie az idegeneket kedvelheti. Mindenesetre nem félt tőle. Angel először azt hitte, hogy az öccse félni fog az idős hölgytől. Milyen jó, hogy nem jutott odáig a Jancsi és Juliskában, ahol jön a boszorkány. Azt kívánta, bárcsak ő is elfelejtené az egész mesét. Bár ez a ház nem úgy néz ki, mint amelyik mézeskalácsból épült, az egyszer biztos. Valahogy meg kell majd győznie a nagyit, hogy vegyen mást is, ne csak babkonzervet meg őszibarackbefőttet. Úgy látszott, egyáltalán nem törődik az egészséges táplálkozással, és mivel Bernie nem fogja megenni a babot, így hát az öt fő táplálékcsoportból csak a gyümölcshöz jut majd hozzá. És valószínűleg megbetegszik, ha csak barackbefőttet eszik.

Persze, addigra Verna már újra itt lesz. Hatalmas bevásárlószatyrokkal fog érkezni, amelyek tele lesznek egészséges, tápláló élelmiszerekkel. „Te állandóan aggódsz valamin, Angel”, mondja mindig az anyja. Angel tudta, hogy így van, de képtelen volt leszokni róla.

Meg kellene néznie Verna ágyát. Különben hogyan lehetne biztos abban, hogy a furgon motorját hallotta? Még az is lehet, hogy annak az alaknak az autója volt, akit Bernie-vel láttak az udvarban. Nagyi biztosan tudja, ki lehetett az. Egyáltalán nem ijedt meg attól, hogy valaki a háza körül settenkedik. Igen, ez az! A furgon, amit hallott, biztosan a nagymama Mikulásának a kocsija. De miért jött ezzel a Mikulás-mesével? Miért nem mondta meg egyenesen, hogy ki az? Be kell ismerni, a nagyi kicsit furcsa volt. Nem ijesztően furcsa, csak olyan bolondosan furcsa.

Angel megint a másik oldalra dobta magát az ágyban. Képtelen volt elaludni. Mégiscsak meg kellene néznie Verna ágyát, és ha valóban üres, lemenni a földszintre ellenőrizni, vajon nincs-e ott, vagy nem cigarettázik-e a verandán. Vagy valami hasonló. Ostobaság ennyit aggódni, miközben lehet, hogy nincs is oka rá. És tényleg nincsen rá oka. Még ha ott is felejtette őket egyszer egy vendéglőben, Verna nem hagyja el őket, és nem szívódik fel, mint valami éretlen tizenéves anya, aki nem törődik a gyerekeivel. Szereti Angelt és Bernie-t, még akkor is, ha néha nagyon mérges rájuk.

Nem tudta hibáztatni Vernát azért, mert néha begurult. Nagyon kemény élete volt. Wayne börtönben ült, úgyhogy neki kellett eltartania mindhármukat, és bizony nem volt könnyű jó munkát találnia úgy, hogy még a középiskolát sem fejezte be, és két gyerek lógott a nyakán. Nem csoda hát, ha megviseli a dolog, és időnként elveszíti a türelmét. Bárkivel megtörténhet.

Angel kicsúszott a paplan alól, és lábujjhegyen odaosont Bernie ágyához. A fiú lerúgta magáról a takaróját. Háton fekve aludt, nyitott szájjal, és halkan szuszogott. Angel betakarta a paplannal, és megsimogatta a fejét. Az öccse erre belekapaszkodott a paplanba, és nagy sóhajjal a másik oldalára fordult.

Angel bekukucskált a szemben lévő szobába. Látszott, hogy a dupla ágy teljesen érintetlen. Vernának nyoma sem volt. Angel a sötét folyosón eltapogatózott a lépcsőkorlátig, majd lesurrant a lépcsőkön. A konyha is sötét volt, és üres. A nagyi nyilván feltápászkodott a hintaszékből, és ágyba bújt. Verna talán csak kiment az udvarra. Otthon is gyakran járt ki a ház elé dohányozni, főleg, amióta Angel figyelmeztette őt a passzív dohányzás veszélyeire.

Óvatosan a hátsó ajtóhoz lopakodott. A padlódeszka megnyikordult. Egy pillanatra megdermedt, de mivel semmilyen zajt nem hallott a nagyi hálószobája felől, lenyomta az ajtó kilincsét, és kinyitotta. Na ugye! Nem is volt bezárva! Ha nagymama nem számítana arra, hogy Verna hamarosan visszatér, akkor biztosan bezárta volna az ajtót, nem igaz?

Vernát azonban sehol sem látta. A furgonnak sem volt nyoma. Angel lesétált az udvarba, csak hogy megbizonyosodjon róla, hogy ott sincsenek. Azután minden ok nélkül egyszer csak felnézett, és elakadt a lélegzete.

Ilyen látványban még soha életében nem volt része. Az ég szinte életre kelt a ragyogó csillagoktól. Voltak olyan részei az égboltnak, ahol a csillagok fénye szinte egyetlen hatalmas fénytócsává állt össze. Nem egy csillag volt ott, amelytől kívánni lehet, hanem egy egész sereg. Hunyorogtak és ragyogtak, mintha egyenesen arra biztatnák őt, hogy sorolja a kívánságait.

„Először is azt kívánom, hogy Verna most azonnal jöjjön haza, de legkésőbb reggelre. Másodszor azt kívánom, hogy Bernie gonosz kívánsága törlődjön ki, és apa hamar jöjjön haza, és éljünk együtt boldogan, egy igazi családi házban, egy igazi városban.” Angel egyre távolabb sétált a háztól, már a fából épült fészert is elhagyta. Óvatosan tapogatta ki a lábával az utat a limlomokkal telehordott udvaron, majd átmászott a korhadt fakerítés deszkái közt, és kinn volt a mezőn. Reszketett a vékony pizsamában, és fázott a lába is. Fel kellett volna vennie a tornacipőt. A föld hideg volt és göröngyös, a gaz szúrta a talpát, de már nem volt mit tenni. Csak ment tovább, mintha megbűvölték volna, mintha az ég látványa elvarázsolta volna. Elfeledkezett Vernáról és Wayne-ről, sőt még Bernie-ről is. Megállt, és hátrahajtott fejjel bámult felfelé.

– Gyönyörű, ugye?

Angel összerázkódott. A férfi pontosan mögötte állt, föléje tornyosulva. Magasabb volt, mint Wayne. Angel megfordult. Nem tudta tisztán kivenni a férfi arcát, de mintha bozontos szakáll és haj keretezte volna. A Mikulás! Érezte, hogy az ijedségtől összerándul a gyomra.

– Hát nem csodálatos?

A lány nem tudott mit válaszolni. A férfi is felfelé bámult, egyre az eget kémlelte. Bal kezében megint ott volt az a dolog, amiről Angel az ablakból azt hitte, hogy páncélököl.

– Gyere velem – mondta a férfi. – Hadd mutassak valamit.

Angel nagyon jól tudta, hogy nem szabad idegenekkel elmenni, az iskolában is állandóan erre figyelmeztették őket, úgyhogy megrázta a fejét.

– Nem lehet, be kell mennem – tette hozzá, hátha a férfi nem látja a sötétben, hogy rázza a fejét. – Most azonnal. – Angel megfordult, és nagy ívben megkerülte a férfit, nehogy még csak véletlenül is hozzáérjen.

– Csak a Jupitert akartam közelebbről megnézni – mondta a férfi. – Fogadom, hogy sosem láttad még a Jupitert távcsövön keresztül.

Angel megtorpant. Aha, szóval ez volt a páncélököl: egy teleszkóp. A lány a legszívesebben maradt volna, de mivel nem ismerte a férfit, így csak tanácstalanul álldogált.

– Be kell mennem – ismételte bizonytalanul, s közben egyik lábáról a másikra állva toporgott.

– Ugye nem emlékszel rám, Angel? – Honnan tudja a nevét? – Amikor kicsi voltál, felültettelek a vállamra, hogy megnézhesd a csillagokat a teleszkópomon át. De az egy nagyon régi teleszkóp volt. Közben vettem egy jobbat.

Valami derengett Angelnek. Lehet, hogy ez volt az a jó dolog, ami itt történt vele? Csak arra emlékezett, hogy veszekedés volt, azután ő kiszaladt a lakókocsiból, ki a mezőre. Ott valaki felvette, és megmutatta neki a csillagokat. Az egész olyan volt, mint egy álom, mintha Isten leküldött volna hozzá egy angyalt, hogy megvédje őt, és hogy ne féljen annyira.

– Igen, most már emlékszem – mondta Angel.

Követte a férfit, ki a mező közepére. Ott már nem voltak fák, sem épületek, sem állatok, sem emberek – csak a föld és az ég. A férfi felállította a teleszkópot az állványra, majd rögzítette a lábak csavarjait. Aztán belenézett az állvány tetején lévő, vékony kis csőbe, és hosszasan állítgatta az élességet.

– Így ni, most már teljes pompájában láthatod őt, Angel. Azt hiszem, téged akar elkápráztatni ma éjjel. – Hátralépett. – Gyere, nézz bele ide – mutatott rá a távcső végére. – Ott van, látod már?

De Angel csak egy nagy feketeséget látott.

– Nem – mondta szomorúan. – Sajnos semmit sem látok benne.

A férfi erre lehajolt, és állított valamit a teleszkóp oldalán.

– Most próbáld meg – mondta aztán.

– Nahát – suttogta Angel elragadtatva. – Hű, négy kisbabája van.

A férfi felnevetett.

– Azok a kisbabák valójában holdak. A mi szegény Földünknek csak egy holdja van, de a Jupiternek egy egész sereg hold jutott, meg egy csomó por is. Az én távcsövem nem elég erős ahhoz, hogy négynél többet megmutasson. – A férfi Angel vállára tette a kezét. – Látod azt a nagy fénypacát az égbolt másik oldalán?

Angel nem szívesen vette le a szemét a teleszkópról, hogy valami másra nézzen, de a férfi kedvéért megtette.

– Mit gondolsz, mi az? – kérdezte a férfi.

– Nem tudom – felelte Angel, – talán egy hatalmas csillag?

– Hát, úgy néz ki, mintha az lenne, de valójában az egy egész csillagraj. Méghozzá nem is egy. És tudod, hogy milyen messze vannak tőled most?

– Ezer mérföldre?

– Nem. Sok millió mérföldre. Mi tulajdonképpen nem is a csillagokat látjuk, hanem azt a fényt, amit a csillagok kibocsátanak magukból, mert olyan messze vannak, hogy a legközelebbi csillagok fénye is körülbelül kétmillió évet utazik, mire a szemedig elér. És az a fény 300 000 kilométert tesz meg másodpercenként.

Angel szinte szédült ettől az információhalmaztól, amikor újra belenézett a teleszkópba. Lehetetlen volt elképzelni, hogy nem is a csillagokat látja, csak a csillagokból áradó fényt, amely iszonyatos tempóban száguld a Föld felé, de olyan távolról indul, hogy egy örökkévalóságig tart, mire ideér.

Angel levette a szemét a teleszkóp lencséjéről, és hátralépett. Megpróbálta elhessegetni magától azt a szédítő gondolatot, hogy a fény a messzi űrben kanyarog, idegen, tüzes tájakon, távol az emberi világtól.

– Ez félelmetes – mondta.

– Mi a félelmetes? – kérdezte a csillagpásztor meglepetten.

– Hogy milyen nagy az űr, és hogy milyen távol vannak a csillagok. Én csak egy hangya vagyok ahhoz a csillaghoz képest.

– Na, annyira azért nem nagy – mondta erre –, az idegen az egész világ nem olyan nagy.

– Úgy érti, hogy semmik vagyunk? Az egész világ egy nagy semmi? – Angel megijedt attól, hogy úgy gondoljon magára és egész világára, mint a porszemnél is kisebb valamire a hatalmas űrben, mint a semmire.

– Hát, igaz, hogy kicsik vagyunk, de azért nem vagyunk semmik – mondta. – Akarsz tudni egy titkot?

– Mit?

A férfi a karjához nyúlt, és belecsípett.

– Aú! – szisszent fel a lány. Nem fájt neki, inkább csak meglepődött.

– Látod ezt? – kérdezte a férfi, és rámutatott Angel karjára, ott, ahol belecsípett. – Látod ezt az anyagot itt? Ez a csillagok anyaga is.

– Ezt meg hogy érti?

– Ugyanazokból az elemekből, ugyanazokból az anyagokból vagy te is, mint amelyekből odafont a csillagok állnak. Te is a csillagok anyagából épülsz fel.

Angel értetlenül bámult rá. Ennek semmi értelme nem volt.

– Azok fenn ragyognak az égen, én meg csak itt állok, és egyáltalán nem fénylek – ellenkezett Angel.

– Hát igen, de ez nem azt jelenti, hogy te más anyagból vagy. Csak valami más történik az elemekkel. Attól még te közeli rokona vagy a csillagoknak.

Angel reszketve állt a mezőn, az augusztusi éjszakában. És bár egy szál pizsamában volt, nem a hidegtől reszketett.

– Jobb lesz, ha most bemegyek – mondta. – Lehet, hogy Bernie felébred, és keresni fog.

Elindult a ház felé, megint csak a lábával tapogatva ki az utat, és csak akkor fordult meg, amikor már az udvaron volt. Még látta a magas árnyékot, ahogy ott áll a mezőn, és őt nézi, mint egy furcsa alak egy furcsa álomból.

8
Kincsvadászat

Amikor Angel felébredt, a nap betűzött a kis ablakon. Csak halványan derengett neki, mi történt az éjszaka. Csillagok. Valami volt a csillagokkal, valamit álmodott a csillagokról és egy fura emberről, aki mindegyiket névről ismerte. Ahogy lenézett a színes foltokból összevarrt takaróra, hirtelen összerezzent, és megrohanták a tegnapi nap eseményei. Most már emlékezett rá, mi hozta őt ebbe a házba. Felült, és előrehajolva megpróbált átkukucskálni a szemben lévő szobába, de nem látta jól, hogy van-e ott valaki.

Megkerülte Bernie ágyát, aki halkan horkolt, majd átment a másik szobába, amelyről tegnap még azt gondolta, hogy Vernáé lesz. Az ajtó résnyire nyitva volt. Vajon ő maga hagyta nyitva múlt éjjel? Pedig biztos volt benne, hogy rendesen becsukta… Ez viszont azt jelenti… Finoman meglökte az ujjával az ajtót. Az nyikorogva kinyílt, és Angel egy pillanatra visszatartotta a lélegzetét. Senki nem volt az ágyban. Senki nem aludt benne. Felemelte a paplant. Verna még lepedőt sem húzott. Nincs értelme tovább hitegetni magát. Verna nem jött vissza tegnap éjjel.

Visszament a saját hálószobájukba. Bizony, most már hozzá kell szoknia, hogy ez az ő közös hálószobájuk Bernie-vel. Felöltözött, és közben fél szemmel Bernie-t leste. Grizli leesett a padlóra, és nagy gombszemével egyre csak őt bámulta, mintha azt kérdezné, mi történt, hogy neki ennyit kell szenvednie. Angel felvette, leporolta, és bedugta Bernie mellé az ágyba. A fiú ösztönösen arrébb húzódott, mintha helyet csinált volna a mackónak.

Lentről nehézkes lépések zaja hallatszott. Nagyi már fenn volt, és a konyhában tett-vett. Az jó. Angel örült neki, hogy az idős hölgy végre kimozdult a hintaszékéből. Tornacipőjével a kezében lesurrant a lépcsőn. A legalsó fokon megállt, és mezítláb belebújt a cipőkbe. Aztán a kezét beletörölte a farmerja hátuljába.

Nagymama hátrafordult a tűzhelytől, ahogy Angel belépett a konyhába.

– Már fenn vagy?

A lány bólintott.

– Hát, akkor tedd magad hasznossá.

Angel tanácstalanul pislogott körbe, de fogalma se volt arról, hogy mit vár tőle a nagyi, mit tegyen. Kínos lett volna rákérdezni, hogy hol tartja a kukoricapelyhet, ha például nincs is neki.

– Tudod, hol vannak a kanalak, nem?

– De igen – válaszolta Angel megkönnyebbülve, és nagy léptekkel odasietett a fiókhoz. Elővett hármat, és letette őket az asztalra.

– Hozott nektek a Mikulás pár dolgot reggelire – mondta nagyi, és egy barna papírzacskóra mutatott a konyhapulton. – Nézd csak meg, mi minden van benne! – Azzal nehézkesen lehuppant a hintaszékbe. – Hú, de elfáradtam, pedig még a kávémat se főztem meg.

– Én tudok kávét főzni – mondta Angel, de hamar rájött, hogy elkapkodta a választ, hiszen még azt sem tudta, hogyan szereti nagymama a kávét.

– Hát, én csak neszkávét iszom – válaszolta a nagyi, és a villanyrezsó felé intett. – A víz már valószínűleg fel is forrt.

A pulton ott állt a nyitott neszkávés üveg és mellette egy foltos kávéscsésze, kistányér nélkül. Angel elővett egy kiskanalat, és gondosan kimért egy púpozott kanál kávéport a csészébe. Egy régi, fafogantyús teáskanna gőzölgött a villanyrezsón. Levette, és óvatosan vizet töltött a csészébe. Rögtön látta, hogy a víz még nem forrt fel teljesen, mert a kávé csak nehezen oldódott fel, Verna biztosan a mosogatóba öntötte volna.

– Kérsz bele tejet vagy cukrot? – kérdezte Angel félénken.

– Három kanál cukrot kérek bele és egy kis tejet, ha van abban a nagy zacskóban.

Angel hamar megtalálta a cukrot. A tűzhely mellett volt, egy nagy bádogdobozban, amelyen kézzel írott címke hirdette, hogy CUKOR. A papírzacskóban talált két liter sovány tejet és egy doboz kukoricapelyhet. Ugyan nem Sugar Pops volt, de lehet, hogy Bernie-nek fel sem fog tűnni. Mindenesetre a kukoricapehely egy kis változatosság lesz a bab és az őszibarackbefőtt után.

Angel átnyújtotta a nagyinak a csészét, miközben azon törte a fejét, hogyan kérdezze meg tőle, hová ment Verna. Persze egyenesen is megkérdezhetné, de annyira félt a választól, hogy elhalasztotta magában az egészet, és inkább elpakolta a tejet a hűtőbe.

– A kisöcséd mindig ilyen későn kel?

– Nem, csak tegnap nagyon kifáradt.

– Hallottalak tegnap éjjel, ahogy kisurrantál a házból, mint valami kisegér. Mit kerestél odakint?

– Hallottam a furgont. Felébresztett a zaj.

– Szóval kémkedtél utána, mi?

Hát erre meg mit válaszolhatna Angel?

– Biztos ott maradt pár dolog a lakásban, amiért el kellett mennie.

– Na, persze – vonta fel a szemöldökét a nagyi.

– Bernie nyugtalan lesz, ha felébred, és rájön, hogy nincs itt.

– Azt el tudom képzelni. Engem is eléggé elkeserít ez a dolog – mondta, miközben olyan gyorsan hintázott a székben, hogy Angel attól tartott, még a végén magára önti az egész kávét.

– Neked mondta, hogy elmegy? – kérdezte Angel, és képtelen volt uralkodni hangja remegésén.

– Hát, nem éppen ezekkel a szavakkal fejezte ki magát. De persze rájöhettem volna, csak már nem vág olyan gyorsan az eszem – kopogtatta meg nagyi a homlokát –, mint hajdanán. Ami az illeti, Verna elég hamar lelépett.

– Biztos, hogy mindjárt itt lesz – mondta Angel elszorult torokkal.

– Gondolod? – A nagyi előrehajolt, és a lábával a padlóra támaszkodott. – Akkor hogy értette azt, hogy „kezdenie kell valamit a hátralévő életével”? Azt hiszem, ez a semmirekellő nőszemély egyszerűen ott hagyta a férjét a börtönben, és egy olyan öregasszony nyakába varrta a két kölykét, aki már magáról is alig tud gondoskodni. Édes jó Istenem, ahogy mondani szokták, a történelem ismétli önmagát. Ez pont olyan, mint amikor az én haszontalan menyem megszökött, és itt hagyta nekem egy szál pelenkában az unokámat, Wayne-t.

– Verna soha nem hagyna el minket! Esküszöm, hogy sosem tenne ilyet! Szeret minket, Bernie-t is és engem is!

– De közel sem annyira, amennyire Morgant szereti – szögezte le a nagyi.

– Miért kiabáltok? – Bernie jelent meg az ajtóban, egyik kezével Grizlit ölelte magához, a másikkal az orrát dörgölte.

– Hát már fel is keltél, Bernie? – kérdezte Angel angyali mosollyal az arcán.

– Hol a mama? – A kisfiú körülnézett a konyhában. Amikor kíváncsi tekintete a nagyiéba fúródott, az hümmögött egyet, és lepillantott a csészéjére. Bernie visszafordult Angelhez. – Azt kérdeztem, hol a mama?

– Vissza kellett mennie a lakásba, hogy kitakarítsa, meg ilyenek – mondta Angel, miközben figyelmeztetően a nagyira nézett, nehogy belekotyogjon. – Visszajön, amilyen hamar csak tud. – Megkönnyebbülésére az öccse megelégedett a válasszal, legalábbis pillanatnyilag. – Kérsz egy kis kukoricapelyhet? Ez nem Sugar Pops, de azért finom.

Bernie leült az asztalhoz, és a mackót maga mellé tette a padlóra. Angel gyorsan felvette, és leporolta, Majd leültette a Bernie mellett lévő székre. Kinyitotta a müzlisdobozt, szedett belőle egy tányérba, tejet öntötte rá, és odanyújtotta az öccsének egy kanállal együtt.

– Tessék.

– Tegyél rá cukrot is – követelte a fiú.

– Már van rajta cukor, Bernie! Cukorral van bevonva. Nem kell rá több, mert tönkreteszi a fogaidat – figyelmeztette a nővére.

– De én sok cukorral szeretem!

Mivel Angel most nem akart veszekedni az öccsével, kivett egy csapott kanálnyi cukrot a dobozból, és a müzlire szórta.

– Micsoda egy elkényeztetett kis virágszál – morogta az orra alatt a nagyi. Angel tudomást sem vett róla.

Ha Bernie elkényeztetett volt, az valószínűleg az ő hibája. Pedig ő csak annyit akart, hogy az öccse boldog legyen. Bernie jókedve amúgy is hamar elszáll. Angel öntött magának is egy tányérra valót a rózsaszínű golyókból, de mielőtt leült volna Bernie-vel szemben, gondosan betette a tejet a hűtőbe. Bernie azonban eltolta maga elől a tányért.

– Fúj – mondta fintorogva –, borzalmas íze van.

– Akkor talán kérsz egy kis babot? – kérdezte a lány halkan, de elszántan.

A fiú erre megrázta a fejét, és visszahúzta maga elé a tányért.

Mihez fog most kezdeni az öccsével meg magával, ha már itt tartunk? Ez nem volt rendes dolog Vernától. Mire gondolhatott, amikor itt hagyta őt és Bernie-t? Angel elszántan rágta a túlédesített, és már jórészt szétázott golyókat. A kukoricapehelynek parfümszaga volt. A legszívesebben az egészet otthagyta volna, de valahányszor le akarta tenni a kanalat, érezte, hogy Bernie figyeli.

– Most csak ez van itthon, Bernie – súgta oda az asztal felett. – Majd a mama hoz neked Sugar Popst, ha megjön. – A fiú szája lefelé biggyedt, mintha sírni készülne.

– Próbálj meg jó lenni – könyörgött neki a lány halkan. – Kérlek szépen!

Az öccse egy szót sem szólt, de Angel nagy megkönnyebbülésére még egy kanállal evett a borzasztó kukoricapehelyből. Amikor végeztek, vagy legalábbis befejezték az evést, mindkettejük tányérjában rózsaszín tejben úszkáló golyócskák maradtak. Angel gyorsan leszedte az asztalt.

– Csak elöblítem ezeket, Bernie, aztán kimehetünk játszani.

Az öccse értetlenül nézett rá, de nem szólt semmit, csak magához húzta a mackót a másik székből, és bekapta a jobb hüvelykujját. Angel enyhén megcsóválta a fejét, de most nem tagadhatta meg tőle ezt a kis vigaszt.

– Hány éves vagy, kisfiam? – kérdezte nagyi éles hangon. – Sosem láttam még, hogy egy ilyen nagyfiú szopja az ujját.

Angel gyorsabb fokozatra kapcsolt a mosogatónál. Kiöntötte a rózsaszínű tejet, anélkül, hogy kiszedte volna belőle a golyókat. Gyorsan elöblítette a tányérokat, és felfordítva a mosogató melletti pultra tette őket száradni.

– Jól van, Bernie. Kész vagyok. Mehetünk?

– De én még pizsiben vagyok.

Angelnek majdnem kiszaladt a száján, hogy tökmindegy, mert vidéken akár meztelenül is kimehet az ember a kertbe, de aztán meggondolta magát.

– Jól van, akkor irány az emelet.

Bernie egyáltalán nem segített öltözködni, csak a mackóját ölelgette, és végül a nővérének kellett kitépnie a kezéből, hogy le tudja húzni róla a pizsamafelsőt. De a pólót ráhúzni már lehetetlen volt.

– Akarsz egy másik pólót? – kérdezte Angel.

– Nem – hangzott a dacos válasz.

– Jól van. Pedig oda akartam adni neked a disneylandes pólómat, amin a Goofy van, de ha neked nem kell…

– De igen, de igen! – Bernie ugrált örömében.

Angel előhúzta a bőröndből a pólót.

– De csak akkor kapod meg, ha leteszed Grizlit, hogy rád húzhassam.

– Jól van már – mondta a fiú duzzogva, mintha ő tenne szívességet a nővérének, és a padlóra dobta a mackót.

– Ha állandóan a ledobod Grizlit, akkor meg fog sértődni, és megszökik itthonról! – Angelnek olyan gyorsan szaladt ki a száján, hogy csak utána kapott észbe. És már látta is, ahogy az öccse szája lefelé higgyed, majd elsírja magát. Nem sírt hangosan, mint amikor hisztizett vagy dühös volt, csak halkan, csukladozva zokogott, mint akinek éppen megszakad a szíve.

– Ne sírj, Bernie… – húzta magához az öccsét – mondtam már, hogy a mama csak elszaladt valahová, és hamarosan visszajön.

– Nem, nem fog… – zokogta bele a pólóba Bernie –, megszökött, és sosem jön már vissza. Soha, soha, de soha! – Nagyot nyelt, és megtörölte az orrát a kézfejével. – És az egész az én hibám, mert rossz voltam.

– Ne beszélj butaságokat! Visszajön, Bernie, megígérem! És te egyáltalán nem vagy rossz.

– De igen, de igen, de igen… Csokiturmixot akartam. Megígérte nekem, és nem tartotta be. Ezért voltam olyan rossz.

– Tudom Bernie, tudom, de az emberek nem mindig tudják betartani az ígéreteiket, még akkor sem, ha akarják. – Angelnek ekkor jutott eszébe, hogy ő maga is éppen egy ígéretet tett arra, hogy a mama vissza fog jönni. – Figyelj, Bernie, a mama hamarosan hazajön. Ez most tényleg így lesz, megígérem neked.

Bernie gyanakodva nézett fel rá.

– Honnan tudod, hogy így lesz?

– Egyszerűen tudom, és kész. – Körülnézett, hátha van valahol egy doboz zsebkendő, de nem talált, így a zsebeiben kezdett keresgélni. Talált is egy gyűrött papírzsebkendőt az egyikben, s megtörölte vele az öccse orrát. Bernie már nem ellenkezett, sőt, még azt is hagyta, hogy Angel felöltöztesse.

* * *

– És most mit csinálunk? – kérdezte Bernie.

Ott álltak a ház előtt, a ragyogó napsütésben, a halomba dobált kacatok és a dülöngélő fészer között. Jó kérdés volt.

– Bernie, ez most egy „fedezd fel magadnak a világot” kaland, úgyhogy gyerünk, fogj neki.

– Az meg micsoda?

– Hát, egy könyvben olvastam róla az iskolában. Ha egy olyan helyre kerülsz, amely idegen és furcsa, akkor indulj el, és fedezd fel magadnak minden zugát. És amit majd találsz, az vezet téged tovább, és akkor a végére ebből egy nagy kaland lesz.

– Nem akarok ilyet játszani – mondta Bernie, és bekapta a hüvelykujját.

– Jól van, akkor megyek, és egyedül játszom – felelte Angel, majd elindult az udvaron a legelő irányába, amely a kidőlt drótkerítés mögött húzódott. A rozsdamarta kerítés jó részét mostanra már belepte a gyom. Ugyan nappal nem volt ott semmi különösebb látnivaló, se csillagok, se bolygók, viszont sokkal biztonságosabbnak látszott, mint az ócskavassal telehajigált udvar.

– Várj meg! – hallotta a háta mögül. Bernie cikcakkban szaladt utána a kupacok között, maga után húzva szegény Grizlit a porban. Angel aggódva nézett a mackóra.

– Mi lenne, ha Grizlit inkább itt hagynánk, amíg mi a legelőn kalandozunk? – kérdezte az öccsét.

– Nem lehet! Grizli fél egyedül lenni.

– Jól van, de akkor ne húzd magad után! Csupa kosz lesz.

Bernie ránézett a mackóra.

– Nagyon nehéz, nem tudom cipelni.

– Hát akkor add ide nekem, majd én cipelem.

A fiú vonakodva adta át a medvét.

– Ugye nem hagyod el, megígéred?

– Jól van, megígérem. – Már megint egy ígéret. De szerencsére Bernie nem figyelt fel rá.

A legelő sokkal kisebb volt, mint amekkorának előző éjszaka tűnt, és nem voltak rajta tehenek vagy bárányok, mint azokon a legelőkön, amelyeket tegnap láttak a kocsiból. Satnya fű nőtt rajta, és itt-ott tüskebokrok tarkították a dombos tájat. A Morgan Farm láthatólag már régóta nem működött. Nem volt ott pajta, csak a régi ház, az ócskavasakkal teledobált udvar, a kopott lakókocsi és a mező, amely éjszaka gyönyörű látványt nyújtott, de a nappali fényben nem volt más, mint egy kopár és elhanyagolt legelő. A mező végében egy kis erdő kezdődött, de a lány nem érzett elég kalandvágyat ahhoz, hogy Bernie-vel és Grizlivel nekivágjon az erdőnek. Mi lesz, ha eltévednek? Sosem találnák meg a visszafelé vezető utat.

– Nem szeretek itt lenni – nyafogta Bernie a mackóért nyúlva. – Itt semmit sem lehet csinálni, semmit sem lehet enni, és nincs itt senki, akivel játszani lehetne. Nincs itt semmi, de semmi! – temette bele az arcát a mackó bundájába.

– Dehogy nincs, Bernie. Éppen most indulunk egy hallatlanul izgalmas kalandozásra. Visszamegyünk az udvarba, és megkeressük az elrejtett kincset.

– Milyen elrejtett kincset? – emelte fel kíváncsian a fejét Bernie.

– Valamelyik ócskavashalom alatt csodálatos kincset rejtettek el, s csak arra vár, hogy közösen felfedezzük.

– Hazudsz! – ellenkezett Bernie.

– Jól van, akkor menj be a házba, én meg megkeresem egyedül. – válaszolta Angel.

– Nem akarok bemenni a házba!

– Akkor csinálj, amit akarsz. – Angel fogta magát, és elindult vissza, az udvarba. Bernie persze azonnal a nyomába szegődött, maga után húzva Grizlit a porban. Angel úgy tett, mintha nem látná, hogy a mackó megint a porban fürdik.

Megállt a legnagyobb kupac előtt Egy egész dombnyi rozsdás fémhulladékot hordtak össze, valószínűleg kiselejtezett mezőgazdasági felszerelések voltak. Angel nem mert hozzányúlni. Borzasztó betegségeket lehet kapni, ha az ember elvágja magát egy rozsdás vassal. Vérmérgezést vagy mit.

– Biztos, hogy nem ez alatt van a kincs – mondta Bernie-nek, aki végre utolérte.

– Honnan tudod?

– Tudom, és kész.

– Úgy döntöttem, hogy átkutatjuk a fészert.

– Hogyhogy mindig te dönthetsz? – kérdezte Bernie nyafogva.

– Mert én vagyok a nagyobb.

– Mindig te vagy a nagyobb! – A lány erre már nem is figyelt oda, hanem gondosan felmérve hová lép, elindult az ócskavashalmok között a kis fészer felé. A fészer ajtajának az alja pár centire a földbe süllyedt, mintha elfáradt volna attól, hogy oly sok évig egyenesen kellett állnia. Az ajtón egy rozsdás, valaha narancssárgára festett keresztpánt lógott, amelyet már rég nem lehetett bezárni, és a lakat is teljesen berozsdásodott. A lány meghúzta az ajtót, de az annyira belesüllyedt a földbe, hogy nem engedett. Addig rángatta, amíg elég nagy lett a rés ahhoz, hogy be tudjon kukucskálni.

– Olyan ez az ajtó, mint a titkos kert kapuja! – suttogta.

– Milyen kerté? – kérdezte Bernie, de Angel nem válaszolt.

9
Cs, mint csillagászat

A fészer, ahogy Angel előre sejtette, tele volt mindenféle kacattal. Halmokban állt itt is az ócskavas, de azért volt elég hely ahhoz, hogy két gyerek beféljen, és körülnézhessen. Az ajtóval szemben lévő, koszos kis ablakból beszivárgott ugyan némi fény, de Angel meglepetésére a fő fényforrást a tetőbe épített kis torony szolgáltatta, amelynek az oldalán lyukak voltak, mintha szándékosan építették volna ilyenre. Hirtelen eszébe jutott a negyedikes osztálykirándulás, amikor elmentek megnézni, hogyan készül a juharszirup. Annak az épületnek is volt egy ilyen toronyszerű teteje, lyukak az oldalán, amelyeken a szirupfőzés során keletkezett gőz és füst távozhatott. Tehát amiről azt hitte, hogy csak egy fészer a nagyi udvarában, az valaha cukorfőző műhely volt! De már szinte semmi nem emlékeztetett a régi szép napokra, amikor még cukrot főztek benne. A falak mentén nagy halmokba gyűjtött újságok és magazinok álltak, mellettük egy kiságy, egy kisbabának való etetőszék és valami, ami régen talán fűnyíró lehetett. Az egyik sarokban rozsdásodó sziruposvödröket és hatalmas fémfazekakat találtak. Középen, egy nagy halom újságpapír alatt ott volt még a régi cukorfőző üst, és a régi füstcső egy darabkája még mindig kilógott a falból.

Bernie elhúzta az orrát.

– Fúj, de büdös van itt!

A fészerben penész és rothadás szaga terjengett, és valami émelyítően édes illat, amely még a cukorfőzés dicsőséges napjaiból maradhatott ott.

– Nem kapok levegőt, menjünk innen! – mondta Bernie, miközben zihálva kapkodta a levegőt. A klinikán megmondták Vernának, hogy figyeljen Bernie-re, mert bármikor előjöhetnek az asztmás tünetek.

– Menj vissza a házba! – utasította az öccsét Angel. Ő is éppen indulni akart, de valami felkeltette a figyelmét. A fal mentén könyvek sorakoztak, hatalmas kiadványok, kötésük valaha gesztenyebarna lehetett, de most penészfoltok tarkították. Félretolta az egymásba rakott vödröket, és közelebb ment a könyvekhez, hogy lássa, mik azok.

– Angel! – nyafogta Bernie a nyitott ajtóban. – Menjünk már!

– Csak még egy perc. Egyetlen perc, és jövök.

Régi lexikonok voltak, egy egész sorozat. De lehetett akármilyen régi, az ég csak nem változott meg azóta? Végigböngészte a polcot a „Cs” kötetért, ott biztos talál majd valamit a csillagokról. A kötetek nem voltak ábécé szerint sorba rakva, úgyhogy mindegyik gerincét letörölgette, amíg rá nem talált a borvíz – deltoid feliratúra. Mohón fellapozta a dohos kötetet, és megpróbált nem figyelni Bernie-re, aki egyre hangosabban nyafogott.

A „csillagkamra” egyáltalán nem a csillagokról szólt, majd a „csillaghal” következett, amely hasonlított egy csillagra, de végül talált egy hosszú szócikket a „csillagködök”-ről. Azt rögtön látta, hogy sokkal bonyolultabb a szöveg annál, hogy ő most, első olvasásra megértse, Bernie viszont már a fészer oldalán dörömbölt, hogy menjenek. Angel azonban képtelen volt abbahagyni az olvasást.

– Jól van, várj egy kicsit! Csak egy perc, és jövök!

– Az előbb is ezt mondtad!

A lány már nem is vitatkozott vele. Tekintetével gyorsan végigpásztázta a szöveget a lap aljáig. A cikk végén az állt „lásd: csillagköd, asztrofizika, csillagászat”. Ezt kereste!

– Angel!

– Nyugi, Bernie, húzz bőrt a fogadra! Mondtam, hogy csak egy percet kérek.

– Már rengeteg perce bent vagy!

– Hát, akkor úgy látszik, hogy várnod kell még egypár percet! – kiabálta vissza a lány.

Miért van az, hogy az ember mindig mindent megtalál, kivéve azt, amit keres? Ott volt az első kötet, de az az Antarktika szóval végződött.

– Figyelmeztetlek Angel Morgan, jobb, ha most azonnal kijössz vagy… Különben…

Megvan! Kihúzta a vaskos kötetet, a hóna alá csapta, és igyekezett minél gyorsabban kijutni. Közben persze felborított egy csomó vödröt, amelyek csörömpölve gurultak szanaszét. Nagy nehezen végigküzdötte magát a vödrök meg ócskavasak között, arra viszont már nem volt ideje, hogy megint egymásba rakja őket. Lihegve lépett ki a fészerből, mint egy futó, aki most ért célba.

Bernie gyanakodva nézett rá meg a könyvre.

– Megmondlak… – kezdte a kisfiú.

– Kinek? – vágott közbe a nővére.

– Megmondom a nagyinak, hogy elloptad a könyvét.

– Nem loptam el, csak kölcsönvettem, mint a könyvtárban. – háborodott fel Angel.

– Te is tudod, hogy ez lopás.

– Jaj, Bernie, csak beviszem a fészerből a házba, még a telekről se viszem ki. Ne mondd el neki, kérlek, Bernie!

– Ha nem lopsz, akkor miért ne mondhatnám el neki?

A lány ezen egy percig elgondolkodott, aztán előrukkolt a válasszal.

– Mert a nagyi nem igazán ismer minket. Lehet, hogy nem értené meg. Lehet, hogy már az sem tetszene neki, hogy bementünk a fészerbe.

– Én nem is megyek be többet. Büdös van, és nem kapok benne levegőt – mondta Bernie.

– Neked nem is kell bemenned. De egyszer még könyörögni fogsz nekem, hogy én viszont menjek be – mondta Angel titokzatosan.

– Miért?

Angel szünetet tartott, és miközben gondolkodott, Bernie-t figyelte. A fiú az egyik kezében Grizlit lóbálta, a másikat meg dacosan a csípőjére tette. Nagyon harcias volt.

– Mert lehet, hogy odabent van az elrejtett kincs – magyarázta az öccsének.

– Kincs?! – nézett rá Bernie csodálkozva. Pillanatok alatt elszállt a harciassága. – Igazi kincs?! Nem csak átverés?

– Aha, aha – bólogatott Angel.

– És ha találsz bent valamit, elosztod velem?

– Persze, hogy elosztom veled! Eddig is mindent megosztottunk egymással, nem igaz? Viszont – tette hozzá Angel –, akkor ezt is el kell mondanunk a nagyinak.

– Miért? – nézett rá tágra nyílt szemmel a kisfiú.

– Mert ha nem tennénk meg, az olyan lenne, mint a lopás.

– Nem is igaz! Ha mi találjuk meg, akkor az a mi kincsünk! Ez a szabály – erősködött Bernie.

– De hát most mondtad, hogyha magammal viszem a könyvet…

– A könyv az más!

– Azért lehet, hogy jobb, ha a könyvről sem szólunk neki. Csak hogy ne legyen félreértés.

– Rendben! – mondta a fiú, és határozottan a szájába vette a hüvelykujját.

* * *

Megvárták, amíg a nagyi kimegy a konyhából, majd besurrantak. Felvitték a könyvet az emeletre. Angel becsúsztatta a párnája alá, aztán szétnézett a szobában.

– Ágyazzunk be, Bernie.

– Minek? A nagyit úgysem érdekli, sosem jön fel ide. Ő maga mondta.

– De sokkal szebben néz ki az ágyunk, ha rendesen meg van vetve – felelte a lány.

– Akkor csináld meg te! – azzal Bernie sarkon fordult, és elindult lefelé a lépcsőn, maga mögött húzva a mackót, akinek csak úgy pattogott a feje minden egyes lépcsőfokon. Angel biztos volt benne, hogy előbb vagy utóbb tönkre fogja tenni. De hogyan menthetné meg a mackót úgy, hogy közben Bernie ne kapjon dührohamot? Nagyot sóhajtott, és nekiállt ágyazni.

A lepedő kicsit nagy volt az ágyra, nehéz volt a sarkoknál úgy betűrni, hogy ne legyen ráncos. Végül ráterítette a lepedőre a paplant, és az egészből úgysem látszott semmi.

Hallotta, hogy Bernie a földszinten beszélget a nagyival, így kihúzta a lexikont a párnája alól, és kikereste a „csillagászat” szócikket. A szöveget elég apró betűkkel nyomtatták, és nem voltak mellette fényképek sem, csak mindenféle tudományos ábrák és táblázatok, de Angel elhatározta, hogy akkor is át fogja rágni magát rajta. „A csillagászat az egyik legősibb tudomány, amely már a történelem előtti korokban is létezett.” Angel nagyot sóhajtott, akkorát, mintha egész eddigi életében visszatartotta volna a lélegzetét. Tudta, hogy rejtélyes felfedezések és igazi kalandok várnak rá.

Hiszen éppen most indul visszafelé az időben, méghozzá „a történelem kezdete előtti időkbe”.

* * *

– Angel, Angel, Angel! – Bernie hajolt fölé. – Kelj fel! – A lány felült az ágyon. Biztosan elaludt, miközben a könyvet lapozgatta. – Ébren vagyok, csak olvastam.

– Nem is olvastál! Horkoltál!

– Mit akarsz Bernie? Most tényleg sok a dolgom.

– A nagyi azt üzeni, hogyha a babban meg a rózsaszínű kukoricapelyhen kívül mást is akarunk enni, akkor neked kell elmenned a boltba.

– Jól van. – Angel felkelt, és visszadugta a könyvet a párnája alá.

– Azt mondta, hogy neked kell menned, mert én túl kicsi vagyok ahhoz, hogy egyedül menjek – mondta Bernie, és máris biggyesztette az alsó ajkát, mint aki éppen sírni készül.

– Együtt megyünk – mondta erre a nővére. – Szükségem van a segítségedre, hogy haza tudjuk cipelni a dolgokat. – Angel gyorsan megigazította a haját, és kisimította magán az alvás közben meggyűrődött pólót. – A nagyi ad pénzt a bevásárlásra?

A fiú megvonta a vállát.

– Hát, biztos.

A nagyi a konyhában átnyújtott Angelnek egy ötdollárost. A lány tudta, hogy ennyiből nem lehet nagy bevásárlást csapni, hiszen nagyon sokszor vásárolt már, de aznapra talán elég lesz. Verna biztosan megjön estére, vagy legkésőbb holnapra.

A nagyi azt is elmagyarázta, hogy a bolt körülbelül három kilométerre van, jócskán túl az öreg házon, ahol Verna idefelé jövet megállt útbaigazítást kérni. Gyakorlatilag vissza kellett menniük a faluba, amelyen akkor csak áthajtottak. De Angel nem bánta, mert gyönyörű őszi nap volt, igaz, nem túl meleg, de napos, és ugyan, mi mással tudná lekötni Bernie figyelmét? Meggyőzte az öccsét, hogy Grizlit ezúttal hagyja otthon.

– Nem tudod egyszerre cipelni a bevásárlószatyrot és a mackót. – Ezt Bernie is belátta.

Jókedvűen vágtak neki az útnak, de még el sem érték az öreg házat, ahol Vernával megálltak, amikor Bernie elkezdett nyafogni és csoszogni. – Melegem van, és fáradt vagyok. Miért nem visz el minket a nagyi autóval a boltba?

– Mert nincsen autója – mondta Angel meg talán már túl öreg is a vezetéshez.

– De van autója! Ott áll a lakókocsi előtt.

– Én nem láttam ott semmiféle autót.

– Hát én meg láttam! Tegnap, amikor arra jártunk, egy nagy, öreg autó állt ott. Csupa kosz volt – ellenkezett Bernie.

– Biztos az is csak egy roncs, mint a lakókocsi. Ha vidéken egy autó tönkremegy, az emberek egyszerűen otthagyják valahol, hadd rozsdásodjon. Nem veszik a fáradságot, hogy elvigyék a szeméttelepre.

– Akkor miért tűnt el ma reggelre?

Angel megtorpant az út közepén.

– Bernie, te láttál egy autót a lakókocsi előtt, ami ma reggel már nem volt ott?

– Hát most mondtam, nem hallottad?

Akkor az a csillagpásztor mégsem álom volt.

– Lehet, hogy…

– Mi lehet?

– Semmi, Bernie. Csak azt hiszem, valaki lakik abban a lakókocsiban, ennyi az egész. – A lány újra elindult, most viszont Bernie nem mozdult.

– Angel! – A lány odafordult. Bernie arcára kiült a félelem. – Gondolod, hogy a rabló az? A puskás ember?

– Az nem rabló volt, a nagyi is megmondta.

– A nagyi azt mondta, hogy a Mikulás volt. Ami tuti hazugság.

– Hát, akárki is volt, az biztos, hogy nem fog bántani minket.

– Honnan tudod? Akkora puskája volt!

Angel visszament, és megfogta az öccse kezét.

– Lehet, hogy az nem is puska volt.

A fiú elrántotta a kezét.

– Hát akkor mi volt, ha nem puska? Azt mondd meg!

Miért nem tudja egyszerűen megmondani, hogy egy teleszkóp volt? Miért ne beszélhetne az öccsének a csillagpásztorról? De aztán meggondolta magát.

– És mi van akkor, ha egy puska volt? Vidéken sok embernek van puskája. Ez még nem jelenti azt, hogy rablók vagy őrültek lennének. A vidéki emberek szeretnek vadászni. – Újra megfogta az öccse kezét. – Megmondom neked, mit csinálunk. Ha tartanak a boltban Sugar Popst, akkor veszek neked egy dobozzal, jó?

– Úgyis azt fogod mondani, hogy túl sokba kerül.

És Angel tényleg majdnem azt mondta. A vidéki vegyesboltban ugyanis, amely ugyanolyan dohos szagú volt, mint a fészer, a Sugar Pops több mint három dollárba került, és náluk csak öt volt összesen. A nagydarab eladónő viszont felmászott érte egy létrán a legfelső polcra, és leadta a dobozt, mielőtt még megmondta volna az árat. Akkor pedig már udvariatlanság lett volna azt mondani, hogy nem kell. Angel a maradék pénzből vett magának egy kis üveg mogyoróvajat meg egy vekni kenyeret. Ez biztosan elég lesz addig, amíg a mama visszajön. Nem maradt már pénze lekvárra, ami nélkül a tömény mogyoróvajat nehéz lesz lenyelni, de nem volt mit tenni. A Sugar Popst muszáj volt megvenni Bernie-nek.

A kisfiú azonban nem volt érte különösebben hálás. A polcokon hosszú sorokban álltak a tábla csokik, a hűtőláda pedig tele volt gyümölcsízű jégkrémekkel.

– Kérek egy jégkrémet – mondta Bernie.

– Nincs nálunk elég pénz – súgta neki Angel, amilyen halkan csak tudta.

– Jó, akkor vegyél egy csomag cukrot.

– Nem lehet, Bernie. – Azt kívánta, bárcsak betette volna a dugi taxipénzét a zoknijába, ahogy szokta. De eszébe sem jutott, hogy szüksége lehet a vészhelyzetre tartogatott pénzére ezen a vidéken, ahol taxit még csak nem is látott.

Az eladónő sajnálkozva nézett rá, – ahogy ott állt a nyafogó kisöccsével, aki nem érti, hogy nincs elég pénzük. Talán megsajnálja annyira, hogy bedobjon a zacskóba egy kis szelet csokit vagy valamit. De nem így történt.

– További szép napot, gyerekek – mondta nekik az eladónő, és mosolyogva adta át a nagy papírzacskót meg a visszajáró aprót a pult felett.

Angel elkapta Bernie kezét, és gyorsan kihúzta őt a boltból, le a lépcsőkön. A lépcső alján letette a zacskót a földre, és kivette belőle a Sugar Popsos dobozt. Felbontotta, adott a kukoricapehelyből egy marékkai Bernie-nek.

– Tessék. Ez pont olyan, mint a savanyúcukor.

– Nem is olyan – ellenkezett a fiú, de azért elkezdte egyesével bekapkodni a színes golyócskákat, és élvezettel szopogatta őket, amíg csak szét nem olvadtak a szájában. Majdnem öt percig csendben elvolt ezzel. Ó, Istenem, mit fogok csinálni, ha a mama nem jön meg ma estére?

* * *

Márpedig a mama nem jött meg aznap estére, de még másnap estére sem.

– Megígérted! – Vádaskodott az öccse. – Azt mondtad, hogy nemsokára visszajön!

– Nem tudom, Bernie! Nem tudom, hogy miért nem jön már.

– Soha nem fog visszajönni, soha, de soha!

Angel megpróbálta felhívni a régi lakásukat. A nagyi régi, fekete színű, tárcsás telefonja a konyha falán lógott. Nem voltak rajta gombok, amiket nyomogatni lehetett volna, helyette a tárcsát kellett tekergetni: mindig abba a lyukba dugta az ujját, amelyen a megfelelő szám volt. A lány tudta, hogy a távolsági hívás drága, és bűntudata is volt, hogy engedély nélkül használja a nagyi telefonját, de muszáj volt megtennie. Meg kellett próbálnia. A telefon csak csengett és csengett, de senki nem vette fel. Másnap is megpróbálta, és harmadnap is. A harmadik napon egy hang szólt bele, de nem Verna volt az. A telefontársaság magnóra rögzített üzenetét hallotta: „Ezen a számon előfizető nem kapcsolható.” Ez pedig azt jelentette, hogy Verna mindent összepakolt, és kiköltözött a lakásból, sőt talán már úton is van feléjük!

– Látod Bernie, megmondtam! Ma estére biztosan itt lesz.

* * *

De Verna nem jött meg estére, sőt másnapra sem. Pedig azt ígérte a nagyinak, hogy „legfeljebb egy hétről lenne szó”! Az egy hét letelt. Verna meg sehol. A Sugar Pops pedig elfogyott, mert Bernie nemcsak reggelire ette, hanem ebédre és vacsorára is. Angelnek meg azt a szörnyűséges, rózsaszín kukoricapelyhet kellett reggeliznie, ha nem akarta, hogy kárba vesszen. Minden más étkezésre azonban mogyoróvajas kenyeret kent magának. Nagymama jól megvolt a babkonzervvel és az őszibarackbefőttel. Sem az idő, sem a hely nem alkalmas arra, hogy Angel kiselőadást tartson neki az öt fő táplálékcsoportról és arról, hogy az idős embereknek is szükségük van az egészséges táplálkozásra.

A tejet úgy beosztotta, hogy elég volt egy egész hétre. Csak a reggelihez vette elő, sosem ivott belőle egyébként. Bernie pedig nem szerette a tejet. Ő akármeddig eléldegélt volna Sugar Popson, még tej nélkül is. Helyette állandóan üdítőért nyafogott, de Angel ezt már meg sem hallotta. Tudta, hogy az öccse van olyan értelmes, hogy felfogja, az üdítők nem teremnek maguktól a hűtőben, ahhoz előbb el kell menni a boltba, és meg kell venni őket. Márpedig ők nem vettek üdítőt, tehát hiába is kér. De a száraz és ragadós mogyoróvajas szendvicsek mellett már Angel is nagyon vágyott egy nagy pohár, hideg tejre. Soha nem tűnt fel neki azelőtt, hogy ennyire szereti a tejet.

Már álmában is megjelent előtte a tejesüveg, mint amikor egy sivatagban eltévedt ember oázist képzel maga elé a puszta homokba.

Ráadásul egész héten esett. Mit fog most csinálni? Bernie állandóan a sarkában volt, és egyfolytában nyaggatta valamiért. Bárcsak lenne itt valahol egy tévé! Kit érdekelt már, mit mondott Hallingford kisasszony arról, hogy a tévé felborítja a gyerekek lelki egyensúlyát? Angel már ott tartott, hogy a saját lelki egyensúlyát veszíti el, ha nem tud hamarosan kitalálni valamit Bernie-nek. Titokban felkutatta az egész házat, beleértve a lezárt nappalit is, csak a nagyi hálószobáját hagyta ki, de sehol nem talált tévét. Nem haladt a csillagászati tanulmányaival sem, mert valahányszor elővette a könyvet, Bernie kijelentette, hogy nem kap levegőt a könyvből áradó, penészes szag miatt.

Végül szombat reggel, amikor még mindenki aludt, odalopakodott a telefonhoz, és feltárcsázta azt a számot, amelyet a sajátjuk mellett még megtanult. Ezt a telefonszámot is magánál hordta, kizárólag vészhelyzetre, akárcsak a taxipénzt.

– Wayne Morgan úrral szeretnék beszélni – mondta a központosnak. – A lánya vagyok. Vészhelyzet van.

10
A hattyú

A központos nem volt hajlandó Wayne-t a telefonhoz hívni. Elkérte Angel számát, és azt mondta, hogy átadja az apjának az üzenetet, aki majd visszahívja. De a telefon nem csengett. Angelnek eszébe jutott, hogy még sosem hallotta csörögni a telefont, amióta csak megérkeztek a nagyihoz. Lehet, hogy nem működik. Lehet, hogy Wayne azóta is egyfolytában hívja őt, de mivel rossz a telefon, nem éri el.

Amikor egy egész nap és egy egész este telt el várakozással, és még mindig nem csöngött a telefon, Angel beavatta a nagyit a titkába. Megvárta a másnap reggelt, és amikor Bernie bement a fürdőszobába, egy határozott mozdulattal bezárta mögötte az ajtót, sőt még a kilincset is fogta, úgy fordult oda a nagyanyjához.

– Nagyi, szerintem rossz a telefonod – mondta halkan.

– Nincs annak semmi baja, csak régi. Nem az a divatos, új, nyomógombos készülék, amit ti használtok, de azért működik. Mi a baj? Telefonálni próbáltál anélkül, hogy megkérdeztél volna?

Ráadásul távolsági hívás volt, futott át Angel agyán.

– Tudom, hogy szólnom kellett volna, de muszáj volt felhívnom apát.

– Wayne-t? Te felhívtad Wayne-t a börtönben?

– Igen. És bocsánat, hogy nem kértem előtte engedélyt tőled, de annyira aggódtam a mama miatt, hogy nem jött vissza…

– Szóval ezért hívott engem az apád tegnap este.

– Felhívott!? – Angel szinte sikított mérgében. – Miért nem szóltál nekem?

– Már aludtál. Ráadásul az a megveszekedett bolond az én költségemre akart telefonálni. Én ugyan nem állom a költségeket senki helyett. A központos azt kérdezte, fogadnék-e hívást Wayne Morgantől a saját költségemre, én meg azt mondtam neki: „A világ minden kincséért se. Ha az a kölyök fel akar hívni, herdálja csak a saját pénzét, ne a szegény öreganyjáét.”

– De nagyi! Nekem muszáj beszélnem apával!

– Ugyan miről?

– A mamáról. Beszélnem kell vele a mamáról. Elment, és nem tudom, hogy hol van, sem azt, hogy mikor jön vissza. Meg kell kérdeznem apától, hogy most mit csináljunk Bernie-vel.

– Mit csináljatok? – A nagyi meglepődve kapta fel a fejét. – Hogy érted azt, hogy mit csináljatok?

– Nem maradhatunk itt, nagyi. Ez nem lenne tisztességes veled szemben és… És mi van, ha a gyámhatóság megtalál minket, és megint nevelőotthonba visznek? Akkor mi lesz velünk? – Visszanyelte a könnyeit, amelyek már a torkát fojtogatták.

– Te buta lány, ide ugyan nem jön semmiféle gyámhatóság, hogy elvigyen titeket.

– De ha mégis idejönnek… – Hogyan mondja el neki, hogy ez nem megfelelő otthon két gyerek számára? – Nagyi, a gyerekeknek szüksége van… Hát, először is, a növekedésben lévő gyerekeknek szüksége van mind az öt fő táplálékcsoportra.

– Az öt fő micsodára?!

– Engedjél ki innen! – Angel teljesen elfelejtkezett a bezárt öccséről, de Bernie már a fürdőszoba ajtaját rugdosta belülről.

Angel kinyitotta az ajtót, és odébb lépett. Bernie beesett a konyhába.

– Börtönbe akarsz zárni, ugye? – kérdezte a nővérét, vádló tekintettel nézve rá a padlóról.

– Dehogyis! – Angel ekkor már nem tudta visszafojtani a sírását. – Épp azon vagyok, hogy ne kerülj börtönbe, Bernie Morgan. Nem akarom, hogy intézetben nőjj fel, hogy aztán bűnöző legyen belőled, és otthagyd a feleségedet, a gyerekeid szíve p-p-pedig m-m-megszakadjon – hüppögte Angel.

Bernie csodálkozva nézett fel rá.

– Neked nem szabad sírni, Angel!

– Hát, pedig most sírok, nézd meg jól!

– Na, fejezzétek be szépen, mind a ketten – mondta nagyi. – Ha valakinek oka lehet a sírásra ebben a házban, hát az én vagyok. Márpedig én nem kezdtem el itatni az egereket, ugye?

– A nagyik nem sírnak – mondta Bernie –, csak a kisgyerekek. Úgyhogy azonnal hagyd abba a sírást Angel. Te már túl nagy vagy hozzá.

A lány szerette volna abbahagyni a sírást, de már nem tudta. Sarkon fordult, felrohant az emeletre, és rávetette magát az ágyra. Nem is próbálta visszafojtani a zokogását, amely úgy szakadt fel belőle, mint egy régóta szunnyadó gejzír, és teljesen eláztatta a párnáját. Sírás közben furcsa örömöt érzett, örömöt afelett, hogy végre engedte tombolni az érzelmeit, és kisírta magából az összes félelmét és szorongását. Mint amikor kihúzzák a dugót a kádból, és az első cseppek nyomában egy egész árhullám söpör végig a csatornákon.

Ekkor meghallotta Bernie lépteit, hamarabb feljött, mint kellett volna, és aggodalmas kis hangján szólongatni kezdte.

– Angel, Angel, Angel! Ne sírj, hallod?

De Angel képtelen volt abbahagyni. Nem tudta. És nem is nagyon akarta. Jó érzés volt, hogy most az egyszer nem rajta van a felelősség, hogy senkiért és semmiért nem felel, beleértve önmagát is. Lehet, hogy sírással fogja tölteni az egész hátralévő életét, és akkor senki nem várhat tőle felelősségteljes döntéseket.

– Bernie? – hallatszott a nagyi hangja a lépcső aljáról. – Hagyd most békén a nővéredet, jó? Gyere le, csinálok magunknak valami reggelit.

Angel hallotta, ahogy Bernie ide-oda csoszog, mintha nem tudná eldönteni, hogy engedelmeskedjen-e a hívásnak. De ez alkalommal Angel nem mondta meg neki, hogy mit tegyen. Már nem ő volt a felelős mindenért.

– Én most lemegyek a konyhába, hallod, Angel? És amint meguntad, hogy úgy sírsz, mint egy kisbaba, gyere le te is, jó? Hallasz engem?

Angel arra se vette a fáradságot, hogy bólintson. Az öccse egy pillanatig még habozott, aztán elindult kifelé a szobából.

– Sírással nem oldasz meg semmit, ezt te is jól tudod.

Angel a legszívesebben egy jót nevetett volna ezen a bölcs megjegyzésen, de nem akarta félbehagyni a sírást. Hallotta, hogy az öccse átmegy az ágyához, aztán érezte, hogy felemeli a karját, és begyömöszöli alá Grizlit. Angel szorosan magához ölelte a mackóját, puha szőrébe temette az arcát, és összegömbölyödött, mint egy kisbaba.

– Ha befejezted, gyere majd le, és reggelizz velem meg a nagyival, jó? – mondta neki Bernie, aztán letrappolt a lépcsőn.

Mire Angel kisírta magát, úgy érezte, a teste olyan gyűrött, mint a mosott ruha centrifugálás után. A földszintről felhallatszott a nagyi hangjának mély búgása és Bernie cérnahangú, rövid kis válaszai. Angelt elzsongították a hangok, szorosan magához ölelte Grizlit, a hüvelykujját a szájába vette, és hirtelen mély álomba zuhant.

* * *

Amikor felébredt, az arca dagadt volt a sírástól, a szája pedig teljesen kiszáradt. Azt sem tudta, hogy mennyi az idő, vagy hogy hol van. Lassan felült. Grizli az ágy mellett hevert a padlón. Felvette a mackót, és leporolgatta. Fel kellene mosnia a padlót, csupa por. Nem csoda, hogy Bernie allergiás tünetei előjöttek.

Felállt, de még mindig nem emlékezett rá pontosan, hogy mi is történt vele. Annyit tudott, hogy valami fontos. Nehéznek érezte a tagjait a nappali alvástól. Nem szokott napközben aludni. Ráadásul nagyon megéhezett, szinte már fájt a gyomra az ürességtől, de valahogy félt lemenni a földszintre. De miért is? Aztán hirtelen eszébe jutott. Mert bolondot csinált magából. Sírt és hisztizett, mint egy kisgyerek – viszont rettenetesen jólesett. Szégyellnie kellene magát. Az igazi Angel Morgan most biztosan szégyellné magát. De ő nem érzett így. Ehelyett azt érezte, amit Verna szokott mondogatni: „ezen is túl vagyok, most végre kezdhetek valamit a hátralévő életemmel” – akármit is értett az anyja ez alatt.

Amikor megjelent a konyhaajtóban, nagyi és Bernie az asztalnál ültek, és úgy pillantottak fel rá, mint a kiskutyák, akik nem tudják pontosan, mi vár rájuk: simogatás vagy fenékbe rúgás.

– Már megint azt a vacak Sugar Popst tömöd magadba, Bernie? Esküszöm, egyszer még cukormérgezést kapsz!

– Na, és akkor mi van? – kérdezte a kisfiú dacosan, még az állát is előreszegezte, de közben a szeme örömtől csillogott.

– Az van, hogy beléd kell diktálnunk egy kis húst meg zöldséget, ugye, nagyi?

– A héten megjön a nyugdíjam – mondta nagyi beletörődve a megváltoztathatatlanba: két éhes szájat kell etetnie. – Tudsz addig várni a bevásárlással?

– Hát gondolom, muszáj lesz – válaszolta Angel kimérten. Már megint mindketten tőle várták a megoldást. Ez volt a végzete, hogy ő legyen az, aki mindenért felel, aki mindenkiről gondoskodik. De végülis ezt is akarta, nem igaz? Nem pedig fent sírni az emeleten, mint egy kisbaba, aki még az ujját szopja.

Halkan felsóhajtott. Úgy látszik, az élete hátralévő része is pontosan olyan lesz, mint amilyen eddig volt, attól a pillanattól kezdve, hogy az anyja a karjába tette az újszülött Bernie-t.

– Vigyázz egy kicsit az öcsédre, Angel! – Akkor még nem tudta igazából, mit is jelent ez. De most már tudja. Az izgalom rég elmúlt, viszont a kötelességtudat megmaradt, és úgy irányította az életét, ahogy a Nap a Föld keringését. Bernie lett a központ, ami körül az egész élete forgott, és nélküle valószínűleg darabokra is hullott volna.

Ránézett az öccse és a nagyanyja feléje forduló, várakozó arcára, és látta rajtuk, hogy valami megnyugtató válaszra várnak. Valami olyanra, hogy „ezentúl minden rendben lesz”. Mostantól két nyughatatlan és neveletlen gyerekről kell gondoskodnia. Erre a gondolatra kihúzta magát.

– Azt hiszem, készítek magamnak valami reggelit.

– Hm… – mondta nagyi. – Inkább ebéd lesz az már.

* * *

Miközben aludt, elállt az eső, amely egész héten zuhogott. Az ég olyan tiszta és kék volt, mint a magazinok címlapján. Az első dolga az lesz, hogy kiteregeti a még mindig nedves ruhákat a napra. A nagyinak ugyan volt egy öreg mosógépe a fürdőszobában, de szárítója már nem volt, úgyhogy tegnap mosás után a házban kellett kiteregetnie a ruháikat. Felkapta a nagy vesszőkosarat, és összeszedegette a pólókat és alsóneműket a kád széléről meg a konyhaszékekről.

– Gyerünk, Bernie! – mondta. – Kimegyünk a ház elé.

– Nem akarok kimenni – válaszolta a fiú. – Semmi érdekes nincs ott kint.

– Ki kell teregetnem a ruhákat. Egyébként is, a növésben lévő gyerekeknek szükségük van a friss levegőre.

– De én nem akarok növésben lévő gyerek lenni!

– Nagy kár, mert akkor is kimegyünk. – Azzal Angel a hóna alá kapta a kosarat, a szabadon maradt kezével pedig elkapta az öccse kezét, és kirángatta magával az udvarra.

– Akarsz segíteni a teregetésben? – kérdezte az öccsét.

– Nem!

Angel kivette a csipeszeket a szárítókötél végén lógó zacskóból, és elkezdte felcsíptetni a nedves ruhákat.

– Már megint eltűnt az autó! – jegyezte meg Bernie.

A lány rápillantott a lakókocsira. Lehetséges, hogy tényleg a rejtélyes csillagpásztor lakik benne? Lehet, hogy az autó, amely reggelre eltűnik, és esténként újra felbukkan, az övé? Lehetséges, hogy dolgozni jár minden nap, mint egy átlagember? Az utolsó csipeszt is rácsíptette Bernie alsónadrágjára, aztán szó nélkül elindult az udvaron a lepusztult lakókocsi felé. A nagyi ablakából nézve meg nem mondta volna, hogy bárki is lakik benne, de ha a csillagpásztor tényleg létezett, és nem csak egy álom volt, akkor valószínűleg most is ott ül a lakókocsiban.

Határozottan átvágott a gyomos udvaron, átmászott a dülöngélő kerítésen, és a lakókocsihoz lépett. A lakókocsit salaktéglákra állították, de nagyon bizonytalanul állt rajtuk, mintha a legkisebb szél is felboríthatná. Néhány rozoga falépcső vezetett fel az ajtajához.

– Hová mész, Angel? – kérdezte Bernie, miközben a nővére után szaladt.

– Pszt, csak meg akarom nézni, hogy van-e benn valaki – suttogta a lány.

– Inkább ne! Lehet, hogy a puskás ember lakik benne! Le fog lőni, ha meglát!

Angelt azonban ez sem érdekelte, habár a gyomra összerándult a gondolatra, hogy rajtakaphatják. Mindenki tudja, hogy törvényellenes dolog mások otthonába betolakodni, még ha csak kukucskálásról van is szó.

Angel letörölgette a ruhája ujjával az ajtóba vágott, koszos kis ablakot, és odanyomta az orrát az üveghez. A lakókocsiban sötét volt, de miután Angel szeme hozzászokott, látta, hogy egy kanapé áll a sarokban, mellette egy kicsi olajkályha, aztán egy mosogató és egy halom könyv. Rengeteg könyv. Nem volt bent senki, de Angel biztos volt benne, hogy ez a csillagpásztor otthona. Ki másnak lenne errefelé ennyi könyve? És igen, ott volt a szemben lévő falnál a távcső! Izgatottan mászott le a lépcsőn. Bernie lent várta, készen arra, hogy elfusson.

– Nyugi, Bernie, nincs itthon senki.

– Nem is féltem!

– Tudom, hogy nem féltél, csak gondoltam, jó, ha szólok. – Majd hozzátette inkább a maga, mint Bernie kedvéért: – Szóval mégsem volt álom.

– Micsoda?

– Semmi. – Nem akart beszélni Bernie-nek a csillagpásztorról, még kevésbé a nagyinak. A csillagpásztor az ő csodálatos titka volt. Csak az övé.

* * *

Aznap éjjel Angel ébren feküdt az ágyán, és a tetőablakon bámult kifelé. Amikor már mindenki elcsendesedett a házban, eltekintve Bernie asztmásan sípoló szuszogásától, kicsúszott a takaró alól, farmerba bújt, és kezében a tornacipőjével lesurrant a lépcsőn. Kiment a házból, leült a lépcső aljára, felvette a cipőjét, és elindult a kerítés mentén arrafelé, ahol tudta, hogy van egy lyuk.

Egyszer csak megpillantotta a csillagpásztor körvonalait a horizonton, a csillagos ég alján. A férfi alakja egybeolvadt a teleszkópéval, és a lány nem tudta megmondani, hol végződik a szerkezet, és hol kezdődik az ember. Vajon milyen csodát figyel? Az ég olyan volt, mintha egy fekete bársonyt telehintettek volna szikrázó fényű, apró gyémántokkal. Gyémántokkal, amelyek a tőle sok millió mérföldre lévő világok fényét sugározták. És ez a fény talán már évek óta úton volt a feneketlen, fekete űrben, hogy végül találkozzon az ő szemével ezen a késő nyári éjszakán.

Vajon tudtak az ő létezéséről a csillagok? Vagy ő tényleg csak egy porszem, talán még annyi sem a csillagok szemében?

– Itt vagyok! – hívta a csillagokat, csendben maga elé suttogva. – Én vagyok itt, Angel Morgan.

A férfi nem vette észre, hogy a lány is ott van. Angel nem merte megszólítani. Még mindig úgy érezte, hogy a férfi csak egy álom, annak ellenére, hogy egy nagyon is valóságos lakókocsiban lakik. Az ember nem szólítja meg azokat, akikkel álmában találkozik, inkább megvárja, amíg az álombéli alakok megszólítják őt. És ekkor a férfi megszólalt, le sem véve a szemét a távcső lencséjéről.

– Tudtad, hogy valahol a világűrben éppen egy új csoda születik?

– Nem.

A férfi kiegyenesedett. A jobb kezében cigaretta parázslott.

– Régebben… – kezdte, majd nagyot szívott a cigarettából, és lassan kifújta a füstöt. – Régebben az volt az álmom, hogy egyszer én is felfedezek valami újat az égen. Mindig vannak új felfedezők. És a legtöbben hétköznapi fickók, olyanok, mint én. Pár éve például Essex Junctionban egy férfi felfedezett egy novát, vagyis egy új csillagot. Tizennégy éven keresztül figyelte az eget, hogy meglássa. Minden egyes éjszakán, amikor tiszta volt az égbolt, a távcsöve előtt ült. Tizennégy éven át. – Kivette a cigarettát a szájából, és rekedten köhögött. Angel szerette volna figyelmeztetni, hogy ne dohányozzon, mert tönkreteszi a tüdejét, de nem merte.

– Hány éves vagy, Angel?

– Jövő áprilisban leszek tizenkettő.

– Akkor tizennégy év biztosan nagyon hosszú idő neked.

– Hát igen.

– Ahhoz, hogy a fény az Andromédáról a Földre érjen, kétmillió év kell.

– Igen, ezt már a múltkor is mondta – válaszolta udvariasan Angel.

– Akkor ezek után a tizennégy év már nem is olyan sok, igaz?

– Igaz.

A férfi megint beleszívott a cigarettájába. – Én nyolc év után abbahagytam a nézelődést. Tudod, miért?

– Nem.

– Mert egy éjszaka rájöttem arra, hogy miközben az eget figyeltem, és egyre csak felfelé bámultam, elfelejtettem látni. – Letette a cigarettáját, és újra a belenézett a teleszkópba. – Gondolom, ezt te őrültségnek tartod.

– Nem. – Nappal lehet, hogy őrültségnek hangzott volna, de ebben a varázslatos, éjszakai csillagfényben egyáltalán nem hangzott annak.

– Gyere, nézz bele! – A férfi odahúzta Angelt a távcsőhöz. – Ha belenézel, az Albireót láthatod, ismerkedjetek meg egymással. Ez a hattyú csőre. Régebben még nem tudták, hogy ez valójában két különálló csillag.

Az ikercsillagok arany és kék színben ragyogtak, mint két drágakő egy mennyei koronán. A lány éppen meg akarta kérdezni a férfit, hogy miféle hattyúról beszél, mert ő semmiféle hattyút nem lát az égen, csak egy koronára emlékeztető alakzatot, de kérdeznie sem kellett.

– Nagyon régen – kezdte a férfi –, ugyanolyan emberek kémlelték az eget, mint te meg én, és történeteket meséltek egymásnak arról, amit az égbolton láttak. Ezek a történetek segítettek nekik feltérképezni az eget. – A férfi az egyik kezét Angel vállára tette, a másikkal pedig felmutatott az égre. – Azt a hatos csillagcsoportot Cygnusnak hívják, ami azt jelenti, hogy „hattyú”.

A lány bólintott, bár az a keresztszerű valami az égen egyáltalán nem hasonlított egy madárra.

– Az Albireo a csőre. A Deneb, az a másik fényes csillag odafent, az a farka. Az a három csillag, amelyek majdnem egy vonalban vannak, az a hattyú melle és a szárnya. Úgy hívják őket, hogy Sadr, Gienah és Azelfafage.

Angel felkuncogott, majd a szája elé kapta a kezét. Nem akarta, hogy a csillagpásztor azt gondolja, kineveti.

– Sadr azt jelenti, hogy „mell” – folytatta a férfi komoly hangon. – Ez látható középen. A Gienah és az Azelfafage adják a szárnyakat. És ez nem tüsszentés volt, hanem arabul beszéltem. Nem gondoltad volna, hogy egy ilyen vidéki fickó, mint én, arabul fog megszólalni, ugye? – Angel tudta, hogy a férfi mosolyog, de ez a sötétben nem látszódott.

– Kérdeznék valamit. – mondta Angel. A férfi viccelődése felbátorította őt.

– Mit?

– Gondolod, hogy azért meséltek történeteket egymásnak a csillagokról, hogy ne féljenek? Úgy értem, a világmindenség olyan nagy, és amikor az ember felnéz az égre, annyira kicsinek, annyira semminek érzi magát.

A férfi felvette a cigarettáját, és beleszívott.

– Lehet – mondta, majd újra köhögni kezdett.

– Lehet, hogy ez nem tartozik rám – kezdte Angel óvatosan, mert már nem tudta visszafogni magát –, de a cigaretta nagyon ártalmas az egészségre. Tényleg.

– Igazad van, viszont neked sem tesz jót, hogy ilyen későn még fent vagy, és egy öregember butaságait hallgatod. Tudod, mit? Én eloltom a cigit, te pedig bemész aludni, rendben? Lesznek még tiszta éjszakák, amikor csillagokat bámulhatunk.

A lány sajnálta, hogy be kell mennie, de engedelmeskedett, és magával vitte a mennyei hattyú képét a szívében. Majd megkeresi a lexikonban, és meglepi a csillagpásztort azzal, hogy megtanulja az összes csillag nevét, amelyről ma beszélt. Az Albireóra még mindig emlékezett. Hogyan is tudná elfelejteni az ikercsillagokat? Aztán ott van még a Deneb meg a… – de a többi csillag nevét még gyakorolnia kell. Tényleg úgy hangzanak, mint a tüsszentés.

Lehet, hogy könyvtár is van a faluban. Meg fogja kérdezni a nagyit, és megmondja neki, hogy az öt fő táplálékcsoport mellett a növésben lévő gyerekeknek sok-sok olvasásra is szükségük van. És ha lenne a faluban egy könyvtár, akkor Bernie-vel egyszerűen átsétálhatnának, és kivehetnének pár könyvet. Biztos van olyan könyvük a csillagokról, amely könnyebben érthető, mint az ő penészes lexikonja. Bernie viszont nem volt oda a könyvekért. Túlságosan is emlékeztették az iskolára, és utált iskolába járni. Megbuktatták az első osztályban, ráadásul igazságtalanul, mert nem volt ő buta, csak makacs. Angel arra gondolt, hogy azért magával viszi majd a könyvtárba. És ha a gyámügyesek jönnek, akkor látni fogják, hogy ő rendesen gondoskodik az öccséről, mert nem csak az egészséges táplálkozásra figyel, de rendszeresen fel is olvas neki. Egy ilyen nővértől pedig biztosan nem veszik el a kisöccsét.

A konyhába vezető hátsó ajtónál még megállt, hogy egy utolsó pillantást vessen az égre. De már nem látta a hattyút. Olyan volt, mintha elrepült volna. Az alakja elveszett a milliónyi csillag közt.

11
Liza kisasszony, a könyvtáros

Amikor Angel és Bernie másnap reggel lejöttek a konyhába, egy nagy, barna bevásárlózacskó volt az asztalon.

– Hát ez meg hogy került ide? – Angel egy szédítő pillanatig azt hitte, hogy Verna jött meg az éjjel.

– Az ajtóban találtam reggel, amikor kimentem, hogy megnézzem, milyen az idő – mondta nagyi. – Szerintem biztos a Mikulás hozta.

– A Mikulás nem jön nyáron, nagyi! – figyelmeztette őt Bernie.

– Hát akkor a fogtündér volt. Nem mindegy? Honnan tudhatnám, ki hozta? – válaszolt nagyi.

– A nagymamák nem hazudhatnak a gyerekeknek – szögezte le Bernie.

– Jaj, Bernie, hallgass már! A nagyi csak viccel veled, vedd már észre! – Angelt nem érdekelte, ki hozta a zacskót. Gyorsan nekilátott kipakolni. Egy nagy kanna tej – az jó. Egy zacskóban szőlő és banán – az is jó. Egy doboz kukoricapehely, amit Bernie annyira utál. Akkor viszont mégsem Verna hagyta itt a csomagot. Ő ennél jobban ismeri őket. Egy sonkakonzerv – nem olyan jóízű, mint a hamburger, de legalább egy másik fajta táplálékcsoportból való. Egy zacskó szeletelt fehér kenyér. Úgy látszik, hogy titokzatos vásárló, legyen az akár a fogtündér, akár a Mikulás, konyított valamit az egészséges táplálkozáshoz. Az is igaz, hogy „van még min javítani”, ahogy Hallingford kisasszony szokta mondani, mert a kenyér nem barna volt, zöldséget meg egyáltalán nem is hozott, de „látható a fejlődés”.

– Ó, édes istenem… – ámuldozott a nagyi –, de ennék egy kicsit abból a sonkából! Miért nem nyitod ki, Angel? Süthetnél pár szeletet.

– Én nem szeretem a sonkát – jelentette ki Bernie.

– És téged ki kérdezett, fiatalember? – intette le őt a nagyi.

– Azt hiszem, sütök pár szeletet magamnak meg a nagyinak, te pedig ehetnél kukoricapelyhet, Bernie.

– De én utálom ezt a fajtát! Gusztustalan!

– Most csak ez van itthon. Az összes Sugar Popst megetted – szólt rá Angel az öccsére.

– Vehetnénk újat.

– Hát, addig nem, amíg a nagyi meg nem kapja a következő nyugdíját. Szóval, mit kérsz? Sonkát vagy müzlit? – Angel odament a mosogatóhoz, és felbontotta a sonkakonzervet. Ezt a konzervet egy kis, kulcs alakú nyitóval lehetett felnyitni, amely a doboz tetejére volt ragasztva. Látta egyszer, Verna hogyan csinálta, amikor az Üdvhadseregtől kapott karácsonyi csomagban egy ilyen sonkakonzervet találtak. Soha életében nem hallotta Vernát annyit átkozódni, mint amikor azzal a konzervvel birkózott. Angel megfogta a konzervdobozt, és kihajtotta az oldalán végigfutó fémszalag nyelvét. Az volt ugyanis ennek a doboznak a trükkje, hogy ezt a kis fémnyelvet bele kellett fűzni a kulcs alakú nyitó végébe, és feltekerni rá az egész fémszalagot, körbe a doboz oldalán. Mire a végére ér az ember, addigra leválik a konzerv teteje. De a fémcsík nyelve most túl kicsi volt, és állandóan kicsúszott a nyitóból, ahogy Angel tekerte.

– Nagyi! Nyitottál már ki ilyen konzervet?

– Meghiszem azt!

– Akkor nem próbálnád meg kinyitni ezt?

– A világ minden kincséért sem! A múltkor is jól elvágtam vele a kezem.

Mialatt Angel a nagyival beszélgetett, Bernie egyfolytában ugrándozott és nyafogott.

– Nem is figyelsz rám, Angel!

– Mert próbálom kinyitni ezt a konzervet, Bernie. Maradj csendben!

– Mindjárt éhen halok, és te nem adsz nekem enni! Semmit, de semmit!

– Fogd be Bernie! Ott van egy csomó kaja előtted, egyél! Túlságosan is válogatós vagy, az a te bajod. Ha egy ember az éhhalál szélén van, akkor még a patkányt meg a falevelet is megeszi! Ezt jelenti az igazi éhség, érted?!

– Én nem akarok patkányt enni! – fakadt sírva Bernie.

– Akkor hagyd abba a nyavalygást, és edd meg a kukoricapelyhedet! – ripakodott rá Angel.

Bernie levágta magát egy székre. Angel nem vacakolt tovább a konzervdobozzal, hanem inkább elővett egy mélytányért az öccsének, teleszórta rózsaszín rizspehely golyócskákkal, és rálöttyintett egy kis tejet.

– Kérsz hozzá egy banánt? Ma azt is kaptunk – kérdezte az öccsétől.

Angel tudta, hogy Bernie szereti a banánt, de a kisfiú dacosan összeszorította a száját, és megrázta a fejét.

– Jól van, te tudod. – Angel adott neki egy kanalat, majd visszament a pulthoz, hogy kinyissa a konzervdobozt.

– Hol a banánom? Azt mondtad, banánt is kapok!

A kis kulcs alakú nyitó ekkor tört ketté Angel kezében, pedig még csak a doboz felénél tartott. Még nem lehetett levenni a tetejét.

– A francba, Bernie! Nézd meg, mit csináltam miattad! – A keze már csupa zsír volt a sonkalétől, amely a konzerv oldalán kicsorgott. – Ott van az orrod előtt az a rohadt banán. Vegyél magadnak!

– Csúnyán beszélsz – motyogta Bernie, de azért felállt, és elvett egy banánt az asztalról.

Angel nem tudta, mihez fogjon. Ha megpróbálja kézzel felfeszíteni a fémcsíkot a doboz körül, biztos, hogy elvágja a kezét. Orvos meg valószínűleg nincsen a környéken.

– Az alsó fiókban találsz kombinált fogót, próbáld meg azzal – szólalt meg nagyi. – Nem könnyű, de nekem bevált. Csak óvatosan, nehogy megvágd magad a dobozzal!

A lány megmosta a kezét a csapnál. Úgy látszik, ez a csodák napja! Bernie kiszolgálja magát, nagyi pedig épkézláb javaslatot tesz, nahát!

– Köszi – mondta mindkettőjüknek, de visszajelzést nem kapott.

Tényleg nem volt könnyű, de végül is meg tudta csípni a fogóval a fémcsík végét, és elkezdte feltekerni rá a fémszalagot. Senki sem beszélt, mindannyian lélegzet-visszafojtva várták az eredményt.

– Megvan! – kiáltott fel boldogan Angel. – Megcsináltam!

A nagyi tapsolt. Bernie is felnézett a banánmajszolásból, úgy nézett ki, mint egy kis majom. Minden kanál müzli után harapott egyet a banánból, hogy elnyomja a rózsaszínű golyócskák émelyítő ízét.

– És ez olyan nagy dolog? – kérdezte, de látszott rajta, hogy mindjárt elvigyorogja magát.

Angel egy villával kiemelte a sonkát a dobozból egy tányérra, majd újra kezet mosott, mielőtt felszeletelte volna.

Nagyi már a második vastag szelet sonka végén járt, amikor először megszólalt.

– Nincs is jobb a sült sonkánál reggelire! – Tele szájjal beszélt, de Angel most nem foglalkozott azzal, hogy a nagyit jó modorra oktassa. Belefeledkezett a sonkájába. Ez volt a legjobb dolog a hamburger óta, amelyet idefelé vettek az úton.

– Tudsz mártást csinálni? – kérdezte a nagyi.

– Nem. – Valójában egyetlenegyszer evett mártást a húshoz a Kentucky Fried Chickenben.

– Szerintem meg tudnád tanulni. Én nagyon szeretem, és Bernie-nek is biztos nagyon ízlene.

– Van egy szakácskönyved?

– Ugyan már, nem szakácskönyvből kell megtanulni főzni, kislány! Egyszerűen csak neki kell állni, és csinálni!

Angel felsóhajtott. Akkor csináld te, szaladt ki majdnem a száján. Helyette inkább lenyelte a szájában lévő falatot, és közben kigondolta, hogyan magyarázhatná meg a dolgot a nagyinak.

– Még csak tizenegy éves vagyok, nagymama. Senki sem tanított soha főzni. Én mindig csak megmelegítem a konzerveket. Inkább te csináld meg a mártást.

– Én már olyan régen főztem bármit is, hogy nem is emlékszem rá, hogyan kell csinálni.

– Hát… – kezdte Angel lassan – lehet, hogy a könyvtárban vannak szakácskönyvek. Van a környéken könyvtár, nagyi?

– Régebben volt egy. A bolt mellett. Az volt régen a könyvtár. Talán még megvan, ha az a drágalátos Liza Irwin meg nem halt, ahogy néhányan remélték. – Nagyot harapott a sonkába, és olyan mérgesen rágta, mintha magát Liza Irwint rágta volna. – Én magam nem jártam ott az általános iskola óta. Rám aztán senki se mondhatja, hogy a könyvek szerelmese vagyok.

– Hát, rám sem – szólalt meg Bernie, akkora falat banánnal a szájában, hogy Angel alig értette, mit mond.

– Mi lenne, ha Bernie-vel elsétálnánk megnézni? Tudom, hogy szerinted könyvből nem lehet megtanulni főzni, de hirtelen nem tudok jobb megoldást. És ha azt várod tőlem, hogy egészséges étrendet állítsak össze neked meg Bernie-nek, akkor valahonnan csak meg kell tanulnom a főzést.

* * *

Bernie ugyan végignyafogta az utat, de Angelnek végül is sikerült magával cipelnie a három kilométerre fekvő faluba – hol a hízelgés, hol a nővéri szigor hatott a kisfiúra. Ez alkalommal Angel nem felejtette el a taxipénzt sem, de ezt nem mondta meg az öccsének. Jobb, ha meglepi valami kis édességgel, mintha ígér valamit, amit a végén nem tud teljesíteni.

A bolt meg a templom közötti réten meglátta a kis házat. Jóval beljebb volt, mint a többi épület, szinte egy vonalban a templom temetőjével. Észre sem vette, amikor legutóbb erre jártak bevásárolni.

– Gyere Bernie! Nézzük meg, nyitva van-e!

– Én inkább boltba akarok menni!

– Ha jó leszel, utána bemehetünk vásárolni.

– Most akarok vásárolni – erőszakoskodott Bernie.

Angel erre már nem is válaszolt, csak elindult a keskeny ösvényen a kis ház felé. Az ajtó feletti nagy táblán hatalmas, fekete betűkkel ez állt: ELIZABETH FLETCHER IRWIN EMLÉKKÖNYVTÁR. A tábla majdnem akkora volt, mint maga a ház. Az ablakban kézzel írott papírlap hirdette a nyitva tartást: Hétfő-szerda-péntek, tizenkettőtől délután háromig. Aznap hétfő volt, ebben Angel biztos volt, de mivel nem volt órája, nem tudta, hogy mennyi az idő. Kábé dél lehetett. Lenyomta a kilincset, és az ajtó kinyílt. Szerencséjük volt.

Ahogy beléptek, megszólalt egy kis csengő a fejük felett. A ház hátsó részéből egy reszelős, vékony hang szólt ki:

– Helyezzétek magatokat kényelembe. Máris jövök! – A boszorka a Jancsi és Juliskából! Angel szíve egy pillanatra kihagyott.

Erőltetett mosollyal odafordult a még mindig morcos Bernie-hez.

– Látod, milyen barátságosak itt az emberek? – A fiú megvonta a vállát. Angel végignézett a fal mentén körbefutó könyvespolcokon. Az iskolakönyvtár Burlingtonban ennél sokkal nagyobb volt, de semmi értelme összehasonlítani a kettőt. Ez is egy könyvtár. Könyvek vannak benne.

– Akarsz egy könyvet a kamionokról, Bernie? Valószínűleg van könyvük teherautókról is. – A lány elindult az egyik polc felé, amely felett egy tábla lógott: GYEREKKÖNYVEK.

– Nem kell! Utálom a kamionos könyveket.

– Tudod, hogy ez nem igaz.

– De igen! Te nem tudod, hogy én mit szeretek, és mit nem! – Bernie tényleg dühös volt.

A vita itt megszakadt, mert a hátsó ajtót takaró függöny mögül kilépett egy görbe hátú alak.

– Szervusztok – mondta a nénike. Annyira hajlott volt a háta, hogy csak oldalról tudott felnézni a gyerekekre beszéd közben. Bernie ijedten hátralépett, és odabújt Angelhez. A lány a kisfiú vállára tette a kezét, készen arra, hogy akár be is fogja a száját, ha szükséges.

– Titeket még nem láttalak errefelé. Itt nyaraltok?

Angel megrázta a fejét.

– A nagyinknál vagyunk látogatóban. Morgan asszonynál, aki az út végén lakik.

– Ó, Istenkém! Vagy száz éve nem láttam Erma Morgant. Hogy van?

A nénike biztosan csak viccelt a száz évvel.

– A nagyi jól van – mondta Angel.

– Több mint száz éves – suttogta Bernie a döbbenettől elkerekedett szemmel.

– Nem, dehogy – nevetett fel a nénike kukorékoló hangon.

– Úgy értettem, hogy már nagyon régen nem láttam a nagymamátokat. Annak idején együtt jártunk iskolába. – Megint felnevetett. – Az bizony nagyon-nagyon régen volt. Akkor még az én nagymamám volt itt a könyvtáros, akiről a nevemet kaptam. A néni beletörölte a kezét a kötényébe. Hogyan tudott reggelente felöltözni egyedül? Angel megpróbálta elképzelni, ahogy a töpörödött nénike belebújik a ruhájába, majd megpróbál kiegyenesedni, hogy begombolhassa.

– Mondjátok, kedveskéim, miben segíthetek? – A hangsúlyból ítélve többször is feltehette a kérdést, miközben Angel figyelme elkalandozott.

A lány érezte, ahogy lángba borul az arca.

– Én… vagyis a nagyi úgy gondolja, hogy megtanulhatnék főzni, amíg itt vagyok. És úgy látszik, ehhez szükségem van egy szakácskönyvre. – Szégyenlősen felnevetett. – Szóval arra gondoltam, biztos van itt olyan könyv, amelyet még én is megértenék.

– Hm… – töprengett a nénike, majd csoszogva elindult a jobb oldali polcok felé. Görbe háta miatt a feje előbb ért oda, mint a lába.

– Mi baja van? – kérdezte Bernie suttogva, de elég hangosan ahhoz, hogy a néni is meghallhassa. Még ha így is volt, semmi jelét nem mutatta.

– Fogd be azt a buta szádat egyszer az életben, Bernie! – súgta a fülébe Angel.

A nénike ekkor feléjük fordult.

– Segítenél nekem… hm, elnézést, még nem is tudom a neveteket.

– Angel. Én Angel Morgan vagyok, ő pedig itt Bernie.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetlek titeket, Angel és Bernie. – Udvariasan feléjük bólintott. – Engem mindenki Liza kisasszonynak szólít. És most Angel, ha lennél olyan kedves segíteni egy kicsit…

Angel ott hagyta Bernie-t a szoba közepén, és odasietett hozzá. Liza kisasszony mellett úgy érezte magát, mint egy óriás. Persze, csak ha kívülről nézte magukat. De közben a legszívesebben kinyújtotta volna a kezét, hogy megsimogassa a nénike ráncos arcát. Ő aztán biztos tudja, milyen az, amikor mindenki megbámulja, és a háta mögött összesúgnak, de mégsem lett belőle megkeseredett és undok öregasszony. Sőt, kifejezetten vidám és barátságos nénike volt.

– Betűrendben vannak a könyvek gyere, és nézd meg, van-e valami kedvedre való – mutatott görbe karjával felfelé, a legfelső polcra.

– Kell itt lennie valahol egy hokedlinek is – mondta, de hiába forgatta a fejét ide-oda, nem látta.

Angel viszont megtalálta, és felállt rá. Átvizsgálta a polcot, és legalább fél tucat szakácskönyvet talált. Gondosan átnézte a címüket. Főzzünk gyorsan, könnyedén. Ez az! Ez biztos jó lesz. Kihúzta a sorból. Valószínűleg még Liza kisasszony nagyanyja vehette, mert a lapjai teljesen elsárgultak. Nem voltak benne képek sem, és nagyon apró betűkkel nyomtatták. Inkább visszatette. Újra átnézte a könyveket egyesével. A hátában érezte Bernie pillantását, aki még mindig a szoba egyik sarkában álldogált, és meg sem mert moccanni a rémülettől.

– Elnézést, hogy ilyen lassú vagyok, de muszáj… – mentegetőzött Angel, de Liza kisasszony közbevágott.

– Nézelődj csak nyugodtan, semmi baj. Addig mi Bernie-vel… Ugye így hívnak? Megnézzünk néhány könyvet, jó?

Angel már várta, hogy Bernie rávágja majd, hogy „nem”, de a fiú hallgatott. Valószínűleg annyira félt, hogy még a gondolatai is megdermedtek.

– Menj csak, Bernie. – A lány a szakácskönyvektől az öccse felé fordult. – Keress magadnak egy könyvet, amit nézegethetsz. Nekem ez még eltart egy darabig.

– Mit szólnál, ha felolvasnék neked egy mesét? – kérdezte Liza kisasszony. – Milyen fajta mesét szeretnél?

Bernie nem válaszolt.

– Bernie a kamionokat szereti – válaszolta Angel az öccse helyett.

– Nem is igaz! – A fiú végre megszólalt. – Utálom a kamionokat. Tisztára ütődött vagy, ütődött, ütődött!

– Aha, már tudom is, mit olvassak fel neked, Bernie Morgan – derült fel Liza kisasszony arca.

Angel hamarosan meghallotta a hangját.

– Egy nap Ütődött B. Bálintnak egy ötlete támadt. Ez igen szokatlan dolog volt. „Jöjjön ide az összes Ütődött!”, kiáltotta Bálint.

– Mindenki ütődött? – kérdezte Bernie.

– Ez a nevük – válaszolta Liza kisasszony. – Ütődött B. Bálint úr, felesége, Ütődöttné asszony, meg Ütődött Kristóf úrfi és Ütődött Petúnia kisasszony, valamint csodás kutyájuk… Na, kitalálod, hogy hívták a kutyájukat, Bernie?

– Ütődöttnek!

– Nem, a kutyájukat Katinak hívták.

– Ütődött Kati! – kiáltotta Bernie, és hangosan felnevetett.

Angel lekapta a legfrissebb kiadású szakácskönyvet a polcról, és odasietett hozzájuk, hogy ő is hallja az Ütődött család történetét, akik megpróbáltak felfelé csúszni a lépcsőkorláton, és víz nélkül akartak fürödni, nehogy vizes legyen a ruhájuk. Ütődöttné asszonyság kalap helyett egy macskát tett a fejére, és Ütődött úr az új zoknijait a fülén hordta. Amikor Bernie meglátta a képet, visítva nevetett. Mire odáig jutottak a történetben, hogy az Ütődött család krumplipüréből készített fagylaltot, és tejkaramella sziruppal öntötte le, Bernie már a padlón gurult a nevetéstől.

– Hát, úgy látom, nagyon tetszik neked az Ütődött család története. Talán hasznos, ha elmondom, hogy más könyveink is vannak a két szerzőtől, Harry Allardtól és James Marshalltól. – Liza kisasszony felkelt a gyermekméretű székből, és hozott Bernie-nek egy másik könyvet. Majd elfordította a fejét, hogy Angelre nézhessen:

– És te milyen könyvet szeretnél, Angel? Már úgy értem, a szakácskönyv mellett.

– Van esetleg valami… van egy könyve a csillagokról?

Liza kisasszony elmosolyodott, és már egyáltalán nem nézett ki boszorkának.

– Aha… – motyogta maga elé –, úgy látom, van egy közös ismerősünk.

Ezek szerint Liza kisasszony ismeri a csillagpásztort! És ez nem is volt meglepő, hiszen mindketten annyira különböztek az átlagemberektől. Angel nagyon szerette volna kikérdezni Liza kisasszonyt a férfiról, de valami azt súgta neki, hogy ne tegye. Milyen kérdéseket tehetne fel egy olyan férfiról, akit mindössze kétszer látott, két csillagos éjszakán, és akiről szinte semmit nem tudott?

Liza kisasszony levett egy puhafedelű kis könyvet az egyik polcról. Angel megpillantotta a címét: Ismerd meg a csillagokat! Ez jó, pont erre vágyott, hogy megismerje a csillagokat. Liza kisasszony leült az íróasztalához, és két kártyára nyomtatott betűkkel ráírta a nevüket meg a címet: „Morgan Farm út”.

– Két hétig lehetnek nálatok a könyvek.

– Nem jöhetünk vissza két egész hétig? – jajdult fel Bernie.

– Dehogyisnem. Akkor jöttök vissza, amikor csak akartok – válaszolta Liza kisasszony, és átnyújtotta Bernie-nek a könyveit, amelyeket a fiú úgy szorított magához, mintha attól félne, hogy a nénike meggondolja magát, és mégse adja kölcsön neki.

– Ne is figyeljetek a kiírásra az ablakban. Majdnem mindig itt vagyok. Csak kopogjatok jó hangosan, ha be lenne zárva az ajtó. Bár az nagyon ritkán történik meg.

Bernie olyan jókedvűen jött ki a könyvtárból, hogy Angel el is feledkezett az ígéretéről. De Bernie nem.

– Kérek egy jégkrémet – mondta, ahogy a bolt elé értek.

– Rendben, most én is ennék egyet – felelte a nővére.

Ahogy hazafelé sétáltak a könyvtári könyvekkel a hónuk alatt, és nyalogatták a jégkrémet, olyan jókedvűek voltak, hogy Angel nem is szólt rá Bernie-re, amikor lecsöpögtette az ingét.

– Krumplipüréből csináltak fagylaltot! – kiáltott fel hirtelen Bernie.

– És leöntötték tejkaramella sziruppal! – válaszolta kuncogva Angel. Aztán mindketten elkezdtek nevetni, és annyira rázkódtak a nevetéstől, hogy képtelenek voltak egyenesen járni. Botladozva és nevetgélve mentek hazafelé.

– Nagyi! Nagyi! – rontott be a házba Bernie, megelőzve a nővérét. – Kaptam egy könyvet, és az egész az Ütődöttekről szól! A könyvben mindenki buta.

– Igen? – A nagyi a hintaszékben ült. – Pont erre van szükségünk. Még több ostobaságra ebben a házban. – Aztán Angelhez fordult: – Hát, akkor úgy látom, még életben van.

– Kicsoda?

– Liza Irwin! Miért, kire gondoltál?

– Már százéves! – kiáltotta Bernie. – És olyan görbén megy, mint akinek kettétört a háta.

A nagyi csak hümmögött, és halvány mosoly játszadozott az ajka körül.

– Tán még nálam is csúnyább, ugye?

– De én egy kicsit sem féltem tőle – folytatta Bernie. – Nagyon kedves néni.

Egy pillanat alatt eltűnt a mosoly a nagyi arcáról.

– Úgy, szóval most már jobban szereted őt, mint engem, igaz? Hát akkor miért nem mész át hozzá lakni? Menj csak! Azt hiszed, érdekel?

Bernie szomorúan nézett rá.

– Én nem úgy értettem, hogy nála akarok lakni. Csak úgy értettem, hogy nagyon tetszik nekem az Ütődöttekről szóló könyve.

– Akkor pedig jobb, ha velem maradsz. Ütődöttségben mindig is jó voltam, ez volt az egyetlen dolog, amiben valaha is le tudtam győzni az eszes kis Liza Irwint.

Angel szeretett volna mondani valamit, de mit is mondhatna? „Ne légy ilyen rossz véleménnyel magadról, nagyi. Te nagyon okos vagy!” Vagy esetleg: „Ugyan már, nagyi, mi Bernie-vel úgy gondoljuk, hogy pont úgy vagy jó, ahogy vagy!” Amíg állt, és ezen gondolkodott, Bernie odament a hintaszékhez, és mindkét karjával átölelte a nagyi sovány vállait.

– Ne aggódj, nagyi, mi Angellel téged szeretünk a legjobban, és ez most már mindig így lesz. Mindig, de mindig. – Aggódó kis arcát odadugta egészen a nagyi arca elé, az orruk szinte összeért. – Jó lesz?

A nagyi egyetértően hümmögött.

Ekkor éles hang hasított bele a meghitt csendbe, és Angel talpra szökkent. Újra megszólalt a hang, majd még egyszer és még egyszer. A telefon csengett! Angel rohant, hogy lekapja a kagylót a villáról.

– Halló?

– Fogadják a távolsági hívást Wayne Morgantől a saját költségükre?

– Igen! Igen, természetesen. – vágta rá Angel. Majd odaadja nagyinak a taxipénz maradékát. Beszélnie kellett az apjával. Egyszerűen muszáj volt.

12
Ismerd meg a csillagokat!

– Te vagy az, apu? Szia, én vagyok az, Angel – suttogta, nehogy a nagyi meghallja.

– Mi a baj, angyalom? – Wayne hangja olyan magas és éles volt, mint Bernie-é, amikor fél. – Próbáltalak visszahívni, ahogy megkaptam az üzenetedet, de aki felvette a kagylót, nem volt hajlandó fogadni a hívásomat.

– Csak azért hívtalak, hogy ne aggódj miattunk, apu. Bernie-vel jól vagyunk, csak már nem lakunk Burlingtonban. – Lopva egy pillantást vetett nagyira. Bernie éppen az Ütődött család képeit mutogatta neki a könyvben, és a nagyit bökdöste, hogy nevessen vele együtt. Angel a telefonkagyló köré tette a kezét.

– Nagyinál vagyunk.

– Hol vagytok? A nagyinál? Te jó Isten, és hol a pokolban van Verna?!

– Éppen ezért hívtalak, apu. Emlékszel rá, amikor meglátogattunk? Hát rögtön utána idehozott minket. Aztán elment, és azóta sem jött vissza.

– De akkor hol a fenében van? Hívtad a lakásban?

– Hívtam, de már kikapcsolták a telefont.

Hallotta, ahogy az apja halkan káromkodik a vonal másik végén.

– Hogy a ménkű csapjon bele! Szóval csak ledobott titeket a vén boszorkánynál, és elment?

– Igen, de nem hiszem, hogy azt akarta…

Nagymama ekkor felnézett a könyvből.

– Kivel telefonálsz?

– Apu az. – Az a bizonyos „a világ minden kincséért sem” kifejezés jelent meg a nagyi arcán, ezért Angel gyorsan hozzátette: – Kifizetem a hívást, ígérem.

Nagyi mormogott valamit, de nem mondta Angelnek, hogy tegye le, úgyhogy a lány visszafordult a telefonhoz. – Gondoltam, szólok, hogy hová költöztünk Bernie-vel.

– Én nem értem, hogy mi ütött az anyádba. Mondtam neki, hogy jó esély van arra, hogy külső munkára kerüljek, ő meg erre egyszerűen lelép. Esküszöm, hogy meg tudnám ölni azt a nőt.

– Ne, apa, ne hibáztasd Vernát! Mostanában nagyon nagy volt rajta a nyomás. – Angel megpróbált kimenni a telefonnal a konyhából, de a rövid telefonzsinór nem engedte. Meg kellett állnia a telefonnal az ajtóban.

– Még hogy nagy nyomás volt rajta! Le kéne húznia pár évet a sitten ahhoz, hogy megtudja, mi az a nagy nyomás. A francba is!

– Akkor te sem tudod, hol van, ugye?

– Bárcsak tudnám, aranyom, bárcsak tudnám. Hamarabb ráküldeném a rendőrséget, mint ahogy te ki tudod mondani, hogy „kiskorú veszélyeztetése”!

– Jaj, apu, kérlek, senkinek ne mondd meg, hogy elment! Kiküldenének ide egy gyámügyest, és elvinne minket.

– De, drágaságom, hogy fogtok kijönni azzal vén bolonddal? Én is majd’ megbolondultam tőle, amikor kölyök voltam, és az már jó régen volt. Ne mondd nekem, hogy öregségére normális lett. Te meg Bernie jobban jártok, ha tényleg kimegy egy gyámügyes, és elvisz titeket onnan.

– Nem, ez nem igaz! – Minek is szólt az apjának? – Nem lenne jobb nekünk. Hát nem érted, hogy szétválasztanának minket? És akkor ki vigyáz Bernie-re?

– Esküszöm, hogy Verna még azt a maradék józan eszét is elvesztette! Odadobja a fiamat és a lányomat annak az asszonynak, akit a legjobban gyűlölök ezen a nyomorult világon! Amikor a segítségére lett volna szükségem, a saját nagyanyám dobott ki engem és a családomat a rohadt lakókocsijából! Lehet, hogy a zsarukat is ő hívta rám, a vén boszorka! Azt viszont pontosan tudom, hogy miatta került börtönbe az apám, és miatta szökött el otthonról az anyám! Esküszöm, hogy felhívom a gyámügyet!

– Apu, ne! Ne hívjál fel senkit! Kérlek! Mi jól megvagyunk itt Bernie-vel, de tényleg. És itt magam vigyázhatok Bernie-re. Mostanában tényleg jól viselkedik. Hidd el! Ne aggódj miattunk! – Nyelnie kellett, mert a kétségbeesett suttogástól szinte berekedt. – Jól van? Te csak vigyázz magadra! Miattunk ne aggódjál! Bernie-vel jól megleszünk. Ígérem! Most le kell tennem. Szia. – Felakasztotta a telefont a helyére, és csak állt ott izzadtan és rekedten az erőltetett suttogástól. Na, most egy életre megtanulta, hogy ne vesztegesse a pénzét értelmetlen távolsági hívásokra.

Angel a nagyihoz fordult, aki folyamatosan szuggerálta a tekintetével.

– Szóval?

– Ő sem tudja, hol lehet Verna.

Nagyi felhorkant.

– Hát azt magam is megmondhattam volna, hogy az a börtöntöltelék lenne az utolsó ember, akinek Verna elmondaná, hogy merre jár!

Angel nagyot sóhajtott, és lerogyott a konyhaszékre.

– Csak reméltem, hogy…

– Édes lányom, én a helyedben másik zsákba gyűjtögetném a reményeimet, mert ez a kettő aztán tényleg lyukas. – A nagyi arcára visszatért a jókedv. Mintha kifejezetten jól szórakozna más emberek bajain.

– Hát, akkor – váltott témát –, mi lenne, ha csinálnál nekünk néhány szép, vastag, sonkás szendvicset ebédre?

– Utálom a sonkát – közölte Bernie, de aztán szó nélkül megette, amit Angel eléje tett a tányérra.

* * *

Aznap felhős éjszaka volt. Nem lett volna értelme kimenni a mezőre a csillagpásztorhoz. Angel megvárta, amíg Bernie elalszik, aztán lement az előszobába, és felvitte magával a csillagokról szóló könyvtári könyvet. Annak sem volt értelme, hogy egyfolytában Vernán törje a fejét. Felkapcsolta az olvasólámpát. Ez is csak egy csupasz villanykörte volt, az ágy fejéhez erősítve. Alig adott valami fényt, de már ezzel sem törődött. Elnyújtózott az ágyon, és kinyitotta az agyonolvasott, puhafedelű könyvet. Ismerd meg a csillagokat! „Csak kevesen képesek megkülönböztetni egymástól a csillagokat, pedig nem is olyan nehéz felismerni őket…”

Angel meglepetten pislogott, ahogy elolvasta az első mondatot. Tudatlan volt, és a könyv írója, H. A. Rey tisztában volt ezzel, de úgy gondolta, hogy bele lehet tanulni a dologba, nem úgy, mint az a fickó, aki a lexikonban lévő szócikket írta. Az a fickó azt hitte, hogy az olvasója mindent olyan jól tud, mint ő. Aztán H. A. Rey így folytatta: „Az egyszerű pásztorok már 5 000 évvel ezelőtt jól ismerték az égitestek mozgását; ismerték a csillagokat és a csillagképeket, pedig ők sem írni, sem olvasni nem tudtak. Akkor miért ne tanulhatnád meg te is?”

Egy teljesen új érzés járta át a lány testét. Talán ez volt az, amit úgy hívnak „szerelem első látásra”. A szívébe zárta ezt az írót. A szívébe zárta a könyvét. Ez az író ismeri őt, és nem nézi le. Segíteni akar neki. Rengeteg kép volt a könyvben, amelyeket mind maga az író rajzolt, aki szerette az éjszakai eget, és mindent meg akart neki tanítani róla. Úgy érezte, H. A. Rey és a csillagpásztor vezetésével rejtélyes birodalomba indul felfedező útra, amely olyan hatalmas, hogy ahhoz képest Verna Morgan eltűnése kis semmiségnek látszik.

* * *

A szakácskönyv rossz választás volt, mert amikor Angel az utasításokat követve megpróbálta elkészíteni a mártást, nem sült ki belőle semmi jó. A könyv olyan különleges alapanyagokat írt elő, amelyek nem voltak a házban: például sült marhahús levét és valami speciális lisztet. Az egyetlen zacskó lisztben, amelyet a konyhaszekrényben talált, már mocorogtak a lisztkukacok. Bár Angel kiszedegette a lisztből a kukacokat, és felhasználta a maradékot, a mártás mégis ízetlen lett és csomós. Talán Liza kisasszony tudná, hogyan kell mártást készíteni, de ha visszamenne a könyvtárba, akkor vissza kellene adnia az Ismerd meg a csillagokat! című könyvet is. Pedig rengeteget tanult a könyv magyarázataiból és képeiből, melyeken szaggatott vonalak mutatták, hogy állnak össze a csillagképek!

Meg akarta lepni a csillagpásztort azzal, hogy magától felismeri a Nagymedvét, és felmondja az összes csillag nevét, amelyekből összeáll. De amikor felnézett az égre, ahol a csillagokat nem kötötte össze szaggatott vonal, még a Kismedvét sem találta a Sarkcsillaggal az orra hegyén. A Sarkcsillag volt a legfontosabb csillag az égen, ő meg helyette a Vénuszra mutatott.

– Semmi baj – mondta a csillagpásztor. – Ez mindenkinek nehéz először.

Angel feladta volna a próbálkozást, ha nincsen H. A. Rey és a csillagpásztor. Mind a ketten bíztak benne, hogy meg tudja tanulni a tájékozódást az égen, de ehhez sokkal több időre volt szüksége, mint két hét Rey úr könyvével. Ráadásul az égbolt állandóan változik. Ha beköszönt az ősz, minden csillagkép átkerül máshová. Már így is hamarabb sötétedett, ami egyrészről jó volt, mert korábban kezdhette vizsgálni az eget, de másrészről figyelmeztetés is volt, hogy más dolgokra is gondolnia kell, főként az iskolára. Nagyon örült volna, ha neki és Bernie-nek egyáltalán nem kellett volna iskolába mennie. Viszont ha nem mennek iskolába, akkor a gyámügy hamarosan rájuk talál, és akkor aztán semmi esélyük arra, hogy itt maradjanak a nagyival meg a csillagpásztorral.

Angelnek fogalma sem volt arról, melyik napon kezdődik az iskola, de mivel már augusztus vége felé jártak, valószínű volt, hogy hamarosan. Az lesz a legjobb, ha megkérdezi Liza kisasszonyt. Amint megjön a nagyi nyugdíja, úgyis be kell mennie a faluba vásárolni.

Nagyi minden nap elküldte Angelt a levelesládához.

– Még soha nem késett ennyit – mondogatta. Amikor végre megjött a csekk, a nagyi reszkető kézzel aláírta a hátulját. Most már mehettek a boltba vásárolni mind az öt fő táplálékcsoportból. Elegük volt a Mikulás csomagjában talált ételekből.

– Hogyan boldogultál azelőtt? – kérdezte Angel a nagyit.

– Hogy érted, hogy „azelőtt”?

– Úgy értem, ki váltotta be a csekkedet, és ki vásárolt be neked, mielőtt mi idejöttünk?

– A Mikulás bácsi – mondta nagyi.

Ennek így nem volt semmi értelme. Lehet, hogy a csillagpásztor segített neki. Angel addigra ugyanis már kitalálta, hogy valószínűleg a csillagpásztor hagyta ott nekik a zacskót a verandán, és ő apríthatta fel a tűzifát is, amelyből egyik napról a másikra szép kis farakás lett a ház oldalában. Vajon honnan tudta a férfi, hogy segítségre van szükségük? Könnyen lehet, hogy ő nagyi Mikulása. Hiszen mind a ketten annyira álomszerű alakok voltak. Angel próbált a rejtélyes csillagpásztorra nem úgy gondolni, mint egy átlagos, hétköznapi emberre, habár eszének egyik felével tudta, hogy a férfi egy lepusztult lakókocsiban él, és mindennap munkába jár a rozsdás autójával. A nagyit sem akarta róla faggatni, mert nem szerette volna hallani, ahogy felsóhajt, és lenézően Mikulásnak nevezi. Persze, megkérdezhette volna a csillagpásztort is az iskoláról, de azt sem akarta, hogy a férfinak köze legyen olyan hétköznapi dolgokhoz, mint az iskola.

* * *

Furcsa, de Angel kissé ideges volt amiatt, hogy újra találkozik a könyvtáros kisasszonnyal. A könyvekkel mindössze csak egyetlen napot késett. Akármilyen kedves is volt Liza kisasszony, mégiscsak ő a könyvtáros, és a könyvtárosok igen nagy súlyt fektetnek arra, hogy időben visszakapják a könyveiket.

– Én nem akarom visszavinni a könyveimet – mondta Bernie.

– Muszáj lesz, már így is egy napot késtünk vele.

– Nem érdekel. Én soha nem fogom visszavinni őket. Soha, de soha – lázadozott a fiú.

Angel nagyot sóhajtott. Máskor kiabált volna az öccsével, de most ő is hasonlóképpen érzett.

– Liza kisasszony biztosan talál neked másik könyvet. Azt mondta, van még néhány hasonló mesekönyve.

– De én ezeket szeretem!

Angel nem tehetett mást, felhúzta Bernie-re a cipőjét, kicsavarta a kezéből az Ütődött családot, és kivonszolta magával a kapun. A kisfiú egész úton panaszkodott, de Angel nem figyelt rá. A fejében összeállított egy listát azokból a kérdésekből, amelyeket Liza kisasszonynak akart feltenni. Meg tudná-e hosszabbítani az Ismerd meg a csillagokat! című könyv kölcsönzési határidejét, annak ellenére, hogy késve hozta vissza? Tudna-e adni neki egy másik szakácskönyvet, amelyikben nincsenek különleges hozzávalók? Mikor kezdődik az iskola? És egyáltalán hol van? Kidolgozta a stratégiát is: először elmennek a könyvtárba, és mindent megbeszélnek Liza kisasszonnyal, aztán bemennek a boltba. A nyugdíjcsekk nagy összegre szólt, összesen háromszázhatvannégy dollárjuk volt. Csak annyit vásárolhat, amennyit Bernie-vel el tudnak vinni, de a gondolat, hogy ennyi pénz van nála, megijesztette. Pontosan ehhez kellenek a felnőttek, hogy az ilyen dolgokat elintézzék. Minden egyes alkalommal, amikor eszébe jutott a pénz, összeszorult a gyomra.

A könyvtár ajtaja nyitva volt, mintha Liza kisasszony már várta volna őket. Ahogy beléptek, megszólalt a kis csengő.

– Gyertek csak! – hallatszott Liza kisasszony magas, rekedt hangja a ház hátuljából. – Érezzétek magatokat otthon. Rögtön jövök.

Bernie egyenesen a képeskönyvekhez ment. Pontosan emlékezett rá, hogy Liza kisasszony honnan vette le az Ütődött családot, és mire a könyvtáros előkerült, ő már boldogan ült a földön, és a maga köré szórt könyveket nézegette.

Liza kisasszony becsoszogott. Angelt most már inkább egy nagy, tengeri rákra emlékeztette, semmint egy boszorkányra, ahogy félrefordított fejjel közelített, hogy a padlón kívül mást is lásson.

– Hát, végre megjöttek az én kis kedvenc olvasóim! – kiáltott fel örömmel. – Angel és Bernie!

– Kérek még könyvet az Ütődött családról! – mondta Bernie. Felugrott, odarohant Liza kisasszonyhoz, és megfogta a görbe karját, hogy odavezesse a képeskönyvekhez.

– Én úgy látom, már meg is találtad őket – mondta a könyvtáros mosolyogva, amitől ezer kis ránc szaladt szét az arcán. – És te mit szeretnél, Angel kisasszony? Mire lenne szükséged ez alkalommal?

– Hát, én… Tudom, hogy késve hoztuk vissza a könyveket, de azért nálam lehetne még egy kicsit a csillagos könyv?

– Maradjon csak nálad, ameddig szükséged van rá – mondta kedvesen Liza kisasszony. – Ha valaki más ki akarja kölcsönözni, majd szólok neked. Jó lesz így?

– Igen, köszönöm. – Egymásra mosolyogtak. Angel pontosan tudta, hogy igen csekély az esély arra, hogy valaki más is ezt a könyvet akarja.

– Na, és milyen volt a szakácskönyv? Segített?

– Hát, nem igazán, mert olyan hozzávalókat ír elő, ami nekünk nincs otthon.

– Értem, tehát valami egyszerűbb kellene, amelyben nincsenek különleges hozzávalók.

Angel bólintott.

– Hmm… hát nézzük csak… – De nem a szakácskönyvek polcai felé vette az irányt, hanem a gyereksarokhoz. Levett a polcról egy puhafedelű könyvet, amelyet műanyag spirállal fűztek össze.

– Ezt a könyvecskét a 4-H Könyvklub adta ki, pontosan olyan korú kis szakácsoknak, mint te – azzal átadta a könyvet Angelnek. – Már a legutóbb is eszembe juthatott volna.

– Köszönöm szépen. Lenne még egy kérdésem. Úgy néz ki, hogy tovább maradunk a nagyinál, mint terveztük. A mama úgy gondolja, jobb lenne, ha itt kezdenénk el az iskolaévet. – Aggódva pillantott az öccsére a szoba másik felében, vajon hallja-e, amit mond, és nem kotyog-e bele, de a fiú boldogan merült el az Ütődött család újabb kalandjaiban. – A mama megkérte, hogy járjak utána, mikor kezdődik itt az iskola.

– Erre könnyen válaszolhatok. Mától számítva egy hét múlva, a Munka Ünnepének másnapján.

– Biztos, hogy a mama tudja, de mi Bernie-vel azon gondolkodtunk, vajon hol lehet itt az iskola? Úgy értem, milyen messze: oda lehet-e sétálni, vagy buszra kell szállni? Mi még nem vagyunk ismerősek errefelé.

– Az az igazság, hogy a falu iskoláját pár évvel ezelőtt bezárták. Mondd meg a mamádnak… – és itt jelentőségteljesen Angel szemébe nézett, mintha gyanakodna a mama létét illetően, de udvariasan hallgatott róla. – Biztosan emlékszik rá a mamád, hogy a gyerekek már Chesterville-be járnak iskolába. – Liza kisasszony odacsoszogott az íróasztalához, kihúzta a fiókot, és elővett egy vékony, sárga telefonkönyvet. – Felírom neked az iskola telefonszámát. Ők majd elmondják neked, hol áll meg a busz, és minden mást is.

– Köszönöm szépen. Gyere, Bernie. – Bernie nekiállt összeszedni az összes könyvet, amit sikerült levennie a polcokról. Ahogy felállt, néhány könyv kihullott a hóna alól.

– Nem hozhatsz el kettőnél többet. Az ennivalót is haza kell még cipelnünk. – Bernie először vitatkozni akart, de végül nagy sóhajjal megadta magát. Hosszú időbe telt, míg átvizsgálta a könyveket, és gondosan kiválasztotta ugyanazt a kettőt, amelyet visszahozott. Angel már nyitotta a száját, hogy azt javasolja neki, talán inkább válasszon most újakat, de Liza kisasszony figyelmeztető pillantása belé fojtotta a szót.

– Azt hittem, nem szereted a könyveket – mondta a kisfiúnak Angel.

– A könyveket nem is – válaszolta az öccse –, de az Ütődött családot szeretem.

Liza kisasszony lebélyegezte az olvasókártyákat, és átadta nekik a könyveket. Aztán lehajolt az asztalhoz, olyan mélyen, hogy Angel már attól tartott, felbillen, és fejre esik. Előhúzott valamit a legalsó fiókból. Egy majdnem vadonatúj hátizsákot.

– Valaki itt hagyta ezt két-három évvel ezelőtt – nyújtotta Angel felé. – Vedd csak el! Még hasznos lehet.

Egy igazi hátizsák! Nem lóg majd ki a többiek közül az iskolában, ha neki is lesz egy hátizsákja.

– Tényleg az enyém lehet?

– Persze! – mondta Liza kisasszony. – És ha bármi gond adódna az iskolával vagy más dologgal kapcsolatban, csak hívjál nyugodtan. Rendben, Angel?

– Köszönöm. Elmondom majd… Megmondom majd a mamának, hogy milyen kedves tetszett lenni. – Senki nem tudhatta meg a faluban, még egy olyan kedves ember sem, mint Liza kisasszony, hogy a mama eltűnt. Néha a legjobb szívű emberek okozzák a legnagyobb bajt a gyerekeknek.

Angel gondosan megtervezte a következő lépéseket. Először is beváltotta nagyi nyugdíjcsekkjét, és mindkettőjüknek vett egy-egy gyümölcsízű jégkrémet.

– Mindjárt visszajövünk bevásárolni – magyarázta az eladónőnek. – De előbb meg kell ennünk ezeket.

– Ahogy akarod, kislányom – mondta az asszony mosolyogva.

Leültek a bolt lépcsőjére, és elnyalogatták a pálcikás jégkrémet.

– Bernie, nem nyalhatsz jégkrémet, miközben könyvet nézegetsz! Le fogod csöpögtetni.

– Olyan gonosz vagy! – De Angel tudta, hogy az öccse nem gondolja komolyan. Csak megszokásból morog.

Angel kinyújtotta a lábát, amire zokni nélkül vette fel a koszos tornacipőt. A nap kellemesen melengette a csupasz bokáját. Csend volt. A légy zümmögését is hallani lehetett, amelyik a lépcsőre csöppent jégkrém körül keringett. Gyönyörű nyárvégi délelőtt volt. A lány elégedetten nyalta a jégkrémet.

– Finom, ugye Bernie?

– Szőlőízűt akartam – dohogott Bernie.

– Hát, akkor miért nem szóltál? Megkérdeztelek, és te világosan azt mondtad, hogy narancsosat kérsz. Nem vagyok gondolatolvasó.

– Azt tudom – mondta a fiú vigyorogva.

Úgy látszott, most már minden rendben lesz. Az igaz, hogy a szüleik úgy viselkedtek, mint az elkényeztetett gyerekek, és hogy a nagyijuknak pont akkora szüksége lett volna egy gondoskodó anyára, mint nekik. Az is igaz, hogy a végtelen univerzumban a porszemnél is kisebbek voltak, de valahogy mégis elboldogulnak. Minden jóra fordul majd. Tudta, hogy így lesz – ahogy ott ült a lépcsőn jégkrémet nyalogatva, a hátán egy új hátizsákkal, amelyben könyvek várták, hogy elolvassa őket; és a háta mögött egy bolttal, ahol az öt fő táplálékcsoportból származó ételek várták, hogy megvegye őket. Aznap semmiért nem kellett aggódnia, és egyáltalán nem gondolt a holnapra. Addig biztosan nem, amíg a szája tele volt a hűvös, cseresznyeízű jégkrémmel.

13
Becsengettek

Angel egyre csak halogatta, hogy felhívja az iskolát. Sőt, inkább megkérte a nagyit, hogy ő hívja fel őket.

– A világ minden kincsemért sem! Én nem akasztom össze a bajszom a hatóságokkal.

Angel tehát gyakorolta, hogyan kell elmélyíteni a hangját, és olyan mondatokat próbálgatott, hogy „Itt Verna Morgan beszél. Be szeretném íratni a gyermekeimet az önök iskolájába.” vagy „Kérem, kisasszony, meg tudná mondani, hol áll meg az iskolabusz a Morgan Farm úton?” De hiába igyekezett Vernát utánozni, a hangja pont olyan volt, mint egy felnőttet játszó gyereké. Úgyhogy végül fogta magát, és egyszerűen felhívta az iskolát, de a szám foglalt volt. Többször is hívta őket, mindannyiszor sikertelenül. Amikor már majdnem feladta az egészet, egyszer csak fölvették a telefont, és a vonal túlsó végén egy fáradt hang jelentkezett.

– Itt a Chesterville-i Összevont Általános Iskola! Jó napot, miben segíthetek?

– Ööö… – Angel nem tudta, mit is mondjon.

– Halló? Ki beszél? Segíthetek valamiben?

– Azt szeretném megkérdezni, hol áll meg az iskolabusz a Morgan Farm úton. – bökte ki végül Angel.

Nagy sóhajt hallott a telefon másik oldaláról.

– Drágám, a buszok rengeteg helyen megállnak a körzetben. Neked kell megadnod a pontos címet, különben nem segíthetek. Hol laktok?

– Hát… a Morgan Farm úton.

– Várj egy kicsit, megnézem a térképen. – Angel úgy érezte, már a fél élete letelt, mire a női hang újra beleszólt a kagylóba. – Azon az úton sajnos nem áll meg a busz. Arrafelé nem laknak iskolás gyerekek.

– De igen, laknak! Én meg az öcsém. Nemrég költöztünk ide… az anyukámmal, csak neki most sok a dolga, és nem tud a telefonhoz jönni. Különben neki…

– Jól van, rendben. Hol laktok pontosan?

– Hát, én meg az anyukám és a kisöcsém itt lakunk a nagyimnál, pontosabban szólva a dédnagyimnál. Most éppen…

A hang hirtelen megváltozott, és a vonal másik végén ülő nő elkezdett nagyon lassan beszélni, mintha valaki figyelmeztette volna, hogy lassú felfogású emberrel van dolga.

– Én nem ismerem a dédnagymamádat, drágám. Úgyhogy légy szíves, mondd meg, mi a neve és hol lakik.

– Úgy hívják, hogy Erma Morgan. Morgan, akárcsak az út, ahol lakunk. És nem hiszem, hogy van itt bármiféle házszám.

– Várj egy kicsit, jó? – Angel hallotta, ahogy a háttérben tárgyal valakivel. – Rendben van. Úgy néz ki, be kell iktatnunk egy új megállót. A busz pontosan a postaládátoknál áll majd meg. Akkor tehát az alsó tagozatos busz menjen értetek, ugye?

– Miért, hát több busz is van?

Egy újabb mély sóhaj hallatszott.

– Drágám, összesen öt különböző járatot kell összehangolnunk. Van óvodásbusz. Az reggel és délután jár. Van egy az általános iskola alsó tagozatosainak, első osztálytól ötödikig. Van egy a felső tagozatnak, amely, ha esetleg nem tudnád, hatodiktól nyolcadikig tart. És van egy a gimnazistáknak. De feltételezem, ez utóbbira még nincsen szükséged.

Angelt elöntötte a hideg veríték. Álmában sem gondolta volna, hogy neki és Bernie-nek külön buszon kell majd menni. Mi lesz az öccsével, ha ő nem lesz vele?

– Akkor melyik buszt küldjem? – kérdezte a türelmetlen hang.

– Nem is tudom… Úgy értem…

– Nézd, drágám. Rengetegen várnak már rám, csak úgy izzanak ma a vonalak. Megkérnéd az édesanyádat, hogy hívjon minket később? Neki majd mindent elmagyarázok. – És ezzel le is tette.

Angel is visszaakasztotta a falra a kagylót. A nagyi a hintaszékből figyelte.

– Látod, pontosan erről beszéltem. Úgy kezelik az embert, mint az útszéli söpredéket. Fogadok, hogy azt se mondták meg neked, mikor jön az a francos busz errefelé.

– Nagyi, két különböző busszal kell mennünk.

– Kettővel?

– Igen. Én megyek az egyikkel, és Bernie meg egy teljesen másikkal!

– Nem is tudom, miért számítottál arra, hogy majd megkönnyítik a dolgodat!

– Most mit csináljak? – kérdezte Angel, igazából csak úgy magában. Nem mintha segítségre várt volna.

– Szerintem az lenne a legjobb, ha nem is foglalkoznál velük. Én a te korodban…

– Akkor a gyámügy biztosan értünk jönne.

– Ugyan már, honnan tudnák azok a minden lében kanál népek, hogy merre vagytok? Sose jönnek rá.

– Már megmondtam az iskolatitkárnak, hogy hol lakunk, nagyi.

A nagyi szomorúan ingatta a fejét.

– És én még azt hittem, hogy kétszer álltál sorba, amikor az észt osztották.

– Nagyi, tudod a könyvtár telefonszámát?

– Ugyan mi köze lehet annak a Liza Irwinnek a mi dolgunkhoz?! – kérdezte mérgesen a nagyi.

– Mert szükségem van egy felnőttre, aki felhívja az iskolát, és megkérdezi, mikor jön a busz. Egy gyerekkel nem hajlandók beszélni. Hacsak… – Angel odament a hintaszékhez, letérdelt a nagyi lábához, és pillogva felnézett rá. – Hacsak te nem hívod fel őket, rád biztosan odafigyelnének.

– Ejnye már, csak nem hízelegsz itt nekem?

– A világ minden kincséért sem, nagyi.

Nagymama lassan kikecmergett a hintaszékéből.

– Hmm… Add ide azt a számot.

A szám foglalt volt, és sok időbe telt, mire felvette valaki a telefont. Végül ugyanaz a fáradt hangú titkárnő jelentkezett, akivel Angel is beszélt. A nagyinak már hajlandó volt elmondani a buszok menetrendjét. Rosszabb volt, mint amire Angel számított. Bernie busza negyvenöt perccel később jött, mint az övé. Az öccse soha nem ment még úgy iskolába, hogy ő ne lett volna mellette, és ne irányította volna, hová kell mennie. Azt pedig végképp nem szerette volna, hogy az öccse egyedül álldogáljon odakint az úton. Bármi megtörténhet.

– Jaj, nagyi, most mi lesz?

A nagyi sóhajtott, elindult vissza a hintaszékhez, és belerogyott.

– Hát, gondolom, akkor majd nekem kell lesétálni vele az úthoz minden reggel – mondta beletörődve a dologba.

– Megtennéd?

A nagyi felhúzta a szoknyáját a térdéig, és a kinyújtott lábát bámulta.

– Vékonyak ugyan, de még bárhová elvisznek. Gondolom, a következő az lesz, hogy megkérsz rá, menjek el vele az első nap egész az iskoláig.

– Jaj, nagyi! Tényleg megtennéd? Az olyan jó lenne! – Angel nagyon megkönnyebbült, úgy érezte, egy hatalmas teher esett le a válláról. Pontosabban a nagyi vette le róla. A nagyi segíteni fog neki! Tényleg megteszi, tényleg. Nem kell majd mindent egyedül intéznie Bernie-nek és magának. A nagyi segít majd. A legszívesebben puszit adott volna a nagyi arcára, de ahhoz túl szégyenlős volt. Ki tudja, mit szólna a nagyi a puszilgatáshoz?

* * *

Kibírni az első napot az új iskolában rosszabb volt, mint egy látogatás a börtönben, de Angelnek mind a kettőben nagy gyakorlata volt. Ez volt a nyolcadik iskolája hat év alatt. Verna sehol sem tudott sokáig megmaradni, és a költözések mellett kétszer még nevelőotthonban is voltak Bernie-vel. Nem csoda, hogy mindig az járt az eszében, amit Hallingford kisasszony mondott neki. Elvégre kerek egy évig tanította őt. Senki más nem tanította Angelt néhány hétnél vagy hónapnál tovább.

A felső tagozat irodájában rengeteg papírt kapott, hogy vigye haza, és írassa alá az édesanyjával. Majd aláíratja a nagyival, gondolta Angel, vagy aláírja Verna nevét ő maga. Elég sokszor megtette már. És még soha nem bukott le.

Mivel nem akart a nagyi nyugdíjából ebédre költeni, mindig vitt magával mogyoróvajas szendvicset az iskolába. Szokás szerint rátapadt a szájpadlására. Nagyon vágyott rá, hogy egy kis tejjel vagy bármi más folyadékkal leöblítse, de szégyellt volna minden falat után felállni, és a nyilvános csapból inni.

Az is furcsa volt, hogy minden órára más terembe kellett menniük, de ezzel az érzéssel legalább nem volt egyedül. A többieknek is ez volt az első éve a felső tagozatban. Néhány gyerek ugyan megpróbált úgy tenni, mintha tudná, hová kell mennie, de Angel jól látta, hogy a szemük tétován cikázik ide-oda a folyosón. Arra is rájött a kuncogásokból és a kiabálásokból, hogy a legtöbbjük ugyanolyan zavarban van, mint ő.

Az ebédlőben senki sem beszélt vele. Úgy látszott, már mindenkinek megvolt a kialakult baráti köre, és ezek a kis csoportok együtt ebédeltek. Felfigyelt egy lányra, aki egyfolytában őt bámulta. Amikor elkapta a tekintetét, a lány elfordította a fejét, és a mellette álló lánnyal kezdett beszélgetni.

Nem akarok barátokat, mondta magában Angel. A barátok állandóan kíváncsiskodnak. Én meg nem akarom, hogy Vernáról faggassanak Mit mondhatnék róla? Vagy Wayne-ről? A szíve egy pillanatra elszorult, amikor az apjára gondolt Burlingtonban. Nincs már senki, aki látogatná, akit egyáltalán érdekelné, hogy mi van vele. Senki sem érdemel ilyen életet. Hát nem igaz? Nem számít, hogy mit követtek el. Mindenkinek szüksége van valakire, aki törődik vele. Még a nagyinak is, aki valószínűleg azt gondolja, hogy neki aztán végképp nincs szüksége senkire. De ma a nagyi elkíséri Bernie-t az iskolába. Istenem, add, hogy minden jól menjen! Add, hogy Bernie jól viselje magát! És ha már itt tartunk, add, hogy a nagyi is jól viselje magát.

– Ti most költöztetek ide, ugye? – A lány, aki néhány perce még csak bámulta őt, most odajött az asztalához. Vadonatúj farmert viselt, élénkpiros garbóval, amely szorosan feszült rajta, látszott, hogy már nőnek a mellei. Barna haja csigákba tekerve keretezte az arcát. Angel szívébe belehasított a fájdalom, ahogy rádöbbent arra, hogy ezzel a lánnyal biztos sokat törődik a mamája. Új ruhákat vesz neki, és fodrászhoz viszi, hogy az első iskolai napon szép legyen a frizurája. Angel önkéntelenül kisimította kócos haját az arcából.

– Megan Armstrong vagyok – mondta a lány. – És te ki vagy?

– Mit érdekel az téged? – A keserű szavak egyszerűen csak kibuggyantak Angelből.

– Jól van, na! – mondta Megan, és már sarkon is fordult. – Csak kíváncsiak voltunk, ki vagy. – Vetette oda foghegyről, majd visszament a barátnőihez, hogy beszámoljon nekik a történtekről. Azok mind Angelre néztek, aztán mondtak valamit egymásnak, és a szájuk elé tartott kézzel kuncogni kezdtek.

De Angelt mindez nem érdekelte. Egyáltalán nem. Az volt az egyetlen célja, hogy túlélje az első nyavalyás napot. Mindig az első nap volt a legrosszabb. Nemsokára úgyis talál egy másik gyereket, aki szintén nem akar majd beszélni az otthoni dolgokról, de akivel legalább együtt lehet ebédelni, hogy ne lógjanak ki annyira a sorból. Lehet, hogy itt kicsit tovább tart majd, mire talál magának valakit, de ki tudja várni. Mindig ki tudta várni. Az egyik iskolában három hónapig tartott, mire rájöttek, hogy az apja börtönben van. Ez volt a rekord. Valaki mindig rájött, rendszerint pár héten belül. Angel ezt általában onnan tudta, hogy az ebédpartnere egyszer csak nem jött oda a megszokott asztalukhoz. A legutóbbi iskolában egy Chantille Saunders nevű lány apja szintén börtönben volt. Bár egyikük sem beszélt a dologról, az év végéig együtt ebédeltek. Erről eszébe jutott, hogy ha Bernie-nek nem lett volna annyi baja az első osztályban, akkor a tavalyi tanév Hallingford kisasszonnyal a legjobb lehetett volna az összes közül.

De ahogy mondani szokták, az akkor volt, ez meg most van. Azon tűnődött, mi történne, ha felugrana az asztalra, és elkiáltaná magát: „Hé, ti lúzerek, az apukám börtönben van! Valami bajotok van ezzel?” Mit gondolna akkor Megan Armstrong és a divatmajom barátnői? Biztos kíváncsiak voltak rá, különben nem küldték volna oda hozzá Megant, de vajon mit tennének, ha megtudnák, hogy ki is ő valójában? Egy útszéli söpredék. Morgannek lenni a Morgan Farmról nem is volt olyan nagyszerű dolog, mint azt a megérkezésükkor hitte. De már ez sem érdekelte. Arra vágyott csak, hogy Bernie gond nélkül túljusson az első napon. Ha Bernie-vel minden rendben lesz, ő bármit kibír.

A nap hátralévő részében csak a tanárok szóltak hozzá. Minden teremben igyekezett egy hátsó padba ülni, ahol meghúzhatta magát, és bámulhatta a többi gyerek hátát, anélkül hogy azok látták volna őt. Reggel az irodában kapott egy órarendet, de persze egyik tanárnál sem volt még felírva a neve. Így minden óra elején fel kellett állnia, és meg kellett mondania a nevét meg a címét: az irodalomórán, a természettudomány-órán, a társadalomtudomány-órán, a matematikaórán és a tornaórán („nem, nincsen másik tornacipője, és nem hozott magával tornaruhát; nem, nincsen másik pólója”). Aztán volt még egy tantárgy, ahol először könyvtárismereteket tanulnak, aztán később művészeteket vagy zenét. Először csalódott volt, mert szívesebben tanult volna egész évben a művészetekről, de Coates kisasszony, a könyvtáros majdnem olyan kedvesnek bizonyult, mint Liza kisasszony, és kétszer akkora könyvtára volt.

Nem, nem volt nála a bizonyítványa az előző iskolából, de igen, tudta az iskola nevét. A titkárnő majd felhívja az előző iskoláját, és beszerzi a bizonyítványát meg az egészségügyi kartonját. Egészségügyi karton! Elfelejtette, hogy Bernie-nek is szüksége lesz ezekre. Rá kell majd beszélnie a nagyit, hogy hívja fel az előző iskolájukat, hogy küldjék el Bernie papírjait is. A nagyi biztosan nem tudja a régi iskolájuk nevét, és Bernie valószínűleg nem fogja neki elárulni. Az öccse bizonyítványa nem lett valami fényes a Burlingtoni Általános Iskolában. Ó, Istenem, vajon rendesen viselkedik? Az alsó tagozat épülete a felső tagozaté mellett volt, de ennyi erővel lehetett volna a Holdon is. Nem látta az öccsét egész nap, nem hallgathatta meg a panaszait, és nem tudta figyelmeztetni arra sem, hogy viselkedjen rendesen.

De most nem aggódhat tovább Bernie-ért. Neki is át kell vészelnie ezt a napot. Valahonnan szerzett egy ceruzát meg néhány jegyzetlapot, de délután feltétlenül el kell mennie a boltba, és venni egy rendes füzetet meg egy csomag vonalas papírt. A többiek padja tele volt füzetekkel, a borítójukon filmsztárok fotóival. Mindenkinek volt egy számológépe és egy csomó golyóstolla meg hegyes ceruzája, amelynek a végén a rózsaszínű radír még nem kopott el, és nem is volt megrágcsálva. De Angel nem vesztegette az idejét irigykedésre. Tudta, hogy neki nem telik ilyen dolgokra.

A Megannal váltott pár szót kivéve megúszta a napot anélkül, hogy bárki is felfigyelt volna rá. A buszon aztán talált magának egy magányos ülést, és még a sofőr sem kérdezte meg tőle, hogy hol száll le, mert emlékezett rá, hogy ő az a lány, aki miatt új megállót iktattak be a busz menetrendjébe.

A ház üres volt. Hát ez meg hogy lehet? Arra számított, hogy a nagyit a hintaszékben találja, és majd elmeséli neki, milyen volt az első napja.

– Nagyi? Nagyi! – Kísérteties érzés volt az üres házban járkálni, és hallgatni, ahogy a kiáltása visszhangzik a konyhában. Halkan kopogott a nagyi hálószobájának ajtaján. Talán csak elszunyókált. Amikor nem jött válasz, lenyomta a kilincset, és belesett. A nagyi nem volt bent, de ez még nem jelentette azt, hogy a szoba üres volt. Tele volt pakolva hullámpapír dobozokkal, halomban álltak a magazinok és az újságok. Nagyobb volt a rendetlenség, mint amit Angel a fészerben talált. A hatalmas szemétdombtól alig látszott az ágy meg a kis öltözőasztal. Ez rendkívül tűzveszélyes, Angel azonnal látta. Ha most besétálna ide a gyámügy, már ennek a szobának a puszta látványa is elég lenne ahhoz, hogy elvigyék őket Bernie-vel. Gyorsan becsukta az ajtót. Nem akarta, hogy a nagyi előugorjon valamelyik doboz mögül, és rajtakapja őt a leskelődésen.

Felnézett az órára a konyha falán. Két óra ötvenöt perc volt. Bernie busza csak háromnegyed négykor érkezik. Nem tudta, mit kezdjen addig magával. Csak jóval később jutott eszébe, hogy ki is élvezhette volna ezt a pár békés órát, és olvasgathatta volna a könyvét, vagy szunyókálhatott volna, de ehelyett csak rótta a köröket fel-alá a konyhában, a kopott linóleumon. Egyre csak az óramutatókat leste, mintha attól gyorsabban forognának az óra kerekei. Lehet, hogy a nagyi is lelépett, mint Verna? Annyira elege lett belőlük, hogy megszökött a saját otthonából? De akkor hol a fenében lehet?! Nem lett volna szabad hagynia, hogy a nagyi azt higgye, neki kell gondot viselni Bernie-re. Biztos ez volt a baj. Biztos ez volt az utolsó csepp a pohárban. De mit tehetett volna? Valakinek vigyázni kell Bernie-re, amíg nem jön meg a busz! És a nagyi maga ajánlkozott rá. Senki nem erőltette. Ő mondta, hogy segít.

Fél négykor már nem bírta tovább, kiszaladt a postaládáig, és ott rótta tovább a köröket fel-alá, s közben a nyakát nyújtogatta, hogy jön-e már a sárga busz. Ó, Istenem, hogyan fogom elmondani Bernie-nek, hogy a nagyi is eltűnt?

Előbb hallotta meg a busz motorját, ahogy felfelé vánszorgott az emelkedőn, mint ahogy meglátta volna magát a buszt. Végül ráfordult a földútra, és zötyögve közeledett a postaládájuk felé. Hangos fékcsikorgással és a fényszóróit villogtatva állt meg mellette.

Kivágódott az ajtaja.

– Gyerünk, gyerekek, ugorjatok! Nem érek rá egész nap itt álldogálni.

Gyerekek? Hogy érti azt a sofőr, hogy gyerekek?

Hamarosan megtudta.

Először Bernie ugrándozott le a lépcsőkön, majd nagyon lassan és óvatosan, végig az ajtó fogantyújába kapaszkodva lemászott a nagyi is. Amint letette a lábát a földre, a sofőr berántotta az ajtót.

– Nagyi?

– Mégsem hívhattam taxit, nem igaz?

– Egész nap bent volt velem a teremben! – Bernie ugrált az izgalomtól. – Én voltam az egyetlen gyerek az iskolában, akinek egész nap bent volt a nagyija a teremben!

– Jól vagy? – kérdezte Angel aggodalmasan. A nagyi ráncos arca messze nem volt olyan boldog, mint Bernie kerek képe.

– Ó, szentséges gyömbérgyökér! – kiáltott fel nagyi. – Menjünk be a házba, és együnk végre valamit! Kóstoltad már azt a moslékot az iskola ebédlőjében? Borzalmas.

Bernie elragadtatottan kuncogott.

– Én és a nagyi kidobtuk az ebédet a kukába!

– Jaj, Bernie. Ne beszélj butaságokat! – De az öccse boldog volt, és ez a lényeg. Biztos minden rendben ment.

Angel felmelegítette a nagyinak a reggeli kávét, csinált neki pirítóst, Bernie-nek pedig készített egy mogyoróvajas-lekváros szendvicset, és adott hozzá egy pohár tejet is. A tej olyan hűvös és hívogató volt, hogy töltött magának is egy pohárral, és gyorsan felhajtotta, de közben bűntudatot érzett, mert a tejet félre kellett volna tennie Bernie-nek.

– Neked nem kell valami iskolai felszerelés, Bernie? El kell szaladnom a boltba, hogy vegyek magamnak pár dolgot. –

Bernie ránézett a nagyira. Talán azt várta, hogy majd a nagyi emlékszik helyette, hogy mit kell vinnie másnap az iskolába.

– Nem, nem – mondta nagyi. – Annyi frinc-franc van abban a teremben, hogy azt sem tudják, mihez kezdjenek vele. Nem költjük ilyesmire a nyugdíjamat, igaz-e, Bernie fiam?

– Nem-nem. – És mind a ketten elkezdtek kuncogni.

Angel megköszörülte a torkát.

– Ne haragudj, nagyi, de kölcsön kell kérnem tőled egy kis pénzt. Verna majd megadja neked később.

A nagyi persze hitetlenkedve csóválta a fejét, de mi mást tehetett volna Angel? Kérnie kellett, mert a taxipénz maradékát már odaadta a nagyinak a telefonhívásokra, és iskolai felszerelésre egyszerűen szüksége volt.

– Akarsz velem jönni, Bernie?

– Nem, nagyon fáradt vagyok. Nekem meg a nagyinak most pihennünk kell, ugye, nagyi?

Angel megkönnyebbült. Az öccse nélkül sokkal gyorsabban beért a faluba, és nem kellett még több pénzt költenie valami édességre. De ahogy a földúton sétált, egyre csak a port rugdosta. Bernie eddig mindig csak rá támaszkodott. Mindig vele akart lenni, akárki is volt körülöttük. Elszorult a torka a sírástól.

14
Draco, a sárkány

Ha nem lettek volna a csillagok, lehet, hogy Angel feladja a próbálkozást. Iskolába járni olyan volt, mint részt venni egy háborúban, amit néha régi filmeken látott. Tartania kellett magát a hazugsághoz, hogy az anyja otthon van, de az orvos azt mondta neki, hogy maradjon ágyban a súlyos gerincproblémáival, ezért nem jöhet a telefonhoz, és nem mehet el a szülői értekezletre. Úgy kerülte a többieket, mint a pestist. Ez volt a dolog könnyebbik része. Úgysem akart vele barátkozni senki.

Próbálta túltenni magát azon, hogy Bernie és a nagyi úgy viselkedtek, mintha cinkostársak lennének, őt meg úgy kezelték, mint valami szigorú szülőt. Pedig csak arra akarta rávenni őket, hogy néha egyenek egy kis zöldséget, és olvassanak többet, legalábbis Bernie. A nagyinak persze nem mondhatta, hogy olvasson többet, pedig nagyon rossz hatással volt Bernie-re. Miközben Angel az öccsével tanult, a nagyi egyfolytában kuncogott, és buta grimaszokat vágott, amitől aztán Bernie is rögtön elkezdett hülyéskedni.

Angel tehát nem sokáig bírta volna a csillagos éjszakák nélkül. Olyankor megvárta, amíg Bernie és a nagyi elalszik, és sűrűn csipkedte magát, hogy ébren tudjon maradni, bármilyen fáradt is volt, aztán kisurrant az éjszakába, a régi legelőre. A csillagpásztor addigra mindig ott volt már, belefeledkezve a csillagok bámulásába. Angel ilyenkor megállt mellette, és csendben várt, hogy meg ne zavarja. Aztán rendszerint a férfi elmesélt egy újabb történetet az égi csillagképekről.

– Ott az öreg Draco, a sárkány. A farka pont úgy kanyarog, hogy elválasztja a Nagymedvét a kistestvérétől. Megnézed?

Azzal beállította a távcső magasságát, és hagyta, hogy Angel az eget kémlelje. Ha túl sokáig hunyorgott és pislogott szótlanul a teleszkópnál, a csillagpásztor rájött, hogy nem lát benne semmit, olyankor megkérte, hogy nézzen szabad szemmel az égre, és akkor ott mutatta meg neki a csillagképet.

– Jól van. Most keresd meg a Dubhe-t a Nagymedve szájában, aztán haladj tovább a Sarkcsillag felé. – A lány engedelmeskedett. – Most a sárkány farkának a hegye pontosan a Dubhe és a Sarkcsillag között van. Onnan elindulva jön egy hullámvonal, aztán a vonal egy éles kanyart vesz – a csillagpásztor közben az ujjával a levegőbe rajzolt –, és végül egy merőkanálszerű formába fut bele. Na, az a sárkány feje. Látod azt a ragyogó csillagot a pofája végén, meg a mellette lévőt is? Régen azokra mondták, hogy a sárkány két szeme. De a gyönyörű kettőscsillag valójában a sárkány feje tetején helyezkedik el. Azokhoz már távcső kell. – Majd hihetetlen türelemmel segített neki megtalálni a gyönyörű, halványsárga kettőscsillagot a Draco fejénél.

Angel persze nem tudott mindenre visszaemlékezni később. Az ilyen beszélgetések után ébren feküdt a sötétben, a feje szédelgett az információktól, és túl fáradt volt ahhoz, hogy mindennek utánanézzen a könyvében, de ahhoz meg túl izgatott volt, hogy aludjon. Elképzelni sem tudta, hány millió éve indult el a fény azokról a csillagokról, hogy az ő szeméhez elérjen. Számára a csillagok voltak a legfenségesebb és legcsodálatosabb dolgok, amiket valaha is látott. Amikor azokról a csillagokról útnak indult a fény, ő, Angel Morgan, még csak meg sem született, sőt, még talán a szülei, a nagyszülei, a dédszülei sem. Belereszketett a gondolatba. Azoknak a csillagoknak a szemében ő még csak útszéli söpredék sem volt. Még csak nem is egy porszem. Még csak nem is… nem is… Megpróbált valami olyasmire gondolni, ami kisebb, mint egy porszem, de nem sikerült.

* * *

Három héttel az első iskolai nap után Megan Armstrong, aki azóta sem beszélt vele, odasétált a leghátsó padhoz, ahol Angel éppen a mogyoróvajas-lekváros szendvicsét ette.

– Ugye, igaz? – kérdezte nyávogó hangon.

Angel éppen a csillagokról ábrándozott, úgyhogy beletelt néhány másodpercbe, amíg rájött, hogy Megan hozzá beszél.

– Tessék?

– Ugye, igaz, hogy a te apád Wayne Morgan, aki néhány éve kirabolta a Cumberland Farmot Barre-ban?

– Fogalmam sincs, miről beszélsz. – Angel nem hazudott. Tényleg nem tudta, hogy mit tett, vagy mit nem tett Wayne, amiért börtönbe került. Neki soha senki nem mondta el.

Megan gúnyosan mosolygott.

– Csak eltűnődtem rajta. Benne volt az újságokban jó pár évvel ezelőtt. A fickót börtönbe küldték… jó hosszú időre. – Miközben beszélt, figyelte Angel arcát, de az közönyt színlelt. Végül Megan sarkon fordult. Angel nézte, ahogy visszament a barátaihoz jelenteni, mi történt.

Szóval megtudták. Valakinek az anyja vagy az apja, esetleg a nagyszülei még emlékeztek a régi dolgokra. Vermont kis állam. A Morganeket ezek szerint jól ismerték errefelé, legyen akár rossz, akár jó hírük. Csak három hétbe telt. A lányok pedig sugdolóztak, kuncogtak, és lopva felé pillantottak. Angel keményen állta a tekintetüket. Nem fogja megengedni nekik azt az élvezetet, hogy azt higgyék, megfélemlíthetik. Közülük vajon hányan tudják, hogy a Rigel csillag 545 fényévre van a Földtől? Valószínűleg azt sem tudták, hogy mi jelent a fényév. Vagy hogy az univerzum legtávolabbi peremén lévő csillagok szemében ők még csak meg sem születtek. Nem voltak nála semmivel sem jobbak. Kevesebbek voltak, mint az útszéli söpredék, kisebbek, mint egy porszem. Még a semmi is több volt náluk.

De azért mégis jobban örült volna, ha nem jönnek rá ilyen hamar. Azelőtt észre sem vették őt, de most, habár még mindig senki volt a szemükben, mégis a figyelem középpontjába került. Mint a Nap, amelyről valószínűleg azt sem tudták, hogy 150 millió kilométerre van a Földtől, pedig ez a legközelebbi csillag. És hogy mellesleg egy hatalmas tűzlabda, amely szénné éget mindenkit, aki túl közel megy hozzá. Képzeletben bepakolta Megant és a bandáját egy űrhajóba, és kilőtte őket egyenesen a Napba.

Aztán valahogy túlélte ezt a napot is, próbált közönyös lenni, amikor elsétált egy-egy asztal mellett, ahol hirtelen csend lett, és érezte, hogy lopva mindenki őt bámulja. Ez nem volt új dolog, megtörtént már régebben is. Volt rá elég ideje, hogy hozzászokjon. Csak ne lenne olyan fáradt. Nem tudott egyszerre aludni és csillagokat figyelni, viszont nem bírta volna elviselni a nappalokat a csillagos éjszakák nélkül.

Délutánonként már csak lézengett, amíg meg nem szólalt az utolsó óra végét jelző csengő. Akkor levágta magát a busz hátsó sarkában egy ülésre, és igyekezett kizárni a külvilágot, hogy ne is lássa, ne is hallja a többieket. Még így is tudta, hogy egyfolytában róla suttognak, és őt bámulják.

A megállónál fürgén leugrott a buszról, és szaladt a ház felé. A zokogás, amely ebéd óta szorongatta a torkát, kitöréssel fenyegetett. De nem fog sírni! Azért sem! Nem érnek ezek annyit, hogy sírjon miattuk!

A nagyi a székében hintázott a konyhában. Angel a legszívesebben azonnal a szobájába rohant volna, hogy az ágyában jól kisírhassa magát, de nagymama arckifejezése megállította.

– Mi a baj, nagyi?

– Nem tudom. Valami készül.

– Ezt hogy érted?

– Ha tunnám, asszed, nem mondanám? Most mondtam, hogy nem tudom.

Angel érezte, ahogy a bőre libabőrös lesz a rémülettől. Ijesztő volt a nagyi sápadt arca. Valami rossz készül, és feléjük tart, de nem tudta, hogy mi az. A rémület úgy burkolta be a házat, mint a sűrű köd a hegyi utat.

– Hol van Bernie? – tört ki a lányból a kérdés.

– Az iskolában. – Majd kis szünet után hozzátette: – Gondolom.

Angel erősen az iskolára összpontosította a gondolatait. Elképzelte Bernie-t, ahogy feláll az asztalától, elköszön a tanárától, kisétál a buszhoz, és felszáll rá. A szíve mélyén persze tudta, hogy nem a valódi Bernie-t látja maga előtt, aki mindig mást akar, mint a többiek, hanem egy tökéletes Bernie-t. Egy robot Bernie-t, akit a képzeletében irányíthat, aki mindig szót fogad neki, és akit biztonságban hazahozhat, amikor csak akar.

– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha lemegyek, és megvárom a buszt.

Még negyvenöt perc volt az érkezéséig, de Angel gondolatban látni akarta a buszt is, ahogy megteszi az utat az iskolától a nagyi postaládájáig.

A nagyi lehunyt szemmel hátradőlt a hintaszékben. Úgy nézett ki, mintha fájna valamije. Biztosan ez a baja. Ettől van rossz előérzete. Valószínűleg beteg. Már nagyon öreg. Ez természetes az öregeknél, nem igaz? Egy csomó minden nem működik már bennük rendesen.

– Jól vagy, nagyi? – kérdezte halkan. – Most lemegyek a postaládához, és ott várom meg Bernie-t, jó?

A nagyi csak bólintott, de nem nyitotta ki a szemét.

A fényévekhez mérten semmiség volt, de Angel számára egy örökkévalóságnak tűnt, mire meghallotta a motorzajt, és meglátta a sárga buszt, ahogy átküzdi magát a dombtetőn. Visszafojtott lélegzettel várt. Ha egy orvos most sztetoszkópot tett volna a mellkasára, valószínűleg nem hallotta volna a szívverését. A busz azonban még csak le sem lassított, hanem zörögve elrobogott mellette. – Bernie! – kiáltotta utána a lány. Futott néhány lépést a busz után. – Bernie! – Hitetlenkedve figyelte, ahogy tovább döcög és zötyög a kátyús földúton, míg végül el nem tűnt a kanyarban.

Visszarohant a házhoz.

A nagyi éberen várta őt a hintaszékben.

– Hol van Bernie?

Angel azonban a telefonkönyvben keresgélt idegesen, a lapok egymás után szakadtak szét remegő kezében. Jaj, miért is nem írtam fel az iskola számát?! Mindig fel kell írni a fontos telefonszámokat! És tartsd a telefon mellett szükség esetére. Végre megtalálta. Tárcsázott, majd lélegzet-visszafojtva várt. A szám persze szokás szerint foglalt volt. Lecsapta a kagylót. Jaj, Istenem, elfelejtettem a számot! Újra végiggyűrte a telefonkönyvet, és ismét tárcsázott. Ekkor végre meghallotta a titkárnő türelmetlen hangját a vonal másik végén:

– Chesterville-i Összevont Általános Iskola!

– Hol van Bernie? – tört ki a lányból, de egy másodperc múlva már tudta, hogy nem ezt kellett volna mondania.

– Elnézést? Mit mondott, kivel akar beszélni? – kérdezte a titkárnő.

Angel összeszedte magát, és vett egy nagy levegőt.

– Itt Verna Morgan beszél. A fiam, Bernie Morgan nem volt az iskolabuszon, ami épp az imént ment el a ház előtt.

– Várjon kérem, utánanézek.

– Mit mond? Mit mond? – kérdezte a nagyi tágra nyílt szemmel. Időközben feltápászkodott a hintaszékéből, és meredten nézte Angelt.

– Csitt! Ellenőrzi, hogy mi történt.

– Na, persze… – méltatlankodott a nagyi szokás szerint.

– Mondja csak, valójában ki maga? – kérdezte a titkárnő, most már sokkal komolyabb hangon.

Angel nem válaszolt.

– Azért kérdezem, mert a jelenléti íven az áll, hogy ma délután tizenkét óra tizenhárom perckor Verna Morgan itt járt, és magával vitte Bernie Morgant orvosi vizsgálatra Burlingtonba.

15
Sarkcsillag

A nagyi úgy esett vissza a hintaszékébe, mintha valaki arcul csapta volna.

– Orvosi vizsgálatra, édes jó Istenem.

De hát mi a fenét művel Verna?

– Ez gyerekrablás! Elrabolta a saját gyerekét! – Angel idegesen járkált fel-alá a szobában. A nagy lendülettől feldöntött egy széket, de még csak észre sem vette. – Elrabolta Bernie-t! Azt akarta, hogy ne tudjam meg, hogy elviszi! Még a ruháiért sem jöttek el! Pedig én Bernie-nek adtam volna Grizlit. Neki adtam volna. – Úgy patakzott a könnye, hogy alig látta, merre megy, jól be is verte a csípőjét az asztal szélébe. Kifejezetten örült a fájdalomnak. Jó ürügy volt arra, hogy tovább sírhasson. Mert a legszívesebben ordított volna. Miért csak Bernie-t? Miért csak őt vitte el, engem meg miért hagyott itt? Engem már nem szeret? Mama, nekem is szükségem van rád.

– Ülj le Angel, mielőtt még eltörsz valamit.

A kislány hirtelen elszégyellte magát. Odament a felborult székhez, és felállította.

– Sajnálom.

– Nem az istenverte székre értettem. Úgy értettem, magadat ne törd össze. Gyere ide!

Angel odament a hintaszékhez, és a nagyi feléje nyújtotta vékony, inas karjait.

– Ülj ide az ölembe, kicsim.

Angel már nagyobb volt a nagyinál, mégis beleült az ölébe. A köréje fonódó vékony karok olyanok voltak, mint a száraz faágak, de Angelnek már ez sem számított, egyszerre megadta magát. Nem emlékezett rá, hogy valaha is ölbe vették, és ringatták volna.

– Hogy ez a Verna milyen egy alattomos nőszemély! – mérgelődött a nagyi.

– Nem. – Angel kötelességének érezte megvédeni az anyját. – Nem így van. Talán csak nincs elég pénze, hogy két gyereket eltartson, és Bernie a kisebb. Neki nagyobb szüksége van a mamára, mint nekem.

Nagymama dühösen felhorkant. Angel érezte, ahogy sovány mellkasa megremeg.

– Te jobb anyja vagy annak a kisfiúnak, mint Verna valaha is volt. – Ezt egyszer már Verna is mondta neki, de azóta nyilván elfelejtette.

Bár az is lehet, hogy megváltozott. Lehet, hogy most már figyel arra, hogy Bernie mind az öt táplálékcsoportból kapjon enni, hogy a hidegben vegye fel a sapkáját, és hogy… Angel ettől a gondolattól újra sírva fakadt, de most már csak halkan pityergett.

– Jól van, jól van – nagyi megsimogatta a hátát. – Ne keseredj el. Anyád biztosan visszahozza holnapra. Nem mindenki tudja ám, hogy kell bánni azzal a kis széltolóval.

Angel felállt, hogy kifújja az orrát. Mert bár örült neki, hogy a nagyi az ölébe ültette, de körülbelül annyira volt kényelmes, mint egy halom száraz gallyon ülni. Bement a fürdőszobába, tépett magának egy kis vécépapírt, kifújta az orrát, de nem mert a tükörbe nézni. Tudta, hogy borzasztóan néz ki.

– Nagyi? – kérdezte az ajtóból. – Főzzek magunknak egy kis teát?

– Hát, az igazán úri megoldás lenne a helyzetre – felelte nagyi.

Miután megitták a teát, Angel nekiállt vacsorát készíteni kettőjüknek, bár még csak délután volt. Nem sokat beszéltek. Próbáltak nem is nézni arra a helyre, ahol Bernie szokott ülni az asztalnál. Nagyi még a brokkolit is zokszó nélkül megette. Angel elkezdett valamit magyarázni a brokkoliról, de aztán eszébe jutott Bernie, aki utálja a brokkolit, és inkább abbahagyta. Könnyek gördültek le az arcán. Elmosta az edényeket, és felfordítva a mosogató mellé tette őket száradni.

– Megcsinálom még a házi feladatomat, aztán lefekszem.

A nagyi csak bólintott a hintaszékből. Úgy látszott, a kislány vigasztalása teljesen kimerítette.

Angel hasra feküdt az ágyán, és a csupasz villanykörte fényénél kinyitotta az Ismerd meg a csillagokat! Ezt az oldalt annyiszor olvasta már, hogy szinte fejből végig tudta volna mondani.

„Polaris (hangsúly a LAR szótagon), azaz Sarkcsillag. Ez az egyetlen csillag az égen, amely nem változtatja a helyzetét, vagy legalábbis nem annyira, hogy észrevehető legyen. Ez a csillag mindig a helyén marad, míg a többi csillag és csillagkép vándorol az égen…”

Neki is erre lett volna szüksége, egy Sarkcsillagra, egy biztos pontra az életében, amely sosem tűnik el. Egy állandó fényre, hogy mindig megtalálja a helyes utat. Mi lesz most Bernie-vel? Hiszen neki ő, Angel volt a Sarkcsillaga. Amikor mindenki más eltűnt, ő mindig ott volt neki. Most pedig Vernával van, aki gyorsabban vált pályát, mint egy keringő bolygó. Azt kívánta, bárcsak tudna imádkozni. Imádkozni szeretett volna Bernie-ért, Vernáért, sőt még Wayne-ért is.

Wayne. Az apja sosem szökött volna meg Bernie-vel, s nem hagyta volna ott őt, mint Verna. Nem Wayne hibája volt, hogy a rendőrök börtönbe vetették. Biztosan nem követte el azt, amivel vádolják. Soha nem ütötte meg őt, még a fenekét sem, amikor kicsi volt. Wayne vette neki Grizlit, és tőle kapta a nevét: Angel, vagyis angyal. Hát követhet el bűnt egy olyan ember, aki angyalnak nevezi el a kislányát?

Miközben lefelé settenkedett a lépcsőn, leemelte a telefon kagylóját, és feltárcsázta az egyetlen számot, amit a sajátjukon kívül fejből tudott, legbelül érezte, hogy nem lenne szabad megtennie. Amikor beleszólt a telefonba, nemcsak a hangja remegett, de a lábai is.

– Angel Morgan vagyok. Üzenetet szeretnék hagyni az apukámnak, Wayne Morgannek. Csak azt mondja meg neki… csak annyit mondjon neki, hogy Verna eljött Bernie-ért, és elvitte magával. Igen, csak ennyit mondjon neki. Köszönöm.

Felakasztotta a kagylót a helyére, majd odament a hátsó ajtóhoz, és kinézett az ablakán. Érezte a fagy illatát a levegőben, és hallotta, ahogy a szél végigsöpör a fák megbarnult levelei között. Aznap éjjel nem látszottak a csillagok az égen.

* * *

Mint valami alvajáró, úgy mászkált másnap az iskolában. Először be sem akart menni. Ott akart maradni a telefonnál, készen minden eshetőségre, de a nagyi rábeszélte, hogy menjen be.

– Kábé annyi értelme lenne itthon maradni, mint a kertben ülni, és várni, hogy levelet hozzon neked a káposzta. Addig úgysem csörög a telefon, amíg mellette ülsz, és vársz. Hallgass rám. Hallgasd meg az öreget. Ismerem én az ilyen dolgokat.

Az ebédidő java részét Angel a mellékhelyiségben töltötte, és éppen az egyik WC-fülkében ült, amikor egy csapat lány jött be viháncolva.

– És mit felelt, amikor megkérdezted a rablásról, Megan?

Angel megdermedt, ahogy meghallotta Megan válaszát.

– Ó, egyszerűen úgy tett, mintha nem tudná, miről beszélek. De én tudom, mert a nagyim mondta az apukámnak, ő meg az anyukámnak, hogy ő Wayne Morgan lánya. A nagyi még az újságkivágást is megőrizte. Mindent eltesz, és mivel az apukám egy iskolába járt Wayne Morgannel, ezért megmutatta neki a újságcikket.

Angel alig várta, hogy hallja a részleteket. Lehet, hogy azt hitték róla, tetteti a helyzetet, de tényleg nem tudott semmit. Nagyon ostobának érezte magát, hogy Megan Armstrong többet tud az apjáról, mint ő.

– És tényleg lelőtt valakit? – kérdezte az egyik lány.

– Azt mondta, hogy nem, de a könyvelő kapott egy golyót. Az egyik símaszkos fickó lőtt rá, és a másik kettő azt mondta, hogy Wayne Morgan tette. Szóval ketten vallottak egy ellen. Egy ilyen embert sosem lenne szabad kiengedni a börtönből.

De nem ő tette! Angel hátán kiütött a hideg veríték. Wayne sosem bántana senkit. És ő vajon honnan tudhatná? Alig ismerte az apját. Az egész akkor történt, amikor ő még csak ötéves volt. Abból az időszakból csak az állandó veszekedésekre emlékszik. Biztosan voltak jobb idők is. Igen, például amikor Grizlit kapta. Emlékezett rá, milyen boldog volt, amikor megkapta a mackót. Verna valami olyasmit mormogott, hogy: – Kék medve?! Na hiszen! – De Angel az első pillanattól fogva imádta. Ez volt az egyetlen ajándék, amit az apja valaha is adott neki. Igaz, később is kapott dolgokat Vernától, amire Verna azt mondta: – Ezt aputól meg tőlem kapod. – De ezt a mondatot már évek óta nem hallotta. Régóta nem is kapott ajándékot, csak olyan játékokat, amiket az Üdvhadsereg Mikulása hozott. Azok pedig nem voltak különleges játékok.

A lányok tovább sugdolóztak, de Angel már nem tudta kivenni, hogy Wayne-ről vagy valaki másról van-e szó. Azt kívánta, bárcsak mennének már ki, hogy kijöhessen a WC-fülkéből. Az ajtóba vésett, mocskos szavakat és képeket olvasgatta. Az ember azt gondolná, az ilyeneket egy iskolában azonnal átfestik De még ha meg is tennék némelyik annyira mélyen be volt vésve, hogy festékkel úgysem lehetne eltüntetni. Sajnálta, hogy nincs nála valami hegyes szerszám, amellyel valami ronda megjegyzést véshetne az ajtóra Megan Armstrongról. Valamit, ami évekig ott maradna.

– Vigyázz, Megan! Valaki van odabent!

– Kit érdekel? – válaszolta Megan. – Hé, te odabent! Nem illik hallgatózni.

Angel mozdulatlanul ült, de közben forrt benne a düh. Ő már itt volt, amikor ezek bejöttek, mégis mit tehetett volna?

– Mi van, félsz kijönni? – hallatszott az egyik lány hangja Megan bandájából, valami Heather Akárkié.

Kuncogás hallatszott és léptek zaja. Valaki közeledett a fülkéjéhez!

Azután Heather nézett be a vécéajtó alatt. Nagy szemeket meresztett, azután gyorsan eltűnt.

– Ő van odabent! – suttogta a többieknek izgatottan.

– Nem érdekel. Az utolsó szóig igaz, amit elmondtam. Benne volt az újságokban. – Angel szinte látta, ahogy Megan egyetlen fejmozdulattal magabiztosan hátradobja bodorított tincseit.

– Menjünk innen! – mondta az egyikük. Angel hallotta, ahogy sugdolózva, kuncogva tülekednek kifelé az ebédlőbe. Angel szinte örült ennek a kínos jelenetnek. Legalább most pár percig nyugodtan utálhatta ezeket a lányokat, ahelyett, hogy azon kesergett volna, hogy Bernie elment. Elment.

* * *

Angel megkönnyebbüléssel dobta le magát a busz hátsó ülésére. Életének egyik legrosszabb napja közeledett a végéhez. Nemsokára otthon lesz. Furcsa volt a nagyi házára úgy gondolni, mint az otthonára, de végül is az volt. Egy otthon, amelyben jelenleg egy holdkráter méretű, hatalmas lyuk tátongott Bernie helyén.

– Nem csengett a telefon – mondta nagyi, ahogy meglátta. Nem a hintaszékben üldögélt. A villanyrezsónál álldogált. – Csinálok magamnak egy kis teát. Kérsz egyet te is?

Angel bólintott.

– Utána azt hiszem, lemegyek a könyvtárba.

Nagyi oldalról sandított rá.

– Már teljesen besötétedett. Holnap szombat. Menj holnap, és akkor be is vásárolhatsz a boltban. Biztosan kifogytunk már valamelyik drágalátos táplálékcsoportodból.

Angel akarata ellenére elnevette magát.

– Fejlődsz, nagyi. A végén még megtanulod őket.

Megitták a teájukat a konyhában, aztán csak görcsösen ültek a félhomályban, és próbálták levenni tekintetüket a telefonról. Angel korábban mindig a védelmébe vette Vernát, és igyekezett az anyja szemszögéből is nézni a dolgokat, de most ez a feladat meghaladta a képességeit.

* * *

Éjjel felébredt. Nem nagyon emlékezett az álomra, amelyre felriadt. Valaki sírt, és azt hitte, Bernie az. Egyetlen kép maradt csak meg az álomból. Látta, ahogy az udvarból kikanyarodik a furgon, és Bernie karja kilóg az ablakon.

– Húzd be a karod, Bernie! – kiáltotta utána álmában. – Hányszor kell még elmondanom, hogy húzd be a karodat az ablakból! – Angel ekkor felült, a torkában azzal a furcsa, reszelős érzéssel, mintha valóban kiáltott volna.

Aztán megütötte a fülét a sírás. Ezt nem csak álmodta! Számtalanszor kitapogatta már éjszaka a lépcsőket, úgy mozgott a sötétben, mint egy vakon született ember. Hangtalanul lelopózott a konyhába, megkerülte az asztalt, és megállt nagyi ajtajánál. Rászorította a fülét az ajtóra. Egy megtört, öreg szív szaggatott zokogása hallatszott az ajtó mögül.

16
„Mikor látom egeidet…”

Keményen fagyott aznap éjjel. A legelőt ezüstfehér dér lepte be, mögötte az erdő juharfái integettek tűzvörös leveleikkel. Akár szép is lehetett volna, ha Angel képes lett volna bármit szépnek látni, amikor a szíve tele volt félelemmel és fájdalommal. Amikor Angel emlékeztette nagyit a reggelinél, hogy akkor ma bemegy a könyvtárba, a ráncos ajkak megremegtek, és a nagyi szipákolva próbálta visszafojtani a sírását.

– Nem baj, ha elmegyek? – kérdezte Angel aggódó tekintettel.

– Mióta kell tenéked engedély kérni bármire is? – Az éles szavak szinte hasították a levegőt, de Angel tudta, hogy a nagyi nem rá haragszik.

– Mehetek máskor is.

A nagyi erre csak legyintett.

– Nem, nem. Menj csak. – Aztán még motyogott valamit az orra alatt, amit Angel már nem hallott tisztán.

– Tessék?

– Semmi – intett a nagyi lemondóan.

Az nyilvánvaló volt, hogy a nagyi valamiért neheztel Liza Irwinre, de Angelnek erre már nem volt energiája. Megvolt neki a saját baja, nem akarta még a nagyi boldogtalan múltját is felkavarni.

Hideg reggel volt. A téli dzsekijét vette fel. Vajon Bernie is abban volt, amikor Verna elvitte? Még nem merte átnézni az öccse hátrahagyott dolgait, hogy lássa. Amikor augusztusban becsomagolt, elfelejtkezett a kesztyűkről. S bár az öccsét mindig nyaggatta, hogy vegyen fel sapkát, ő maga sosem hordott ilyesmit. Pedig aznap jól jött volna egy. A hideg levegő csípte a fülét, holott még csak szeptember volt. Még több mint egy hónap volt Mindenszentekig.

Verna tavaly elvitte őket „csínyt vagy csokit” játszani. Minden ajtónál bekopogtattak, elmondták a versikét, mire egy csomó cukrot meg csokit kaptak. Jól mulattak, de csak egy darabig. Bernie megint bevadult, mint mindig, ha túl sok cukrot kap. Verna csak nevetett, amikor Angel rászólt az öccsére. Amikor megpróbálta rávenni, hogy tegyen el az édességből másnapra is, Verna egyenesen ünneprontónak nevezte, Bernie pedig „csakazértis” magába tömte az összeset. Aztán elkezdett üvöltözve rohangálni, és úgy viselkedett, mint egy őrült, amíg Verna el nem vesztette a türelmét, és a fenekére nem csapott. Akkor meg hisztizni kezdett, egyre csak sírt, nem lehetett megnyugtatni semmivel.

Nem szabad ilyen dolgokra gondolnia. Verna biztosan megtanulta már, hogyan bánjon a kisfiúval. Nagyszerű anya lett, és Bernie is sokkal rendesebben viselkedik mostanában. Annyira boldog, hogy megint a mamával lehet, olyan jól viselkedik, hogy az új iskolájában nem kell rögtön a nevelési tanácsadóba mennie. Menj vele az első nap az iskolába, mama! Segíts neki, hogy megtalálja a helyét! Hogy jó irányba induljon el. Fontos, hogy az első nap jól sikerüljön egy új helyen. Még a nagyi is, a maga kelekótya módján, gondoskodott arról, hogy Bernie jól kezdjen itt. Nem akarod, hogy a nagyi lekörözzön téged, ugye, mama?

Felemelte az útról a tekintetét, és az út menti fákat nézte. Lehet-e még bármi olyan gyönyörű a földön, mint a cukorjuharfák ősszel? Mély lélegzetet vett. A fagy illata érzett a levegőben. Na ugye, megy ez! Nem fog egész nap Bernie miatt aggódni. Igenis, bízik benne, hogy Verna tiszta lappal kezdett új életet, és ezentúl első osztályú anyaként fog viselkedni. De akárhogy próbálta, nehéz volt elterelnie a gondolatait arról, ami valójában történt. Pontosan olyan volt, mint egy gyerekrablás. Verna elment az iskolába, kirángatta Bernie-t az osztályból, és elhajtott vele, meg sem állt a háznál, hogy összeszedje a holmiját. Pedig odaadtam volna neki Grizlit. Még csak el sem köszönhetett a nagyitól, rólam nem is beszélve. Mama nem akart megbántani engem, biztosan ezért intézte így a dolgokat. Mert félt megmondani, hogy csak egy gyereket tud elvinni. Mert azt hitte, hogy majd sírni fogok, hogy miért nem engem visz el, miért Bernie-t választja. De én megértettem volna, tényleg. Bernie a kisebb. Nem sírtam volna. Azt mondtam volna: „Persze, értem.” És ő akkor azt mondta volna, hogy amint megveti a lábát valahol, visszajön, és elvisz engem is. Biztos ezt felelte volna.

Úgy elkalandoztak a gondolatai, hogy már majdnem elérte a falut. Régen túlment azon a kopott házon, ahol Vernával annak idején megálltak útbaigazítást kérni. Össze kellett szednie magát, különben pillanatokon belül sírva fakad, márpedig nem akart sírásban kitömi Liza kisasszony előtt, még kevésbé a bolt közepén.

Hát, ma legalább nem kell a pénzét Sugar Popsra pazarolnia. Könnyebb lesz kifizetni a számlát.

Ettől a gondolattól aztán átszakadt a gát. Angel csak állt az út közepén, és keservesen zokogott. Nagy nehezen előkotort egy gyűrött zsebkendőt a zsebéből, megtörölte a szemét, és kifújta az orrát. Istenem, már zsebkendőből is alig van. Azt is vennie kell. Igyekezett a fejében összeállított bevásárlólistára koncentrálni, hogy mire a könyvtárhoz ér, addigra elmúljon belőle ez a síráskényszer.

– Angel, kedvesem, mi a baj? – kérdezte Liza kisasszony, ahogy meglátta a lány kivörösödött szemét. Angel pedig végre kiöntötte neki a szívét, elmondta, hogy Verna eljött, és magával vitte Bernie-t. Egymás mellett ültek az apró kis székeken, a gyereksarokban. Liza kisasszony félrehajtotta a fejét, és okos kis madárszemével Angel arcát fürkészte, szinte itta a lány minden szavát.

– Én csak annyit szeretnék tudni, hogy hol van, és hogy jól van-e – fejezte be Angel a történetet.

– Hát persze, hogy tudni szeretnéd. – Liza kisasszony átnyújtott neki egy tiszta zsebkendőt. – Én is nagyon szeretném tudni.

– De nem hívhatjuk fel a gyámügyet – mondta gyorsan Angel. – Úgysem tudják, hol vannak, de ha azt hiszik, hogy Verna meggondolatlanul viselkedik, akkor megkeresik, és elveszik tőle Bernie-t.

– Biztos vagy ebben?

– Egyszer már megtörtént. – Angel trombitálva kifújta az orrát. – Aztán a mama nagyon nehezen kapott csak minket vissza. – Eszébe jutott, hogy Verna úgy harcolt értük, mint egy vadmacska. Az első alkalommal Bernie szinte még kisbaba volt, másodszor pedig a gyámügy két külön nevelőotthonba küldte őket. Még hogy otthon, haha! Inkább javítóintézet. Angelt ütötték, ha csak megmozdult. Ezt később elmondta a gyámügyi előadónak is. Hallotta, ahogy az egyik kollégája odasúgja neki, hogy Bernie gyakorlatilag végigsírta a két hónapot, amíg külön voltak. Talán azért is adta vissza őket a gyámügyi hivatal Vernának, mert tudták, hogy hibáztak akkor, amikor szétválasztották a testvéreket. Mindezt persze nem mondta el Liza kisasszonynak.

– A másik baj az, hogy… – Ezt nagyon óvatosan akarta megfogalmazni. – Ha Bernie nem jelenik meg hétfőn az iskolában, akkor pár nap múlva elkezdenek majd kérdezősködni, és telefonálni. Akkor mihez kezdek majd?

– Ez tényleg baj – mondta Liza kisasszony.

– Talán a nagyi hazudhatna nekik pár napig, és mondhatná, hogy az öcsém beteg, nehogy kiküldjenek valakit nyomozni. Nagyon bánta, hogy kicsúszott a száján a „nagyi hazudhatna”, de Liza kisasszony nem tett rá megjegyzést.

– Attól félsz, hogy akkor téged is elvisznek?

– Az nem számít, hogy velem mi lesz.

– De igenis, számít – mondta Liza kisasszony.

– Nekem itt kell maradnom a nagyi miatt. Nem is hinné, hogy mit eszik, amikor senki nem figyel oda rá. És szinte egész nap a hintaszékében üldögél. Alig mozgott, amíg el nem kezdte kikísérni Bernie-t a buszhoz. Ha én nem vagyok ott, hogy rávegyem, álljon fel a hintaszékből… Tényleg nagy szüksége van rám.

Liza kisasszony elmosolyodott, és megveregette Angel térdét sovány kis kezével, amelyen a vénák kék szalagként futottak a papírszerű bőr alatt.

– Van egy ötletem. Lehet, hogy nem fog beválni, de ki tudja. Mindenesetre ismerem azt a hölgyet, aki az állam összes könyvtáráért felel. Megkérem, hogy nézzen utána, hová íratták be Bernie-t. Azt fogom neki mondani… Hát majd azt mondom, hogy a fiú nem hozta vissza az egyik könyvemet. Végül is ez az igazság.

– Nyomoznak a gyerekek után, ha nem viszik vissza a könyvtári könyveket?

– Ó, dehogyis! Majd azt fogom mondani, és ezzel nem hazudok, mert ez tény, hogy egy olyan könyv van nála, amelyet nehéz pótolni, és legyen szíves megkeresni nekem.

– Be fog válni?

– Lehet, hogy nem, de nincs jobb ötletem – felelte Liza kisasszony, és megint megveregette Angel térdét. Aztán ültek tovább az apró kis székeken, csak a lélegzetvételük hallatszott, amíg a szél hozzá nem csapott egy gallyat az ablakhoz. – Hogy megy a csillagászat? – kérdezte Liza kisasszony.

– Azt hiszem, jól. Sokat tanulok a könyvéből. Tényleg nagy segítség.

– Nekem is hiányzik – sóhajtott egy nagyot Liza kisasszony.

– Visszahozhatom.

– Nem a könyv, hanem az égbolt.

Angel összezavarodott.

– Az égbolt? Az meg hogyan hiányozhat? – Az ég nem olyan dolog, mint a könyvek, amelyeket nem hoznak vissza határidőre. Az ég mindig a helyén van.

– A hátamtól van – magyarázta Liza kisasszony. – Nem tudok rendesen felnézni, hogy lássam.

– Ó, már értem.

– De azért emlékszem még a csillagokra, ne aggódj.

– Olyan hatalmasok, és annyira messze vannak. Néha – mondta Angel –, amikor rájuk gondolok, úgy érzem, hogy semmi vagyok.

– „Mikor látom egeidet, a te ujjaidnak munkáját; a holdat és a csillagokat, amelyeket teremtettél, micsoda az ember – mondom – hogy megemlékezel róla?” – idézett valamit Liza kisasszony. Angel megvárta, amíg befejezi. Nem kérdezte, mert tudta, hogy mindjárt azt is megmondja, mi volt az. – Ez a gondolat a Bibliában van. A nyolcadik zsoltárból. Gyakran mondogattam magamban, amikor csillagászatot tanultam. Mi az ember valójában, és most rólunk, hétköznapi emberekről van szó, miféle lény az ember, hogy számot tarthat Isten figyelmére, aki a végtelen mindenséget megteremtette? – Liza kisasszony ekkor kuncogni kezdett. – Az ég bizony megmutatja az embernek, hogy mekkora is valójában.

– Kisebb, mint egy bogár. Még egy porszemnél is kisebb a csillagokhoz képest – helyeselt Angel.

– De a zsoltár írója megválaszolja a saját kérdését. „Hiszen kevéssel tetted őt kisebbé az angyaloknál, és megkoronáztad őt dicsfénnyel és tisztességgel…”

– Micsoda!? – kérdezte Angel, mert azt hitte, rosszul hall.

– „…kevéssel tetted őt kisebbé az angyaloknál, és megkoronáztad őt dicsfénnyel és tisztességgel…”

– Az igazi angyaloknál? És ezt el tetszik hinni?

– Igen, Angel, elhiszem. Amikor az emberek lenéznek rám – és itt Liza kisasszony röviden felnevetett –, márpedig manapság minden öt évnél idősebb ezt teszi, szóval amikor az emberek lenéznek rám, mindig arra gondolok, hogy Isten lenéz rám, és a szánalmas, görbe testemet dicsfénnyel és tisztességgel koronázza meg.

Angel nem tudott megszólalni. Fájdalom volt abban, amit Liza kisasszony mondott, gyötrő fájdalom, de valami más is. Valami, amit Angel csak akkor érzett, amikor az arcát a csillagok felé fordította. Fenséges nyugalom. Mi is volt az a szó? Dicsfény.

Végül három könyvvel a hóna alatt jött ki a könyvtárból, és a szíve csordultig volt mindazzal, amit Liza kisasszony mondott neki. A vegyesboltban megvette, amire szüksége volt, s közben azon tűnődött, vajon az eladó vagy az a három vásárló, aki vele együtt járkált a polcok közt, észrevettek-e rajta bármi változást. Úgy érezte, valaki mást lett, már nem ugyanaz a lány, aki egy órával ezelőtt kilépett a nagyi házának ajtaján. Vagy nem látják, hogy szinte sugárzik? Hogy sugárzik belőle egy pici abból a dicsfényből, amelyet Liza kisasszony megosztott vele?

Még akkor is derűs és magabiztos maradt, amikor az eladónő megkérdezte: – „Hol van az öcséd?” – Angel egyenesen a szemébe nézett, és határozottan azt mondta: „Ma az anyukánkkal van”. És ezúttal nem érezte, hogy hazudott volna.

* * *

– Nagyi, hoztam neked egy kis fagylaltot.

A nagyi kinyitotta a szemét, és kicsit feljebb csúszott a hintaszékben.

– Hát mostanra már biztosan szétolvadt – mondta zsémbesen, majd újra lehunyta a szemét.

– Nem, mert az eladónő hőszigetelt zacskóba tette, direkt neked, nehogy elolvadjon. Nézd csak! – Angel odavitte a zacskót a hintaszékhez.

A nagyi óvatosan megbökte az egyik ujjával.

– Megkóstolod?

– Még nem is ebédeltünk.

– Előbb a desszert, aztán az ebéd.

– Micsoda? Életemben nem hallottam még ilyen butaságot! – De az arcán megjelent egy halvány mosoly. – Hova lett Öt Fő Táplálékcsoport kisasszony és a Kevesebb Cukrot Több Mozgást bajnok?

Angel halkan felnevetett.

– Elküldtem egy kis szabadságra. Rájöttem, hogy nekünk is kell egy kis kényeztetés néhanapján.

– Hát, jó – mondta a nagyi, azzal kikászálódott a hintaszékből. – Tálalhatsz.

Angel egy doboz Rocky Road fagylaltot hozott, amely tele volt mályvacukor- és mogyoródarabkákkal, és a tejcsokis fagylaltkrémet sötétebb étcsokoládé csíkok szelték át.

– Hmm… – csámcsogta a nagyi. – Ki hallott már olyat, hogy egy fagyit rágni kell? Ez nem éppen könnyű feladat egy magamfajta öregasszonynak.

– Ha nem bírod, szívesen segítek megenni – viccelődött Angel.

– A világ minden kincséért sem!

Egy darabig csak szürcsölés és ropogás hallatszott a konyha csendjében.

– Gondolom, nem telefonált senki, amíg távol voltam. – Angel biztos volt benne, hogy nem telefonált senki, de azért megkérdezte, hátha mégis…

De a nagyi megrázta a fejét.

– Gondoltam, hogy nem. – Egyáltalán, tudja vajon Bernie a nagyi számát? Hát ez az! A fiú nem tudta a számot! Máskülönben már régen telefonált volna. Hiszen biztosan nem kötözték a székhez. Nem volt rab. Ő viszont elfelejtette megtanítani neki a nagyi számát. Pedig meg kellett volna. Mindenki azt mondogatja, hogy a kisgyerekeknek tudniuk kell a telefonszámukat és a címüket, arra az esetre, ha eltévednének. De neki annyi dolga volt az első napokban az iskolában, hogy teljesen megfeledkezett róla.

– Nem tanítottam meg neki a telefonszámunkat – bökte ki hangosan.

– Látod, ez az oka! Hogyan hívhatna minket, ha egyszer nem tudja a számunkat?

Csak keveset ebédeltek, annyira elteltek a fagyival. De ez kivételes alkalom volt. Angel biztos volt benne, hogy jó darabig nem tesz ilyet. Ebből az egy alkalomból meg csak nem lesz baj.

Angel felállt, hogy elmosogassa az edényeket. Így próbálta elterelni a gondolatait Bernie-ről, és inkább arra összpontosítani, amit Liza kisasszony mondott neki. A nagyi hangja szakította félbe az elmélkedést.

– Angel, nem gondolod, hogy vennem kéne egy tévét?

– Nem tudom, nagyi. Te akarsz? – Helyesebb lett volna úgy kérdezni, hogy „telik neked erre”? De nem akarta megbántani.

– Régen volt egy, de aztán tönkrement, és nem hiányzott túlságosan. Itt vidéken nem lehet sok adót fogni, hacsak nem vesz az ember egy olyan hatalmas, tányérszerű valamit. Az meg többe kerül, mint amit én egész évben a boltban elköltök.

– Nem kell neked tévé.

– Tudod, azon gondolkodtam, hogy Bernie talán nem ment volna el, ha van tévém. Unalmas itt egy gyereknek a tanyán, nincs senki, akivel játszhatna, nincs semmi, amit csinálhatna.

– Én sosem hallottam Bernie-t arra panaszkodni, hogy nincs tévéd – vigasztalta Angel.

– Akkor nem figyeltél elég jól. Nekem minden nap említette. Mondtam neki, ha lenne tévém, akkor se látna rajta mást, csak hangyamaratont, azt meg az udvaron is talál. – Megcsóválta a fejét. – Szerintem hiányzott neki a tévézés. Vennem kellett volna egyet.

– De nagyi, Bernie nem azért ment el innen, mert neked nincs tévéd! Azért ment el, mert a mama elvitte. Fogadok, hogy nem is akart elmenni.

– De igen, akart. Hiányzott neki az anyja, ezt is mindig mondta. – Hátradőlt a székében, és lehunyta a szemét. – Én sosem voltam valami jó anya, Angel.

– Pedig én fogadni mernék, hogy az voltál. Biztos nagyszerű anya voltál.

– Jimmy és Ray, a fiaim, mind a ketten megjárták a börtönt. És mára mind a ketten halottak. Nem tudom, hogy mit csináltam rosszul. Én mindent tőlem telhetőt megtettem.

– Ez nem a te hibád. Előfordul, hogy az embereknek egyszerűen nincs szerencséjük. Vagy a gyerekeik rossz társasághoz csapódnak, meg ilyesmi. Ezért nem hibáztathatod magad.

De a nagyi nem is figyelt rá.

– Egyedül voltam. A férjem meghalt, amikor a gyerekek még kicsik voltak. Egyedül kellett vezetnem a gazdaságot, és felnevelni a fiúkat. Isten látja lelkemet, hogy keményen próbálkoztam, de nem volt hozzá elég erőm. Aztán jött az az átkozott háború.

Angel egy ideje már ugyanazt a fazekat sikálta, és közben azon gondolkodott, mit is mondhatna, de semmi sem jutott az eszébe.

– Talán jobb lett volna nekik, ha meghalnak Vietnamban, de nem így lett. Hazajöttek mind a ketten, tele drogokkal és rémálmoktól gyötörten. Jimmy aztán megházasodott, de mire a gyerek megszületett, már börtönbe került. Aztán rögtön utána Ray is. Nem is értettem, miért. Ray nagyon okos volt. Főiskolára akart menni.

Lehunyta a szemét, és ringatózni kezdett a székében, mormogott valamit az átkozott háborúról, aztán folytatta.

– Szóval, mind a két fiam börtönbe ment. Jimmy felesége közben nálam lakott a kisbabával. Az maga volt a pokol, én mondom neked, de nem is tartott sokáig. Épp mielőtt megbolondultam volna, a kis menyem megszökött egy takarmányfelvásárlóval, és itt hagyta nekem Wayne-t. Még a pelenkát se cserélte ki rajta, mielőtt lelépett. Ó, Istenem! Mind a két fiammal kudarcot vallottam. Azt hittem, tanulok a hibáimból, de úgy látszik, mégsem sikerült. Talán jobb is, hogy Verna magával vitte Bernie-t. Nem akarnám tönkretenni a Morganek egy újabb generációját.

Angel nem tudta, mivel vigasztalhatná meg a nagyit. Amikor ő szomorú volt, Liza kisasszony mellé ült, és azt mondta, hogy minden angyal dicsfénnyel van megkoronázva, de ő nem volt Liza kisasszony. Neki nem jutottak eszébe szép szavak, amelyekre a nagyinak most szüksége volt. Végül kimondta azt, amit éppen gondolt.

– De én még itt vagyok neked, nagyi.

A nagyi feljebb csúszott a székben, és kinyitotta a szemét.

– Igen, te még itt vagy. – Angelre nézett, és felcsillant a szeme. – Csak nincs minden veszve, ha az embernek van egy saját angyala. Kicsit ugyan parancsolgatós angyal – és itt szemrehányóan felnézett az égre –, de gondolom, jobb, ha nem panaszkodom. – Feltápászkodott a székből. – Megyek lefeküdni. Ha csengene a telefon…

– Majd én felveszem. Ne aggódj.

17
Galileo Galilei

– Ó, a mai éjjel aztán tökéletes a megfigyeléshez – mondta a csillagpásztor anélkül, hogy a távcső lencséjéről levette volna a szemét. – Gyere ide!

Angel olyan közel ment hozzá, hogy sípoló lélegzetvételét is hallotta a hideg éjszakában. Melegebben kellene öltöznie, és sapkát kellene vennie. És az Isten szerelmére, abba kéne végre hagynia a dohányzást! De Angel ezt inkább megtartotta magának, mert tudta, hogy feleslegesen mondaná. Úgysem hallgatna rá a csillagpásztor.

– Akkor most keresd meg a Polarist.

Angel ezt most már könnyedén megtette. Vajon miért tűnt ez olyan nehéznek a nyáron? Megkeresed a Göncölszekeret, aztán a külső oldalán a két csillag pontosan rámutat a Sarkcsillagra. Ott van!

– Jól van. Most nézz oda! – mondta, majd a jobb kezét felfelé lendítette a lány füle mellett. – Fel, fel, majdnem egyenesen feletted van. – Angel követte a csillagpásztor utasítását. – Látod azt a homályos kis pacát? Az az Androméda galaxis. Akarod megnézni a távcsőben is?

Angel beleszédült a gondolatba, ezért csak bólintott. Olvasott már róla a könyvében, de most végre igazából láthatja. Az Androméda! Egy egész galaxis. Nem is egy, hanem kétmillió fényévre a Földtől, és a belsejében százmilliárd csillag forog és kering. Elakadt a lélegzete az éjszakai égbolt látványától. Csodálatos volt. Dicsőséges, mint az angyalok koronája.

Aztán az éjszakai ég csodálatát felváltotta a hétköznapok fájdalma. Bernie-t is legalább olyan távol érezte magától, mint az Andromédát.

– Az öcsém elment.

– Igen?

– A mamám bement érte az iskolába, és egyszerűen magával vitte anélkül, hogy nekem vagy a nagyinak szólt volna.

A csillagpásztor egy darabig nem szólt semmit. Lehet, hogy nem is érdekelte a dolog. A lány még sosem említette neki Bernie-t. Valószínűleg azt sem tudta, hogy Bernie egyáltalán létezik.

– Mit mondott erre az idős hölgy?

– A nagyi?

– Igen.

– Nagyon elkeseredett. Ő és Bernie jó barátok voltak. Jól megvoltak együtt.

– A kisfiú jót tett neki. Nagy kár, hogy elment. – A férfi elővett egy csomag cigarettát a zsebéből, és kipöckölt egy szálat. – Tudom, hogy nem kéne – mondta Angelre pillantva –, de ez legalább törvényes drog.

Meggyújtotta a cigarettát, és nagyot szívott belőle.

A lány figyelte, ahogy kifújja a füstöt. A felnőtteknek elment a józan eszük! Nem törődnek azzal, hogy mi a jó, vagy mi a rossz nekik. Honnan veszik egyáltalán a bátorságot, hogy vezessenek egy országot?

– Be kell mennem – mondta a lány. – Még nem csináltam meg a leckémet.

– Sajnálom, ami a testvéreddel történt. A mamádnak nem lett volna szabad elvinnie, ugye?

A férfi ugyan nem tudta olyan szépen megfogalmazni a dolgokat, mint Liza kisasszony, de Angel látta rajta, hogy segíteni akar.

– Nem. Nem lett volna szabad. Néha nem gondolja át a dolgokat rendesen. Próbálja, de képtelen rájönni, mi a helyes megoldás.

– Ó, tudom én, hogy megy az. Én magam sem tudom mindig, mi a helyes. – A hangja szomorú volt és fáradt. Angel azt kívánta, bárcsak tudná, mi bántja. Talán segíthetne.

– Nekem sokat jelent, hogy megmutatja a csillagokat.

– Nekem meg sokat jelent, hogy látni akarod őket – felelte a csillagpásztor.

* * *

Minden nap, amikor Angel leszállt a buszról, azt remélte, hogy Verna nyitott platós furgonja ott parkol majd a ház mellett. Biztos, hogy vissza fog jönni. Sosem tudta egyedül gondját viselni Bernie-nek. A felelősség java részét mindig rátestálta Angelre. Bernie-vel nehéz volt kijönni, még jó körülmények között is, és nagyon nehéz volt elképzelni, hogy Verna jó körülmények között van. Megváltozott, igazi jó anya lett belőle. Mindig szerette Bernie-t. „Őt mindig jobban szerette, mint engem. Talán én voltam a gond. Talán most, hogy én nem állok közéjük, a mama és Bernie nagyon jól boldogulnak.” De ez a gondolat sem vigasztalta.

Ahogy teltek a napok, és Bernie nem jött haza, nem telefonált, Angel élete egyfajta rendszerbe állt. Reggelente tűzifát hozott be a konyhaajtó előtti farakásból, és begyújtott a nagy, öntöttvas tűzhelybe. Elég fát hagyott mellette, hogy a nagyi életben tarthassa a tüzet, amíg ő iskolában van. Azután reggelit készített magának meg a nagyinak, rendszerint müzlit. Időközben az iskolában szép lassan elfeledkeztek Wayne-ről, és nem foglalkozott már vele senki, aminek Angel nagyon örült. Hozzászokott, hogy délután írjon leckét, ha az éjszaka tisztának ígérkezett. Maga mögött akarta tudni a házi feladatot, hogy aztán felhőtlenül élvezhesse a csillagokat. A napok egyre rövidebbek lettek, most már ötre készítette el a vacsorát, mert jól tudta, hogy a nagyi nem sokkal utána már lefekszik.

Reménykedett, hogy éjszaka nem lesz fagy, mert a csillagpásztor azt mondta neki, hogy ha fagypont alá esik a hőmérséklet, akkor ne menjen ki a mezőre.

– Nem akar javulni ez a köhögés – magyarázta a csillagpásztor.

– Sapkát kellene felvennie, és abbahagyni a dohányzást.

A férfi felnevetett.

– Csak ismételgesd, Angel. Lehet, hogy a végén még megnevelsz.

Így amikor felhős volt az éjszaka vagy fagyott, akkor a csillagokról szóló könyvét tanulmányozta, és próbálta megjegyezni a nagyobb csillagok és csillagképek nevét. Az őszi csillagokról szóló fejezetben két északi és két déli rajz volt az égről. A bal oldalon volt egy ábra, amely az égbolt jelenlegi képét mutatta, északi és déli irányból. A jobb oldalon a csillagképek voltak láthatók, a csillagokat vonalak kötötték össze, mint egy kifestőkönyvben. Nagyon sokat segítettek ezek az ábrák. Mert az igazat megvallva, szabad szemmel nézve az égbolt olyan volt, mintha Isten, vagy valaki más fogott volna egy apró gyémántokkal teli vödröt, és széthintette volna az égen.

Persze a csillagok nem tudták a saját nevüket. Azt sem tudták, hogy egymáshoz tartoznak egy medve vagy egy ló képében, vagy hogy egy női alakot formáztak, aki egy sziklához volt láncolva, és arra várt, hogy jöjjön egy bálna, és elnyelje őt. Ezek a képek mind csupán az emberi képzelet szüleményei voltak. Az emberek kötötték össze a csillagokat képekké, és ők találták ki a történeteket, hogy valamiképpen fel tudják ismerni a csillagokat. Máskülönben a csillagos ég végtelensége úgy elsöpörné az embereket, mint egy hatalmas hullám. Mert az embereket már akkor magukkal ragadta a csillagok látványa, amikor még nem tudtak a tőlük fényévekre lévő galaxisokról, sőt azt sem tudták, mi egy fényév.

A könyvtárismeret-órán az irodalomtanár őt rendszerint a könnyű olvasmányok polcához vezette. Angel nem tudta, hogy miért, mert elég jól tudott olvasni. Aztán az egyik reggel, éppen Mindenszentek napja előtt, helyettesítették az irodalomtanárt, és a helyettes hagyta, hogy Coates kisasszony, a könyvtáros vezesse a gyerekeket. Angel elhatározta, hogy ez egyszer nem azokból az ostoba, rövid történetekből fog választani könyvet, de nem tudta, hogy hol keresse azt, amire szüksége volt. Úgyhogy tanácstalanul álldogált a terem közepén, amíg Coates kisasszony oda nem lépett hozzá.

– Segíthetek valamit, Angel? Milyen fajta könyvek érdekelnek?

– Hát… hát a csillagokról szólók – bökte ki Angel.

– Á, akkor már tudom is, hogy merre vannak a neked való könyvek – mondta Coates kisasszony, és elindult a képeskönyvek felé. Angel tétovázott. Bridgeman kisasszony, az irodalomtanár legalább nem képeskönyvet adott neki. A könyvtáros lehajolt, és kihúzott egy könyvet az alsó polcról. Angel tétovázva vette el.

– Angel, bízz bennem – mosolygott rá Coates kisasszony. – Ez a könyv nagyon fog tetszeni!

Csillagok hírnöke, ez volt a könyv címe. Peter Sís írta és illusztrálta. Amióta megszerette H. A. Rayt, jobban odafigyelt a szerzőkre. Sís úr könyvének borítóján egy férfi képe volt, aki épp egy régi típusú távcsővel figyelte az eget. Egy torony erkélyén állt. A toronyra állatokat festettek, de Angel hamarosan felismerte, hogy azok csillagképek. Kinyitotta a könyvet. Az első kép a csillagokkal teleszórt eget mutatta egy sötét város felett. Egyetlenegy világos ablak volt csak a városban, és az a torony ablaka volt. Az ablakban pedig egy ember kémlelte távcsővel az eget.

– Gyönyörű, igaz?

– Igen – lehelte Angel. – Kikölcsönözhetem?

– Hát persze!

Angel nem ment oda rögtön a könyvtáros íróasztalához, hanem lecsüccsent a legközelebbi székre, és a könyvbe temetkezett.

A toronyban lakó embert Galileo Galileinek hívták. Ez olyan volt, mintha őt Morgana Morgannek vagy Angel Angelinának hívták volna. Kicsit hülyén hangzott, pedig ez az ember egyáltalán nem volt hülye. Hanem „híres tudós, matematikus, filozófus, fizikus” volt. Hűha! Egy ember, aki mindent tudott, de aki azt is fontosnak tartotta, hogy a többi embernek megmutassa, honnan tud ennyi mindent, ezért távcsövet készített, amivel közelről látni lehetett a csillagokat. Be akarta bizonyítani, hogy a Nap a világegyetem középpontja, nem pedig a Föld, ahogy a legtöbb ember akkoriban hitte.

Az egyház vezetői ettől annyira feldühödtek, hogy eretneknek nyilvánították, elítélték, majd bezárták a saját házába, és őröket állítottak elé. Ez pontosan olyan volt, mintha börtönbe zárták volna élete hátralévő részére. Végül az egyház is elismerte, hogy igaza volt, de Galileo Galilei akkor már 350 éve halott volt. Utólag felmentették őt a vád alól. Ezt Angel nem egészen értette. Megbocsátottak a férfinak a saját hibájukért? Ennek semmi értelme nem volt.

De aztán Angel rájött, hogy valami értelme mégis van. Ő is mindig azt akarta, hogy Verna bocsásson meg neki. Pedig Vernának kellett volna bocsánatot kérnie tőle. Nem is beszélve Wayne-ről. Miért érzi úgy, hogy bocsánatkéréssel tartozik Wayne-nek, amikor lehet, hogy tényleg az apja rabolta ki azt a farmot, és lőtte le az egyik alkalmazottat? Mert a gyerekek miatt kellett a sok pénz… Nem. Nem az ő hibája volt, hogy Wayne kirabolta azt a farmot. Ő soha nem kért semmit. Ha Verna azt éreztette Wayne-nel, hogy több pénzre van szükségük, akkor az Verna hibája volt, nem pedig az övé.

– Angel, hagyd abba az álmodozást, ideje visszamenni az osztályba! – Megan Armstrong állt felette, és pipiskedve kukucskált bele a könyvébe. Angel gyorsan letakarta a karjával az oldalakat, de már késő volt.

– Ez egy képeskönyv. Csak nem fogsz kivenni egy képeskönyvet? – kérdezte Megan jó hangosan, hogy minden barátja meghallja.

– Már ki is írtam neked a könyvet, Angel – szólt oda neki Coates kisasszony az asztalától. – Ha szükséged lenne még csillagászati könyvre, csak szólj, rendben?

– Csillagászat? – Angel jól látta, hogy Megannak leesik az álla.

– Köszönöm, Coates kisasszony. Ha van még könyve Galileo Galileiről, félretenné nekem? – mondta, majd faképnél hagyva Megant beállt az ajtónál sorakozó gyerekek közé. Hallotta, hogy Megan és a bandája összesúgnak mögötte, de ez alkalommal nem érezte magát kínosan. Tudta, hogy nem értik, hogyan érdekelhet egy Angel-féle lányt a csillagászat és Galileo Galilei.

A csillagpásztor imádná ezt a könyvet, de hogyan tudná megmutatni neki a sötétben? Még ha kölcsön is venné a nagyi hatalmas zseblámpáját, annak a fényénél sem látszanának jól a könyv apró részletei. Ahhoz pedig végképp nem lenne elég, hogy elolvassák a szövegeket meg a sok jegyzetet, amelyet a szerző kézírással vetett a lapok szélére. A Csillagok hírnöke lenyűgözte Angelt, majdnem annyira, mint maga az égbolt. Ehhez képest H. A. Rey Ismerd meg a csillagokat! című könyve unalmas és egyszerű volt. De mégis, a két könyvben azért volt valami közös: Angel egyiket sem akarta visszavinni a könyvtárba.

A füzetébe rejtette a könyvet, és a nap hátralévő részében az osztályban azt olvasta. Mire felszállt a buszra, legalább kétszer elolvasta a történetet, és szinte minden jegyzetet meg képaláírást. Ez majdnem olyan izgalmas volt, mint látni az Androméda galaxist. Eltűnődött, hogy vajon láthatta-e Galilei ezt a csillagködöt a házilag készített távcsövével.

Hazafelé szokás szerint ellenőrizte a postaládát. Nem volt benne semmi, kivéve egy szórólapot, amely arra buzdította a helybélieket, hogy menjenek el a Wal-Mart áruházba, mert hatalmas árleszállítás van. Micsoda lehetőség! Angel gombóccá gyűrte a szórólapot. Azon gondolkodott, vajon voltak-e már szórólapok Galilei idejében. Azt tudta, hogy könyvnyomtatás már létezett, hiszen Galilei könyvét is megjelentették. De az egyszer biztos, hogy nem voltak még Wal-Mart szórólapok. A gondolatra felkuncogott.

Azon kapta magát, hogy táncolva megy a felhajtón a ház felé, és hirtelen lelassított. Ha a nagyi meglátja, milyen vidám, biztos megkérdezi, mi történt. Akkor aztán vagy hazudnia kell, ami megbonyolítja a dolgokat, vagy meg kell mutatnia a könyvet, ami viszont magyarázatot igényel. És abba bele kellene vennie Liza kisasszonyt meg a csillagpásztort is. Soha nem említette még a csillagpásztort nagyinak. És minél tovább halogatta, annál nehezebbnek látszott. Vajon mit szólna a nagyi a dologhoz? Valószínűleg azt szólná, hogy mi a fenét keres egy kislány sötétedés után odakint egy felnőtt férfival. „Csillagokat nézünk.” És bár ez volt az őszinte, teljes igazság, valahogy mégsem volt hihető.

A nagyi a hintaszékében üldögélt a félhomályos konyhában. Angel felkattintotta az ajtónál lévő villanykapcsolót.

– Megjöttem, nagyi.

A nagyi hunyorgott a konyhát hirtelen elárasztó fényben.

– Azt hallom, de sem süket nem vagyok, sem pedig vak. És ez a francos telefon egész nap nem csengett.

Angel úgy gondolta, jobb, ha kicsit levesz a jókedvéből, hogy közelebb kerüljön a nagyi hangulatához.

– Csináljak neked egy kis teát, nagyi?

– Utálom a teát.

– Dehát te… – Aztán Angel észbe kapott. – Rendben van.

– Unatkozom – szólt nagyi. – Nincs mit csinálnom.

– Ha akarod, szívesen felolvasok neked.

– Már felolvastad az összes könyvemet. Nincs valami új?

– Elszaladhatnék a könyvtárba.

– Az kellene még. Elkotyognád az összes bajunkat Liza Irwinnek. Nem szeretném, hogy az az okostojás beleüsse az orrát a családi ügyeinkbe. Ennyi idő alatt rájöhettél volna, kislány! – Hátradőlt a hintaszékben. – Nem hoztál valami olvasnivalót az iskolából?

Hát, ezt meg honnan tudja?

– Nem hiszem, hogy tetszene.

A nagyi lehunyta a szemét.

– Azt majd én döntöm el.

Angel ledobta a hátizsákját az asztalra, és kivette belőle a Csillagok hírnökét. Nagyinak továbbra is csukva volt a szeme, és puhán ringatózott előre-hátra a hintaszékben. Majd átugorja a jegyzeteket és a képaláírásokat, és csak a nyomtatott szöveget olvassa fel. „Sok száz éven át az emberek azt hitték, hogy a Föld az univerzum közepe, és az összes bolygó körülötte forog…”

– Ez nem igaz. Az emberek sose gondolnak ilyesféle dolgokra.

– Nagyi, ez az amit a könyv…

– Én mondom neked, az emberek magukon kívül semmi másra nem gondolnak, de a francos univerzumra még annál is kevesebbet. Csak magukkal törődnek. Az utóbbi napokban csak üldögéltem itt, és azon gondolkodtam, hogy mi lehet a baj a te jó anyáddal. Hát pontosan ez a baj vele. Azt hiszi, hogy ő az univerzum közepe, és hogy mindenki, te meg én meg Bernie, sőt még a szegény, öreg Wayne is csak arra való, hogy teljesítsék minden kívánságát. Hát én mondom neked, ez bizony nagyon messze van az igazságtól. Olyan messze, mint a hernyó a pillangótól.

– Igen, nagyi. – Miközben a nagyi folytatta a zsörtölődést, Angel visszacsúsztatta a könyvet a hátizsákjába, és elkezdett teát főzni.

* * *

Október végéhez képest enyhe volt az éjszaka, és az égen olyan gyönyörűen ragyogtak a csillagok, mint a Csillagok hírnöke belső oldalán. Angel kivitte magával a könyvet is, mert elhatározta, megmutatja a csillagpásztornak a képeket a nagyi zseblámpájának fényénél. Valószínűleg el fogja kérni, hogy jobban megnézhesse, de ő majd megérteti vele, hogy ez egy iskolakönyvtári könyv, és neki nem szabad másnak kölcsönadni. Meg fogja érteni. Még akkor is, ha egyébként nem sokat törődik a szabályokkal. Angel tudta, hogy a férfi megérti őt, és azt is, hogy az iskolában a gyerekeknek be kell tartaniuk a szabályokat.

Amikor a ház elcsendesedett, Angel felkapta a téli dzsekijét, és lement a lépcsőn. Nem volt igazán hideg, de így tíz után már fázott volna nélküle. Kivette a konyhaszekrény fiókjából a zseblámpát, és lábujjhegyen kitipegett a házból, majd óvatosan behúzta maga mögött az ajtót. Ma különösen nem szerette volna, ha a nagyi meghallja, hogy kisurran.

A csillagpásztor azonban nem volt sehol. Pedig az éjszaka tökéletesnek ígérkezett csillagvizsgálásra. Enyhe és balzsamos volt a levegő, mint nyáron, de a férfi nem volt kint. Feleslegesen aggódott hát azon, hogyan fogja megértetni vele, hogy nem adhatja kölcsön neki a könyvtári könyvét. A lány kisétált a mezőre, jobbra-balra nézelődött, a zseblámpa fényével pásztázta a régi legelőt. Sehol nem látta a férfit. Elindult a lakókocsi felé. Lehet, hogy egyszerűen csak később akar kijönni. De amikor közelebb ért, látta, hogy nem égnek a fények a lakókocsiban, és megint eltűnt előle az öreg autó.

Vajon miért ment el? Azért, mert megérezte, hogy ő nem akarja kölcsönadni neki a Csillagok hírnökét? Nem, ennek nem volt semmi értelme. Biztos, hogy ő tett valamit, amivel megbántotta a csillagpásztor érzéseit, és az nem akar vele többé találkozni. Igen, csakis erről lehet szó. Törte a fejét, vajon mit mondhatott neki legutóbb, amikor együtt voltak. Nyaggatta a dohányzás miatt. Nem, ez nem lehet az oka. Valószínűbb, hogy azért nem akar vele lenni, mert ő buta. Mert nem találta meg a csillagokat az égen, amelyeket a csillagpásztor mutatott neki, és egyszerűen megunta a vele való foglalkozást. Nem akarja olyanra pazarolni az idejét, aki annyira lassú felfogású, mint ő. Akinek hetekbe kerül megtalálni a Polarist az égen, pedig az egyetlen csillagot, amely alig mozdul el a helyéről…

De ez nem igaz! Kitörölt a szeméből egy könnycseppet. Ő nem buta! Nem szabad többé ilyeneket gondolnia magáról. A férfi volt az oka. A férfi hagyta cserben őt. Pont úgy, ahogy mindenki más. Ez, úgy látszik, a felnőttek szokása. Megszerzik a gyerekek bizalmát, aztán egyszerűen lelépnek. És kész. A felnőtteknek fogalmuk sincs, milyen érzés az, amikor félrelöknek valakit. Az eltaszított gyerekeknek viszont rosszulesik, és teljesen mindegy, hogy az a felnőtt rosszindulatból tette, vagy csak nemtörődömségből. Attól még a gyerekek ugyanolyan keservesen érzik magukat. Pedig ez nem az ő hibájuk! Nem az övék. Amikor ezt először hallotta a gyámügyi előadótól, elengedte a füle mellett. De most rájött, hogy ez mennyire igaz. Most már világosan látta. Minden, ami vele és Bernie-vel megesett, nem az ő hibájukból történt. Belefáradt abba, hogy állandóan magát hibáztassa azért, amiért ott hagyták őket a hideg lakásban, az éjjel-nappali étteremben, a nagyinál, és… Hirtelen sarkon fordult, és futva-botladozva elindult a göröngyös mezőn a biztonságos ház felé. Galileo Galileit az egyik kezével magához szorította, a másikkal meg a zseblámpát irányította, hogy a lába elé világítson. Alig látott a könnyeitől.

Soha többé nem fog megbízni senkiben. Még Coates kisasszonyban sem. Sőt, Liza kisasszonyban sem. Sőt… Alig kapott levegőt. Megbotlott a küszöbben, és beesett az ajtón. Elejtette a zseblámpát, és az zörögve gurult végig a konyha padlóján, amíg bele nem ütközött az egyik szék lábába.

– Ki van odakint? – szólalt meg nagyi hangja a hálószobából.

– Csak én vagyok az – mondta Angel.

– Az istenért, kislányom! Azt akarod, hogy szívrohamot kapjak az ijedtségtől?

– Ne haragudj, megbotlottam. – Angel felállt. Úgy érezte, az egész teste csupa zúzódás, még a szíve is darabokra tört. – Aludj csak nyugodtan, nagyi. Nincs semmi bajom.

Becsukta a hátsó ajtót, amilyen csendesen csak tudta, és visszacsúsztatta a zseblámpát a fiókba. Amikor megfordult, a nagyi az ajtóban állt.

– Kapcsold fel a villanyt, kislány. Nem csoda, hogy majdnem kitörted a nyakadat. Itt ténferegsz a sötét konyhában. Azt hittem, ennél azért több sütnivalód van.

– Sajnálom, nagyi.

– Kapcsold már fel a villanyt.

Angel felkattintotta az ajtó melletti villanykapcsolót.

– Mi az? Csak nem te is szökni készülsz?

– Nem.

– Akkor miért állsz itt télikabátban a hátsó ajtónál?

– Ó, te azt hiszed…

– Igen, azt. – A nagyi ősz haja most kibontva lógott a vállára, amitől úgy nézett ki, mint a boszorka a mesefilmekben.

– Csak… Csak nem tudtam aludni. Arra gondoltam…

– Most éppen hazudni próbálsz?

– Miért kellene hazudnom? – játszotta meg az ártatlant Angel. Bízott benne, hogy a nagyi beveszi.

– Hát azt én nem tudhatom – csóválta a fejét a nagyi de könnyen megtörténhet. – Odament a hintaszékéhez, úgy mozgott, mint egy százéves, pedig még csak nyolcvan volt. Beleereszkedett, aztán felnézett Angelre, aki még mindig az ajtó mellett állt, és piros volt a füle a hazugságtól.

– Csinálj nekünk egy kis teát, te angyallány.

– Rendben.

– És vedd le végre azt a dzsekit, a kakas csípje meg! Megijesztesz vele. – A hangja kissé remegett, mint aki mindjárt elsírja magát.

Aztán szótlanul iszogatták a forró teát, és Angel egyre jobban elszégyellte magát. Ez pont olyan volt, mint amikor Bernie-t azzal ijesztgette, hogy otthagyja őt, pedig sosem tette volna. Bernie-nek ezt tudnia kellett akkor is, és ma is. Biztos nem hiszi, hogy ő ott akarta hagyni. Persze lehet, hogy Verna azt mondta neki, hogy Angel már belefáradt gondoskodni róla, és ezért….

Az elmúlt néhány naptól úgy kimerült, hogy még arra is képtelennek érezte magát, hogy felmásszon a lépcsőkön, és ágyba bújjon. De mi mást tehetett? Wayne elment, aztán Verna is, aki elvitte Bernie-t, és végül a csillagpásztornak is elege lett. Mindannyian itt hagyták őt, egyetlen szó nélkül.

– Megyek, lefekszem nagyi.

– Menj csak – felelte, de ő maga nem mozdult.

18
Hullócsillagok

Másnap délután, amikor leszállt a buszról, megérezte az apja jelenlétét, még mielőtt meglátta volna. Magasabbnak látta most, ahogy kilépett az út menti fák mögül, mint a börtönben.

– Angel?

– Apa!? – Csak pislogott, mint aki el sem hiszi, amit lát. A börtönben kellett volna lennie, nem itt, az út mellett.

– Hát, te meg mit keresel itt?

– Feltételesen szabadlábra helyeztek – kacsintott rá az apja, és úgy ingatta a fejét, mint Bernie, amikor az igazát bizonygatta. – A telefonban olyan elkeseredett volt a hangod, hogy azt gondoltam jobb, ha személyesen eljövök.

– Feltételesen szabadlábra helyeztek?

– Aha! – Elvigyorodott. – Jó magaviseletért. – A lány csak állt az út közepén, és nem tudta, mit mondjon vagy gondoljon. Vajon az apja most hazudik neki?

– Hát meg sem öleled az öregedet? – kérdezte az apja, és közelebb lépett hozzá. Angel a legszívesebben elszaladt volna előle, de hogyan futhatna el a saját apjától? Óvatosan átölelte a derekát, és érezte, hogy az ingének izzadság- meg dohányszaga van. Gyorsan hátralépett.

– Szólok a nagyinak, hogy itt vagy – mondta, és elindult a ház felé.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet lenne, angyalom. Nem nagyon bír engem az öreglány. Egy barátom nemsokára értem jön kocsival. Azt hiszem, inkább megvárom a lakókocsiban, amíg ideér.

– Azt nem lehet – mondta Angel riadtan. Aztán összeszedte magát. – Valaki lakik benne.

– Hát akkor majd a fészerben húzom meg magam. Hoznál valami ennivalót? – Idegesen felnevetett. – Mindjárt éhen halok.

Szóval megszökött, és most azt várja tőle, hogy rejtse el. Szerette volna elküldeni. Megmondani neki, hogy menjen vissza a börtönbe, mielőtt megint jönnek a rendőrök, dörömbölnek az ajtón, és darabokra törik az utolsó reményét is. De helyette csendben felsétált vele a házhoz, miközben az apja bal karja végig a vállán nyugodott. Angel biztos volt benne, hogy ennek a karnak a súlyát még nagyon sokáig érezni fogja, nyomot hagy majd benne, mint a bőrre festett tetoválás.

– Minél hamarabb hozod, annál jobb. Egy lovat is meg tudnék enni. – Megszorította Angel vállát, majd elengedte, és elindult a fészer felé.

A lány megvárta, amíg eltűnik odabent. A szíve közben vadul vert. Mihez kezdjen most? Ha elmondja a nagyinak, akkor biztosan kihívja a rendőröket. Wayne-nek igaza volt. A nagyi nem szerette őt, valószínűleg félt tőle. Ő maga viszont mégsem hívhatja ki a rendőröket, hogy elvitesse a saját apját. Bárcsak itt lenne most a csillagpásztor. Segélykérően nézett a lakókocsi felé, de nem állt előtte az autó. Liza kisasszony azt mondta, bármikor hívhatja, ha segítségre lenne szüksége, de ez most nem az a fajta teher volt, amelyet az ő görbe vállaira rakhatott volna. Bement a házba. Időre volt szüksége, hogy mindent átgondoljon.

– Késtél – mondta a nagyi.

– Igen?

– Merre jártál? – A nagyi a gyanakodástól résnyire szűkült szemmel nézett rá a hintaszékből.

– Sehol. Most szálltam le a buszról. Biztosan késett.

A nagyi durcásan lebiggyesztette az alsó ajkát.

– Még nem ebédeltem.

– De nagyi! Itt hagytam neked a hűtőben egy szendvicset. Mondtam neked, mielőtt elmentem.

– Nem volt kedvem a mogyoróvajhoz.

– Jó, akkor mihez lenne kedved?

– Nem tudom. Mostanában nincsen étvágyam.

Angel úgy érezte, mindjárt felrobban az idegességtől. Hogyan is tudna segíteni Wayne-en, aki a fészerben lapul, ha közben a nagyi itt ül a konyhában, és úgy viselkedik, mint egy elkényeztetett hétéves? Kinyitotta a hűtő ajtaját. Nem sokminden volt benne. Egy kevés tej, egy darab tojás, egy vekni kenyér csücske, egy fél üveg szőlőlekvár és egy kis tálkában őszibarackbefőtt. Semmi sonka vagy hús. A férfiaknak pedig húsra van szüksége.

– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha elszaladok a boltba, mielőtt bezár.

– Nem! – csattant fel nagyi.

Az éles hangra Angel ijedten megpördült. A nagyi nem szokott ilyen parancsoló lenni.

– Csak… csak olyan hamar sötétedik. Nem akarok egyedül maradni a sötétben – magyarázta a nagyi panaszos hangon.

– Jól van, nagyi. Elmehetek holnap is a busszal a boltig, aztán majd hazasétálok az ennivalóval. – Angel odament a konyhaszekrényhez. Abban mindig volt babkonzerv. Úgy emlékezett, hogy még sosem vett el egyet sem. Pedig mintha most több is lenne belőlük. Ezek tán osztódással szaporodnak?

– Akkor melegítek egy babkonzervet. Jó lesz?

A nagyi mormogott valamit az orra alatt, amit Angel igennek vett. Miközben a babot kavargatta, a gondolatai megint Wayne körül jártak. Nagyon hideg lehet odakint a fészerben. Nem kellene kicsempészni neki egy takarót? Kivihetné neki a mogyoróvajas szendvicset, amit a nagyi meghagyott, úgysincs más a hűtőben. De ez sem az ő hibája, elvégre az apja nem szólt, hogy jön. Enyhe hányingere lett az idegességtől.

– Miért nem ülsz az asztalhoz, nagyi? Készen van a bab. – Az volt az érzése, hogy egész nap ki sem mozdult a hintaszékéből. Meglepetésére a nagyi azonnal feltápászkodott, és odacsoszogott az asztalhoz.

Az egyetlen zaj a konyhában a nagyi csámcsogása volt.

– Megrémítettél, Angel – bökte ki végül.

– Mivel rémítettelek meg?

– Azt hittem, meg akartál szökni – kesergett tovább a nagyi.

– Hogy jut ilyesmi az eszedbe?

– Mert tegnap éjjel is kinn jártál, és ma később jöttél haza.

– De nagyi, nincs is hová mennem.

– Vannak, akik erre nem is gondolnak. Csak egyszerűen elmennek.

Mint Wayne. Vagy Verna és Bernie. Vagy a csillagpásztor.

– Hát nekem több eszem van annál. Egyébként is pont most tanítottalak meg az öt fő táplálékcsoportra. Nincs kedvem elölről kezdeni valaki mással.

Nagyi arcán megjelent egy halvány mosoly.

* * *

Angel megírta a házi feladatát a konyhaasztalon, de közben állandóan az járt a fejében, hogyan fogja kicsempészni Wayne-nek a szendvicset meg a takarót, és igyekezett nem utálni az apját azért, hogy az amúgy is kusza életét még jobban összezavarja. Alig bírta kivárni, míg a nagyi végre lefeküdt. Angel utána még jó sokig várt, majd amikor meghallotta a horkolást, tudta, hogy a nagyi mélyen elaludt.

Levette a takarót az ágyról Verna szobájában. Nem tudta rászánni magát, hogy Bernie takaróját vigye ki, bár az kisebb is volt. A konyhában megtöltött egy befőttesüveget vízzel, felkapta a zsírpapírba csomagolt szendvicset, és kiosont a fészerbe.

Kinyitotta a fészer ajtaját.

– Apu?

– Azt hittem, már sosem jössz. – Wayne arca nem látszott a sötétben. Angel csak a földön kuporgó alakját látta, ahogy nekidőlt a polcnak, amelyen a lexikonok álltak.

– Meg kellett várnom, amíg nagyi elaludt. Azt mondtad, nem akarod, hogy megtudja, hogy itt vagy.

– Nem, azt nem akarom. Ne haragudj. Csak már éhen halok itt. Mit hoztál? – kérdezte az apja bocsánatkérő hangon.

– Csak egy mogyoróvajas szendvicset meg egy kis vizet. De hoztam egy takarót is. Holnap pedig bemegyek a boltba, és hozok neked valami jobbat – ígérte Angel.

– Nem lesz rá szükség. Ma éjszaka értem jön a haverom.

Az évek alatt a falakba ivódott, édeskés juharszirupszag csípte az orrát, a levegőben penész és izzadság szaga keveredett és…

– Te rágyújtottál? – tört ki Angelből a kérdés.

– Elszívtam egy pár szál cigit. Olyan hideg van itt kint.

– De apu, mi van, ha meggyullad valami?

– Verna mondta, hogy mindig aggódsz valamiért. – Halkan felnevetett. – Vigyázok, ígérem. Nem lesz baj.

– És a dohányzástól meg is halhatsz.

– Te aztán tényleg törődsz az apáddal, nem igaz? – Wayne megpaskolta maga mellett a földet. – Gyere, ülj ide mellém. Beszélgessünk, amíg eszem.

A lány leült mellé, de nem tudta, mit mondhatna. Meg akarta kérdezni, hogy miért jött, és hogy tényleg feltételesen szabadlábra helyezték-e, de nem volt hozzá bátorsága.

– Emlékszel, amikor elmentünk abba a nagy vásárba, és nyertem neked egy mackót?

– Még mindig megvan.

– Ugye csak viccelsz? Még mindig megvan az a vacak medve?

– Igen.

Az apja erre átkarolta a vállát a szendvicset tartó kezével, s a mozdulattól egy kis mogyoróvaj kenődött Angel dzsekijének a vállára.

– Alig tudom elhinni. Ilyen sok éven át megőrizted azt a medvét? Sosem hittem volna. – Beleharapott a szendvicsébe, miközben a szendvicset tartó kezével magához szorította Angelt. A lány örült, hogy a vállán érezte az erős kar szorítását. Egy ideig csak Wayne ütemes rágását lehetett hallani, ahogy a nagyinak készített szendvicset ette.

– Be kell mennem, apu – mondta Angel, majd felállt a földről, és az ajtó felé indult.

– Várj egy percet. El kell mondanom valamit. Jó hírem van.

A lány megállt az ajtóban, és várt.

– Nem hagylak magadra többé. Ez jó hír, ugye?

– Ezt nem értem, apu. Azt mondtad, hogy…

– Magammal viszlek. Ez az egyetlen oka, hogy visszajöttem ide. Hogy elvigyem magammal az én angyalkámat.

Angel lába úgy elkezdett reszketni, hogy neki kellett dőlnie az ajtónak, és a kilincsbe kapaszkodott.

– Angel?

– Tessék, apu.

– Nem örülsz?

– De igen, apa. – Akkor viszont miért ez a gombóc a torkában?

– Jól van, akkor most szaladj be a házba, és csomagold össze a dolgaidat, amiket hozni akarsz. Aztán gyere ide vissza. De siess! A haverom azt ígérte, éjfél körül ideér, és ha jól látom – feltartotta a karóráját, hogy jobban lássa már tizenegy is elmúlt.

Angel fogai össze-összekoccantak, ahogy remegő lábakkal a hátsó ajtóhoz szaladt. Belopódzott a házba, és nesztelenül felosont a lépcsőn. Kirántotta az ágy alól az ütött-kopott, zöld bőröndöt, és rádobta a paplanra. A keze úgy reszketett, hogy nem tudta rendesen összehajtogatni a ruhákat. Gyorsan belehajigált mindent a bőröndbe, majd reszkető kézzel körbehúzta a cipzárját. Aztán leosont a lépcsőn, és betette maga mögött a konyhaajtót, amilyen csendesen csak tudta. Egész testében reszketett, egyedül a gondolatai bénultak le. Olyan zsibbadtak voltak, mint a szája, amikor egyszer Novocain injekciót kapott a fogorvosnál.

Az apja a fészer ajtajában várta.

– Hát itt vagy – mondta, majd kézen fogva behúzta őt a fészerbe, és betette utána az ajtót. – Már féltem, hogy nem jössz vissza.

Angel tiltakozva megrázta a fejét a sötétben. Hiszen nem erre vágyott mindig? Hogy az apja többé ne hagyja el?

Wayne visszaült a földre, és újból nekivetette a hátát a polcnak.

– Majd mi megmutatjuk az öreg Vernának, ugye?

Mi köze van ehhez Vernának?

– Nem értem, apu.

– Hát, elvitte a fiamat, de az angyal lányomat nem kapja meg.

Mit akar ez jelenteni? Azt, hogy ő valamiféle játékszer, amit el kell dugni Verna elől? Valami értékes tárgy, amit az apja meg akar óvni, nehogy ellopják?

– Ahogy kiengedtek ma reggel, rögtön tudtam, hogy ez az egyetlen és utolsó esélyem. Olyan messzire viszlek, hogy sosem talál rád. Mit szólsz Floridához? Jól éreznéd magad Floridában, kislányom?

Florida? De hát miről beszél? Még ha tényleg feltételesen szabadlábon van is, akkor sem rohangálhat összevissza, ahogy neki tetszik! Angel elég jól ismerte a szabályzatot ahhoz, hogy ezt tudja.

– De hát a bíróság külön engedélye nélkül nem mehetsz Floridába.

– A pokolba velük, azok még a vécére sem engedik ki az embert írásbeli engedély nélkül! De neked nem kell aggódnod emiatt. Mostantól kezdve az apád dolga, hogy aggódjon a dolgok miatt.

– Apu?

– Igen angyalom?

– Ottfelejtettem a mackót. Vissza kell mennem a macimért.

– Nagyon fontos neked az a mackó, amit tőlem kaptál, ugye? Persze, menj csak el a medvéért, de siess vissza, rendben? Bármelyik pillanatban megjöhet a haverom. – A lány elindult az ajtó felé. – És Angel, ha a vén boszorkánynak van valami készpénze, hozd el azt is.

– Csak nyugdíjcsekkje van. Azt nem hozhatom el.

– Hogy a ménkű csapjon bele, sokkal többel tartozik nekem a vén boszorkány. Amiket én miatta kiálltam!

Angel mozdulni sem tudott. Az apja azt akarja, hogy lopjon a nagyitól.

– Indulj kislányom, nincs sok időnk.

Elindult. Szépen betette maga mögött a fészer ajtaját, de nem a konyha felé vette az irányt, hanem megfordult, és egy éles kanyarral a hátsó kerítés felé indult, a lakókocsihoz. Rohant, mintha maga az ördög lenne a sarkában, tüzes vasvillával. A csillagpásztor autója még mindig nem volt a helyén, de talán… Igen, az ajtó nyitva volt. Vidéken az emberek nem zárják olyan gondosan az ajtajaikat, mint a nagyvárosokban. Pedig jobban tennék, ha bezárnák, sosem tudhatja az ember, ki jár arra.

Lerogyott a kanapéra a lakókocsi ablaka alatt, és addig ült ott, amíg kissé megnyugodott. Aztán csak várt.

Végül meghallotta, hogy egy autó közeledik, s az ablakon keresztül látta, hogy fényszórók világítják be a nagyi házához vezető felhajtót. Wayne kilépett a fészerből, és odament a kocsihoz. Azt nem hallotta, hogy miről beszélnek a sofőrrel, de a hold fényénél látta, hogy az apja ott áll a sofőr ablaka mellett, hevesen bólogat, és a ház felé mutogat, mintha várna valakit. Azután felvett egy kavicsot, és az egyik fenti ablak felé hajította. „Az nem az én ablakom, apu. Az lett volna Verna szobája, ha itt marad.” Végül az apja az autóhoz ment, és beszállt. Hangosan becsapta az ajtót, és elhajtottak. Még csak nem is nézett a lakókocsi irányába. Ahogy a kocsi kitolatott az útra, a lány meglátta a bőröndje körvonalait a felhajtón. Ottmaradt, ahol Wayne hagyta.

Amikor a motor hangja elhalt, dermedten ült tovább a kanapén. Az apja eljött, hogy magával vigye, ő pedig elfutott előle. Ő, aki mindig mindenkinek engedelmeskedett. Hát ez történik azokkal, akik állandóan csak engedelmeskednek. Az élet elmegy mellettük, ők pedig ülnek mozdulatlanul és magányosan, mint az északi sarkon a jégtáblák. De nem sírt. Egy igazi kislány sírt volna az apukája után, aki otthagyta őt, és Florida felé indult, hogy tönkretegye az életét.

Majdnem reggel volt, mire rá tudta venni magát, hogy felkeljen a kanapéról, és bemenjen a házba. A csillagpásztor holmijai ott hevertek körülötte szanaszét, a könyvei, a távcsöve, sőt még a szaga is a szobában lengedezett. Vajon hová szökött? Vele lehet, hogy elment volna, ha kéri. De nem! Hogyan is juthatott eszébe, hogy elhagyja a nagyit? Valakinek vele kell maradnia, Sarkcsillagként mutatni az utat.

* * *

Visszalopódzott a házba, de nem tudott elaludni. A gondolatai úgy pörögtek, mint egy ringlispíl. Csak forgolódott az ágyában, amitől aztán hányingere lett. Sikítozott volna dühében, ha nem fél attól, hogy a nagyi meghallja.

Másnap valahogy túlélte az órákat, és kifejezetten hálás volt azért, hogy senki nem szólt hozzá. Nem állt meg Liza kisasszony házánál sem, amikor bement a boltba. Aznap este a nagyival is alig beszélt. Szótlanul megették a vacsorát, majd amikor a telefon hangja élesen felberregett, mindketten összerezzentek. Jó darabig csak bámulták a telefonkészüléket a falon, és egyikük sem mozdult.

– Hát – mondta végül a nagyi a hetedik csengés után – Jobb lesz, ha felveszed. Lehet, hogy Bernie az.

Angel nagy nehezen felállt a székből, odasétált a telefonhoz, és leemelte a kagylót. Remélni sem merte, hogy Bernie az, csak magában imádkozott, hogy ne a gyámügy vagy a rendőrség legyen. Egy idegen hang szólt bele, és Morgan asszonyt kérte a telefonhoz. Idegen női hangok mindig a gyámügyet jelentették.

– Téged keresnek! – fordult oda a nagyihoz.

– Ha el akarnak adni valamit, mi nem veszünk semmit!

– Morgan asszony most nem tud a telefonhoz jönni – mondta Angel, Verna hangját utánozva. – Hagy neki üzenetet?

– A Vermonti Központi Kórházból beszélek – mondta a hang. Ó, Istenem, csak ne Bernie legyen az! – Van itt egy Ray Morgan nevű betegünk. Azt kérte, hogy értesítsük Morgan asszonyt a közelgő operációról.

– Mit mondott? Kit fognak megoperálni? – kérdezett vissza Angel.

– Micsoda?! Hadd beszéljek vele! – ugrott fel hirtelen a nagyi, és kikapta Angel kezéből a telefont.

– Itt Morgan asszony beszél. Mi történt?

Angel nem tehetett mást, mint várt. Először megkönnyebbülést érzett, hogy nem Bernie-vel van baj, és nem a rendőrség keresi Wayne-t. Még csak nem is a gyámügy szaglászott utánuk. A nagyi feltett néhány kérdést, aztán Angel vállába kapaszkodott jéghideg ujjaival, hogy végig tudja hallgatni a válaszokat. Angel azon gondolkodott, vajon ki lehet az a kórházban? Ray Morgan már rég meghalt. Maga a nagyi mondta egyszer.

A nagyi közben elhallgatott, és csak hümmögött meg bólogatott, mint aki érti, amit hall, de a végén csak ennyit mondott: „Mi lenne, ha ezt most újra elismételné nekem, érthetően?”. Mire következett az újabb magyarázkodás.

– Igen. Igen, értem. Jól van. Nem, azt hiszem, nem. Jól van. Rendben.

Azzal a helyére akasztotta a kagylót. Amikor elfordult a telefontól, olyan volt az arca, mint egy rémült kis állaté, aki a felé rohanó autó fényszóróiba néz.

– Meg fog halni – mondta halkan. – Tudom, érzem, hogy így lesz.

– Kicsoda? Ki fog meghalni? – Angel szíve hevesen vert.

Nagyi visszatámolygott a hintaszékhez, mint akit nagy fájdalom gyötör.

– A Mikulás bácsi – válaszolta, és ringatózni kezdett a székben, de a szemében még mindig ott volt a halálos rémület.

19
Csillagpor a csillagporhoz

– De nagyi, a Mikulás nem létezik! – Angel érezte, hogy valami rémület markol a szívébe, miközben kimondja a szavakat.

A nagyi ránézett szomorú szemével. Olyan volt, mint egy kisgyerek.

– Hát, pedig tudnod kéne, ki az!

– Azt tudom, hogy valaki évek óta segít neked. Ugye, Ray? A fiad, Ray? – Csak nem ő a csillagpásztor?

– Nekem nincsenek fiaim, se unokám, se dédunokám.

– A nő a kórházban azt mondta, hogy Ray Morgan.

– Mit tud az a nő bármiről is?

– Az a férfi a kórházban azt mondta neki, hogy a fiad, Ray. A nő csak átadta az üzenetet.

– Az én Ray fiam már régen meghalt. Bevonult a seregbe, és meghalt Vietnamban. Sosem jött vissza hozzám – a nagyi lehunyta a szemét, és újból ringatózni kezdett. – A kormány elvette tőlem az én kisfiamat, és ő sosem jött vissza.

Angel nem akarta megkérdezni, sőt, igazából tudni sem akarta, de muszáj volt.

– Ő az, aki a lakókocsiban lakik?

– Honnan tudsz te arról, hogy valaki lakik abban a lakókocsiban?

– Amikor Bernie-vel körülnéztünk odakint, belestünk az ablakán. Valaki él ott.

– Nincs jogod beleütni az orrodat a más dolgába!

– Tudom, de már megtörtént.

– Nem láttál ott senkit, ugye? – kérdezte nagyi.

– Hát, az első éjjel Bernie látott egy férfit az udvaron, és azt hitte, hogy egy nagy puska van nála.

– És te, te semmit nem láttál?

Angelnek hazudnia kellett. Nem akarta, hogy a csillagpásztor a nagyi furcsa fia legyen.

– Azt kérdeztem, hogy te láttál-e kint bárkit is?

– Hát, valaki állandóan bevásárolt nekünk. És én tudtam, hogy nem lehet a Mikulás, ahogy Bernie-nek mondtad!

– Én egy bolond öregasszony vagyok, Angel.

– Nem, nem vagy az. És nem hagyom, hogy ezt kifogásnak használd. Ha azt akarod, hogy ne hazudjak neked, akkor te se hazudj nekem. – Angel ezt sokkal élesebb hangon mondta, mint szerette volna.

– Akkor te mondj meg nekem valamit először. – A nagyi kíváncsian előrehajolt a hintaszékben.

– Mit? – kérdezte Angel.

– Mondd meg nekem, hogy lehet az, hogy hirtelen elkezdtél érdeklődni a csillagok iránt!?

Semmi értelme nem lett volna tovább hazudni, de Angel nem tudta, hol is kezdje. Így hát csak állt ott, és törte a fejét.

– Láttad Rayt, tudom – kezdte helyette a nagyi. – Csak két ember van errefelé, aki csillagmániás. Az egyik Liza Irwín, a másik meg Ray Morgan. Tudom, hogy találkozgattál Lizával, de azt is tudom, hogy azért lopództál ki éjjelente, hogy Rayjel találkozhass.

– Hogyan láthattam volna Rayt? Ray már halott. Te magad mondtad.

– Azt mondtam, hogy az én Ray fiam halott. Megölték odaát a háborúban, és az a dolog, ami visszajött, az nem ő volt. Hanem egy zombi. Tudod, mi az a zombi?

– Olyan, mint egy szellem?

– Pontosan. Egy élőhalott. Nem volt hajlandó beszélni. Nem tudott dolgozni. A frászt hozta rám. Az nem az én kisfiam volt. Állandóan ki kellett dobnom a házból. Aztán persze mindig visszajött, és mindig megígérte, hogy felhagy a drogokkal. A következő dolog az volt, hogy ellopta a tévémet vagy a nyugdíjszelvényemet. Erre megint kidobtam.

– De megengedted neki, hogy a lakókocsiban éljen.

– Az később volt. Miután megjárta a börtönt. Kiszabadult, beteg lett, és nem volt hová mennie. Nem engedtem volna be a házamba a világ minden kincséért sem. Az nem az én fiam. Ez egy idegen, aki az én fiam arcát viseli, mint egy álarcot. Ott lakik a lakókocsiban, nem kell az utcán élnie, de nekem meg nem kell úgy csinálnom, mintha ő lenne az a fiú, akit felneveltem.

Letörölte az arcáról a könnyeket a szoknyája szélével, majd óvatosan felpillantott Angelre.

– Nem Ray miatt sírok. Őt már évekkel ezelőtt eltemettem. A sok keserves év miatt sírok, amelyeket ez a ház látott. És én végig itt voltam. Láttam, ahogy az emberek tönkreteszik az életüket, de nem tudtam megálljt parancsolni nekik. Elvesztettem a fiaimat, úgyhogy amikor az a cafka itthagyta nekem Wayne-t, azt hittem, most végre jóvátehetek mindent. Hát nálad jobban senki sem tudhatja, mekkora kudarcot vallottam vele. Az Isten bocsásson meg nekünk.

A nagyi idegesen tépkedte szoknyája szélét.

– Aztán arra gondoltam, hogy talán majd Bernie… Olyan jó voltál ahhoz a fiúhoz. Arra gondoltam, hogy majd mi, együtt, végre véget vethetünk ennek az átoknak. De az anyád aztán jól elintézte, láttad te is. – Mélyet sóhajtott. – Én már csak annyit kérek az Istentől, hogy ne engedjen olyan soká élni, hogy még lássam Bernie-t is a börtönbe jutni. Nem bírnék elviselni több kudarcot, Angel, egyszerűen nem megy.

– De Rayt nem rontottad el, nagyi.

– A pokolba is, dehogynem!

– Nem, ez nem igaz. Abban igazad van, hogy láttam őt. Sokszor találkoztam vele. Tiszta éjszakákon mindig kimegyek, és megmutatja nekem a csillagokat, meg mesél róluk. Először annyira buta voltam, hogy nem láttam semmit az égbolton, de ő nagyon türelmes volt. Újra meg újra elmondott mindent. A szíve majdnem olyan nagy, mint az ég, nagyi! Bárki büszke lenne rá, ha ilyen fia lenne. Igazán!

A nagyi felemelte az arcát a kötényéből, és Angelre bámult. A tekintetét fürkészte.

– Te most nem hazudsz nekem. Te tényleg azt gondolod, hogy jó ember, ugye?

– Tudom, hogy az, nagyi. Én már csak tudom. Ahol régen laktunk, ott aztán tényleg voltak rossz emberek. De ő nem az, ő igazán jó ember. És nagyon szeretne látni téged.

Angel odament a nagyi székéhez, és letérdelt mellé.

– A gyerekeknek szükségük van a mamájukra, nagyi. Nem számít, hogy milyen öregek.

– Hmm…

Angel felállt.

– Jól van. Reggel felhívom Liza kisasszonyt, és megkérdezem, hogy tud-e valakit, aki elvinne minket kocsival a kórházba. Én biztosan meglátogatom, akkor is, ha te nem jössz.

– Te meg az flancos Liza kisasszonyod! Ő bezzeg mindig olyan okos és jó volt. Liza Irwint mindenki szerette. Már akkor is, amikor még gyerekek voltunk. Csoda hát, hogy Ray is mindig hozzá szaladt, ha valami baja volt? Nem hozzám, nem a saját anyjához, ó nem! Hanem a drágalátos Liza kisasszonyhoz! Aki aztán idejött, és addig rágta a fülemet, amíg rá nem vett, egyezzek bele, hogy Ray a lakókocsiban éljen. Hát, végül aztán meg is engedtem.

– Nagyi, de hát akkor semmi baj. Ray téged hívott. Azt akarja, hogy menj el, látogasd meg. Én tudom, hogy ő szeret téged.

– Menj aludni, Angel. Semmi keresnivalód a konyhában ilyen későn.

– Jól van. De ugye gondolkozol arról, amit mondtam?

Nagyi csak szipogott válaszként.

Angel lefeküdt, de nem tudott elaludni. Ébren feküdt az ágyon, és az utóbbi napok őrületén gondolkodott. A csillagpásztor eltűnt. Wayne meg feltűnt. Majdnem elment vele. A csillagpásztor… Nem, nem akar arra gondolni, hogy meghal. Csak megoperálják. És arra sem akar gondolni, hogy Wayne-t elkapják, és visszaviszik a börtönbe.

* * *

Liza kisasszony felhívta a testvére unokáját, Ericet, és másnap délelőtt tizenegy körül megálltak a ház előtt. Angel már készen várta őket kilenc óta, amióta csak felhívta a könyvtárost. A nagyi még mindig ott üldögélt a hálóköpenyében.

– Jössz, nagyi? – kérdezte Angel, amikor hallotta, hogy az autó megérkezett.

– Nem bírom Liza Irwint, sose bírtam.

– Ennek semmi köze hozzád és Liza kisasszonyhoz. Ez most csak rólad meg Rayről szól.

– Nem érzem magam valami jól. – Sem a könyörgésnek, sem a veszekedésnek nem lett volna haszna. Angel felkapta a dzsekijét, és kiment az öreg Buickhoz. Liza kisasszony elöl ült, görbe hátától a feje majdnem az ölében került. Angel hátra szállt be. Liza kisasszony oldalt fordította a fejét, hogy beszélni tudjon vele.

– Erma nem jön?

– Azt mondta, hogy nem érzi jól magát.

– Ó. Értem.

Nem sokat beszéltek az úton. Időnként Liza kisasszony unokaöccse, aki huszonöt évesnek nézett ki, bár Angel még nem igazán tudta megítélni a felnőttek korát, halkan mondott valamit Liza kisasszonynak, aki szintén halkan válaszolt. Angel látta, hogy a könyvtáros gondolkodik, de fogalma sem volt róla, hogy min.

Kifelé bámult az ablakon a késő őszi, fakó tájra. Ez valahogy illett is az utóbbi napok őrületéhez, amelyben megjelentek a múlt szellemei és manói. A fák már régen elhullatták leveleiket, és az esőáztatta avar barnán csillogott az út mentén. A tehenek ugyanolyan unottan kószáltak a mezőn, mint amikor Vernával idefelé jöttek. Angel azon tűnődött, vajon emlékeznek-e rá. Hogyan nyújtogatták rájuk a nyelvüket Bernie-vel, és mennyit nevettek! Valószínűleg nem emlékeznek már. A teheneket nem érdekli semmi, amíg van mit legelni. Nem olyanok, mint az emberek, akik tele vannak érzésekkel, akik magányosak, szoronganak, hogy mi fog történni velük. Csak az emberek ilyenek, nem igaz? Persze rá lehet ijeszteni egy tehénre, de a következő pillanatban már el is felejti. Nem álldogálnak és rágódnak azon, hogy mi fogja őket megijeszteni legközelebb, és azután meg azután.

Újra elgondolkozott azon, már vagy a milliomodik alkalommal, vajon Bernie hol lehet, és hogy nem fél-e. Vajon Verna jól gondját viseli? Rendesen eteti, és gondoskodik arról, hogy biztonságban érezze magát? Bárcsak bízhatna Vernában, hogy megteszi. És aztán ott van Wayne is. Vajon jól döntött, amikor hagyta, hogy nélküle menjen el? Vajon el tudja majd valaha is dönteni, hogy mi a helyes lépés? Hogyan kell helyesen dönteni? Hát, a nagyi se döntött jól, az biztos. De a nagyi legalább tudja, hogy rosszul döntött.

* * *

Az ápolónő nem engedte be Liza kisasszonyt és az unokaöccsét Rayhez. Nem voltak rokonok. Csak a rokonok mehetnek be az intenzív osztályra. Angel azóta nem járt kórházban, amióta megszületett. Amikor Bernie született, nem engedték be. Túl kicsi volt. Olyan erős szag terjengett a kórházban, hogy még a szemét is csípte. Amikor az ápolónő bekísérte Rayhez, a szoba teljesen úgy nézett ki, mint valami horrorfilmben. Ő még sosem látta a csillagpásztor arcát. Mindig sötét volt, a hold sem világított. Most meg ott feküdt a férfi teljesen mozdulatlanul a párnáin, és mindenféle csövek meg drótok álltak ki belőle. Az egyik műszer halkan zümmögött, de különben csend volt a szobában. Valaki levágta a haját, és rövidre nyírta a szakállát. Az arca szürke volt a fehér lepedőhöz képest, az ajka beesett és cserepes. Csukva volt a szeme. Egyáltalán nem hasonlított arra a mágikus csillagpásztorra, aki az emlékeiben élt. Ez itt Ray Morgan volt, pontosabban ami belőle maradt. Megviseltnek látszott, öregebbnek, mint nagyi.

– Látogatója van, Morgan úr – az ápolónő hangjára Angel összerezzent, annyira megijedt.

A párnán fekvő arc feléje fordult, és a férfi kinyitotta a szemét.

– Angel – mondta.

– Szia. – A lány nem tudta, hogyan szólítsa meg. Sosem szólította még a nevén.

– Látom, a mama nem jött el.

– Nem érezte jól magát.

A férfi halványan elmosolyodott.

– Semmi baj, te eljöttél. – Újra lecsukta a szemét, biztos fárasztó volt sokáig nyitva tartani.

Angel nem tudta, mi mást mondhatna. Csak állt ott azon tűnődve, mit kell mondani egy olyan embernek, aki kórházban fekszik, és lehet, hogy mindjárt meghal.

– Hiányoztál – szólalt meg végül.

– Te is hiányoztál nekem – mondta a férfi, újra kinyitva a szemét. – Figyelj ide. Ha nem élem túl a holnapi operációt, akkor azt akarom, hogy a távcső a tiéd legyen. Ne engedd meg, hogy bárki elvegye tőled, rendben? Nem akarom, hogy a mama eladja.

– Hát ezt meg hogy érted? Az a tiéd. Szükséged lesz még rá.

– Nem, valószínűleg már nem.

Angel teljesen ledermedt.

– Nem halhatsz meg!

– Hát, ezt nem én döntöm el, Angel.

– Nem akarom, hogy meghalj!

– Jólesik, hogy ezt mondod. Hidd el, nem akarok én meghalni, nem őrültem meg, csak van egy olyan érzésem, hogy most rajtam a sor.

– Nem! – mondta Angel csökönyösen és dühösen. A férfinak semmi köze nem lehet a halálhoz.

– Tudod, nehezen bírja már az életet az én öreg, megviselt testem, Angel. Sosem törődtem vele igazán, és itt az ideje megfizetni érte.

– A nagyi sokkal öregebb nálad, és még ő sem készül a halálra.

– Ne haragudj rám, Angel. Ha tudtam volna, hogy visszajössz, akkor sokkal jobban vigyáztam volna magamra. De hálás vagyok érte, hogy éltem még annyit, hogy meg tudjam neked mutatni a csillagokat.

– De hát még alig értek belőlük valamit! Vissza kell jönnöd, és tovább kell tanítanod engem!

– Emlékszel rá, mit mondtam a nyáron?

– Miről?

– Arról, hogy mindannyian a csillagokból jöttünk. Arról, hogy a testünk ugyanabból az anyagból van, mint a csillagok – suttogta a férfi.

– Emlékszem.

– Hát, akkor próbálj meg úgy gondolni rám, mint aki visszamegy a csillagokba, ahonnan jött. Akármikor felnézel a csillagokra, gondolj arra, hogy az öreg Ray visszaváltozott csillagporrá.

– És a nagyival mi lesz?

– Ezt hogy érted?

– Borzalmasan fogja érezni magát, ha meghalsz, még mielőtt esélye lett volna veled helyrehozni a dolgokat. Tudom, hogy ezt akarja.

– Mondd meg neki, hogy nagyon jó anya volt. Mondd meg – itt szünetet tartott, és megnyalta a cserepes ajkait –, mondd meg neki, hogy szeretem őt. Neked biztosan elhiszi.

– Azt akarom, hogy te magad mondd meg neki!

– Megmondanám én neki szívesen, Angel. De lehet, hogy… Nem tudta befejezni a mondatot. Bejött az ápolónő, és szólt Angelnek, hogy letelt a látogatási idő, a betegnek pihennie kell.

– Visszajövök – mondta Angel. – Jobban teszed, ha itt leszel. Hallod?

Ez volt az utolsó dolog, amit a csillagpásztor Angel szájából hallhatott.

* * *

Liza kisasszony elküldte hozzájuk Ericet, hogy vigye el őket a temetésre. Angel tartott tőle, hogy a nagyi visszautasítja a segítséget, de meglepő módon felvett egy kopott, fekete ruhát, ráhúzott egy foltozott kabátot, és beszállt az autóba. A templom előtt egy hosszú halottaskocsi állt. Két lenyalt hajú férfi várakozott mellette, akik egyforma fekete esőkabátot viseltek. Amikor Eric kocsija beállt a halottaskocsi mellé, a két férfi odajött hozzájuk. Az egyik kinyitotta a nagyinak az ajtót, hogy segítsen neki kiszállni.

– Fogadja részvétemet, Morgan asszony. Nagy veszteség ez önnek.

De a nagyi nem fogadta el a segítségül felajánlott kezet, még csak rá sem nézett. A férfi becsukta az öreg Buick ajtaját, majd újra a nagyihoz fordult.

– Morgan úr nem rendelkezett arról, hogy családi limuzint küldjünk Önökért, máskülönben…

A másik férfi ekkor megköszörülte a torkát.

– A koporsó már ott van a sírnál – mondta. – Kérem, jöjjön velem. – A férfi megfogta a nagyi könyökét, de nagyi elrántotta.

Angel látta, hogy Liza kisasszony kicsoszog a könyvtár ajtaján. – Várj, nagyi, Liza kisasszony is jön!

Eric odaszaladt, és megfogta a dédnagynénje karját. Mindannyian csak bámulták a könyvtárost, aki fiatal unokaöccsébe kapaszkodva, félrefordított fejjel áttipegett vékonyka kis lábain az egyenetlen füvön. Jó sokáig tartott, mire az idős hölgy odaért hozzájuk.

– Részvétem Erma. Olyan szeretetre méltó ember volt.

A nagyi megrázta a fejét, és motyogott valamit az orra alatt, ami akár „köszönöm” is lehetett, de Angel nem hallotta tisztán.

Angel úgy képzelte el ezt a temetési szertartást, mint amilyeneket a tévében látott. Azt hitte, a templom majd tömve lesz, és az emberek felállnak, hogy szép dolgokat mondjanak az elhunytról. Úgy gondolta, lenne hozzá bátorsága, hogy ő is felálljon, és elmondja az embereknek, hogy a csillagpásztor a barátja volt, aki rengeteget tanított neki az égről. De nem mentek be a fehér templomba, amelynek magas, rézszínű tornya volt. Egyenesen a templom melletti temetőbe mentek, ahol egy frissen ásott sírgödör fogadta őket. A gödör egyik oldalán egy egyszerű fakoporsó állt, amelyre egy gondosan összehajtogatott amerikai zászlót tettek, a másik oldalon pedig egy nedves földhalom sötétlett. Kicsivel arrébb két munkaruhás ember várakozott az ásójára támaszkodva. A temetkezési vállalat emberei odaterelték a gyászolók kis csoportját a koporsóhoz. Két kinyitható széket tettek a sír mellé. Halkan azt mondták a nagyinak, hogy üljön le az egyikre, és Liza kisasszony a másikra.

Rajtuk kívül csak két másik gyászoló volt. Vastag, skót kockás kabátban álltak ott. Hatalmas, kezük kilógott a kabát ujjából. Esetlenül odajöttek a nagyi székéhez, és bemutatkoztak. Azt mondták, hogy régebben együtt dolgoztak Ray Morgannel. Liza kisasszony megköszönte nekik, hogy eljöttek, de a nagyi meg sem szólalt.

– Jó ember volt – mondta az egyik, a másik pedig egyetértően bólogatott. Mindenki azt gondolta, hogy Ray Morgan jó ember volt. Vajon a nagyi miért nem hisz senkinek?

Egy alacsony, kopasz ember jelent meg a templom hátsó ajtajában. Fekete köpenyt viselt, mindenkivel kezet rázott, és mormogott valamit, amit Angel nem igazán értett. Aztán kinyitott egy kis fekete könyvet, és elkezdett hangosan felolvasni belőle.

Ezen a szürke, késő őszi reggelen nagyon nehéz volt elképzelni, hogy a csillagpásztor fekszik abban a fakoporsóban, a fagyos földbe ásott gödör mellett.

A csillagpásztort éjszaka kellett volna eltemetni, amikor minden imádott csillaga eljöhet, és táncolhat a feje felett. Azt még képes volt felfogni, hogy az a sovány, beesett arcú férfi, akit a kórházban meglátogatott, a nagyi Ray nevű fia volt, és most meghalt. De hogyan hihetné el, hogy a mágikus csillagpásztor mindörökre eltűnt?

Miközben a lelkész felolvasott, Angel körbepillantott a Morgan-sírköveken. Némelyik olyan régi volt, hogy alig tudta kibetűzni rajta a nevet és a dátumot. Furcsa, hogy egyesek félnek a temetőben. Mitől kellene félni egy ilyen csendes helyen? Magas fák álltak a sírkövek között. A gallyak most csupaszon meredeztek, de emlékezett rá, hogy tavaly nyáron látta a sűrű lombokat, amelyek hívogatón integettek, hogy másszon fel az ölükbe.

Angel Liza kisasszony és a nagyi mögött állt. A nagyi egy pillanatra sem emelte fel a tekintetét a földről. Alig beszélt, amióta értesítették őket Ray Morgan haláláról. Jó volt, hogy a férfi előre intézkedett a saját temetéséről. Angel nem tudta volna, mihez kezdjen, a nagyi meg nem lett volna valami nagy segítség. De nem volt szükségük külön autóra, hogy elhozza őket a temetőbe, akármit is gondolt a temetkezési vállalkozó.

Liza kisasszony halkan sírt, és a könnyeit itatgatta egy zsebkendővel. Nagyon szerette Ray Morgant, Angel ebben biztos volt. Valószínű, hogy a férfi inkább őt tekintette az anyjának, mint a nagyit. Angel örült, hogy Liza kisasszony mindig ott volt a férfinak támaszként. Biztos, hogy ő volt az is, aki megtanította a férfit a csillagok titkára, és aki azt mondta neki, hogy mindannyian a csillagokból születtünk.

A lelkész egyre csak olvasott.

– Az Úr az én pásztorom – kezdte. Liza kisasszony és Eric csatlakoztak hozzá. Tudták az egészet fejből. Amikor mondtak valamit a halál árnyékának völgyéről, a nagyi vállai megremegtek. Angel odaállt mögé, és mindkét kezét rátette a nagyi vékonyka vállaira. Érezte, ahogy a nagyi némán zokog.

Az egyik temetkezési vállalkozó levette a koporsóról az összehajtott zászlót, és amikor a nagyi nem mozdult, hogy átvegye, letette az ölébe. Aztán bólintott a munkaruhás embereknek, akik előreléptek, és köteleken leengedték a koporsót a sírba. Amikor leért, és felhúzták a köteleket, a lelkész odalépett a sír széléhez, és felmarkolt egy darab földet a halomból. Rászórta Ray Morgan koporsójára.

– Hamu a hamuhoz, por a porhoz!

Angel szemét döntötték a könnyek. Megrázta fejét. Nem, gondolta határozottan. Csillag a csillaghoz, csillagpor a csillagporhoz.

20
„Találj valami olyat, mint egy csillag”

– Nagyi, kérlek! Valamit enned kell!

A nagyi felemelte a fejét, és Angelre bámult. A szeme élettelen volt. Sokkal rosszabbul nézett ki, mint amikor Bernie eltűnt. Mióta eltemették Rayt, olyan volt, mintha önmagát is eltemette volna egy láthatatlan sírba.

– Nézd, nagyi! Vettem a fáradságot, és jó nagy tüzet raktam, hogy csináljak neked egy finom sült csirkét. Te pedig még csak ide se jössz az asztalhoz?! – Semmi válasz. – Még tört krumplit is készítettem. Mit akarsz még, mit csináljak? Vegyelek fel, és cipeljelek ide, az asztalhoz?

– Nem mentem be hozzá a kórházba – mondta, majd a kezébe temette az arcát, és sírva fakadt.

– Sajnálom, nagyi. – Odament a hintaszékhez, és megsimogatta a nagyi rázkódó vállait. – Tényleg sajnálom. De ha nem eszel, meg fogsz halni, és akkor mi lesz velem? Nekem szükségem van rád!

Az idős asszony szipogott.

– Fityfenét! Mikor volt teneked szükséged bárkire is?

– Ez az igazság. Igenis szükségem van rád! És mi lesz, ha… Mi lesz, ha Bernie telefonál, és te nem vagy itt, engem meg a gyámügy addigra már elvitt valahová? Mihez kezd akkor Bernie? – Megrázta nagyi vállát. – Felelős vagy értünk, nagyi!

– Téged aztán kemény fából faragtak! – A nagyi előhúzott a kötényéből egy gyűrött zsebkendőt, és kifújta az orrát. – Hát akkor segíts fel, kislányom. Elgémberedtem. Olyan vagyok, mint egy darab fatuskó.

A nagyi csak játszott a tányérján levő étellel, de egy kis könyörgéssel, hízelgéssel és fenyegetőzéssel Angel elérte, hogy egyen három harapás csirkehúst meg egy kanál tört krumplit.

– Hol van a mártás? – kérdezte a nagyi.

– Ha eszel még két harapást, ígérem, hogy holnapra csinálok neked mártást. Esküszöm, rosszabb vagy, mint Bernie.

– Hmm – A nagyi szája sarkában megjelent egy halvány mosoly.

* * *

A lány nem említette a távcsövet a nagyinak. Úgy gondolta, hogy jobb, ha még vár egy kicsit, mielőtt Ray dolgairól kezd beszélni, amelyek még mindig ott voltak a lakókocsiban. Mellesleg azt sem tudta, hogy milyen nehéz, lehet, hogy át sem tudja cipelni egyedül a házba. A Ray halála utáni első tiszta éjszakán kiment a mezőre. Tudta, hogy a férfi nem lesz ott. De azért titokban élt benne a remény, hogy megláthatja a csillagpásztort.

Tökéletes, megfigyelésre alkalmas, csillagos éjszaka volt. A férfi persze nem volt kint, de a lány szabad szemmel is megtalálta az Androméda galaxist. Ha a jó emberek a mennybe jutnak a haláluk után, akkor most a csillagpásztor is odafent van. Abban a ragyogó csillagrajban. Lehet, hogy kétmillió mérföldre van innen, de mostantól mindig odafenn lesz, és glóriaként ragyog a többi galaxis csillagai felett.

– Szia csillagpásztor – suttogta – Angel vagyok. Soha nem foglak elfelejteni, ígérem.

* * *

A nagyiba lassanként visszatért az életkedv.

– Túl szívós vagyok ahhoz, hogy meghaljak – mondta, és ez valószínűleg igaz volt. Végül is éveken át eléldegélt babkonzerven és őszibarackbefőttön. Angel utálta a gondolatot, hogy ott kell hagynia, de hétköznap iskolába kellett járnia, és néha boltba is kellett mennie, meg szombatonként könyvtárba.

Liza kisasszony mindig segített neki kiválasztani a csillagászatról szóló könyveket, meg azokat a rövid, vicces képeskönyveket, amelyeket a nagyinak olvasott fel esténként. Néha tovább is időzött a kelleténél, Liza kisasszonnyal annyira belemerültek a beszélgetésbe. Rendszerint Ray Morganről beszélgettek. Arról, hogy mennyire szeretett volna főiskolára járni, és csillagász lenni, de helyette a háborúba kellett mennie. Aztán a háborúban töltött rövid idő alatt annyi szenvedést és halált látott maga körül, hogy utána éveken át mindenféle drogokkal próbálta tompítani a múlt fájdalmas emlékeit.

A nagyi mindig zsémbelt, ha később ért haza a megszokottnál. Gyanította, hogy Liza kisasszonynál volt, de Angelt most nem érdekelte. Mindennél nagyobb szüksége volt ezekre a beszélgetésekre. A Ray temetése utáni szombaton Liza kisasszony felolvasta neki a kedvenc versét. Egy Robert Frost nevű ember írta, aki akkor élt Vermontban, amikor Ray még fiatal volt.

A versben a költő egy csillaghoz beszélt, nem kívánságot küldött neki, hanem kérdéseket tett fel. Kérdezgette őt, mintha azt akarta volna megtudni, milyen érzés csillagnak lenni. Végül rájött, hogy a csillag nem fog neki magyarázatot adni, hanem éppen őt kéri valamire.

Bár szférájából le se néz ő,

S igazán nem követelőző,

Kis emelkedettségre kérne.

Ha megfékezni nincs mivel

A túl kilengő csürhe-ingát,

Válasszunk egy csillagot inkább,

Hogy legyen mire nézni fel[*]

– És ez mit jelent? – kérdezte a lány Liza kisasszonyt. – Nem értem.

– Én azt hiszem, ezt nem kell neked elmagyarázni. Szerintem jobban érted, mint bárki más, akit ismerek. Akkor is boldogulsz, amikor mások hibáztatnak, kinevetnek vagy cserbenhagynak. Tudod, mit gondolj a csillagokról, hogy mindig egyenesen járj, és ne törj meg.

Angel ránézett a hajlott hátú nénikére. Az a kifejezése, hogy „egyenesen járj”, az ő szájából elég furcsán hangzott, Angel mégis érezte, hogy igaz. S bár úgy érezte, Liza kisasszony túlságosan is nagyra tartja őt – hiszen már számtalanszor közel került az összeroppanáshoz –, ez a mondat olyasmi volt, amihez érdemes méltónak lenni. Nem igaz? Nem számít, hogy mások mit tesznek, vagy mit nem tesznek meg érted, ha te magad úgy viselkedsz, mint a Sarkcsillag. Az ugyanis kitartóan és ragyogva fénylik az örvénylő sötétség világában.

Megkérte Liza kisasszonyt, hadd vigye haza a verseskönyvet. Újra meg újra el akarta olvasni ezt a verset. Lehet, hogy sosem érti meg teljesen mégis azt akarta, hogy az övé legyen, része a féltve őrzött csillagtitkoknak.

* * *

Amint befordult a ház melletti felhajtóra, Angel meglátta az autót. Nem volt vadonatúj, de tiszta volt, nem úgy, mint a legtöbb autó a környéken. Összerándult a gyomra, amikor megpillantotta a középkorú, kosztümös nőt a kormány mögött. Hát megtaláltak. Majdnem visszafordult, de rájött, hogy nem jutna messzire, kezében a könyvekkel és egy nagy bevásárlózacskóval. Egyébként is, már késő volt. Az asszony meglátta őt, és kiszállt az autóból.

– Szervusz Angel! Morrisné vagyok.

Angel még szorosabban magához ölelte Robert Frost könyvét, a másik kezében tartott nagy papírzacskót meg a csípőjére támasztotta.

– Csókolom!

– Add csak ide! – nyúlt a nagy zacskóért az asszony. – Hadd segítsek vinni ezt a nagy csomagot!

– Köszönöm, de boldogulok. – A szeme sarkából látta, hogy a nagyi már kint áll a verandán, és őket figyeli.

– A nagymamámat tetszik keresni?

– Már beszéltem vele. Igazából téged vártalak. – Körülnézett a kacatokkal teleszórt udvaron.

– Van itt egy hely, ahol négyszemközt beszélhetnénk? Esetleg a fészerben?

Angel megrázta a fejét. Kiszáradt a torka az izgatottságtól. Szóval úgy lesz, ahogy sejtette. Megköszörülte a torkát.

– Az tele van mindenféle limlommal. Raktár, tudja? – Vajon a rendetlen fészert is az ő számlájára írják majd? Azt, amelyikben az apja is elrejtőzött?

– Akkor nem zavar, ha beülünk ide az autóba?

De még mennyire, hogy zavarta. Az ember sosem tudhatja, hol száll ki végül, amikor beül egy gyámügyes autójába, de a nő már nyitotta is a hátsó ajtót, és nyúlt a zacskóért.

– Add csak ide! – mondta. – Tegyük be hátra azt a nehéz zacskót, és gyere, ülj be ide, előre! A törvény nem tiltja, hogy egy kiskorú előreüljön, amennyiben az autó nem mozog. – Felnevetett, mintha csak egy jó viccet mondott volna.

Angel betette hátra a papírzacskót, majd előreült, de az ajtót nyitva hagyta. Nem mintha el akart volna szaladni, csak azért, hogy ne érezze magát csapdában. Úgy szorította magához Robert Frost könyvét, ahogy régebben Bernie szorította magához Grizlit. „Gondolj a csillagokra, és arra, hogy ne törj meg!”

– Milyen könyved van? – kérdezte a gyámügyes.

– Csak egy verseskönyv.

– Én is szeretem a verseket. – A nő egy darabig hallgatott, és halkan dobolt a kormányon, miközben kifelé bámult a szélvédőn. – Hát, Angel, van egy közös problémánk.

Neked van problémád, én jól vagyok.

– Tudsz róla, hogy apád azt mondta, azért hagyta ott a külső munkát, mert találkozni akart veled?

Külső munkát? Angel meg sem próbált válaszolni. Még elárulná magát.

– Hát, igen, azt mondta a rendőrségnek, amikor elkapták, hogy csak kíváncsi volt, jól vagy-e. Azt mondta, azért szökött meg, mert felhívtad őt telefonon. Azt is említette, hogy nagyon zaklatott voltál, mert édesanyád elvitte az öcsédet, és itt hagyott téged egyedül a dédnagymamádnál.

Szóval, a mese a feltételes szabadlábról csak hazugság volt. Angel az ajkába harapott. Nem szabad beszélnie. Még azt sem szabad megkérdeznie, hol van Bernie.

– Még nem tudtuk kideríteni, hol van az édesanyád és az öcséd, de téged meg kellett keresnünk. Fogalmunk sem volt róla, hogy az édesanyád elhagyott.

– Én jól megvagyok itt. Mi nagyon jól kijövünk a nagyival.

– Hát, az édesapád nem sok jót mondott a nagyanyjáról. Persze tudjuk, hogy van ez a családokban… – a nő még mindig kifelé bámult, és szorosan fogta a kormányt.

– Apukám valami olyasmiért haragszik a mamára, ami sok évvel ezelőtt történt. Ezért beszélt róla úgy a rendőröknek. Nagyon haragszik, amiért a mama nem tartott ki mellette, amíg ő börtönben ült. Valószínűleg rám is borzasztóan haragszik. – A szavak csak kibuktak a száján, még mielőtt átgondolhatta volna őket.

A nő ekkor ránézett.

– Semmi oka nincs arra, hogy haragudjon rád, Angel. Minden hibája ellenére, azt hiszem, hogy az apád törődik veled. Biztos akar lenni benne, hogy jó helyen vagy.

Úgy fürkészte Angel arcát, mintha azt akarná kitalálni, vajon hazudik-e.

– Nem hiszi, hogy a dédnagymamád képes lenne a gondodat viselni…

Angel egyenesen a szemébe nézett.

– De igenis, képes rá. Esküszöm az élő Istenre! Jól megvagyunk együtt, bárkit megkérdezhet.

– Hát, ez az, Angel. Kit kérdezhetnék meg itt?

– Megkérdezhet engem vagy a nagyit. Mi vagyunk azok, akik ezt a legjobban tudjuk.

– Angel, pár évvel ezelőtt az egyik kollégám megkérdezett téged az édesanyádról. Emlékszel, mit mondtál? Azt mondtad, hogy megváltozott, és nagyszerű anyja lesz Bernie-nek meg neked. – Itt egy pillanatra elhallgatott, majd egyenesen Angel szemébe nézett. – Nem vagyok benne biztos, hogy te vagy a legjobb bíró, aranyom.

– Ne vigyen el engem innen. Kérem, ne tegye!

– Nem is akarlak, Angel, de nekem az a feladatom, hogy megbizonyosodjam róla, biztonságban vagy, és a lehetőségekhez mérten… boldog.

Boldog. Hot dog. Nem mindegy? A nagyi a tornác egyik oszlopához támaszkodott, az arca a feszültségtől csupa ránc volt. Úgy kapaszkodott, mint aki menten összeesik, ha elengedi az oszlopot. Állj egyenesen, nagyi! Ne láthassa ez a nő, hogy mindjárt összeroppansz, mint egy fekete lyuk az űrben.

– Van valaki, aki mindkettőnket ismer, és akinek bízni lehet a véleményében.

– Valaki a környékről, aki rendszeresen találkozik veled?

– Igen, ő Liza Irwin kisasszony. A nagyi barátja, és az én barátom is azóta, hogy ideköltöztünk a nyáron. Mi… Én rendszeresen találkozom vele, a nagyival meg épp a múlt héten találkoztak. – Azt meg nem kell tudnia, hogy egy temetésen, és hogy ez volt az első alkalom száz év után.

– Hol találom meg ezt a te barátodat?

– Ő vezeti a könyvtárat. Könyvtáros. A családjában mindenki könyvtáros volt. A könyvtár a faluban van, egy kis ház a bolt meg a templom között. Egy nagy táblán ki van írva a neve a házra. Nem lehet eltéveszteni.

Angel már szállt is ki az autóból. Jól bevágta az ajtót maga mögött, mielőtt odament a hátsó ajtóhoz, hogy kivegye a papírzacskót. Aztán egy csípőmozdulattal bevágta a hátsó ajtót is.

– Liza Irwin kisasszony! – Kiabálta Angel a nőnek a felhúzott ablakon keresztül. – A közösség megbecsült polgára.

Az asszony félig letekerte az ablakot.

– Értem a célzást Angel, ne aggódj. Hazafelé meglátogatom Irwin kisasszonyt. – Feltekerte az ablakot, és beindította a motort.

– És mondja meg apunak, hogy nagyon jól vagyok, rendben? Angel erőltetett mosollyal ugrándozott, hogy bizonyítsa, mennyire egészséges és boldog, aztán felszaladt a tornácra. A nagyi még mindig az oszlopnál állt, behúzott farokkal, mint egy megkorbácsolt kutya. Angel a szabad kezét a nagyi vállára tette, és integetett. Az asszony visszaintegetett a kocsiból, és elkezdett kifelé tolatni az udvarból.

– El fog vinni tőlem, Angel?

– Azt már nem. – Angel egy dacos mozdulattal feljebb lökte a csípőjén a papírzacskót, s közben figyelte, ahogy a kocsi kitolat az országútra, majd a falu felé veszi az irányt.

– Azt már nem! Felhívom Liza kisasszonyt, és megbeszélem vele, mit mondjon. Ez a nő még nem tudja, kivel húzott ujjat. Kinyitnád az ajtót, nagyi? Mindjárt leejtem ezt a zacskót.

– Miről beszélsz, te lány? Elküldted Liza Irwinhez? Ki tudja, miket fog összehordani rólam az az ostoba nőszemély!

– Nyisd ki az ajtót, légy szíves.

Nagyi kinyitotta, és szorongva követte a lányt.

– Liza Irwin? Nem hiszem el. Tudod, miket fog mesélni rólam az a görbe hátú vénasszony?

Angel letette a zacskót az asztalra.

– Azt fogja mondani, hogy csodálatos nagyanyám van, és fene nagy szerencsém, hogy veled élhetek!

– Semmi ilyesmit nem fog mondani. Liza Irwin jól ismer engem, és jól tudja, hogy ki nem állhatom, amióta csak elmúltam hatéves.

– Nem azért fog jó dolgokat mondani, mert kedvel téged, nagyi. Azért fog szépeket mondani, mert ő Liza Irwin. Liza Irwin pedig olyan, mint George Washington. Képtelen hazudni.

Nagyi diadalmasan felemelte a hangját.

– Látod? Pontosan erről beszélek! Ki ne utálna egy olyan tökéletes embert, aki még hazudni sem tud?

21
Fénylő csillagok

Hálaadás előtt pár nappal Bernie végül telefonált, és ez mindkettőjüket váratlanul érte.

– Angel – hallatszott a kagylóban a vékonyka hang –, gyere értem! Kérlek!

– Bernie, hol vagy?

– Kórházban, megsérültem.

– Mi bajod?

– Csak gyere, és vigyél haza, Angel! Haza akarok menni veled!

A lány befogta a kagylót a kezével.

– Nagyi, Bernie az!

– Nem vagyok süket, hol van?

– Melyik kórházban vagy, Bernie?

– Nem tudom.

– Kérdezz meg valakit! A mama ott van?

– Itt van valahol, de nem tudom pontosan, hol.

– Bernie, hívd a telefonhoz az ápolónőt. Beszélnem kell vele.

– A nagyihoz akarok menni!

– Tudom Bernie, de nem mehetünk el érted, ha nem tudjuk, hogy hol vagy. Hívd oda az ápolónőt, hogy beszélhessek vele. Csak siess, kérlek!

Hallotta, ahogy az öccse kiabál valamit a vonal túlsó oldalán. Egy női hang erre azt feleli, hogy ne ordibáljon, mert kórházban van, és egyébként is, miért telefonál engedély nélkül. Aztán ugyanez a nő, most már kedvesebb hangon, beleszólt a kagylóba:

– Halló, kivel beszélek?

– Bernie Morgan nővére vagyok – mondta Angel.

– Van ott egy felnőtt, akivel beszélhetnék? – kérdezte a nővér.

– Nagyi, egy felnőttel akarnak beszélni! – A nagyi erre nagy nehezen kikászálódott a hintaszékből.

– Igen? – kiabálta bele a telefonba.

A telefonbeszélgetés jórészt kivehetetlen magyarázatokból állt, a vonal másik végéről és rengeteg „aha, igen”-ből, a nagyi részéről. Amikor Angel már azt hitte, mindjárt megőrül a várakozástól, a nagyi végre kimondta az utolsó „aha, igen”-t, és felakasztotta a helyére a kagylót.

– Hol van hát?! Mi történt vele?

Nagyi nagyot sóhajtott.

– A szomszédban vannak, a Barre Városi Kórházban, ahol Ray is volt.

– Mennyire súlyos?

– Fel van kötve a lába, de nem lesz baj. Ő olyan, mint én. Szívós kiskölyök.

– És mi van a mamával?

Nagyi megrázta a fejét.

– Nem tudom. A fickó ivott…

– Milyen fickó?

– Honnan a pokolból tudnám? Gondolom, anyád egyik barátja.

– Megverte őket?

– Azt nem mondták. Egy autóban ültek. Autóbalesetük volt.

– A mama sosem köti be a biztonsági övét, még Bernie-ét sem! Pedig annyiszor mondtam neki!

– Nyugodj meg! Ha kiabálsz, az senkin nem segít. – Elindult a hintaszéke felé. – Feltételezem, megint ki kell hízelegned Maga a Megtestesült Tökély kisasszonyból, hogy küldjön értünk egy autót.

Még jó néhány órába beletelt, mire Liza kisasszony elő tudta keríteni az unokaöccsét. És még több időbe, mire Eric elszabadult a munkából, és értük tudott jönni.

– Akarod, hogy én is veletek menjek? – kérdezte még a telefonban Liza kisasszony.

Most erre mit mondjon? Persze, hogy azt akarta, hogy Liza kisasszony velük menjen, de attól tartott, hogy akkor a nagyi nem jön. Pedig a nagyi igazán hálás lehetne, amiért elintézte a gyámügyest, és ilyen nagyszerű ajánlást adott neki, meg minden. Úgy látszik, nagyon nehéz neki…

– Angel! – szólt bele a kagylóba Liza kisasszony.

– Igen? – Angel visszazökkent a valóságba.

– Jobb, ha nem megyek, igaz?

– Nagyon sajnálom. A nagyi tényleg nagyon hálás mindenért, csak képtelen kimutatni.

– Nem baj, értem én. Ne izgulj. Eric ott lesz egy félórán belül. Csókoltatom Bernie-t!

Angel és nagyi úgy ültek Eric öreg Buickjának hátsó ülésén, mintha idegenek lennének, akik taxiban utaznak. Nem szóltak egymáshoz, és Erichez sem. Vajon meggyógyulnak? Ó, Istenem, miért nem hallgatott rám a mama? Soha nem szabad beülni egy olyan alaknak a kocsijába, aki ivott. És mindig be kell csatolni a biztonsági öveket. Végre megálltak a kórház előtt.

– Leparkolok, és megvárom magukat a földszinten, rendben? – mondta Eric.

– Köszönjük! – válaszolta Angel. A nagyi persze még mindig nem volt hajlandó megszólalni, úgyhogy Angelnek kellett beszélni a recepcióssal. A férfinak egy szürke hajtincs hullott a homlokába, és kis kefebajusza volt, amely állandóan ugrált, ahogy halkan maga elé motyogta az adatokat, miközben bepötyögte őket a számítógépbe. Aztán egy pillanatra megállt a gépelésben, és csak nézte a képernyőt.

– Két Morgan is van a listán – mondta olyan hangon, mintha egy elképesztő rejtélyre bukkant volna.

– Így van! Bernie és Verna – vágta rá Angel.

– Közeli rokonok? – fürkészte őket gyanakodva.

– Én Verna lánya vagyok, és Bernie az öcsém. Ő pedig a nagymamám.

A férfi tovább bámulta a számítógépet, mintha nem hitt volna a fülének.

– Hallotta a kislányt! – csattant fel nagyi. – Melyik szobába vannak?

A férfi összerezzent.

– Bernie Morgan a gyermekosztályon van, de Verna Morgan asszony az intenzíven fekszik. Oda csak közeli hozzátartozók mehetnek be. – Angel megdermedt. A csíllagpásztor is az intenzív osztályon volt. Odateszik az embereket, ha meg fognak halni. A torka úgy elszorult, hogy nem tudott beszélni.

– Hát akkor? – A nagyi szeme vészjóslóan villogott. – Nálunk közelibb rokonaik aztán nincsenek. Először a fiúhoz megyünk. Ő hol van?

A liftben a nagyi újra elcsendesedett, és a pénztárcája törött csatjával babrált. Angel a mutatóujja körmét rágta. Jaj, Bernie, Bernie! Kérlek, gyógyulj meg! Amikor felértek az emeletre, és kinyílt a liftajtó, mind a ketten olyan dermedten álltak, hogy a liftajtó már kezdett újra összezáródni előttük. Angel gyorsan megfogta az ajtó szélét, és tartotta, amíg mind a ketten ki nem szálltak. A félelemtől szinte megbénult, alig bírta emelni a lábát, miközben a folyosón lépkedett, és az ajtó feletti számokat böngészte.

– Ez az! – állt meg hirtelen. Megborzongva mély levegőt vett, és belépett az ajtón.

Bernie párnákkal feltámasztva ült az ablak előtti ágyban, és tévét nézett. A jobb lába fel volt kötve egy mennyezetről lógó csigára. Annyira belemerült a tévézésbe, hogy addig nem is vette észre a nővérét, amíg Angel oda nem ért az ágyához.

– Szia Bernie!

A fiú odakapta a fejét.

– Azt hittem, már sose jöttök! Én csak várok, és várok…

– Jöttünk, ahogy tudtunk Bernie. De előbb szereznünk kellett egy kocsit, te is tudod!

– Fogadok, nem tudod, hogyan szereztem meg a nagyi számát!

– Csodálkoztam is, hogy honnan tudod!

– Felhívtam a 911-et!

– De Bernie, az csak vészhelyzetre való!

– Hát ez vészhelyzet volt! Nem tudtam a számodat! Az a néni nagyon kedves volt.

– Felírom neked a számunkat.

– Most már késő. Amikor idehívattad velem a nővért, elvitték a telefont – ajkát elégedetlenül lebiggyesztette. – Többé nem tudlak felhívni.

– Nem baj, ne aggódj. Most már itt vagyunk. – Angel megfogta a fiú vékony karját. – Köszönj a nagyinak! – A nagyi még mindig ott álldogált az ajtóban, mintha félne közelebb jönni.

– Pont most akartam Angel. Nem kell mindig megmondanod, hogy mit csináljak! Szia nagyi! – próbálta túlkiabálni a tévé hangját. – A lábam teljesen rípityára törött!

A nagyi egy lépéssel beljebb jött a szobában.

– Aha – mondta, majd kihúzta a hátát, és elindult az ágy felé. – Tudtam én, hogy lesz rá valami jó magyarázat. Senki sem gondolta, hogy azért tartottak benn, mert olyan helyes kölyök vagy!

Bernie elkezdett kuncogni, de aztán visszafogta magát.

– Tényleg nagyon fájt! – mondta. – Még a mamát sem engedték be hozzám, annyira rosszul voltam.

– Ugyan, csak rossz vagy, és kész – mondta nagyi.

– Nem is igaz!

– Hé, fiacskám, ne is próbálj engem bolondítani! Ismerlek én téged! Hozd ide nekem azt a széket, Angel! – Angel odaállította a széket Bernie ágya mellé, és a nagyi lerogyott rá. – Szóval van ennek a tévének itt valami haszna?

A mama! Angel el is felejtkezett róla nagy örömében, hogy újra láthatja Bernie-t. Remélte, hogy beengedik majd az intenzív osztályra felnőtt nélkül, de akárhogyan is, meg kellett próbálnia.

– Ti viseljétek jól magatokat, rendben? Én mindjárt visszajövök. – Azzal kiosont a szobából, anélkül, hogy megvárta volna a választ.

* * *

– Elnézést, az anyukámat keresem – mondta az ápolónőnek a nővérszobában. Amikor az ápolónő felemelte a fejét, Angel rájött, honnan olyan ismerős neki.

– Maga ápolta a nagybátyámat, Rayt!

– Te vagy a kis Morgan lány, ugye? – Az ápolónő megcsóválta a fejét, majd felállt, és odasétált hozzá. – A baj néha csőstül jön, ugye, kicsikém? – Angel vállára tette a kezét, és szelíden kitolta maga előtt az ajtón. Odakísérte Verna ágyához.

Furcsa, de Verna látványa az intenzív osztályon nem okozott akkora sokkot Angelnek, mint amikor megpillantotta a csillagpásztort. Az olyan volt, mintha egy horrorfilmbe keveredett volna. Igaz ugyan, hogy Verna smink nélkül nem nyújtott kellemes látványt, az arca fel volt dagadva, és tele volt lila foltokkal, mintha egy bokszmeccsen vett volna részt. Nyár óta vörösre festette a haját, de most az is zsírosan terült szét a fehér párnahuzaton. Drótok és zsinórok lógtak ki a testéből. Volt ott két zöld cső, amelyek egyenesen az orrába futottak.

– Csak pár perced van drágám, csak pár perc, rendben, szívem? Nem akarjuk, hogy anyukád kifárassza magát, ugye?

Angel bólintott. Leült az ágy melletti székre.

– Mama!

Verna a hang irányába fordult. Látszott rajta, hogy minden erejét össze kell szednie a mozdulathoz. Aztán kinyitotta feldagadt szemét, és elhaló hangon megszólalt.

– Angel?

– Igen, én vagyok. Hogy vagy?

– Nem valami jól. Láttad Bernie-t?

– Igen, épp az előbb. Nagyon jól van. Nézi a tévét, és a nagyival beszélget.

– Honnan… honnan tudtátok, hogy mi…

– Bernie felhívott minket. Jöttünk, amint szerezni tudtunk egy sofőrt meg autót.

– Sajnálom Angel. Mindent nagyon sajnálok.

– Ne aggódj mama. Én jól vagyok, és Bernie-vel sem lesz semmi baj. Te csak gyógyulj meg.

– Mindig bajba kerülök, ugye? Te és Bernie sokkal jobban meglennétek, ha…

– Szükségünk van rád, mama. Nem is tudod, mennyire hiányoztál nekem!

– Én nem akartalak elhagyni téged, Angel, de a pasim azt mondta, hogy nem akar a nyakába egy gyereket, még kevésbé kettőt. Ott kellett volna hagynom veled Bernie-t. Melletted biztonságban lett volna. – Verna cserepes ajkai mosolyra húzódtak. – Te mindig jobb anyja voltál, mint én.

– Kérsz egy kis vizet? – Az ágy melletti kisasztalon volt egy pohár víz, benne egy hajlított szívószállal. Angel odavitte hozzá, és Verna szájába dugta a szívószálat. Verna felemelte a fejét, és szívott belőle egy kortyot.

– Köszönöm, angyalom – mondta, majd lehunyt szemmel visszahanyatlott.

Fel fogja adni. Azt hiszi, hogy csak úgy elmehet, és rám hagyhatja Bernie-t. Nem teheti. Ez alkalommal nem. Angel letette a poharat, és megköszörülte a torkát.

– Mama, figyelj ide! Hazavisszük Bernie-t, amint kiengedik a kórházból. De meg kell ígérned, hogy te is utánunk jössz, amilyen hamar csak tudsz. Mindannyian azt akarjuk, hogy te is velünk legyél!

– Még a nagyi is?

– Főleg a nagyi. Annyira belefáradt, hogy ő legyen a felnőtt a családban, hogy már azt sem tudja, mihez kapjon.

– Azt hittem, te vagy a felnőtt a családban, kislányom. Mindig te voltál.

– Én még nála is jobban belefáradtam, hogy én legyek a felnőtt. Még tizenkettő sem vagyok mama. Nem nekem kéne a felnőttnek lennem. Ez a te dolgod.

– Lehet, hogy már nem lesz rá lehetőségem, Angel. – Megpróbálta felemelni az egyik kezét, de csak két centire tudta, aztán erőtlenül visszahullott a takaróra.

– Összetörtem magam belül is…

– Meg kell gyógyulnod, hallod? Nincs hozzá jogod, hogy cserbenhagyj minket. Te vagy az anyánk.

– Jól van, kislányom – mondta – megpróbálom. Ígérem.

Angelnek könnyek gyűltek a szemébe, de most nem engedhette meg magának, hogy ellágyuljon. Vernának látnia kell, hogy bízik benne. Ha most sírna, Verna még azt hinné, hogy ő már feladta a reményt. Márpedig ezt nem engedhette meg neki.

– Én mondom neked, Verna Morgan, nincs szükségem az ígéreteidre. Fel fogsz gyógyulni, és haza fogsz jönni. Nem engedem, hogy másképp legyen! Hallod?

– Jól van – mondta az anyja, és egy pillanatra mosoly tűnt fel cserepes ajkán. – Jól van, kislányom, te vagy a főnök.

– Nem én vagyok a főnök. Én csak a gyerek vagyok. Hallod?

– Hallom – és most már tényleg mosolygott, Angelre nézett, és a szemében mintha megcsillant volna az élet szikrája.

* * *

Négy-öt centi hó esett a nap folyamán, és ez kifejezetten jót tett a kacatokkal telepakolt udvarnak. Elegáns fehérséget kölcsönzött a szemétkupacoknak. Miután Angel egy keskeny ösvényt lapátolt a háztól az udvar végéig, kivitt a tornácra egy széket, és belerakta Bernie paplanját. Bernie lába még mindig gyenge volt, nem tudott sokáig állni, de olyan csillagos éjszakának néztek elébe, amelytől még Galileo Galilei is eltátotta volna a száját. Angel meg akarta osztani ezt az élményt az öccsével. Segített a fiúnak kisántikálni a tornácra, és leülni a székbe. Aztán jól bebugyolálta a paplanba.

– Ugye nem fázol?

– Nem. Jó itt kint. – Bernie körülnézett a hóval borított halmokon, majd felemelte a tekintetét a csillagokkal pöttyözött égre. – Kívánjunk valamit attól a csillagtól, Angel! – mondta rámutatva egyre.

– Az nem csillag, Bernie. Az egy bolygó!

– De nekem csillag, és én mindjárt kívánok valamit, úgysem tudod megakadályozni!

Semmi szükség nem volt arra, hogy most adjon Bernie-nek csillagászatból leckét. Nem lett volna sok értelme.

– És mit akarsz kívánni, Bernie?

– Hogy ha a mama holnap hazajön, soha többé ne menjen el!

– Ez egy jó kívánság.

– És te mit kívánsz, Angel?

– Én azt kívánom, hogy mindannyian legyünk nagyon boldogok. Te is, én is, a mama meg a nagyi és Liza kisasszony és Eric és…

– És apa is, ugye?

Angel mély lélegzetet vett.

– Igen, apa is.

– Ugye emlékszel, amikor azt kívántam, hogy sose jöjjön haza?

– Igen.

– Az rossz kívánság volt, igaz?

– Hát, végül is te alig ismerted őt, olyan sokáig volt börtönben.

– Fogadok, hogy jobban szeret engem, mint Jake.

– Ki az a Jake?

– Aki karambolozott velünk.

– Aha.

– Mindig nagyon mérges volt azért, hogy a mama eljött értem, és magával vitt.

– Durván bánt veled? – kérdezte Angel óvatosan.

– Néha. Nem szerettem őt. – A lány nem merte megkérdezni a fiút, hogy pontosan mit értett ez alatt. Nem tudta volna elviselni a gondolatot, hogy egy idegen férfi megverte az öccsét.

– Apa is durva lenne velem?

– Egyszer sem ütött meg amikor kicsi voltam, emlékszel? Mondtam neked, hogy tőle kaptam Grizlit.

– Tényleg.

– Sokszor került bajba. És biztos, hogy még fog is, de velem vagy veled sosem volt durva. Én úgy gondolom… szóval, szerintem igazán szeret minket.

– Az jó – mondta Bernie, a lábát kinyújtva.

– Fáj a lábad?

– Kicsit – mondta a fiú. – Amikor a mama már teljesen jól lesz, el kellene mennünk a börtönbe, és meglátogatni apát. Nem gondolod?

– Igen, miután a mama is teljesen rendbejött, el kell mennünk hozzá.

– Angel.

– Igen, Bernie?

– Hiányoztál, amíg nem voltam itt.

– Te is hiányoztál nekem.

– Először azt gondoltam, hogy milyen jó lesz, ha a mama csak az enyém lesz, de ez nagy butaság volt. Nem volt jó nélküled.

Angel nagyot nyelt.

– Össze kell tartanunk Bernie. Mi egy család vagyunk.

– Igen – válaszolta a kisfiú.

– Nem fázol? – kérdezte Angel aggódva. Igaz, hogy alaposan becsomagolta Bernie-t a paplanba, de akkor is: már hideg, csípős december volt.

– Kicsit – mondta Bernie.

– Be akarsz menni?

A fiú megrázta a fejét.

– Még nem. – Mindketten csendben voltak egy ideig, és az eget bámulták.

– Angel, mitől ragyognak úgy a csillagok?

– Attól, hogy tűzből vannak, Bernie.

– Ó! – csodálkozott a kisfiú, és a szemében felragyogtak a csillagok tüzének szikrái.

Köszönetnyilvánítás

Hálás köszönetemet szeretném kifejezni Kathy Searles-nek, amiért megosztotta velem tudását a vermonti büntetés-végrehajtási rendszerről, és azokról a családokról, akiknek az életében fontos szerepet játszott ez a rendszer. Szeretném megköszönni Bob Merrill munkáját is, aki az én csillagpásztorom volt a könyv írásakor. Bármely hiba a könyvben, csakis az én számlámra írható.

A csillagokról szóló könyvek, amelyeket Angel annyira szeretett, a következők: H. A. Rey: Know the Stars című könyve, amelyet eredetileg a Houghton Mifflin kiadó adott ki 1954-ben. Amit Angel kikölcsönzött a könyvtárból, az ennek egy rövidített kiadása, és a Scholastic Book Services jelentetett meg 1969-ben. Peter Sís könyvét Starry Messenger címmel a Farrar, Strauss and Giroux kiadó adta ki 1996-ban, és a rákövetkező évben Caldecott-díjat kapott érte.

Bernie kedvenc könyveit Harry Allard írta, és James Marshall illusztrálta. Az Ütődött család színre lép című könyvet, amelyet Liza kisasszony először olvasott fel neki, 1974-ben adta ki a Houghton Mifflin kiadó.

Robert Frost költeménye „Take something like a star” a Robert Frost költészete című kötetből való, amelyet Edward Connery Lathem szerkesztett, és Henry Holt adott ki puhafedelű borítással 1979-ben.

És mint mindig, köszönetem Virginia Buckley-nak és John Pattersonnak, akiknek a segítsége és a bátorítása nélkül ez a könyv sosem születhetett volna meg.

[*] Imreh András fordítása

Tartalom

- Címoldal
- Impresszum
- 1 Kívánj valamit a csillagtól!
- 2 A szombati látogatás
- 3 „És a medve átkelt a hegyen”
- 4 A hegy másik oldala
- 5 Jancsi és Grizli
- 6 A Mikulás bácsi
- 7 A csillagpásztor
- 8 Kincsvadászat
- 9 Cs, mint csillagászat
- 10 A hattyú
- 11 Liza kisasszony, a könyvtáros
- 12 Ismerd meg a csillagokat!
- 13 Becsengettek
- 14 Draco, a sárkány
- 15 Sarkcsillag
- 16 „Mikor látom egeidet…”
- 17 Galileo Galilei
- 18 Hullócsillagok
- 19 Csillagpor a csillagporhoz
- 20 „Találj valami olyat, mint egy csillag”
- 21 Fénylő csillagok
- Köszönetnyilvánítás