NNCL340-308v1.0

DASHIELL HAMMETT

A MÁLTAI SÓLYOM

BŰNÜGYI REGÉNY

EURÓPA KÖNYVKIADÓ BUDAPEST 1984

DASHIELL HAMMETT: THE MALTESE FALCON
PERMABOOK, NEW YORK, 1957 COPYRIGHT 1929, 1930, BY ALFRED A. KNOPF INC.

FORDÍTOTTA
LÉNÁRT EDNA

HUNGARIAN TRANSLATION © LÉNÁRT EDNA. 1967

MÁSODIK KIADÁS

HU ISSN 0138-9904

Kiadta az Európa Könyvkiadó
A kiadásért az Európa Könyvkiadó igazgatója felel
Szedte a Nyomdaipari Fényszedő Üzem
Nyomta az Alföldi Nyomda
A nyomdai rendelés törzsszáma. 795.66-14-2
Készült Debrecenben, 1984-ben

FEKETE KÖNYVEK

Felelős szerkesztő: Várady Szabolcs
A fedélen a film egy részlete látható
Műszaki szerkesztő: Liener Katalin
Műszaki vezető: Szegleth Károly
Készült 11,9 (A/5) ív terjedelemben
ISBN 963 07 3214 9

TARTALOM

1 Spade & Archer
2 Halál a ködben
3 Három nő
4 A fekete madár
5 A levantei
6 A kis méretű kopó
7 G betű a levegőben
8 Linkelés
9 Brigid
10 Dívány a Belvedere-ben
11 A kövér ember
12 Ringlispíl
13 A császár ajándéka
14 “La Paloma"
15 Hájfejűek
16 A harmadik gyilkosság
17 Szombat éjjel
18 A bűnbak
19 Az orosz keze
20 Ha felakasztanak

1

SPADE & ARCHER

Samuel Spade-nek csupa V betűből állt az arca: kiugró, csontos álla, mozgékony szája, hátraívelő orrlyukai. Keskeny, egyenes vágású, sárgásszürke szeme fölött a V motívum sűrű szemöldökében folytatódott, amely hajlott orra felett két mély ráncból indult. Keseszín haja pedig – lapos, magas halántékáról – homloka közepén lejtősen nőtt össze. Külseje kellemesen emlékeztetett egy szőke sátánéra. – Tessék, szívem? – szólt Effie Perine-hez.
Effie napsütötte, magas, sovány lány volt, rozsdabarna, vékony szövetruhája úgy tapadt a testéhez, mintha nyirkos volna. Derűs, fiús arcában barna, játékos szem csillogott. Behúzta maga mögött az ajtót, nekitámaszkodott, és így szólt:
– Egy lány keres. Wonderlynak hívják.
– Ügyfél?
– Azt hiszem. Nem bánod meg, ha bejön. Bomba nő.
– Hát akkor be vele, szívecském, be vele.
Effie Ferine ismét kinyitotta az ajtót, kilépett a külső irodahelyiségbe, a kilincset el sem engedte, míg kiszólt:
– Fáradjon beljebb, Miss Wonderly.
– Köszönöm – szólt egy hang olyan halkan, hogy csak hibátlan kiejtése miatt lehetett szavát megérteni, aztán egy fiatal nő lépett a szobába. Lassan, óvatos léptekkel közeledett, kobaltkék szeme félénken s egyszersmind fürkészőn vizsgálta Spade-et. Magas, karcsú, ruganyos testű lány volt, mindenütt szépen lekerekítve. Tartása büszke, keble feszes, keze, lába, lábfeje hosszú és keskeny. Kétféle kék árnyalatot viselt, amelyet gondosan szeme színéhez választott. Kék kalapja alól sötétvörös fürtök kandikáltak ki, telt ajka égővörösen csillogott. Félénk mosolyának félholdjában fehér fogak villogtak.
Spade felállt, meghajolt, tömpe ujjú kezével az íróasztala mellett álló tölgyfa karosszékre mutatott. Egy méter nyolcvan centi magas volt, termete vaskos, csapott vállal. Ezért aztán frissen vasalt, szürke zakója sohasem simult rá hibátlanul. – Köszönöm – suttogta Miss Wonderly, aztán leereszkedett az ülés széléré.
Spade visszasüllyedt forgószékébe, negyedfordulatot tett, hogy szembenézhessen a hölggyel, és udvariasan mosolygott, zárt ajakkal. Arcának összes V-je megnyúlt. A csukott ajtón áthallatszott Effie Ferine írógépének szapora kopogása, apró csengetése és fojtott zöreje. Valahol egy közeli irodában elektromos gép berregett halkan. Spade íróasztalán bágyadt cigaretta parázslóit egy réz hamutartóban, sok csikk társaságában. Az íróasztal sárga lapját, a zöld itatóst és az iratokat szürke hamupelyhek pettyezték. A narancsszín függönyös ablak arasznyira nyitva állt, és az udvarról enyhén ammóniaszagú légáram csapott be. A hamupelyhek táncoltak a léghuzatban.
Miss Wonderly a pelyhek táncát figyelte. Nyugtalanul rebbent a szeme. A szék legszélére húzódott. Talpát a padlóhoz tapasztotta, mint aki felállni készül. Fekete kesztyűs kezével az ölében fekvő lapos fekete táskát szorongatta. Spade hátradőlt.
Miben állhatok szolgálatára, Miss Wonderly?
A lány levegő után kapott, ránézett, nyelt egyet, aztán hadarni kezdett: – Lehetséges volna?… Arra gondoltam… helyesebben… – Aztán villogó fogával ajkába harapott, és nem szólt többet. Csak fekete szeme nézett könyörögve.
Spade mosolyogva bólintott, mint aki mindent ért; barátságosan, mintha nem volna semmi komoly probléma. – Talán kezdje a legelején, aztán majd meglátjuk, mit tehetünk. Mindenesetre legjobb, ha a legelején kezdi.
– Még New Yorkban történt.
– Értem.
– Nem tudom, hol találkoztak. Mármint azt, hogy New Yorkban hol. Öt évvel fiatalabb nálam – még csak tizenhét éves –, és a baráti körünk nem azonos. Sosem szerettük egymást annyira, ahogy testvérek szokták. Papa és mama Európában vannak. Belepusztulnak, ha megtudják. Haza kell öt vinnem, mire megjönnek.
– Értem – mondta Spade.
– Elsején érkeznek.
Spade szeme felragyogott. – Akkor még két hetünk van.
– Amíg a levele meg nem jött, azt sem tudtam, mit csinál. Egyszerűen őrjöngtem. – Reszketett a szája széle. Kezével a fekete retikült gyötörte. – Attól féltem, hogy olyasmit tett, amiért a rendőrségre kerül, reszkettem, hogy valami baja esett, arra gondoltam, ideutazom. Senkitől sem kérhettem tanácsot. Nem tudtam, mit csináljak. Mit is tehettem volna?
– Nyilván semmit – vetette közbe Spade. – De aztán jött a levél?
– Jött, én pedig táviratoztam, kértem, jöjjön haza. Poste restante küldtem, címet nem írt. Vártam egy teljes hétig, de nem válaszolt. A szüléink nemsokára megjönnek. Ezért utaztam San Franciscóba, haza akarom vinni. Megírtam neki, hogy jövök. Ez, ugye, hiba volt?
– Talán nem. Persze nem könnyű helyesen dönteni. Nem találta meg? 
– Nem. Azt írtam, hogy a St. Mark Hotelben szállók meg, kértem, jöjjön oda, beszélnem kell vele, még akkor is, ha nem akar hazajönni. Nem jelentkezett. Három napig vártam, de nem jött, nem is üzent.
Spade együttérzően bólintott szőke, sátáni fejével, homlokát ráncolta, és ajkát szorosan összezárta.
– Szörnyű volt – Miss Wonderly mosolyogni próbált.
– Nem ülhettem ott tétlenül, nem tudtam, mi történt, vagy mi történhet még. – Elhallgatott, és ismét mosolyogni próbált. Aztán megborzongott. – Tegnap megint írtam neki, poste restante, aztán elmentem délután a postára. Estig vártam. Sehol senki. Ma reggel megint odamentem, Corinne-t ma sem láttam, viszont Floyd Thursbyvel találkoztam.
Spade ismét bólintott. Homlokát már nem ráncolta, feszülten figyelt.
– Thursby nem akarta megmondani, hol van Corinne – folytatta csüggedten a lány. – Semmit sem mondott, csak bizonygatta, hogy jól van és boldog. De hogy higgyek neki? Mindenképpen ezt mondaná, nem igaz?
– Persze – felelte Spade. De az is lehet, hogy igazat mondott.
– Bárcsak úgy volna! kiáltott a lány. De nem mehetek haza, anélkül, hogy lássam, vagy legalább telefonon beszéljünk. Floyd nem akart elvinni hozzá. Azt mondta, nem akar látni. Ezt nem hiszem. Csak annyit ígért, hogy megemlíti találkozásunkat, és – ha Corinne hajlandó – ma este elhozza a szállodába. Bár nem hiszi, hogy hajlandó lesz. Annyit azonban megtesz, hogy Corinne nélkül is eljön. Thursby…
Hirtelen elhallgatott, kezét a szája elé kapta, mert nyílt az ajtó.
Egy férfi lépett be. – Ó, bocsánat! – mondta. Sietve lekapta barna kalapját, és kifelé indult.
– Semmi baj, Miles szólt oda Spade. Gyere csak be. Miss Wonderly, ez a társam, Mr. Archer.
Miles Archer félrehajtott fejjel mosolygott Miss Wonderlyre, a kezében tartott kalappal pedig bizonytalan, udvariaskodó mozdulatot tett. Középmagas, tömzsi, széles vállú, vastag nyakú férfi volt, erős állkapoccsal, barátságos, piros arccal és rövidre nyírt, őszülő hajjal. Tíz évvel látszott idősebbnek Spade-nél.
– Miss Wonderly húga megszökött New Yorkból egy Floyd Thursby nevű fickóval. Most itt vannak. Miss Wonderly beszélt Thursbyvel, és találkozik vele ma este. Lehet, hogy Thursby a hölgyet is elhozza magával, de valószínűbb az, hogy nem. Miss Wonderly azt szeretné, ha megkeresnénk a húgát, leléptetnénk a fiútól, és hazaküldenénk – mondta Spade, és Miss Wonderlyre nézett. – Így van?
– Így – mondta a lány bizonytalanul. Spade lekötelező mosolya és megnyugtató modora elűzte a lány zavarát, és arca ismét visszanyerte a színét. Az ölében fekvő táskát nézte, és kesztyűs ujjaival idegesen tépdeste.
Spade intett társának. Miles Archer az íróasztalhoz lépett. Míg a lány a táskájára meredt, Archer a lányt nézte. Apró, barna szeme merész, kutató pillantással mérte végig lehajtott fejétől a lábáig és vissza. Aztán Spade-re pillantott, és megelégedett füttyre csücsörítette száját.
Spade gyors, figyelmeztető mozdulatot tett. – Nem lesz itt semmi baj – mondta. – Rá kell állítanunk ma este a szállóban egy embert, aki követi Thursbyt, és a nyomában marad, míg a húgához nem vezeti. Ha mégis eljön a kislány, és maga rábeszéli, hogy térjen vissza, annál jobb. Máskülönben, ha akkor sem állna kötélnek, amikor megtaláljuk, majd kimódolunk valamit.
– Egen – fűzte hozzá Archer. Hangja mély volt és rekedtes.
Miss Wonderly felkapta a fejét, összevont szemöldökkel Spade-re nézett. – De nagyon óvatosnak kell lenniök! – Kissé remegett a hangja, és kapkodva botladoztak szájából a szavak. – Halálosan félek Thursbytől, teljesen kiszámíthatatlan. A húgom még olyan fiatal, és az, hogy ideszöktette New Yorkból, nagyon súlyos dolog… Nem tehet benne esetleg… valami kárt?
Spade mosolygott, és a karfát ütögette. – Ezt csak bízza ránk. Tudjuk, hogy kell elbánni vele.
– De ha mégis tesz valamit? – kérdezte makacsul a lány.
– A lehetőség persze fennáll – Spade megfontoltan bólintott. – De bennünk megbízhat, kézben tartjuk a dolgot.
– Megbízom magukban – szólt Miss Wonderly komolyan –, de figyelmeztetnem kell mindkettőjüket, hogy Thursby veszedelmes ember. Őszintén szólva nem hiszem, hogy bármitől visszariadna. Azt hiszem… lelki nyugalommal megölné Corinne-t is, ha ezzel a saját bőrét mentheti. Nem gondolják?
– Remélem, nem fenyegette meg Thursbyt?
– Csak annyit mondtam, szeretném hazavinni a húgomat, mielőtt a szüléink megérkeznek, hogy meg ne tudják, mi történt. Azt is megígértem, hogy egyetlen szót sem szólok a dologról, ha hajlandó segíteni nekem, de ha megtagadja a segítséget, papa majd gondoskodik róla, hogy megbüntessék, erre mérget vehet. De azt hiszem, nem nagyon hitt nekem.
– Elképzelhető, hogy lefedezi magát azzal, hogy Corinne-t feleségül veszi? – kérdezte Archer.
A lány elpirult, és zavartan válaszolt: – Felesége és három gyereke van Angliában. Ezt Corinne írta meg, szökése indoklásául.
– Többnyire van feleségük, ha nem is mindig Angliában – mondta Spade. Előrehajolt a ceruzáért és a jegyzettömbért. – Milyen a külseje?
– Harmincöt év körüli, olyan magas, mint maga, sötét bőrű, de lehet, hogy csak erősen lesült. Fekete a haja, és sűrű a szemöldöke. Meglehetősen hangos és nagyszájú, különben ideges, ingerlékeny. Egészében olyan… olyan erőszakos ember benyomását kelti.
Spade jegyezgetett, és fel sem nézve kérdezte: – Szeme?
– Szürkéskék, határozott. És… ja, igen… forradás van az állán.
– Sovány, közepes vagy erős?
– Meglehetősen kisportolt. Széles vállú, jó tartású, olyan katonás. Reggel, mikor találkoztunk, világosszürke öltöny és szürke kalap volt rajta.
– Mi a foglalkozása? – kérdezte Spade, és letette a ceruzát.
– Nem tudom – mondta a lány. – Fogalmam sincs.
– Hánykor megy el magához? – Nyolc után.
– Rendben, Miss Wonderly, kiküldünk egy embert. Az majd segít, ha…
– Mr. Spade, nem jöhetne ön vagy Mr. Archer? – A lány rimánkodva emelte fel két kezét. – Valamelyikük személyesen? Nem mintha a maguk embere alkalmatlan lenne… de… szóval… Annyira féltem Corinne-t. Félek ettől az embertől. Megtennék? Persze én… szóval tudom, hogy ez többe kerül. – Idegesen kapkodva kinyitotta táskáját, és két darab százdolláros bankjegyet tett Spade íróasztalára. – Ennyi elég lesz?
– Elég – mondta Archer. – Én magam veszem kézbe a dolgot.
Miss Wonderly felállt, heves mozdulattal nyújtotta kezét Archernek. – Nagyon, nagyon köszönöm! – kiáltotta, aztán Spade kezét is megszorította, és neki is hálálkodott.
– Részemről a szerencse – felelte Spade. – Nagyon szívesen. Az lesz a legjobb, ha lemegy Thursby elé, vagy később a hallban mutatkozik vele.
A lány mindent megígért, és újra hálálkodott.
– Nehogy keressen – figyelmeztette Archer. – Elég, ha én látom magát.
Spade kikísérte Miss Wonderlyt. Amikor visszatért az íróasztalához, Archer a százasok felé bólintott, és elégedetten morogta: – Ez aztán igen. – Az egyiket elvette, összehajtogatta és a mellényzsebébe dugta. – A testvérkéi meg ott nyüzsögtek a táskájában.
Spade zsebre vágta a másik százast, aztán megszólalt:
– Jó, jó, csak aztán el ne szúrd. Különben hogy tetszik?
– Cuki! És még te mondod, hogy ne szúrjam el. Archer hirtelen erőltetett hahotázásban tört ki. – Lehet, hogy te láttad először, Sam, de én tettem le a garast. Kezét nadrágzsebébe süllyesztette, és a cipősarkán himbálta magát.
– Te aztán adsz neki, az fix. Spade csúnyán vigyorgott, felhúzott ajka mögül kivillant a fogsora. – Nem vagy elveszett ember. De nem ám. Cigarettát kezdett sodorni.

2

HALÁL A KÖDBEN

A sötétben hármat csengett a telefon. Ágyrugók csikorgása, fán matató ujjak zaja hallatszott, majd egy kemény tárgy koppanása a szőnyegen, újabb csikorgás, aztán egy férfihang: – Halló… Az beszél. – Meghalt? Igen. – Negyedóra múlva. Köszönöm.
Kapcsoló kattant, aztán a három aranyláncon függő mennyezetlámpa elárasztotta fénnyel a szobát. Spade mezítláb, zöld kockás pizsamában ült az ágy szélén. Mogorván meredt az asztalon álló telefonra, míg keze egy csomag papírért meg a dohányért nyúlt. A nyitott ablakon hideg, párás levegő áradt a szobába, és percenként hatszor behallatszott az Alcatraz ködkürtjének tompa bőgése. Egy krómozott ébresztőóra, mely bizonytalanul imbolygott Duke Amerika híres bűnügyei című, nyitva leborított könyve tetején, két óra öt percet mutatott.
Spade körültekintő gondossággal sodorta a cigarettát, tömpe ujja precíz mennyiséget csípett fel a barna szálakból, és a behajlított papírra helyezte, szétteregette a dohányt, hogy mindenhová jusson, középen kissé benyomta, hüvelyk- és mutatóujjával összesodorta a papír széleit, majd nyelvével megnedvesítette, aztán összecsípte a végeket, lesimította a nedves szegélyt, és lendületes kézmozdulattal a szájába dugta. Felemelte a földről disznóbőr tokos nikkel öngyújtóját, meggyújtotta, és az égő cigarettával szája sarkában felállt. Kibújt a pizsamából. Vaskos karja, lába, törzse, hatalmas, gömbölyű, csapott válla, akár a medvéé. Persze inkább borotvált medvére emlékeztetett csupasz mellével, sima és gyermekien rózsás bőrével.
Megvakarta a tarkóját, aztán öltözni kezdett. Fehér trikó alsóruhát, szürke zoknit, fekete zoknitartót és sötétbarna cipőt vett föl. Mikor megkötötte a cipőfűzőjét, telefonon taxit rendelt. Zöld csíkos fehér ingbe bújt, puha, fehér gallérral, zöld nyakkendőt kötött, aztán az előző nap viselt szürke öltönyt, bő tweed felöltőjét és sötétszürke kalapját vette fel. Éppen kulcsokat, dohányt és pénzt tett zsebre, amikor megszólalt a kapucsengő.
Ahol a Bush Street átívelt a Stockton Street fölött, mielőtt leereszkednék a kínai negyedbe, Spade fizetett, és kiszállt a taxiból. A San Franciscó-i vékony, ragadós és csontig hatoló éjszakai köd elhomályosította az utcát. Néhány lépésnyire egy csoport férfi álldogált, és a zsákutca felé bámult. A Bush Street másik oldalán két nő és egy férfi állt, ők is a zsákutcát figyelték. Az ablakokban fejek jelentek meg.
Spade átvágott a járdán, vaskorlátos lejárók között, melyek kopár, csúf lépcsőkre nyíllak, a mellvédhez lépett, és a nedves kőpárkányra támaszkodva lenézett a Stockton Streetre. Odalent az alagútból dübörögve bukkant fel egy autó, s mintha csak kilőtték volna, továbbrobogott. Az alagút torkolatától nem messze, a két áruház közötti űrt betöltő plakátfalnál, amelyre film- és benzinreklámokat ragasztottak, egy ember kuporgott. A guggoló férfi fejét a járda szintjéig hajtotta, hogy átlásson a hirdetőfal alatt, fél kezét a járdához tapasztotta, a másikkal a hirdetőtábla zöld keretébe kapaszkodott, s így groteszk testtartásba merevedett. A hirdetőfal túlsó végénél két férfi állt; félszegen leselkedtek át a fal és az épület közötti résen. A túloldalon álló épület szürke tűzfala a plakátfal mögötti telekre nézett. Fények vetődtek a tűzfalra, emberek árnya mozgott a fénycsíkokban.
Spade elfordult a mellvédtől, végigment a Bush Streeten a zsákutcáig, ahol a csoportosulást látta.
Burritt Street – hirdette kék alapon fehér betűkkel egy zománcozott tábla. Alatta egyenruhás rendőr állt, ki sem vette szájából a rágógumit, úgy kérdezte Spade-et:
– Maga mit keres itt?
– Sam Spade vagyok. Tom Polhaus értesített.
– Aha. – A rendőr leengedte a karját. – Hirtelen nem ismertem meg. Ott vannak. – Hüvelykujjával válla fölé bökött. – Ronda ügy.
– Elég ronda – bólintott Spade, aztán végigballagott a zsákutcán. Félúton, nem messze az utca torkolatától, fekete mentőkocsi állt. A mentőautó mögött, balra, a sikátort vízszintes deszkákból összerótt derékmagasságú kerítés határolta. A kerítéstől a Stockton Streeten álló hirdetőfalig meredeken lejtett a talaj. A kerítés felső deszkájából egy háromméteres darab kiszakadt a tartóoszlop mellől, s most a másik tartóoszlopról fityegett. Vagy négy-öt méternyire, a lejtőn, lapos, simára kopott kődarab állt ki. A kő és a lejtő közötti hajlatban Miles Archer feküdt a hátán. Két férfi hajolt föléje. Az egyik zseblámpával világította meg a holttestet. A lejtőn sokan járkáltak, zseblámpával a kezükben:
– Hello, Sam! – üdvözölte az egyik Spade-et, amint felkecmergett a zsákutcába. Nagydarab, hordóhasú férfi volt, okos, apró szemmel, vastag szájjal és hanyagul borotvált, borostás állal. Cipőjét, térdét, kezét, arcát barna agyag mázolta össze. – Gondoltam, meg akarod nézni, mielőtt elvisszük – mondta, és átlépett a kerítésen.
– Kösz, Tom – felelte Spade. – Mi történt? – Egyik tartóoszlopra könyökölt, lenézett az emberekre, s bólintott azoknak, akik köszöntötték.
Tom Polhaus piszkos ujjával bal mellére bökött. – Egyenesen a ketyegőjét lőtték keresztül, ezzel ni. – Vaskos revolvert húzott elő a kabátzsebéből, és Spade orra alá tartotta. A revolver réseiben vastagon ragadt a sár. – Webley. Angol gyártmány. Igaz?
Spade levette könyökét az oszlopról, és lehajolt, hogy szemügyre vegye a fegyvert, de nem nyúlt hozzá. – Az – mondta. – Webley-Fosbery automata revolver. Az bizony. Hamincnyolcas, nyolclövetű. Ma már nem gyártják. Hány golyó hiányzik?
– Csak egy ugrott. – Tom ismét mellére bökött. – Halott volt már, mikor a kerítést átszakította. – Felemelte a sáros revolvert. – Ismered?
Spade bólintott. – A típust ismerem – mondta szárazon, aztán gyorsan hozzátette: – Idefent lőtték le, mi? Ott állt, ahol most te, háttal a kerítésnek. A támadó meg itt.
Megkerülte Tomot, mellmagasságban felemelte kezét, és előrenyújtotta mutatóujját. – A pasas elsüti, Miles hanyatt esik, magával rántja a kerítést, lezuhan, aztán fennakad a kövön. Így van?
– Így bizony – felelte Tom lassan, és összehúzta a szemöldökét. – A golyó megpörkölte a kabarját.
– Ki találta meg?
– Shilling, a szolgálatos rendőr. Végigjött a Bush Streeten, amikor ideért, egy kocsi éppen fordult, és a fényszórója pont idevilágított. Shilling meglátta a lógó deszkát, közelebb lépett, hogy megnézze, és akkor találta meg Archert.
– Milyen kocsi volt az?
– Halvány gőzünk sincs róla. Shilling nem figyelte meg, mert nem tudta, mi történt. Azt mondja, egy lélek se jött ki innen, míg ő errefelé tartott a Powell Street felől – hajon, észrevette volna. Másfelé pedig csak a Stockton Street-i hirdetőfal alatt lehetett volna kijutni. Arra sem ment senki. A köd miatt sáros a talaj, de nem találtunk más nyomot, csak azt, ahol Miles lecsúszott, meg ennek a fegyvernek a nyomát, ahol legurult.
– Hallotta valaki a lövést?
– Az isten áldjon meg, Sam, mit akarsz? Csak most értünk ide. Biztosan hallotta valaki. Majd megtaláljuk.
Megfordult, és átvetette lábát a kerítésen. – Átjössz és megnézed, mielőtt elviszik?
– Nem – felelte Spade.
Tom lovaglóülésben ült a kerítésen, és a meglepetéstől összeszűkült szemmel nézett vissza Spade-re.
– Elég, ha te láttad. Én se láthatok mást – mondta Spade.
Tom Spade-re bámult, kétkedőn csóválta fejét, és visszahúzta lábát a kerítésről. – Archer revolvere a farzsebében maradt – szólt. – Nem használta. A felöltője be volt gombolva. Százhatvan-egynéhány dolcsi van a zsebében. Dolgozott valakinek, Sam?
Spade egy pillanatnyi habozás után bólintott.
– Nos? – kérdezte Tom.
– Megbízták, hogy kövessen egy Thursby nevű pasast – felelte Spade, aztán pontos leírást adott Thursbyről, úgy, ahogy Miss Wonderlytől hallotta.
– Minek?
Spade kezét a zsebébe mélyesztve álmosan pislogott Tomra. Tom türelmetlenül ismételte: – Minek?
– Valami angol pasas lehetett. Fogalmam sincs, mire ment ki a játék. Azt akartuk megtudni, hol lakik. – Spade bágyadtán mosolygott, kihúzta kezét a zsebéből, és megveregette Tom vállát. – Te csak ne szorongass. Keze ismét eltűnt a zsebében. – Megyek, közölnöm kell a dolgot Miles feleségével. – Megfordult.
Tom bosszúsan ráncolta a homlokát, kinyitotta a száját, aztán szó nélkül ismét becsukta, és megköszörülte a torkát. Arcáról eltűnt a bosszúság, darabos gyengédséggel így szólt: – Piszok dolog, hogy így elintézték. Nem mondom, Milesnak is volt hibája, csakúgy, mint mindannyiunknak, de biztos volt jó oldala is.
– Biztos – hagyta rá Spade száraz, közömbös hangon, és elballagott.
Egy éjjel-nappali büfében, a Bush és a Taylor Street sarkán, belépett a telefonfülkébe. – Tündérkém – mondta, miután feltárcsázta a számot –, Milest lelőtték… Igen, meghalt… Jó, jó, csak nyugalom… Igen… Te mondd meg Ivának… Egy frászt, én nem. Neked kell… Aranyos kislány vagy… És tartsd távol Ivat az irodámtól… Mondd neki, hogy majd… szóval valamikor meglátogatom… Jó, de engem ne keverj semmibe, hallod?… Na, erről van szó. Angyal vagy. Pá!
Spade króm ébresztője három óra negyvenet mutatott, amikor ismét meggyújtotta a lámpát. Kalapját és felöltőjét az ágyra dobta, kiment a konyhába, és pohárral meg egy üveg Bacardival tért vissza a hálószobába. Töltött, aztán állva kiitta. Az üveget és a poharat letette az asztalra, leült az ágyra, és cigarettát sodort. A harmadik pohár Bacardinál és az ötödik cigarettánál tartott, amikor megszólalt a kapucsengő. Az ébresztőóra mutatója fél ötön állt. Spade sóhajtott, fölkelt az ágyról, és a telefonhoz lépett. Megnyomta a kaput nyitó gombot. – Nyavalyás tyúk – motyogta, és dühödten bámult a telefonkészülékre, zihálva szedte a levegőt, arcába vér szökött.
A liftajtó nyikorgó, kattanó zaja behallatszott a folyosóról. Spade ismét sóhajtott, és az előszobaajtó felé indult. Zajtalan, nehéz léptek hallatszottak kintről a szőnyeges folyosóról, két ember léptei. Spade arca felderült, a zaklatottság eltűnt a szeméből, és gyorsan ajtót nyitott. – Hello, Tom – köszönt a nagydarab, hordóhasú detektívnek, akivel a Burritt Streeten beszélgetett, és: – Hello, hadnagy úr – üdvözölte a másik férfit. – Kerüljenek beljebb.
Mindketten bólintottak, és egyetlen szó nélkül beléptek. Spade becsukta az ajtót, és bevezette őket a hálószobába. Tom az ablaknál álló dívány sarkába ült, a hadnagy az asztal mellett álló székre. Erős testalkatú ember volt, kerek fejű, rövidre nyírt őszes hajjal, markáns arca és szürkés bajusza volt. Nyakkendőjét egy ötdolláros arannyal tűzte meg, kabáthajtókáján apró, finom művű gyémántkeretes jelvény, valami titkos társaságé.
Spade poharakat hozott a konyhából, mindhármuknak töltött a Bacardiból, odanyújtotta vendégeinek az italt, ő meg a poharával az ágya szélére ült. Arca nyugodt volt és közömbös. Felemelte a poharat. – Bűnözőink egészségére! – szólt, és lehajtotta a bort.
Tom is kiürítette poharát, aztán letette maga mellé a padlóra, és sáros kezével megtörölte a száját. Az ágy végét bámulta, mintha emlékeztetné valamire, csak nem tudja, mire. A hadnagy néhány pillanatig a poharat nézte, belekortyolt, aztán letette, és az asztalra könyökölt. Kemény, határozott pillantással méregette a szobát, majd Tomra nézett. Tom zavartan fészkelődött a díványon, fel sem nézett, úgy kérdezte: – Megmondtad Miles feleségének, Sam?
– Egen – válaszolt Spade. – Hogy fogadta?
Spade a fejét rázta. – Nem értek a nőkhöz.
– Nem a nyavalyát – jegyezte meg Tom halkan.
A hadnagy a térdére tenyerelve előrehajolt. Zöld szemét furcsa, merev pillantással szegezte Spade-re. Mintha a szemgolyót egy szerkezet irányítaná, és csak egy kallantyút kellene meghúzni, vagy egy gombot megnyomni ahhoz, hogy pillantást váltson. – Milyen fegyvert visel? – kérdezte.
– Semmilyet. Nem rajongok érte. Az irodámban persze van egynéhány.
– Szeretném látni – mondta a hadnagy. – Nincs véletlenül magánál?
– Nincs.
– Nézzen csak körül.
Spade mosolygott, és egy picit meglóbálta üres poharát. – Felőlem aztán fölforgathatja ezt az odút, ha úgy tetszik. Nem sikítok, megígérem… ha van házkutatási parancsa.
– Menj a francba, Sam! – mordult rá sértődötten Tom.
Spade letette a poharát az asztalra, felállt, és a hadnagyhoz lépett. – Mondja, Dundy, mit akar? – kérdezte metsző hangon, hideg szemmel.
Dundy hadnagy pillantását Spade szemébe irányította. Tom odébb csúszott a díványon, hatalmasat fújt, és panaszosan zsémbelt: – Értsd meg, Sam, nem akarunk semmiféle zűrt.
Spade ügyet sem vetve Tomra, Dundyhoz fordult: – Hát maga mit akar? Ki vele. Mit gondol, ki az isten maga, egyszerűen csak rám tör, és el akarja kapni a nyakamat?
– Na jó – mondta Dundy a bajusza alatt –, üljön le és hallgasson ide.
– Hogy állok-e vagy ülök, ahhoz magának semmi köze – felelt Spade, és nem mozdult.
– Az isten szerelmére, legyen már eszed – könyörgött Tom. – Mi a francnak kötekedel? Ha tudni akarod, mért nem pakoltunk ki, megmondhatom: mert mikor Thursbyről kérdeztelek, csak éppen a pofámba nem vágtad, hogy semmi közöm az egészhez. Ezt azért nem csinálhatod velünk, Sam. Piszok eljárás, és nem is mész vele semmire. Nekünk is van kötelességünk.
Dundy hadnagy felugrott, egészen közel lépett Spade-hez, szögletes arcát a magasabb férfiéhoz emelte. – Többször figyelmeztettem, hogy előbb-utóbb elcsúszik egy banánhéjon – mondta.
Spade megvetően lebiggyesztette ajkát, és felhúzta szemöldökét. – Előbb-utóbb mindenki elcsúszik – mondta szelíd gúnnyal.
Ezúttal maga lesz az.
Spade mosolyogva rázta a fejét. Engem ne féltsen! Különben köszönöm szíves aggodalmát. Már nem mosolygott, felső ajkát fölrántotta, összeszűkült szemmel égő pillantást vetett a hadnagyra. Hangja fojtottan szólt, mint a hadnagyé. – Nem tetszik nekem ez a dolog. Mit szaglásznák itt körülöttem? Vagy megmondják, vagy menjenek a fenébe, és hagyjanak aludni.
– Ki az a Thursby? – kérdezte Dundy.
– Tomnak már elmondtam, amit tudok róla.
– Amit Tomnak mondott, az édeskevés volt. – Nem is tudok többet.
– Miért követték?
– Nem én követtem, hanem Miles, abból az egyszerű okból, mivel egy ügyfelünk hamisítatlan USA-dollárral megfizetett.
– Ki az ügyfél?
Spade már visszanyerte nyugalmát. Rosszallóan válaszolt: – Igazán tudhatná, hogy ezt nem mondhatom meg, amíg az ügyfél fel nem hatalmaz rá.
– Vagy kiköpi most rögtön, vagy a bíróságon fog róla vallani – dühöngött Dundy. – Gyilkosságról van szó, ha netalán nem tudná!
– Egen. Ha viszont netalán maga nem tudná, drágaságom: az, hogy mit mondok meg és mit nem, az az én szíves döntésemtől függ. Elmúlt már az az idő, amikor elpityeredtem, ha a rendőr bácsi görbe szemmel nézett rám.
Tom felállt a díványról, és az ágy végébe ült. Rosszul borotvált, sárral összemázolt arca fáradt volt és törődött. – Legyen eszed, Sam – kérlelte. – Segítened kell. Hogy derítsük ki a tényeket Miles meggyilkolása körül, ha megtartod magadnak, amit tudsz róla?
– Emiatt sose fájjon a fejed – mondta Spade. – Magam temetem el a halottaimat.
Dundy hadnagy leült, és térdére támaszkodott. Szeme zöld korongja melegen fénylett. – Gondoltam – mondta, és kárörvendő elégedettséggel mosolygott. – És éppen ezért vagyunk itt, igaz, Tom?
Tom felmordult, de nem szólt. Spade gyanakvóan figyelte Dundyt.
– Pont ezt mondtam Tomnak is – folytatta a hadnagy. – Mondom: “Te, Tom, van egy spurim, hogy Sam Spade olyan ember, akinél a családi bajok a családban is maradnak." Szóról szóra így mondtam.
Spade szeméből eltűnt a gyanakvás; már csak unalom ült benne. Tomhoz fordult, és hanyag eleganciával kérdezte: – Megmondanád nekem, hogy most mi piszkálja tisztelt barátod csőrét?
Dundy fölugrott, és begörbített ujjával megkopogtatta Spade mellét. – Csupáncsak ez – mondta, gondosan ügyelve arra, hogy minden szót tisztán és érthetően ejtsen, miközben minden szótagnál koppantott egyet: – Thursbyt a szállója előtt lelőtték, harmincöt perccel azután, hogy maga elment a Burrit Streetről.
Most Spade szólalt meg, hasonlóképpen ügyelve minden szavára: – Ne nyúljon hozzám a koszos mancsával.
Dundy elhúzta kopogtató ujját, de a hangja nem változott: – Tom szerint annyira sietett, hogy meg se nézte a társát.
Tom röstelkedve morogta: – Az istenit neki, Sam, úgy rohantál, mint a nyúl.
– Miles lakására sem ment el, hogy a halálesetet közölje az asszonnyal – folytatta a hadnagy. – Beugrottunk hozzá, ott találtuk azt a lányt a maga irodájából, azt mondta, maga küldte oda.
Spade bólintott. Nyugodt arca most már szinte bárgyú kifejezést öltött.
Dundy hadnagy ismét Spade felé emelte az ujját, aztán gyorsan leeresztette. – Számításom szerint tíz perce volt, hogy telefonáljon a lánynak, további tíz arra, hogy Thursby szállásához érjen – Gearybe, Leavenworth mellett –, könnyen, megjárható ennyi idő, vagy mondjuk legfeljebb tizenöt perc alatt, így még mindig tíz-tizenöt perccel megelőzte Thursbyt.
– Tudtam talán, hogy Thursby hol lakik? – kérdezte Spade. – És azt is tudtam, hogy Miles kinyírása után nem ment egyenesen haza?
– Tudott, amit tudott – felelt Dundy makacsul. Hánykor ért haza?
– Öt perccel háromnegyed négy előtt. Sétáltam az utcán, és a fejemet törtem.
A hadnagy ingatta nagy, busa fejét. – Azt tudjuk, hogy fél négykor még nem volt itthon. Telefonon próbálkoztunk. Merre sétált?
– A Bush Streeten, egy darabot oda, aztán vissza.
– Találkozott valakivel, aki…?
– Nem, tanúm az nincs – mondta Spade, és barátságosan nevetett. – Üljön le, Dundy, van még egy kis pia a poharában. Hozd te is a poharad, Tom.
– Kösz, Sam, nem kérek – mondta Tom. Dundy leült, de a pohárra egy pillantást sem vetett.
Spade töltött magának, kiitta, letette az üres poharat az asztalra, és visszaült az ágya szélére. – Na, most végre tudom, honnan fúj a szél – mondta, és barátságosan méregette a két nyomozót. – Sajnálom, hogy megkötöttem magam, de ahogyan ti, jómadarak, beállítottatok és nekem estetek, az határozottan idegesített. Már azon is kiborultam, hogy Milest lepuffantották, és aztán jöttök ti, és megpróbáltok csőbe húzni. Most, hogy tudom, mire megy ki a buli, lehűltem.
– Rá se ránts – jegyezte meg Tom. A hadnagy egy szót se szólt.
– Thursby kinyúlt? – kérdezte Spade.
A hadnagy tétovázott. Tom kibökte: – Ki.
A hadnagy meg dühösen hozzátette: – És ha éppen tudni akarja – ha eddig még nem tudta volna –, vége volt, mielőtt bármit is köphetett volna.
Spade cigarettát sodort. Fel sem nézett, úgy kérdezte: – Ezt meg hogy érti? Gondolja, hogy én tudtam valamit?
– Úgy értem, ahogy mondtam – felelte Dundy szenvtelenül.
Spade mosolyogva nézett rá, egyik kezében a kész cigarettával, öngyújtóval a másikban. – Csak nem akar máris lekapcsolni, Dundy? – kérdezte. Dundy zöld szemével szúrósan nézett Spade-re, de nem szólt semmit.
– Ebben az esetben – folytatta Spade – nincs különösebb okom arra, hogy a maga tisztelt véleményével törődjem, nem igaz, Dundy?
– Ugyan, Sam, légy észnél – szólt közbe Tom. Spade rágyújtott, és nevetve fújta ki a füstöt. – Észnél leszek, Tom – ígérte. – Hogy is nyírtam ki ezt a Thursbyt? Már elfelejtettem.
Tom megvetően felhorkant.
Dundy hadnagy válaszolt: – Négyszer lőtték hátba egy negyvennégyessel vagy negyvenötössel, az utca túloldaláról, amikor be akart lépni a szállodába. Nem látta senki, de ez a valószínű.
– Egy Lugert viselt a kabátja alatt, szíjon – tette hozzá Tom. – Abból azonban nem hiányzik egyetlen golyó sem.
– A szállodában mit tudnak róla? – kérdezte Spade.
– Semmi mást, csak azt, hogy egy hétig lakott náluk.
– Egyedül?
– Egyedül.
– Mit találtatok nála? Vagy a szobájában?
Dundy ajkát beszíva kérdezte: – Mit kellett volna találnunk?
Spade hanyag kört írt le a petyhüdt cigarettával. – Valamit, ami róla vagy a dolgairól árulkodik. Találtak ilyet?
– Azt hittük, erről maga tud bővebbet mondani. Spade sárgásszürke szeme szinte túlzott nyíltsággal nézett a hadnagyra: – Thursbyt sosem láttam, sem élve, sem holtan.
Dundy hadnagy fölállt; elégedetlennek látszott. Tom ásítva nyújtózkodott és feltápászkodott. – Megkérdeztünk mindent, amit akartunk – mondta Dundy. Kemény, zöld kavicsra emlékeztető szeme fölött bosszús ráncokba futott a homloka. Bajuszos felső ajkával vicsorított, az alsóval formálta a szavakat. – Többet mondtunk magának, mint maga minekünk. Nem lehet kifogása, úgy hiszem. Ismer engem, Spade. Akár beszélt, akár nem, tudhatja, hogy részemről becsületes eljárást várhat, és ha rájövünk valamire, többnyire azt is közöljük magával. Nem mondom, hogy hibáztatnám magát, ha kiderülne, hogy mégis… de azért nyugodt lélekkel elkapnám.
– Eléggé becsületes – mondta Spade nyugodtan. – De azért szeretném, ha kiürítené a poharát.
Dundy hadnagy az asztalhoz lépett, felvette a poharat, és lassan kiitta. – Jó éjszakát – mondta, és a kezét nyújtotta. Ünnepélyesen kezet ráztak. Tom és Spade is ünnepélyesen kezet ráztak. Spade kikísérte őket. Aztán levetkőzött, eloltotta a villanyt, és lefeküdt.

3

HÁROM NŐ

Másnap délelőtt tíz órakor Spade belépett az irodába, s ott találta Effie Perine-t, amint a reggeli postát bontotta. Napsütötte, fiús arca most sápadt volt. Letette a nagy csomó borítékot meg a papírvágó kést, és halk, figyelmeztető hangon mondta: – Odabent van az irodában.
– Nem megmondtam, hogy tartsd távol? – nyafogta Spade. Ő is halkan beszélt.
Effie Ferine barna szeme kerekre nyílt, most az ő hangja is ingerülten csengett: – De igen, csak azt nem mondtad, hogyan. – Lehunyta félig a szemét, és a vállát is leeresztette. – Csak ne légy olyan harapós, Sam szólt fáradtan. – Egész éjszaka a nyakamon ült.
Spade elsimította a lány haját a választéknál. – Sajnálom, tündérke, én igazán… – hirtelen abbahagyta, amikor a belső ajtó kinyílt. – Hello, Iva – köszönt az asszonynak, aki az ajtót nyitotta.
– Ó, Sam! – mondta a nő. Szőke asszony volt, nem sokkal harminc fölött. Arcának szépsége talán csak öt évvel volt túl legszebb virágkorán. Nagydarab, de szép vonalú, pompás teste volt. Talpig feketébe öltözött, de gyásza nem látszott őszintének. Elhallgatott, és hátralépve várta, hogy Spade közeledjen.
Spade elhúzta kezét Effie Ferine fejéről, és bement a belső irodába. Alighogy becsukta az ajtót, Iva azonnal odalépett hozzá, és szomorú arcát csókra nyújtotta. Spade még át se karolhatta, máris szorosan magához ölelte a férfit. Amikor megcsókolták egymást, Sam egy apró mozdulattal le akarta fejteni magáról, de Iva annál szorosabban préselte arcát Sam melléhez, és zokogni kezdett.
Sam megsimogatta az asszony kerek csípőjét: – Szegénykém. – Hangja gyengéden szólt. Szeme a szoba túlsó sarkába, halott társának íróasztalára tévedt, és haragos kifejezést öltött. Türelmetlen grimaszt vágott, foga kivillant. Elfordította fejét, hogy ne kelljen hozzáérnie a nő kalapjához. Üzentél Miles bátyjának? kérdezte.
– Igen. Ma reggel át is jött. Hangja zokogásba fulladt, száját Sam kabátjához szorította.
Sam ismét elfintorította arcát, és lehajtotta a fejét, hogy lopva a karórájára pillanthasson. Átkarolta Ivat, keze a nő bal vállán nyugodott. Visszacsúszott mandzsettája alatt az óra tíz óra tízet mutatott.
Az asszony megmozdult, és ismét felnézett. Karikás, kék szeme csupa könny, szája nedves.
– Ó, Sam – nyögte –, te ölted meg?
Spade kiguvadó szemmel meredt rá. Csontos álla leesett. Elvette a karját, és hátralépett. Bosszúsan nézte, és torkát köszörülte. A nő karja a levegőben maradt, úgy, ahogy otthagyták. Félig lehunyt szemét aggodalom felhőzte. Piros, lágy ajka reszketett.
Spade kurtán, keményen felnevetett, és a narancsszínű függönyhöz ment. Ott állt, háttal az asszonynak, és a résen át kinézett az udvarra. A nő feléje indult. Sam gyorsan elfordult, és az íróasztalhoz lépett. Leült, az asztalra könyökölt, állat két öklére támasztotta, úgy nézte Ivat. Sárgás szeme előcsillant összehúzott szemhéja közül. – Hát ezt az elmés ötletet honnan szedted? kérdezte hidegen.
– Azt gondoltam… – Szájához emelte a kezét, ismét eleredt a könnye. Odaállt az íróasztal mellé; könnyed biztonsággal és bájjal mozgott feltűnően kicsiny, magas sarkú cipőjében. – Légy kedves hozzám, Sam – szólt alázatosan.
Sam ránevetett, szeme csillogott.
– Megölted a férjemet, légy legalább kedves hozzám.
Sam összecsapta kezét: – Jézus Máriám!
Iva hangosan zokogni kezdett, és fehér zsebkendőjét az arcához szorította. A férfi felállt és átölelte. Megcsókolta a nyakát. – Iva, drágám, ne sírj. – Arca kifejezéstelen maradt. Amikor Iva abbahagyta a sírást, száját a nő fülére tapasztva súgta: – Ma nem szabadott volna idejönnöd, szívecském. Nem volt okos dolog. Nem maradhatsz itt, otthon kell lenned.
Iva megfordult az ölelésben, szembenézett vele, és úgy kérdezte: – Eljössz este?
Sam gyengéden nemet intett a fejével: – Ma nem.
– De nemsokára eljössz?
– El.
– Mikor?
– Amint tudok.
Szájon csókolta, az ajtóhoz kísérte, kinyitotta és meghajolt: – Viszontlátásra, Iva. – Becsukta az ajtót, és visszament az íróasztalhoz. Mellényzsebéből cigarettapapírt és dohányt vett elő, de nem sodort cigarettát. Csak ült, a papír az egyik kezében, a dohány a másikban, s tűnődő szemmel nézte halott társa asztalát.
Effie Ferine lépett be az ajtón. Barna szemében nyugtalanság ült, hangja azonban közömbösen csengett: – Na? – Spade nem szólt egy szót sem. Tűnődő szemét egy percre sem vette le társa asztaláról. A lány összevonta szemöldökét, és odalépett Spade mellé. – Na? – kérdezte most már hangosabban. – Mire jutottál az özveggyel?
– Azt hiszi, én lőttem le Milest. – Csak az ajka mozgott.
– Azért, hogy most elvehesd?
Erre Spade nem is válaszolt. A lány levette Spade fejéről a kalapot, és az asztalára tette. Aztán odahajolt hozzá, a dohányzacskót meg a papírt kivette erőtlen ujjai közül.
– A rendőrség pedig azt hiszi, hogy én lőttem le Thursbyt – mondta Spade.
– Az meg ki? – kérdezte Effie, letépett egyet a papírcsomóból, és dohányt szórt bele.
– Szerinted kit lőttem le? – kérdezte Spade. Nem kapott választ, hát folytatta: – Thursby az a pasas, akit a Wonderly lány megbízásából Milesnak követnie kellett. Effie karcsú ujjaival megsodorta a cigarettát. Megnyalta, kisimította, becsípte a két végénél, és Spade szájába dugta. – Kösz, tündér – mondta Spade. Átkarolta a lány karcsú derekát, arcát fáradtan a csípőjéhez támasztotta, szemét lehunyta.
– Elveszed Ivát? – kérdezte a lány, és lenézett a férfi fakó hajára.
– Ne hülyéskedj – morogta Spade. Ajka között a meggyújtatlan cigaretta föl-alá ugrált beszéd közben.
– Ő biztos nem tartja hülyeségnek. Miért is?… Azok után, hogy cicáztál vele?
– Bár sose láttam volna – sóhajtotta Spade.
– Most persze így gondolod. – A lány hangja gunyorosan csengett. – De valaha másképpen volt.
– Én már így vagyok a nőkkel – morgott Spade. – Aztán persze Milest sem állhattam.
– Hazudsz, Sam – mondta a lány. – Tudod, hogy az a véleményem a nőről, hogy nagy szemét, de magam is szívesen szemét lennék, ha olyan alakom lenne, mint neki.
Spade türelmetlenül dörgölte arcát a lány csípőjéhez, de nem szólt semmit. Effie Ferine ajkába harapott, homlokát ráncolta, és előrehajolt, hogy jobban lássa Spade arcát: – Lehet, hogy Iva ölte meg?
Spade hirtelen felült, és elvette karját Effie derekáról. A lányra mosolygott. Mosolyába vidámság vegyült. Öngyújtójával meggyújtotta a cigarettát. – Angyal vagy – mondta gyengéden, füstbe burkolózva –, édes, csavaros eszű angyal.
A lány kesernyésen mosolygott. – Ugye? Hát még ha tudnád, hogy bájos Ivád néhány perccel előttem ért haza.
– Mit mondasz? – kérdezte Sam. Szeme éberen figyelt, bár a szája még mosolygott.
– Az ajtónál váratott, míg levetkőzött, vagy legalábbis befejezte a vetkőzést. Láttam a ruháit egy székre hányva. Kalapja, kabátja legalul, a kombinéja a halom tetején még meleg is volt. Azt mondta, hogy aludt, de ez nem igaz. Föltúrta az ágyát, de látszott, hogy nem feküdt benne.
Spade magához vonta a lány fejét, és megsimogatta. – Született detektív vagy, drágám, de Milest nem ő ölte meg.
Effie Ferine elrántotta fejét. – Sam, az a szemét hozzád akar menni – mondta keserűen.
Spade türelmetlen mozdulatot tett. A lány dühösen nézett rá: – Ott voltál az éjjel?
– Nem.
– Becsszóra?
– Becsszóra. Drágám, már egészen olyan vagy, mint Dundy. Csak rosszul áll neked.
– Dundy szimatol utánad?
– Aha. Tom Polhaus társaságában, hajnali négykor látogatott meg egy kis itókára.
– Tényleg azt hiszik, hogy te lőtted le azt az… izé… hogyishívjákot?
– Thursbyt. – A csikket bedobta egy réz hamutartóba, és újat kezdett sodorni.
– Azt hiszik? – kérdezte a lány makacsul.
– Tudja isten. – Szemét a készülő cigarettára szegezte. – Valami ilyesmire gondoltak. Nem tudom, mennyire sikerült őket meggyőznöm az ellenkezőjéről.
– Nézz rám, Sam. – Spade ránézett, és olyan jót nevetett, hogy a lány arcán aggodalom helyett pillanatnyi derű suhant át. – Aggódom érted – mondta Effie, és beszéd közben ismét elkomolyodott. – Mindig azt hiszed, hogy tudod, mit csinálsz, de mindig túlkombinálod magad. Majd rájössz egyszer erre is.
Spade gúnyosan sóhajtott egyet, és arcát a lány karjához dörzsölte. – Ezt mondja Dundy is, de ha sikerül Ivat távol tartanod tőlem, akkor túlélek minden bajt. – Felállt, és feltette kalapját. – Vétesd le az ajtóról a Spade & Archer névtáblát, és tétess a helyébe egy Samuel Spade-et. Egy óra múlva itt leszek, vagy telefonálok.
Spade végigsétált a St. Mark Hotel hosszú, bíborszín előcsarnokán, és a vörös hajú portástól megkérdezte, otthon van-e Miss Wonderly. A vöröshajú utánanézett, majd megrázta a fejét. – Ma reggel kijelentkezett, Mr. Spade.
– Köszönöm.
Spade elsétált a porta mellett, és belépett egy benyílóba. Kövérkés, harmincöt év körüli férfi ült a mahagóni tetejű íróasztalnál, sötét ruhában. Az asztal szélén, az előcsarnok felé fordítva mahagóni gúla állt, amelyre Mr. Freed nevét írták rézbetűkkel.
A pufók férfiú felállt, kijött az íróasztal mögül, és a kezét nyújtotta. – Nagyon fájlalom Archer halálát, Spade – mondta olyan hangon, mint aki bármikor készségesen együtt érez, a tolakodás látszata nélkül. Most olvastam az újságban. Tegnap este benn volt nálunk.
– Köszönöm, Freed. Beszélt vele?
– Nem. Estefelé, mikor bejöttem, ott ült a hallban. Nem álltam meg. Gondoltam, hogy dolgozik, és tudom, hogy a magukfajta nem szereti, ha laikus orrunkat beleütjük a munkájába. Volt talán valami kapcsolat ezzel a…?
– Nem hiszem, de még semmit sem tudunk. Mindenesetre, ha egy mód van rá, nem fogjuk belekeverni a szállodát.
– Nagyon köszönöm.
– Nincs mit. Adhatna valami felvilágosítást egy volt vendégéről, de aztán felejtse el, hogy kérdeztem, jó?
– Hogyne.
– Egy bizonyos Miss Wonderly ma reggel távozott. Szeretnék egyet-mást megtudni róla.
– Nézzük csak – mondta Freed –, mit is tudhatnánk meg.
Spade állt, és a fejét rázta. – Az én személyemet hagyjuk csak ki belőle.
Freed bólintott, és kiment a benyílóból. A hallban hirtelen megállt és visszajött. – Tegnap este Harriman volt a szolgálatos házi detektív – mondta. – Ő biztos látta Archert. Szóljak neki, hogy tartsa a száját?
Spade a szeme sarkából figyelte Freedet. – Inkább ne. Úgy sincs jelentősége, amíg nem találnak kapcsolatot közte és a Wonderly lány között. Harriman rendes srác, de szereti járatni a száját, és jobb, ha nem tud meg olyat, amiről hallgatnia kell.
Freed ismét bólintott, és elment. Negyedóra múlva visszatért. – A hölgy múlt csütörtökön érkezett, a bejelentő szerint New Yorkból. Nagy poggyásza nem volt, csak egy-két bőröndje. Nem kapcsoltunk telefonhívást a szobájába, és úgy látszik, levelet se nagyon kapott. Az egyetlen ember, akivel látták, egy magas, fekete, harminchat év körüli férfi volt. Ma délelőtt fél tízkor elment, egy óra múlva visszajött, kifizette a számláját, és kivitette a csomagját. A boy, aki segített, azt mondja, egy csukott Nash kocsihoz vitte, a kocsit valószínűleg bérelték. Postatovábbításra a Los Angeles-i Ambassador Szálló címét hagyta meg.
– Köszönöm, Freed – mondta Spade, és kilépett a St. Mark Hotelből.
Amikor visszatért az irodájába, Effie Ferine abbahagyta a gépelést, és közölte: – Dundy barátod járt itt. Meg akarta nézni a fegyvereidet.
– Na és?
– Azt mondtam, jöjjön vissza, amikor te is itt vagy.
– Jó kislány vagy. Ha újra jönne, mutasd meg neki.
– És Miss Wonderly telefonált.
– Legfőbb ideje. Mit mondott?
– Találkozni akar veled. – Egy papírlapot vett föl az asztaláról, és hangosan olvasta: – A California Street-i Coronet-szállóban van, az 1001-es számú lakosztályban. Miss Leblancot keresd.
– Add ide – mondta Spade, és a papír után nyúlt. Öngyújtójával meggyújtotta a papír szélét, várt, míg egy csücsök kivételével fekete hamuvá nem égett az egész, aztán a linóleumpadlóra szórta és széttaposta. A lány rosszallóan nézte. Spade rávigyorgott: – Így van ez, drágám – szólt, és ismét eltávozott.

4

A FEKETE MADÁR

A Coronet-szálló 1001-es számú lakosztályában Miss Wonderly nyitott ajtót. Zöld selyemruháját öv szorította a derekához, arca piros volt az izgalomtól. Bronzvörös haját baloldalt választotta el, a haj laza hullámokban, kissé borzasan borult a jobb halántékára. Spade kalapot emelt: – Jó napot.
Mosolya a lány arcát is felderítette, ibolyakék szeméből mégsem tűnt el a nyugtalanság. Fejét lehajtva félénken szólt: – Fáradjon beljebb, Mr. Spade.
Kitárt fürdőszoba-, konyha és hálószobaajtó előtt bevezette egy krémszín és vörös szalonba: – Minden hegyen-hátán van még. Ki se csomagoltam – mentegetőzött.
A lány Spade kalapját egy asztalra tette, aztán a diófa kanapéra telepedett. A férfi ovális hátú brokátszéken ült vele szemben. A lány görcsösen összefonódó ujjait nézte.
– Mr. Spade, rettenetes, borzalmas vallomást kell tennem. – Spade udvariasan mosolygott, ezt a lány nem láthatta. A férfi nem szólt.
– Az… az a történet, amit tegnap elmondtam, csak… kitalált mese volt – dadogta a lány, és rémült szemmel nézett Spade-re.
– Ja, az? – válaszolt könnyedén Spade. – Nem is nagyon hittük el.
– Hát akkor? – Félelméhez most megdöbbenés is járult.
– A kétszáz dollárjának hittünk.
– Szóval?… – A lány mintha egy szót sem értett volna az egészből.
– Úgy értem, hogy többet fizetett, mint ha igazat beszélne – magyarázta Spade nyájasan –, de eleget ahhoz, hogy elfogadjuk a hazugságát.
A lány szeme hirtelen felragyogott. Lesimította szoknyáját, előrehajolt. – És ennek ellenére hajlandó volna? – hadarta.
Spade nehézkes kézmozdulattal leállította. Homlokát ráncolta, de a szája mosolygott. – Attól függ. Az ördögbe is, Miss… mi a neve tulajdonképpen, Wonderly vagy Leblanc?
A lány elpirult, aztán csak súgta: – Az igazi nevem Brigid O'Shaughnessy.
– Az a feneség, Miss O'Shaughnessy, hogy ha így összejön néhány gyilkosság – a lány összerezzent –, sokan felfigyelnek, a rendőrség is azt képzeli, hogy végsőkig feszítheti a húrt, emiatt aztán mindenki megmakacsolja magát, és a mulatság igen költséges lesz. Nem mintha…
– Spade abbahagyta, mert a lány nem figyelt, csak várt, hogy befejezze.
– Mondja meg az igazat, Mr. Spade. – Hisztériásan reszketett a hangja. Szeme körül mély árkok keletkeztek.
– Engem hibáztat az… az elmúlt éjszakáért?
Spade a fejét rázta. – Nem, hacsak nem tartogat még valamit, amiről nem tájékoztatott. Figyelmeztetett, hogy Thursby veszedelmes fickó. A többit, a húgával meg mindennel, persze hazudta, de az nem számít: úgyse hittük el. – Vállat vont. – Azt azért nem mondom, hogy maga a hibás.
– Köszönöm – mondta a lány nagyon halkan, aztán ingatni kezdte a fejét. – Én pedig folyton magamat vádolom. Mr. Archer olyan… olyan eleven volt tegnap, olyan erős és szívélyes, és…
– Hagyja abba! – förmedt rá Spade. – Archer tudta, mibe megy bele. Mi rizikóval dolgozunk.
– Nős volt?
– Az, tízezres életbiztosítással, gyerektelenül, a felesége ki nem állhatta.
– Jaj, ne beszéljen így! – suttogta a lány.
Spade újra vállat vont. – Pedig ez az igazság. – Az órájára nézett, aztán átült a lány mellé a kanapéra. – Arra most nincs idő, hogy könnyeket hullasson miatta.
– Hangja barátságosan, de határozottan csengett. – Odakint közben egy hajórakományra való hekus, helyettes államügyész és riporter szaladgál, orrukkal majd a földet túrják, annyira szimatolnak. Mit akar csinálni?
– Azt akarom, hogy mindettől megmentsen – felelte vékony, reszkető hangon. Kezét félénken a férfi karjára tette. – Tudnak rólam, Mr. Spade?
– Még nem. Azért jöttem most.
– Mit gondolnának… ha tudnák, hogy mivel mentem magához… milyen hazugsággal?
– Mindenesetre gyanút fognának. Ezért húztam az időt. Beszélni akartam magával, gondoltam, nem kell nekik mindenről tudni. Majd kiagyalunk egy jó kis mesét, amivel elringathatjuk őket.
– Remélem, nem gondolja, hogy közöm volt a… a gyilkossághoz?
Spade elvigyorodott: – Ezt el is felejtettem kérdezni. Volt?
– Nem.
– Akkor jó. De mit mondjunk a kopóknak?
A lány tűkön ült, hosszú pillái alatt nyugtalanul rebbent a szeme, szerette volna elfordítani tekintetét a férfiéról.
Most egyszerre nagyon fiatal, védtelen és kiszolgáltatott volt. – Egyáltalán, kell rólam tudniok? Inkább meghalok, csak ezt ne, Mr. Spade! Most nem mondhatok semmit… de nem tudná valahogyan megakadályozni, hogy faggassanak? Nem viselném el a kérdéseiket. Inkább meghalok. Elintézi, Mr. Spade?
– Talán – felelte Spade –, de előbb tudnom kell, hogy miről van szó.
A lány térdre esett előtte. Rémült, hamuszürke arcát felemelte, kezét összekulcsolta. – Nem éltem tisztességesen! – kiáltotta. – Gonosz voltam, gonoszabb, mint hinné. De azért nem vagyok rossz! Nézzen rám, Mr. Spade. Ugye elhiszi, hogy nem vagyok rossz? Nem tudna bízni bennem, csak egy picit? Olyan egyedül vagyok, és úgy félek. Senkim sincs, ha maga nem segít, elvesztem! Tudom, nincs jogom a bizalmát kérni, ha én nem vagyok őszinte. Én igazán bízom magában, de most még nem mondhatok semmit. Talán majd később. Félek… Ne értsen félre… magában megbízom, de… Floydban is bíztam… Senkim sincs, Mr. Spade, a világon senkim! Csak maga segíthet rajtam. Hisz mondta is. Ha nem hinném, hogy maga megmenthet, szó nélkül elszökhettem volna. Ha volna más is, akiben megbízhatom, nem térdelnék most maga előtt. Tudom, nem vagyok korrekt, de kérem, Mr. Spade, legyen nagylelkű, és ezt ne kívánja tőlem. Maga erős, leleményes, bátor, és biztos vagyok abban, hogy mindebből nekem is tud juttatni valamit. Segítsen rajtam, Mr. Spade! Nagyon nagy szükségem van rá, és mástól hiába kérném. Legyen nagylelkű, segítsen rajtam!
Spade visszafojtotta lélegzetét e könyörgés alatt, s most hosszú sóhajjal engedte ki a levegőt: – Nem lesz magának segítségre szüksége. Hiszen maga jól csinálja, nagyon jól. A nézése meg az a remegés a hangjában, mikor ilyeneket mond, hogy: “Legyen nagylelkű, Mr. Spade!"
A lány fölugrott. Arca fájdalmasan eltorzult, lángvörös lett, de kihúzta magát, és egyenesen Spade szemébe nézett. – Ezt megérdemeltem, nagyon is… de… olyan nagy szükségem lenne a segítségére! A hazugság csak az elmondás módjában volt, nem abban, amit mondtam. Elfordult, merev tartása ellazult. Az én hibám, hogy nem tud hinni nekem.
Spade elvörösödött, zavartan a földet nézte: – Most kezd veszélyes lenni – motyogta.
Brigid O'Shaughnessy az asztalhoz lépett, és felemelte Spade kalapját, nem is annyira búcsúzáshoz, mint inkább készenlétben, ha szükség lenne rá. Keskeny arca sápadt volt. Spade a kalapjára pillantott: – Mi történt az éjjel? – kérdezte.
– Floyd kilenckor jött értem a szállodába, aztán sétálni mentünk. Azért javasoltam ezt, hogy Mr. Archer láthassa. Betértünk egy étterembe, azt hiszem, a Geary Streeten, megvacsoráztunk, táncoltunk egy kicsit, aztán fél egy tájban visszamentünk a szállodába. Floyd a kapuban elbúcsúzott, én bentről figyeltem, és láttam, hogy Mr. Archer a túlsó oldalon követi.
– Merrefelé? A Market Street irányába?
– Arra.
– Van fogalma arról, mit kerestek a Bush és a Stockton Street környékén, ahol Archert lelőtték?
– Nem arra lakott Floyd?
– Nem. Vagy tíz saroknyira eltértek a legrövidebb úttól a maga szállodája meg az övé között. Na és maga mit csinált, amikor elmentek?
– Lefeküdtem. Ma reggelinél láttam az újságok főcímeit, és akkor olvastam… szóval tudja már. Elmentem az Union térre, kocsit béreltem, és visszamentem a szállodába a holmimért. Rájöttem, hogy tegnap átkutatták a szobámat, ezért kellett elköltöznöm. Idejöttem, aztán fölhívtam! az irodáját.
– Átkutatták a szobáját a St. Markban?
– Át. Amíg magánál voltam az irodában. – Ajkába harapott. – Ezt tulajdonképpen nem akartam megmondani.
– Szóval erről ne kérdezzem?
A lány félénken bólintott. Spade dühös volt. Brigid kissé megemelte a kalapot. Spade türelmetlenül nevetett: – Ne lengesse folyton azt a kalapot. Nem megmondtam, hogy segítek?
Brigid bűnbánó mosollyal visszatette a kalapot az asztalra, és leült Spade mellé a kanapéra.
– Akár vakon is megbíznék magában – mondta Spade –, de nem sok hasznára leszek, ha nem hajlandó velem néhány részletet közölni. Például, itt van mindjárt elsőnek a maga Floyd Thursbyje.
– Keleten ismertem meg. – Lassan beszélt; ujja hegyével nyolcasokat rajzolt a kanapé huzatán. – Múlt héten érkeztünk ide Hongkongból. Floyd… megígérte, hogy segít nekem. Aztán kihasználta a tehetetlenségemet meg azt, hogy rá vagyok utalva, és becsapott.
– Becsapta? Hogyan?
Brigid a fejét rázta, de nem beszélt. Spade mérgesen ráncolta homlokát, és türelmetlenül kérdezte: – Miért akarta megfigyeltetni?
– Arra voltam kíváncsi, meddig feszíti még a húrt. Hiszen azt is titkolta, hol lakik. Meg akartam tudni, mit csinál, kivel érintkezik, ilyesmit.
– Archert ő lőtte le?
Brigid meglepetten nézett Spade-re. – Hát persze!
– Thursby Lugert hordott egy válltokban. Archert nem Lugerrel lőtték le.
– A felöltője zsebében is hordott revolvert.
– Maga látta?
– Méghozzá gyakran. Tudom, hogy ott mindig hord fegyvert. Tegnap este nem láttam, de felöltőt revolver nélkül sosem visel.
– Mi a csodának az a sok fegyver?
– Mindig hordta. Az a sztori járta Hongkongban, hogy egy hamiskártyás testőreként jött Keletre, mert a kártyásnak el kellett hagynia Amerikát, és azóta el is tűnt. Azt mondták, Floyd tudott az eltűnéséről. Annyi biztos, hogy mindig állig felfegyverkezve járt, és valahányszor lefeküdt, felszórta az ágya környékét papírgalacsinokkal, hogy senki ne léphessen be hozzá zajtalanul.
– Finom kis játszótársat csípett fel.
– Csak az ilyen segíthetett rajtam – mondta a lány –, persze ha becsületes marad.
– Na persze. – Spade ujjai közé csípte ajkát, és borongós pillantást vetett a lányra. – Milyen mélyen ül a slamasztikában jelenleg?
– Amilyen mélyen csak lehet.
– Testi épsége is veszélyben van?
– Nem vagyok hős. Szerintem nincs rosszabb dolog a halálnál.
– Hát erről van szó?
– Erről, és ez olyan biztos, mint ahogy itt ülünk megborzongott –, hacsak nem segít.
Spade elengedte ajkát, és ujjaival végigszántott a haján. – Mit képzel, mi vagyok én? – mondta ingerülten. A semmiből én se tudok varázsolni. – Órájára nézett. – Ki ölte meg Thursbyt?
Brigid gombóccá gyűrt zsebkendőjét szájához szorította, azon keresztül szűrte a szavakat: – Nem tudom.
– A maga vagy az ő ellenségei?
– Nem tudom. Remélem, az övéi, mégis félek… nem is tudom, mitől.
– Miben kellett volna segítenie? Minek hozta ide Hongkongból?
A lány nem beszélt, csak rémülten meredt Spade-re. Szánalmas konokság ült elgyötört arcán. Spade felállt, kezét a zsebébe mélyesztette, és fenyegetően nézett rá. – Hát ez reménytelen – mondta vadul. – Hozzá se tudok fogni. Fogalmam sincs, mit akar tőlem. Sőt, azt hiszem, maga se tudja, mit akar.
A lány leszegte a fejét, úgy sírt. Spade mély, állati hangon horkantott, és a kalapja után nyúlt.
– Ugye, nem megy a rendőrségre? – könyörgött Brigid fojtott hangon, fel se nézve.
– A rendőrségre?! – ordított Spade feldühödve. Hajnali négy óra óta egyfolytában gyötörnek! Isten a tanúm rá, mennyit bajlódtam, hogy lerázzam őket a nyakamról. És mindez miért? Azért a képtelen ötletért, hogy magán segítsek. De nem tudok. Nem is próbálkozom. Fejébe csapta a kalapot, és dühösen a szemébe húzta. A rendőrségre?! Egy lépést sem kell mennem, akkor is rajzanak körülöttem. Közlöm majd velük, amit tudok, maga meg boldoguljon, ahogy tud.
Brigid felállt a kanapéról, kihúzta magát, bár reszketett a térde, félelemtől falfehér arcát is felemelte, de szája és álla görcsös remegésén nem tudott uralkodni. – Türelmes volt hozzám, megpróbált rajtam segíteni, de azt hiszem, minden reménytelen és hiábavaló. – A kezét nyújtotta. – Köszönök mindent. Én meg majd… igen… majd boldogulok, ahogy tudok…
Spade most újra felhorkant, és visszaült a kanapéra. – Mennyi pénze van? – kérdezte.
A kérdés meglepte Brigidet.
Vonakodva válaszolt: – Van még vagy ötszáz dollárom.
– Adja ide.
A lány habozott, és félénken nézte Spade-et. Spade arca, keze dühösen megrándult. Brigid bement a hálószobába, majd egy köteg papírpénzzel jött vissza. Spade megszámolta a pénzt: – Ez csak négyszáz.
– A napi kiadásokra is meg kell tartanom valamit – magyarázta szelíden a lány.
– Többet nem tud szerezni?
– Nem.
– Csak van valamije, amiből pénzt csinálhat – erősködött Spade.
– Néhány gyűrűm van, egypár ékszerem.
– Csapja zaciba – mondta Spade, és kinyújtotta a kezét. – Legjobb hely a Remedial, a Mission Street és a Fifth Avenue sarkán.
A lány könyörögve nézett rá. Spade zöldesszürke szeme keményen és kérlelhetetlenül viszonozta a pillantást. Brigid tétovázva nyúlt a ruhakivágásába, előhalászott egy karcsú göngyöleget, és Spade várakozó tenyerébe tette. Spade kisimította a bankókat: négy húszast, négy tízest és egy ötöst számolt össze. Két tízest és egy ötöst visszaadott. A többit zsebre tette. Aztán felállt: – Meglátom, mit tehetek az érdekében. Amint tudok, visszajövök, remélhetőleg kedvező hírekkel. Négyszer csöngetek, két hosszút, két rövidet. Ne kísérjen ki, kitalálok magam is.
Kiment, Brigid pedig meghökkenve bámult utána nagy kék szemével.

Spade a Wise, Merican & Wise feliratú ajtón át egy várószobába lépett. – Hello, Mr. Spade – köszönt a kapcsolótáblánál ülő vörös hajú lány.
– Hello, drágám, Sid benn van?
Odalépett a lányhoz, kezét gömbölyű vállára tette, míg az a kapcsolóval babrált, és beleszólt a mikrofonba: – Mr. Spade van itt, Mr. Wise. – Felnézett. – Menjen csak be.
Spade elismerése jeléül megszorította a vállát, átvágott a várószobán, végigment a rosszul világított folyosón, és egy tejüveges ajtón át az irodába lépett. Hatalmas, papírhegyekkel megrakott íróasztalnál kis termetű, barna bőrű férfi ült, arca keskeny és fáradt, ritkás fekete haja erősen korpás. A kis ember kialudt szivarcsikkel hadonászott: – Húzz ide egy széket, Sammy. Szóval Miles kihúzta a lutrit, mi? – Érzelemnek nyoma sem volt enervált arcán és éles hangjában.
– Aha. Ezért jöttem. – Spade összevonta homlokát, és torkát köszörülte. – Azt hiszem, Sid, a halottkémet kénytelen leszek elküldeni a francba. Hivatkozhatom arra, hogy ügyfelem személyazonosságát, bizalmas ügyeit, mifenét tekintve éppúgy köt a hivatali titoktartás, mint a papot vagy az ügyvédet?
Sid Wise vállat vont, és az ajkát biggyesztette. – Miért ne? A halottszemle még nem bírósági tárgyalás. Mindenesetre megpróbálhatod. Ennél nagyobb fába is vágtad már a fejszédet, nem is sikertelenül.
– Tudom, de úgy látszik, Dundy megmakacsolja magát, meg ezúttal az ügy is rázósabb lehet. Fogd a kalapod, Sid, keressük fel a szakembereket. Semmit sem akarok kockáztatni.
Sid Wise pillantása az előtte halmozódó papírtömegre esett. Nagyot nyögött, aztán felállt, és odament az ablaknál álló szekrényhez. – Nagy vagány vagy, Sammy – mondta, és levette kalapját a fogasról.

Spade tíz perccel öt után ért vissza az irodába. Effie Ferine a Time-ot olvasta Spade asztalánál. Spade felült az asztalra: – Nem volt zűr?
– Itt nem. De te úgy sugárzol, mint aki megütötte a főnyereményt.
Spade elégedetten vigyorgott. – Alighanem nagy jövő vár ránk. Mindig sejtettem, hogy ha Miles egyszer letűnik a színről, virulni fogunk. Kérlek, küldess virágot a nevemben.
– Már megtettem.
– Páratlan vagy, tündérkém. Ma hogy működik becses női ösztönöd?
– Mire vonatkozóan?
– Erre a Wonderly lányra.
– Neki drukkolok – felelte Effie habozás nélkül. – Túl sok neve van – tűnődött Spade. – Wonderly,
Leblanc, s most azt állítja, hogy O'Shaughnessy az igazi.
– Az se számít: még ha egy telefonkönyvre való van, akkor is az a véleményem, hogy rendes lány, és ezt te is tudod.
– Majd meglátjuk. – Spade álmosan pislogott Effie-re. Kuncogva tette hozzá: – Mindenesetre hétszáz kilót gomboltam le róla két nap alatt, ez elég rendes.
Effie Ferine kihúzta magát a székben: – Ide figyelj, Sam, ha ez a lány bajba jut, és cserbenhagyod vagy kihasználod a helyzetét, és a kelleténél jobban megvágod, nem bocsátók meg neked, és le se köplek többé.
Spade kényszeredetten mosolygott, aztán műharagjában ráncba futott a homloka. Szólni készült, de lépteket hallott a folyosó felől. Effie Ferine kiment a külső irodába. Spade levette a kalapját, és leült a helyére. A lány mélynyomásos névjeggyel tért vissza, Mr. Joel Cairo állt rajta. – Furcsa pofa – mondta.
– Be vele, drágám.
Mr. Joel Cairo középtermetű, finom csontú, barna bőrű levantei férfi volt. Fekete haja sima és olajos, mélyzöld nyakkendőjén téglalap alakú gyémánt foglalatban szögletesre csiszolt rubintű csillogott. Keskeny vállához simuló fekete kabátja széles csípőjére feszült. Divatjamúlt nadrágja is túl szorosan tapadt kövérkés lába szárához. Őzbőr kamásli borult lakkcipőjére. Szarvasbőr kesztyűs kezében fekete kemény kalapját szorongatva, rövid, aprózó, szapora léptekkel közeledett Spade-hez. Édeskés chypre-illat lengett a nyomában.
Spade előbb a látogatónak bólintott, majd egy szék felé: – Foglaljon helyet, Mr. Cairo.
Cairo művészi mozdulattal hajolt meg kalapja fölött: – Köszönöm – válaszolta vékony, átható hangon, aztán helyet foglalt. Finomkodva ült, keresztbe vetette lábát, kalapját a térdére helyezte, és gondosan húzogatta sárga kesztyűjét.
Spade székében hátradőlve kérdezte: – Miben lehetek szolgálatára, Mr. Cairo? – Ugyanolyan szeretetre méltó, könnyed hangon, ugyanolyan mozdulattal intézte kérdését Cairóhoz, mint előző nap Brigid O'Shaughnessyhez.
Cairo megfordított kalapjába dobta a kesztyűt, aztán a kalapot óvatosan az íróasztal közelebb eső sarkára helyezte. Bal mutató- és gyűrűsujján briliánsok ragyogtak, jobb középső ujját nyakkendőtűjéhez hasonló, gyémánttal keretezett rubinkő ékesítette. Puha, ápolt keze volt, kicsi, de petyhüdt, és szinte vaskos. Összedörzsölte a két tenyerét. A súrlódó bőr lágy susogásán át szólt: – Megengedi, hogy egy idegen együttérzését fejezze ki társa tragikus halála alkalmából?
– Köszönöm.
– Továbbá megengedi-e, Mr. Spade, hogy az újságokban említett feltevésekre hivatkozva megkérdezzem, volt-e összefüggés e tragikus esemény és bizonyos Thursby nevű személy nem sokkal azután bekövetkezett halála között?
Spade merev arccal hallgatott.
Cairo felemelkedett és meghajolt. – Elnézését kérem.
Leült, két kezét, tenyérrel lefelé, az íróasztal sarkára tette. – Kérdésem indoka több puszta kíváncsiságnál, Mr. Spade. Egy bizonyos… mondjuk talán így: dísztárgy után nyomozok, mely enyhén szólva… elkallódott. Azt reméltem, hogy ön segítségemre lesz a felkutatásában.
Spade érdeklődése jeléül felhúzta szemöldökét.
– A dísztárgy egy kis szobor folytatta Cairo, gondosan megrágva minden szavát –, egy fekete madárfigura.
Spade ismét bólintott, udvarias érdeklődése jeléül.
– A madár jogos tulajdonosának megbízásából hajlandó vagyok ötezer dollárt fizetni a szobor visszaszerzéséért. – Cairo felemelte kezét, és lapos körmű, csúf mutatóujjával a levegőbe bökött. – Azt is hajlandó vagyok megígérni – mi is a helyes kifejezés? –, hogy kérdésekkel nem kellemetlenkedünk. – Kezét ismét visszatette az asztal szélére, és nyájasan mosolygott a magándetektívre.
– Ötezer? Nagy pénz – mondta Spade, és elgondolkodva nézte Cairót. Halk kopogás hangzott az ajtón. Mikor Spade “tessék"-et kiáltott, csak annyira nyílt ki, hogy Effie Ferine bedughassa rajta a fejét. Apró, fekete filckalapot és fekete kabátot viselt, szürke szőrmegallérral.
– Kell még valami? – kérdezte.
– Nem kell semmi. Jó éjszakát. Csapja be maga után az ajtót, legyen szíves.
Spade ismét Cairo felé fordította székét: – Érdekes figura. – Hallották, amint becsapódik az előszobaajtó Effie Ferine mögött.
Cairo rövid, fekete, tömzsi revolvert húzott elő belső zsebéből, és mosolyogva szólt: – Felkérem, hogy kulcsolja kezét a tarkójára.

5

A LEVANTEI

Spade nem nézett a pisztolyra. Felemelte karját, és székében hátradőlve összekulcsolta kezét a tarkóján. Kifejezéstelen pillantását Cairo sötét arcára szegezte. Cairo apró, bocsánatkérő köhentést hallatott. Ideges mosolya ellenére mintha elsápadt volna az ajka. Fekete, nedves szeme félénken és nagyon komolyan nézett. – Át fogom kutatni az irodáját, Mr. Spade, de figyelmeztetnem kell: ha akadályozni próbálna, lelövöm.
– Csak rajta. – Hangja se árult el többet, mint az arca.
– Álljon fel, kérem – szólította fel a revolveres ember, Spade széles mellének szegezve a fegyvert. – Meg kell bizonyosodnom, hogy fegyvertelen.
Spade lábával lökte hátra a széket. Cairo mögéje került, a pisztolyt jobb kezéből a balba tette át. Megemelte Spade kabátja szárnyát, és alánézett. Majd, Spade hátának szegezve a fegyvert, jobb kézzel előrenyúlt, és megtapogatta a mellét is. A levantei arca e pillanatban hathüvelyknyire lehetett Spade jobb könyöke alatt.
Spade villámgyorsan jobbra perdült, és könyékből sújtott le. Cairo visszarántotta fejét, de nem eléggé: Spade jobb cipősarka rátaposott a lakkcipős lábra, és hóna alá fogva a kis embert, szinte a földhöz szögezte. Spade ütése az arccsontja alatt érte, megtántorodott, s ha Spade nem áll még mindig a lakkcipőn, hátrazuhan. Spade ütése a döbbent, sötét bőrű arc előtt vágódott le, aztán kinyújtott karral, villámgyorsan lecsapott a revolverre. Cairo ujjai azonnal engedtek, a fegyver szinte eltűnt Spade markában. Bal kezével megragadta a kis ember hajtókáját, a rubinköves, zöld nyakkendő gombóccá gyúródott ujjai szorításában, jobb kézzel az elkobzott fegyvert tette zsebre. Komoran nézett sárgásszürke szemével, kifejezése kőkeménységét a szája sarkában megjelenő makacs vonás még jobban kihangsúlyozta.
Cairo arca összerándult kínjában és kétségbeesésében. Fekete szemébe könny szökött. Arcszíne kifényesített ólomra emlékeztetett, fél arcán azonban ott piroslott az ütés helye. Spade, még mindig szorosan markolva a hajtókát, lassan megfordította a levanteit, és egy székhez taszigálta. Cairo ólomszín arcán a fájdalmat meglepetés váltotta fel. Spade elmosolyodott, gyengéden, szinte álmatagon. Jobb vállát kissé felhúzta, ez a mozdulat lendületbe hozta behajlított karját. Öklének, alsó- és felsőkarjának minden porcikája megkeményedett, mint a vas, mozgása a lazább tartású vállból indult ki. Öklével Cairo arcába sújtott, az ütés a fél arcát érte, járomcsonttól állcsontig. Cairo elájult.
Spade a székre eresztette a tehetetlen testet, ott hevert, szétvetett tagokkal, feje a szék támlájára csuklóit, szája tátva. Spade kiürítette az ájult ember zsebeit. Módszeresen dolgozott, csak szükség esetén mozgatta Cairo ernyedt testét, a zsebek tartalmát halomba rakta az íróasztalon. Mikor az utolsó zsebbel is elkészült, visszatért a karosszékhez, cigarettát sodort, meggyújtotta, és nekifogott a zsákmány átvizsgálásának. Komolyan, tempós alapossággal dolgozott.
Puha, fekete bőr levéltárca került sorra először. A tárcában háromszázhatvanöt dollárt talált, különféle címletekben, három ötfontos bankót, egy Cairo nevére kiállított és a fényképét tartalmazó útlevelet, számtalan vízumpecséttel, öt lap vékony rózsaszín papírt, arab betűs szöveggel, a sebtében kitépett újsághírt Archer és Thursby holttestének megtalálásáról, levelezőlap nagyságú fényképet egy merész, kegyetlen pillantású, puha szájú, cigányos nőről, egy időtől elsárgult, hajtásainál töredezett, nagy selyem zsebkendőt, vékony köteget Mr. Joel Cairo mélynyomásos névjegyeiből és egy zenekari ülésre szóló jegyet a Geary Színházba aznap estére. A levéltárcán kívül három rikító színű, chypre-illattal átitatott selyem zsebkendő, egy platina Longines-óra arany- és platina láncon, a lánc másik végén kis, körte alakú, fém mütyür, egy marékra való USA, brit, francia és kínai aprópénz, egy kulcstartó vagy fél tucat kulccsal, egy ezüst és ónix töltőtoll, egy fém fésű és körömráspoly műbőr tokban, egy San Franciscó-i útikalauz, a déltengeri szigetekről származó poggyászcédula, egy doboz, félig tele lila pasztillákkal, egy sanghaji biztosítási ügynök cégkártyája; végezetül négy darab levélpapír a Belvedere Hotel cégjelzésével – az egyiken apró, gondos betűkkel Sámuel Spade neve, iroda- és lakáscíme egészítette ki a zsákmányt.
Spade minden egyes darabot gondosan átvizsgált – még az óra hátlapját is felnyitotta, hogy nem lapul-e benne valami –, majd odahajolt az ájult ember fölé, két ujja közé vette Cairo csuklóját, és megtapintotta a pulzust. Cairo hirtelen felnyögött, és megrebbent a szemhéja. Spade arcára azonnal nyájas, barátságos mosoly ült ki.
Joel Cairo lassan magához tért. Először a szeme nyílt ki, de egy perc is beletelt, míg összpontosítani tudta pillantását a mennyezetre. Összecsukta a száját, nyelt egyet, majd néhányszor mély lélegzetet vett. Egyik lábát behúzta, combján fekvő kezét megfordította. Aztán a fejét is felemelte a szék támlájáról, zavartan körülnézett, meglátta Spade-et, és felült. Valamit mondani akart, megijedt, arcához kapott, oda, ahol Spade ökle belevágott, s ahol most élénkvörös zúzódás virított. Cairo fájdalmasan szűrte a szavakat a foga között: – Lelőhettem volna, Mr. Spade.
– Mért nem próbálta meg? – hangzott a válasz.
– Mert nem próbáltam.
– Vettem észre.
– Akkor miért ütött, mikor már fegyvertelen voltam?
– Elnézést – vigyorgott Spade, farkas módjára kivillantva fogait. – De gondolja csak el zavaromat, amikor rájöttem, hogy a kecsegtető ötezer dolláros ajánlat csak halandzsa.
– Ön téved, Mr. Spade, ajánlatom valódi, és most is fenntartom.
– Mi a fene? – Spade őszintén meglepődött.
– Ötezer dollárt fizetek a szobor visszaszármaztatásáért. – Cairo elvette kezét sérült arcáról, s ismét előbbi pedáns és üzletszerű modorában kérdezte: – Magánál van?
– Nincs.
– Ha nincs itt – folytatta Cairo igen udvariasan, de hitetlenül –, miért vállalta a súlyos testi sértés kockázatát, hogy meggátolja a házkutatást?
– Talán jámborán üldögéljek, és tűrjem, hogy bárki bejön és kirabol? – Spade megpöccintette Cairo holmiját az asztalon. A lakáscímemet is tudja. Ott már járt?
– Jártam, Mr. Spade. Kész vagyok kifizetni az ötezer dollárt, ha a madár megkerül, de az csak természetes, hogy előbb megkísérlem mentesíteni megbízómat a költségek alól, ha módomban áll.
– Ki a megbízója?
Cairo mosolyogva rázta a fejét. – Bocsásson meg, de erre a kérdésre nem válaszolhatok.
– Valóban? – Spade előrehajolt, és fanyar mosollyal mondta: – Most elkaptam a kravátliját, Cairo, szépen besétált az oroszlán barlangjába. Sok minden szól maga ellen, ha a rendőrség firtatni kezdi a tegnapi gyilkosságokat. Most már vagy kiteregeti szépen a lapjait, vagy baj lesz.
Cairo szerényen mosolygott, mint aki semmitől sem tart. – Mielőtt erre a lépésre elszántam magam, mindenre kiterjedő információt szereztem be önről, Mr. Spade, és meggyőződtem arról, hogy ön rendkívül józan ember, akit busásan jövedelmező üzleti kapcsolatok megteremtésében semmiféle aggály nem gátol.
Spade vállat vont. – S hol vannak ilyen kapcsolatok?
– Ötezer dollárt ajánlottam…
Spade megkopogtatta Cairo levéltárcáját: – Ebben nincs ötezer dollár. Maga blöffölni szeretne. Nyugodtan besétál ide, egymillió dolláros ajánlatot tesz egy jajvörös elefántra – és akkor mi van?
– Értem, értem – mondta Cairo elgondolkodva, sűrű szemforgatás közben. – Szeretne biztosítékot kapni, őszinteségem zálogául. – Megdörzsölte szája szélét. – Megfelelne talán valami foglaló?
– Attól függ.
Cairo már nyúlt is a tárca után, tétovázott, majd visszahúzta a kezét: – Megfelelne, mondjuk, száz dollár?
Spade megfogta a tárcát, kivett belőle egy százdollárost, aztán ráncba futott a homloka: – Legyen kétszáz – és kivett még egyet. Cairo hallgatott. – Első feltevése az volt, hogy a madár nálam van – szólt Spade metsző hangon, miközben gondosan zsebre tette a két százast, és az asztalra ejtette a tárcát. – Ebben tévedett. Mi a második?
– A második az, hogy tud a hollétéről, vagy ha arról nem, azt mindenesetre tudja, hogy kitől szerezze meg.
Spade nem reagált, mintha nem is hallotta volna. – Mi a bizonyítéka, hogy a madár a maga emberéé?
– Fájdalom, vajmi kevés. Annyit azonban mondhatok, hogy hitelt érdemlő bizonyítéka senkinek sincs. S ha annyit tud az ügyről, amennyit én feltételezek – különben itt se lennék –, tudnia kell, hogyan vették el tőle, és ez már elég bizonyíték arra, hogy több joga volt rá, mint bárki másnak, különösen mint Thursbynek.
– Na és a lánya?
Cairo hirtelen izgatott lett, szeme felcsillant, arca kivörösödött, hangja felcsattant: – Nem az apjáé!
– Vagy úgy – mondta Spade kétértelmű szelídséggel.
– Itt van San Franciscóban? – kérdezte Cairo, most már kevésbé élesen, de nyugtalanul.
Spade álmosan pislogva vetette oda: – Jobb volna talán nyílt kártyákkal játszani.
Cairo egy csapásra visszanyerte az önuralmát. – Nem hiszem – szólt édeskés modorban. – Ha ön többet tud nálam, akkor tudása hasznomra lesz, és önnek sem kevésbé, ötezer dollár erejéig. Ha nem, tévedtem, amikor önhöz fordultam, és ha elfogadnám javaslatát, még súlyosabb hibát követnék el.
Spade unottan bólintott, majd az asztalon heverő tárgyak felé intett: – Ott a holmija. – Aztán, mikor Cairo mindent rendben visszarakott a zsebébe, hozzátette: – Remélem, nem kell külön figyelmeztetnem, hogy a madárvadászat idejére minden költségemet köteles megtéríteni, és ötezerrel jön a kész munkáért?
– Helyes, Mr. Spade, összesen ötezer dollárral, helyesebben előleggel együtt ötezerrel.
– Rendben. És ajánlata törvényes, ugyebár? – Spade ünnepélyes arcot vágott, csak a szeme sarkában bujkált mosoly. – Tehát nem arra szerződtet, hogy raboljak vagy gyilkoljak, egyszerűen csak arra, hogy, ha lehet, becsületes és törvényes úton visszaszerezzem a madarát.
– Ha lehet – helyeselt Cairo. Az ő arca is ünnepélyes volt, csak a szeme nem. – És minden körülmények között teljes diszkrécióval. – Felállt, és a kalapja után nyúlt. – Ha beszélni kíván velem, megtalál a Belvedere-szállóban, hatszázharmincötös szoba. Őszintén remélem, hogy ez a kapcsolat mindkettőnk számára a legkedvezőbben alakul, Mr. Spade. – Habozott. – Megkaphatnám a pisztolyomat is?
– Hogyne. El is felejtettem. – Spade benyúlt a zsebébe, kivette a fegyvert, és átnyújtotta Cairónak.
Cairo Spade mellének szegezte a revolvert. – Kérem, tartsa a kezét az asztal lapján – szólt komolyan. – Át szeretném kutatni az irodáját.
– Mi az isten?! – Aztán torokhangon felnevetett. – Oké. Csak rajta. Felőlem kutathat.

6

A KIS MÉRETŰ KOPÓ

Joel Cairo távozása után Spade vagy egy félórát üldögélt az íróasztalánál, tűnődve és gondterhelten. Majd, mintha ezzel akarná elhessegetni a problémát, hangosan mondta: – Hát jó, végül is megfizeti. – Egy üveg Manhattan koktélt és egy papírpoharat vett elő a fiókból. Töltött, kiitta, aztán az üveget visszarakta a fiókba, a poharat a papírkosárba lökte, kabátot és kalapot vett, eloltotta a villanyt, és lement a fényben úszó esti utcára. Odalent, a sarkon, egy húsz-huszonkét éves, feltűnően alacsony fiatalember álldogált, szürke sapkában és felöltőben.
Spade a Sutter Streeten elment a Kearny Street sarkáig, betért egy trafikba, és dohányt vásárolt. Amikor kijött, a fiatalember, harmadmagával, a túlsó oldalon villamosra várt. Spade a Powell Streeten vacsorázott, Herbert bisztrójában. Háromnegyed nyolckor lépett ki a bisztróból; a fickó most egy szomszédos rőfösbolt kirakatát mustrálgatta. Spade a Belvedere-szállóba ment, a portánál Mr. Cairo után érdeklődött, és megtudta, hogy Cairo nincs otthon. A fiú a hall túlsó végében üldögélt egy karosszékben. Spade a Geary Színházhoz ment, nem látta Cairót az, előcsarnokban, s így szemben a színházzal, a járda szélén posztolt. A fickó Marquard étterme körül ődöngött a többi ődöngő között.
Joel Cairo tíz perccel nyolc után bukkant fel a Geary Streeten, és aprózó léptekkel közeledett. Csak akkor vette észre Spade-et, amikor a magándetektív megérintette a vállát. Egy másodpercig mérsékelt meglepetést mutatott. – Ja persze, hiszen látta a jegyet – mondta.
– Igen. Szeretnék valamit mutatni. – Spade Cairót a sarok felé húzta, távolabb a színházba igyekvő tömegtől. – Azt a sapkás fiút arra lejjebb, a Marquard előtt.
– Majd megnézem – dünnyögte Cairo, és az órájára pillantott. Aztán végignézett a Geary Streeten. Előbb a színház fényreklámjára esett a tekintete, aztán addig forgatta fekete szemét, míg meg nem látta a sapkás fickó hűvös, sápadt arcát, lesütött szemét.
– Ki ez? – kérdezte Spade.
– Én nem ismerem – mosolygott Cairo Spade-re.
– Mindenütt a nyomomban van.
Cairo megnyalta ajkát: – Bölcs dolognak tartja akkor, hogy együtt lásson minket?
– Most már mindegy – felelte Spade.
– Becsületszavamra, Mr. Spade – mondta látszólag őszintén Cairo –, nem ismerem. Arra is szavamat adom, hogy semmi közöm hozzá. Senkitől nem kértem segítséget, csak öntől, ezt higgye el nekem.
– Akkor talán a másik fél bérelte föl?
– Meglehet.
– Csak azért akartam tudni, mert ha kellemetlenkedni kezdene, kénytelen lennék igen határozottan leszerelni.
– Cselekedjék legjobb belátása szerint. Nekem nem barátom.
– Akkor nincs hiba. Mindjárt kezdődik az előadás. Jó mulatást – mondta Spade, és átvágott az utcán, a villamosmegállóhoz. A sapkás szintén felszállt.
Spade a Hyde Streetnél szállt le, és fölment a lakásába. Feltűnő rendetlenség nem volt a szobákban, de a lakást minden kétséget kizáróan átkutatták. Spade megmosdott, tiszta inget vett, és ismét elment. Végigsétált a Sutter Streeten, és újból villamosra szállt. A fiú is. Néhány sarokkal a Coronet-szálló előtt Spade lelépett, és bement egy magas, barna bérház előcsarnokába. Egyszerre – három csengőgombot nyomott meg. Az elektromos ajtónyitó zümmögött. Spade belépett, elhaladt a lift és a lépcsőház mellett, végigment egy hosszú, sárga falú folyosón, az épület hátsó traktusában egy lakatra zárt ajtóra bukkant, könnyűszerrel kinyitotta, és egy szűk udvarban találta magát. Az udvar sötét mellékutcába nyílt. Spade két saroknyit ment előre, aztán átvágott a California Streetre, és belépett a Coronet-szállóba. Még fél tíz sem volt.
A lelkesedés, amellyel Brigid O'Shaughnessy Spade-et üdvözölte, arra vallott, hogy nem bízott a jövetelében. Kivágott kék selyemruhát viselt, a szezon divatja szerint kalcedonnal kirakott vállpántokkal, kék harisnyával és körömcipővel. A vörös és krémszínű szalont rendbe hozták, a zömök, fekete-ezüst vázákban friss virág. A kandallóban három kérges farönk égett. Míg Brigid felakasztotta a kalapot és kabátot, Spade a tűzbe bámult.
– Jó híreket hozott? – kérdezte a lány. Mosolyában feszültség bujkált, lélegzetét is visszatartotta.
– Nem kell többet nyilvánosságra hoznunk, mint amiről úgyis tudnak.
– A rendőrségnek nem kell tudnia rólam?
– Nem.
Brigid megkönnyebbülten sóhajtott, és leereszkedett a kanapéra. Egész teste megpihent. Mosolyogva, elragadtatott pillantással nézett fel Spade-re. – Hogy csinálta? – kérdezte inkább csodálattal, mint kíváncsiságból.
– San Franciscóban mindent meg lehet venni. Vagy el lehet venni.
– És maga nem keveredik bajba? Üljön le. Odébb húzódott a kanapén.
– Bizonyos határokon belül a baj ellen nincs kifogásom – mondta Spade, kissé öntelten.
A kandalló előtt állt, és leplezetlenül méregette a lányt. Brigid alig észrevehetően elpirult a nyíltan fürkésző tekintet alatt, kezdte nyeregben érezni magát, bár szemében még mindig ott lappangott a félénkség, ami illett is hozzá. Spade addig állt a kandalló előtt, míg meg nem értette a lánnyal, hogy az iménti helykínálásra nem tart igényt, majd a kanapéhoz lépett. – Maga nem egészen az a nő, akinek mutatja magát, igaz? – kérdezte és leült.
– Nem tudom, ezt hogy érti – szólt fátyolos hangján Brigid, és értetlenül nézett Spade-re.
– Diáklányos modor, hebegés, pirulás, meg ilyesmi – magyarázta.
Brigid elpirult: – Délután már említettem, hogy rossz vagyok… rosszabb, mint hinné – hadarta.
– Na, erre gondolok. Valóban így mondta, ugyanezen a hangon, ugyanezekkel a szavakkal. Mint valami betanult szöveget.
Brigid már-már elsírta magát zavarában, aztán felkacagott. – Igaza van, Mr. Spade, valóban nem az vagyok, akinek mutatom magam, hanem nyolcvanéves, elképzelhetetlenül gonosz, és foglalkozásomra nézve vasöntő. Ha pózolok is, már nagyon beleszoktam, és remélem, nem várja tőlem, hogy lemondjak róla?
– Jó lesz így is – nyugtatta meg Spade. – Csak az volna baj, ha a naivsága valódi volna. Nem jutnánk semmire.
– Nem leszek naiv – ígérte Brigid, kezét a szívére téve.
– Ma este Joel Cairóval találkoztam – mondta Spade, mintha csupán az udvarias beszélgetést folytatná.
Brigid elkomorodott. Előbb rémülten, majd óvatosan figyelte Spade-et. Spade föl sem nézett, kinyújtott lábát szemlélte üres tekintettel, kifejezéstelenül.
A lány hosszú hallgatás után, nyugtalanul kérdezte: – Maga… ismeri?
– Ma este találkoztunk – ismételte Spade, könnyed társalgási stílusban. – Színházba készült.
– Beszélt is vele?
– Csak egy-két percet, az első csengetésig.
A lány felállt, és a kandallóhoz lépett. Megpiszkálta a tüzet, megigazított egy dísztárgyat a kandallópárkányon, átment a szoba túlsó sarkában álló asztalkához, cigarettáért, elegyengette a függönyt, és visszatért a kanapéhoz. Vonásai kisimultak. Spade oldalról rá vigyorgott: – Jól csinálja, nagyon jól.
Brigidnek a szeme se rebbent. – Mit mondott? – kérdezte halkan.
– Miről?
– Rólam… – válaszolt tétovázva.
– Semmit. – Spade rágyújtott. Merev, sátáni arcában csak a szeme volt eleven.
– Mégis, mit mondott? – nógatta félig tréfásan a lány.
– Ötezer dollárt ajánlott a fekete madárért.
Brigid összerezzent, ijedtében a cigarettájába harapott, egy ideig rémülten bámult Spade-re, aztán lassan elfordult.
– Remélem, nem kezdi újra a tűzpiszkálást és a rendrakást – mondta Spade bágyadtán.
Brigid csilingelőn felkacagott, szétmarcangolt cigarettáját a hamutartóba dobta, és vidám, csillogó szemmel nézett Spade-re. – Nem, dehogy. Na és maga mit mondott?
– Ötezer dollár nagy pénz.
A lány elmosolyodott, de Spade komorságát látva, a mosoly lassan lehervadt arcáról, helyébe sértettség és döbbenet lépett. – Ugye, nem foglalkozik komolyan az ajánlattal?
– Miért ne? Mint mondottam, ötezer dollár nagy pénz.
– De Mr. Spade, hiszen megígérte, hogy nekem segít! – Megfogta Spade karját. – Bíztam magában! Nem teheti… – Elhallgatott, kezét tördelte.
Spade szelíd mosollyal nézett a lány zavart szemébe. – Kár boncolgatni, hogy maga mennyire bízott bennem – mondta. – Megígértem, hogy segítek, ez igaz, de maga egy szót sem szólt holmi fekete madárról.
– De hiszen tudott róla, különben nem említette volna. Mindenesetre most már tudja. Ezt nem teszi… nem teheti velem! – Kobaltkék szeme csupa könyörgés volt.
– Ötezer dollár nagyon nagy pénz – mondta Spade harmadszor is.
A lány reménytelen mozdulatot tett, mint aki elismeri, hogy legyőzték.
– Akárhogy szeretném megnyerni magát, annyit sohasem tudnék fizetni – mondta színtelen hangon.
Spade röviden, fanyarul felnevetett. – Ez aztán jól hangzik, s éppen a maga szájából. Adott-e eddig valamit pénzen kívül? A bizalmát? Az igazságot? Segítséget, hogy támogathassam? Hiszen eddig is csak pénzzel akart megnyerni! Ha már az árummal házalnom kell, mért ne annak adjam, aki a legtöbbet kínálja?
– Én minden pénzemet odaadtam. – Könny ragyogott a szemében. Hangja rekedt volt, és remegett. – Kiszolgáltattam magam a kényére-kedvére, megmondtam, hogy a segítsége nélkül elvesztem. Mit tehetek még? – Hirtelen szorosan Spade mellé húzódott: – A testemmel vegyem meg magát? – kiáltotta dühösen.
Arcuk majdnem összeért. Spade a lány arcát két keze közé fogta, és vadul, megvetően csókolni kezdte a száját. Aztán visszahúzódott. – Ezen még gondolkozom. – Arca megmerevedett dühében.
A lány csöndesen ült, kábult fejét még mindig úgy tartotta, ahogy Spade megfogta. Spade felállt: – Egye meg a fene, nincs ennek semmi értelme. – Két lépést tett a kandalló felé, megállt, és fogát vicsorítva mogorván meredt a tűzbe.
A lány nem mozdult. Spade megfordult, orra fölött két függőleges, mély redő húzódott. – Fütyülök a becsületességére – mondta a lánynak, s igyekezett nyugodtan beszélni. – Nem érdekel, hogy miben sántikál, vagy mik a titkai, de azt bizonyítsa be legalább, hogy tudja, mit akar.
– Tudom, kérem, higgye el, hogy nagyon is tudom, és hogy a legjobbat akarom, és…
– Bizonyítsa be – parancsolta Spade. – Hajlandó vagyok segíteni, eddig is mindent megtettem. Ha szükséges, vakon folytatom, de több bizalmat kell hogy érezzék, mint most. Győzzön meg arról, hogy tisztában van mindennel, hogy nemcsak vaktában hadonászik abban a reményben, hogy a végén minden jóra fordul.
– Nem tudna bízni bennem, és várni még egy kis ideig?
– Mennyi az a kis idő, és egyáltalán mire vár?
A lány ajkába harapott, és lesütötte a szemét. – Joel Cairóval kell beszélnem – suttogta alig hallhatóan.
– Akár ma este is találkozhat vele – mondta Spade, órájára nézve. – Az előadásnak nemsokára vége. Felhívhatjuk telefonon a szállodában.
Brigid ijedten nézett fel. – Ide nem jöhet! Nem szabad tudnia, hogy hol lakom. Félek tőle.
– Talán nálam lehetne? – javasolta Spade.
A lány habozott, az ajkát rágta: – Gondolja, hogy magához elmegy?
Spade bólintott.
– Jól van – kiáltotta Brigid, és csillogó szemmel felugrott.
Átment a másik szobába. Spade az asztalhoz lépett, és csöndesen kihúzta a fiókot. Két pakli játékkártyát, egy bridzs-írótömböt, egy rézcsavart, egy darab piros madzagot és egy aranyceruzát talált benne. Becsukta a fiókot, és rágyújtott. Brigid apró, fekete kalapban és szürke őzbőr kabátban jelent meg, Spade kabátját, kalapját is hozta.
A taxi Spade kapuja előtt állt meg, egy csukott fekete kocsi mögött. Iva Archer ült a kormánynál. Spade kalapot emelt, és Brigid O'Shaughnessyval bement a házba. Az előcsarnokban megállt egy padnál: – Legyen szíves, várjon itt egy percre. Mindjárt jövök.
– Természetesen – felelte Brigid, és leült. – Ráérek. Spade kiment a kocsihoz. Amikor kinyitotta az ajtót, Iva kapkodva kezdett beszélni: – Sam, beszélnem kell veled. Nem mehetnék föl? – Arca falfehér volt.
– Most nem.
Iva a fogát vicsorította: – Ki ez a nő?
– Csak egy percem van, Iva – mondta Spade türelmesen. – Mi a baj?
– Ki ez a nő?! – ismételte az asszony a kérdést, és fejével a kapu felé bökött. Spade végigpillantott az utcán. A túlsó sarkon, a garázs előtt egy húsz-huszonegy éves, feltűnően alacsony fiatalember őgyelgett, szürke sapkában és felöltőben. Spade haragosan ráncolta a homlokát, majd ismét Iva feszült arcába nézett. – Mi a baj? – kérdezte. – Történt valami? Ilyen későn nem szabadna itt lenned.
– Lassan magam is ezt hiszem – panaszolta Iva. – Előbb azt mondod, ne menjek az irodába, most meg már ide se jöjjek. Le akarsz rázni? Akkor mért nem mondod meg őszintén?
– Nincs hozzá jogod, hogy így viselkedj.
– Tudom, hogy nincs. Úgy látszik, veled kapcsolatban már semmiféle jogom sincs. Eddig azt hittem, hogy van. Állítólagos szerelmed feljogosított rá…
– Azt hiszem, az időpont alkalmatlan erre a vitára, szívecském. Mért akartál velem beszélni?
– Itt nem mondhatom el, Sam. Felmehetek?
– Most nem.
– Mért nem?
Spade nem felelt.
Iva összepréselt szájjal rántott magán egyet, a kormány mögé húzódott, és beindította a motort. Haragosan nézett maga elé.
– Jó éjszakát – mondta Spade. Becsapta a kocsiajtót. Állt a járda szélén, és a távolodó kocsi után nézett. Aztán bement a házba.
Brigid O'Shaughnessy mosolyogva állt fel a padról.
Fölmentek Spade lakására.

7

G BETŰ A LEVEGŐBEN

Hálószobájában, melyet fölcsapható, beépített ágymegoldással nappalinak alakított át, Spade elvette Brigid O'Shaughnessy kabátját és kalapját, leültette egy kipárnázott hintaszékbe, és feltárcsázta a Belvedere Szállót. Cairo még nem tért vissza a színházból. Spade azzal az üzenettel hagyta meg a telefonszámát, hogy amint Mr. Cairo hazaérkezik, azonnal hívja fel. Spade az asztal mellett, a fotelben foglalt helyet, és minden bevezetés nélkül belekezdett egy történetbe, amely néhány évvel azelőtt játszódott le Észak-Nyugaton. Tárgyilagos, nyugodt hangon beszélt, időnként azonban megismételt egy-egy mondatot, kissé más sorrendbe szedte a szavakat, mintha az volna a lényeg, hogy minden apró részletet hajszálpontosan mondjon el. A lány eleinte alig figyelt, a történet előadása inkább meglepte, semmint érdekelte; lassacskán azonban, ahogy a történet kibontakozott, Brigidet egyre jobban lekötötte, végül feszülten figyelt. Egy Flitcraft nevű tacomai ingatlanügynök ebédelni ment az irodájából, és többet nem tért vissza. A délután négyre a megbeszélt golfpartin sem jelent meg, habár egy órával ebéd előtt éppen ő javasolta a találkozót. Felesége és gyermekei soha többé nem látták viszont, holott a házasság felhőtlennek látszott. Két gyermeke volt, egy öt és egy hároméves fiúcska. Saját házában lakott Tacoma kertvárosában, Packard kocsin járt, és a sikeres amerikai élet egyetlen kellékét sem nélkülözte.
Flitcraft hetvenezer dollárt örökölt apjától, s minthogy az ingatlanüzlet is virágzott, Flitcraft vagyona ez időpontban körülbelül kétszázezer dollárra rúgott. Ügyei rendben voltak, noha jó néhány közülük elintézetlen, ami arra mutatott, hogy eltűnése előtt nem állt módjában rendezni őket. Egy gazdagon jövedelmező üzleti szerződés megkötése például éppen másnapra volt kitűzve. Minden jel arra vallott, hogy távozásakor legfeljebb ötven-hatvan dollár volt nála. Szokásai, életmódja hónapokkal visszamenőleg is kifogástalannak bizonyultak, s mindez azt a feltevést erősítette meg, hogy Flitcraft nem hódolt titkos bűnöknek, és nőügyei sem voltak. – Úgy tűnt el – mondta Spade –, mint szürke szamár a ködben.
Mikor idáig ért az elbeszélésben, csengett a telefon. – Halló, Mr. Cairo?… Spade beszél. Feljönne hozzám most… a Post Streetre?… Igen, azt hiszem. – Spade a lányra nézett, összeszorította száját, aztán sietve hozzátette: – Miss O'Shaughnessy van itt, és szeretne beszélni magával.
Brigid O'Shaughnessy fészkelődött egy kicsit, de nem szólt. Spade letette a kagylót. – Néhány perc múlva itt lesz. Nos, mindez 1942-ben történt. 1947-ben egy nagy seattle-i nyomozóirodában dolgoztam. Mrs. Flitcraft jelent meg nálunk, és elmondta, hogy Spokane-ben láttak egy embert, aki erősen hasonlított eltűnt férjére. Átmentem Spokane-be. Valóban Flitcraft volt, jó néhány éve lakott Spokane-ben, Charles – ez volt a keresztneve Pierce néven. Autóügynöksége volt, mely húsz-huszonötezret jövedelmezett évente, megnősült, fia született, szép házban lakott Spokane kertvárosában, és tavasztól őszig eljárt golfozni is. Általában délután négy körül.
Spade-nak arra nem volt megbízása, hogy mit tegyen, ha Flitcraftot megtalálja. A szobájában beszélgettek, a Davenport-szállóban. Flitcraft semmi bűntudatot nem érzett. Első családját jó anyagi körülmények között hagyta, és magától értetődőnek tekintette azt, amit tett. Azon igyekezett, hogy Spade-del is megértesse tette ésszerűségét. Minthogy eddig senkinek nem beszélt róla, sosem törekedett arra, hogy tettét magyarázza. Most megpróbálta. – Én persze megértettem, de Mrs. Flitcraft soha. Értelmetlennek tartotta. Lehet, hogy az is volt. Mindenesetre rendeződött a dolog. Az asszony kerülte a botrányt, és azok után, hogy férje csúfosan becsapta – legalábbis ő így fogta fel – nem is akart visszatérni hozzá. Csendben elváltak, és az ügy szépen elsimult.
– Tettének előzménye a következő: ebédelni ment, útja egy épülő irodaház mellett vezetett, még csak a betonvázat húzták föl. Nyolc vagy tíz emelet magasságból lezuhant egy gerenda, és közvetlenül mellette vágódott a járdába. Szinte súrolta Flitcraftot, de baja nem történt. Csak a járda széle pattant le, és egy szilánk az arcába vágódott. Kitépett egy kis darab bőrt; amikor találkoztunk, még látszott a sebhely. Szinte szeretettel dörzsölgette az ujjával, miközben elmesélte nekem az esetet. Persze azért halálos rémület fogta el, mondta, bár inkább a megrázkódtatástól, mint a félelemtől. Úgy érzi, mintha valaki leemelte volna az élet fedelét, hogy megnézhesse a gépezet belsejét is.
Flitcraft jó állampolgár, jó férj és apa volt, nem külső kényszerből, hanem egyszerűen azért, mert természeténél fogva akkor érezte jó! magát, ha a környezetével összhangban élt. Így nevelték, ismerősei is ilyenek voltak; az élet Flitcraft számára tiszta, rendezett, egészséges ügymenetet jelentett. A lezuhanó gerenda azonban bebizonyította, hogy az élet egyáltalán nem ilyen. Egy földre zuhanó gerenda, iroda és ebéd között, egy pillanat alatt elsöpörheti a föld színéről őt, a jó állampolgárt, férjet és apát. Ráébredt, hogy az ember halála a véletlen függvénye, és élete a vakszerencse játékszere. Nem a felismert tény igazságtalansága zavarta meg: azt az első megdöbbenés után elfogadta. Az a felfedezés nyugtalanította, hogy józan mindennapjai során ellentétes ritmusba került az élettel. Még húsz lépést sem távolodott a lezuhant gerendától, máris tudta, hogy mindaddig nem talál nyugalmat, míg nem kerül összhangba új életszemléletével. Mire ebédjét elfogyasztotta, meg is találta a módját. Életét egy zuhanó gerenda találomra kiolthatja: következésképpen ő is találomra változtat az életén, egyszerűen azzal, hogy elmegy. Szerette a családját, mint mondta, annyira, amennyire ez szokás, de azt is tudta, hogy jó anyagi körülményeket biztosított számukra, és kapcsolatuk jellege nem teszi elviselhetetlenné a távozását.
– Még aznap délután Seattle-be utazott – folytatta Spade –, onnan pedig San Franciscóba hajózott. Néhány évig ide-oda vándorolt, majd visszatért Észak-Nyugatra, Spokane-ben telepedett le és megnősült. Második felesége nem hasonlított ugyan az elsőre, mégis több volt köztük a hasonlóság, mint a különbség. Az a fajta nő volt, aki kitűnően golfozik és bridzsel, és szereti az új salátarecepteket. Flitcraft nem bánta meg, amit tett. Ésszerűnek találta. Azt hiszem, azt sem vette észre, hogy ugyanabba a csőbe került vissza, amelyből Tacomában ki akart mászni. De éppen ez tetszett nekem. Először lezuhanó gerendákra állította be magát, aztán, minthogy több gerenda nem zuhant le, arra állt be, hogy nincs több gerenda.
– Mégis lenyűgöző történet – szólt Brigid. Felállt a székből, és szorosan Spade elé állt. Szeme kitágult és elsötétedett. – Azt hiszem, felesleges említenem, hogy milyen kellemetlen helyzetbe hozhat, ha Cairo itt lesz.
Spade összeszorított szájjal mosolygott. Valóban felesleges.
– Azt is tudnia kell, hogy ha nem bíznék magában tökéletesen, nem tenném ki magam ilyen helyzetnek.
– Már megint? – kérdezte Spade gúnyosan. De hiszen tudja, hogy így van.
– Dehogy tudom. – Megveregette Brigid kezét. Hiszen éppen azért jött ide, hogy megindokolja, miért is bízzam magában. Ne keverjük a dolgokat. Különben sincs szükség arra, hogy maga bízzék bennem, mindaddig, míg el tudja velem hitetni, hogy én bízhatom magában.
Brigid Spade arcát vizsgálta. Orrcimpája reszketett. Spade elnevette magát. Ismét megveregette a lány kezét: – Egyet se búsuljon. Cairo mindjárt itt lesz. Intézze el vele a dolgot, aztán majd meglátjuk, hogy állunk.
És hagyja majd, hogy… a magam módján intézzem?
– Persze.
Brigid megszorította Spade kezét. Magát az ég küldte – szólt halkan.
– Na, csak semmi túlzás.
Brigid mosolyogva, de szemrehányóan nézett rá, aztán visszaült a hintaszékbe.

Joel Cairo izgatott volt, fekete szeme óriásira tágult, már a küszöbön sivítva törtek elő szájából a szavak. – Az a fiú ott áll a ház előtt és vár, Mr. Spade, az a fiú, akit mutatott, vagy akinek inkább megmutatott ma este a színház előtt! Hogy értsem ezt, Mr. Spade? Jóhiszeműen jöttem ide, csapdára nem számítottam.
– Jóhiszeműen is hívtam. – Spade elgondolkodva ráncolta homlokát. – Bár gondolhattam volna, hogy a fiú felbukkan. Látta magát bejönni?
– Nyilvánvalóan. Továbbmehettem volna, de úgyis mindegy, hiszen látott minket.
Brigid O'Shaughnessy megjelent az előszobában Spade háta mögött, és aggodalmasan kérdezte: – Miféle fiú?
Cairo megemelte fekete kalapját, és mereven meghajolt: – Ha nem tud róla, kérdezze meg talán Mr. Spade-et. Én is csak tőle tudom – mondta affektáltan.
– Valami kölyök, aki egész este a nyomomban voltfelelte Spade könnyedén a válla fölött, de nem fordult hátra.
– Jöjjön beljebb, Cairo. Semmi szükség, hogy a szomszédok minden szavunkat kihallgassák.
Brigid O'Shaughnessy Spade karjába kapaszkodott: – Az én szállásomhoz is követte? – kérdezte.
– Nem, addigra sikerült leráznom. Azt hiszem, azért jött vissza, hogy újra elcsípjen.
Cairo, kalapját két kézzel a gyomrára szorítva, belépett az előszobába. Spade becsukta az ajtót, aztán bementek a nappaliba. Cairo ismét mereven meghajolt: – El vagyok ragadtatva, Miss O'Shaughnessy, hogy ismét láthatom.
– Azt elhiszem, Joe – mondta Brigid, és a kezét nyújtotta. Cairo szertartásosan hajolt a kéz fölé, majd gyorsan elengedte.
Brigid visszaült a párnás hintaszékbe. Cairo az asztalnál álló fotelben foglalt helyet. Spade felakasztotta Cairo kabátját és kalapját, majd az ablak előtt álló díványra telepedett, és cigarettát kezdett sodorni. A lány szólalt meg elsőnek:
– Sam említette, hogy ajánlatot tett a sólyomért. Mikor tud fizetni?
Cairónak megrándult a szemöldöke. Mosolygott. Máris. – Még egy kis ideig a lányra mosolygott, majd Spade-re nézett. Spade éppen rágyújtott. Arca nyugodt volt.
– Készpénzben? – kérdezte a lány.
– Hogyne.
A lány homlokát ráncolta: – Szóval hajlandó máris letenni az ötezer dollárt, ha odaadjuk a sólymot?
Cairo tagadólag intett. – Bocsásson meg, talán helytelenül fejeztem ki magamat. Nem úgy értettem, hogy a pénz a zsebemben van, hanem úgy, hogy bármely percben megszerezhetem, ha szükség van rá, és a bank nyitva tart.
– Vagy úgy. – A lány Spade-re nézett.
Spade füstkarikát fújt. – Alkalmasint igazat beszél. Amikor délután megmotoztam, csak egypár darab százas volt nála. – A lány álmélkodó tekintetét látva elvigyorodott.
A levantei előrehajolt székében. Szemében, hangjában rosszul palástolt mohóság vibrált. – Nálam lesz a pénz, mondjuk, holnap délelőtt tizenegyre. Rendben?
Brigid O'Shaughnessy mosolyogva felelt: – A sólyom viszont nincs nálam.
Cairo arcát haragos pír lepte el. Csúnya kezével a szék karfáját markolta, vékony csontú kis testét megmerevítette. Fekete szeme villámlott. Nem szólt semmit. A lány gunyorosan engesztelte: – Egy héten belül megszerzem!
– Hol van?!
– Ahová Floyd rejtette.
– Floyd? Thursby?
A lány bólintott.
– És maga tudja, hogy hol van?
– Azt hiszem, igen.
– Akkor mért kell egy hétig várnunk?
– Talán nem is kell egy hét. Kinek veszi meg, Joe?
Cairo szemöldöke megrándult. – Mr. Spade-nek már megmondtam. A tulajdonosának.
A lány arcán meglepetés tükröződött. – Úgy? Szóval visszament hozzá?
– Természetesen.
A lány halk torokhangon nevetett: – Azt látni szerettem volna.
Cairo vállat vont. – Így volt logikus. – Megdörzsölte tenyerével a másik keze fejét. Szeme összeszűkült. – Szabadna egy kérdést föltennem? Mi az oka, hogy eladja a madarat?
Az után, ami Floyddal történt, félek. Azért is nincs most nálam. Hozzá sem merek nyúlni addig, amíg tovább nem adom.
Spade, félkönyékre támaszkodva, pártatlanul figyelte a beszélgetőket. Kényelmes, ernyedt tartása, vonásainak tökéletes nyugalma sem kíváncsiságot, sem türelmetlenséget nem árult el.
– Meg tudná mondani – szólt Cairo halkan –, hogy mi történt Floyddal tulajdonképpen?
Brigid O'Shaughnessy jobb mutatóujjával egy nagy G betűt rajzolt hirtelen a levegőbe.
– Értem – bólintott Cairo, de kétkedés bujkált a mosolyában. – Itt van most?
– Mit tudom én? – felelte a lány türelmetlenül. – Különben is, mit számít?
Cairo egyre kétkedőbb hangon felelt: – Nagyon is számíthat – s kezét úgy rendezte el az ölében, hogy, akár akarva, akár akaratlanul, tömpe mutatóujja Spade felé mutatott.
A lány a mutatóujjra pillantott, majd türelmetlen mozdulatot tett. – Vagy én, vagy maga – mondta.
– Helyes. Esetleg a biztonság kedvéért hozzávehetjük még azt a kinti fiút is?
– Hozzá – mondta Brigid, és felnevetett. – Hacsak nem az, aki Konstantinápolyban volt magával.
Cairónak arcába szökött a vér. Dühösen rikácsolta: – Az, akivel nem sikerült lefeküdnie?
Brigid O'Shaughnessy felugrott a székből. Alsó ajkát beharapta, sápadt, izgatott arcában villogott kitágult szeme. Két lépést tett Cairo felé. Ő is fel akart állni, de a lány gyorsabb volt: keményen arcul csapta, úgy, hogy minden ujja nyoma meglátszott. Cairo felhördült, és pofon vágta a lányt, aki megtántorodott, és röviden, fojtottan felsikoltott.
Spade szemrebbenés nélkül ott termett mellettük. Elkapta Cairo nyakát, és alaposan megrázta. Cairo hörögve a belső zsebébe nyúlt. Spade most a levantei csuklóját kapta el, karját hátracsavarta, míg idétlen, renyhe ujjai nem engedtek, és a kis fekete revolver a szőnyegre esett. Brigid azonnal felkapta.
Cairo Spade markának szorításában csak nehezen zihálva tudott szólni: – Már másodszor emel rám kezet. A fojtogatástól kidülledő szeme fenyegetően villant.
– Így van. Sőt mi több, a pofozást is el fogja viselni. – Elengedte Cairo csuklóját, és nyitott tenyérrel háromszor vadul pofon csapta. Cairo az arcába akart köpni, de annyira kiszáradt a szája, hogy csak egy dühös fintor telt tőle. Spade erre úgy szájon vágta a levanteit, hogy felszakadt az ajka.
Csengettek. Cairo vadul az előszoba ajtajára meredt. Düh helyett most kajánság villant a tekintetében. A lány is zihálva fordult a folyosó felé. Arcára ráfagyott a rémület. Spade egy pillanatig mogorván bámult a Cairo szájáról lecsurgó vérre, aztán hátrált, és elengedte a levanteit. – Ki lehet az? – suttogta a lány, és közelebb lépett Spade-hez. Cairo szemében ugyanez a kérdés állt.
Spade ingerülten felelt: – Mit tudom én?
A csengő újra megszólalt, ezúttal erőszakosabban. – Na, jól van, legyenek csendben – mondta Spade, és kiment a szobából. Az ajtót becsukta maga mögött.
Az előszobában villanyt gyújtott, és kinyitotta az ajtót. Dundy hadnagy és Tom Polhaus állt a küszöbön.
– Hello, Sam – üdvözölte Tom. – Gondoltuk, talán még ébren vagy. – Dundy csak bólintott.
– Hello – köszönt Spade barátságosan. – Ti aztán prímán tudjátok időzíteni látogatásaitokat. Mi történt már megint?
– Beszélnünk kell magával, Spade – szólalt meg Dundy csöndesen.
– Nos? – Spade elállta a bejáratot. – Tessék, beszéljenek, semmi akadálya.
Tom Polhaus egyet lépett befelé. – Remélem, nem itt akarod a beszélgetést lebonyolítani a küszöbön?
Spade nem mozdult. – Bejönni nem lehet. – Kissé bocsánatkérően mondta.
Tom markáns arcán barátságosan gúnyos mosoly villant, apró szeme élénken csillogott. – Mi a fene, Sam? – és hatalmas tenyerével játékosan taszított egyet rajta.
Spade Tom kezének támaszkodott, és ismert farkasvigyorával kérdezte: – Erőszakoskodni akarsz, Tom?
Tom felmordult: – A nyavalyát – és visszahúzta a kezét.
Dundy a foga között sziszegte: – Eresszen be.
Spade-nek kivillant a szemfoga. – Nem jöhetnek be. Választhatnak: behatolnak erőszakkal, itt kinn beszélgetünk, vagy elmennek a francba.
Tom felnyögött. Dundy tovább sziszegett: – Nem bánja meg, Spade, ha a mi oldalunkon játszik. Eddig sikerült ezt-azt megúsznia, de örökké ez se tart.
– Majd ha tud, leállít – felelt Spade hetykén.
– Éppen azt akarom. – Dundy kezét a hátán összekulcsolva, felemelte fejét, s a magándetektív arcához közelítette. – Azt pletykálják, hogy Archert a felesége magával csalta.
Spade felnevetett. – Ilyesmit csak maga talál ki.
– Szóval nem igaz?
– Egy szó se.
– Azt is beszélik – mondta Dundy –, hogy az asszony válni akart, hogy magával összeállhasson, de Archer nem volt hajlandó. Ez igaz?
– Nem.
– Még azt is mondogatják – folytatta rendíthetetlen nyugalommal Dundy –, hogy Archert ezért tették el láb alól.
Spade enyhén komikusnak találta a dolgot. – Ne legyen már ilyen ocsmány – mondta. – Talán elég, ha egyszerre egy gyilkosságot varr a nyakamba. Az első feltevése, hogy Miles megbosszulására nyírtam ki Thursbyt, megsemmisíti ezt a másikat, mely szerint én öltem meg Milest is.
– Eddig egy szóval sem vádoltam magát gyilkossággal. Mindig maga hozakodik elő vele. De tegyük föl, hogy én mondanám. Kinyírhatta mind a kettőt. Ezt is el lehet képzelni.
– Aha, Milest lemészárolom, hogy megkapjam a feleségét, aztán kikészítem Thursbyt, hogy az ő nyakába akaszthassam a gyilkosságot. Ez a módszer prímán beválhat, ha egy következőt is leütök, és ráfoghatom Thursby kinyitását. Meddig folytassam ezt a játékot? Mától kezdve minden San Franciscó-i gyilkosságért engem akar elkapni?
– Ugyan, hagyd már ezt a komédiát, Sam – szólt közbe Tom. – Nagyon jól tudod, hogy nekünk se népünnepély az ilyesmi, de a kötelességünket meg kell tennünk.
– Azt hittem, okosabb dolgotok is akad, mint hajnalonta rám törni egy csomó ostoba kérdéssel.
– És egy csomó hazug választ kapni tette hozzá Dundy.
– Csigavér, öregem – figyelmeztette Spade.
Dundy előbb végigmérte Spade-et, aztán egyenesen a szemébe nézett. – Ha azt akarja velünk elhitetni, hogy semmi köze nem volt Archer feleségéhez, akkor hazudik, mint a vízfolyás.
Spade nyelve hegyével megnedvesítette az ajkát: – Talán ez a szenzációs ötlet hozta ide magukat ebben az istentelen hajnali órában? – kérdezte.
– Ez az egyik.
– Na és a többi?
Dundy a száját biggyesztette. – Engedjen be. – Jelentőségteljesen bólintott az ajtó felé, melyet Spade eltorlaszolt.
Spade haragosan rázta a fejét. Dundy elégedetten elmosolyodott. – Akkor mégis van valami a füle mögött – mondta Tomnak.
Tom kényelmetlenül toporgott, nem nézett egyikükre sem, úgy dünnyögte: – Tudj' isten.
– Mi ez? Társasjátékot játszunk? – kérdezte Spade.
– Jól van, Spade, elmegyünk – Dundy begombolta a kabátját. – Időnként meglátogatjuk majd. Talán igaza van, hogy átejt minket. Mindenesetre gondolja meg.
– Aha – mondta Spade vigyorogva. Bármikor szívesen látom, hadnagyom, s ha nem vagyok elfoglalva, be is engedem.
A nappaliból sikoly hallatszott: – Segítség! Segítség! Rendőrt! Segítség! – Cairo magas, vékony, éles hangja volt.
Dundy hadnagy visszafordult az ajtóban, és szembenézett Spade-del: – Most aztán bemegyünk. – Heves küzdelem, ütések és elfojtott kiáltás hangjai szűrődtek ki.
Spade keserűen elmosolyodott. – Az az érzésem, bemennek. – És félreállt. Amikor a detektívek beléptek, becsukta az előszoba ajtaját, és követte őket.

8

LINKELÉS

Brigid O'Shaughnessy az asztalnál álló karosszékben kuporgott. Arcát félig elrejtette a karja és felhúzott térde, szeme kitágult a rémülettől. Joel Cairo Brigid fölé hajolt, kezében pisztoly, másik kezét homlokához szorította, ujjai közül vér tört elő, és a szemébe folyt. Felhasadt szájából is vékony csíkokban szivárgott a vér az állára. Cairo ügyet sem vetett a detektívekre, a kuporgó lányra meredt. Ajka görcsösen vonaglott, de egyetlen érthető hangot sem ejtett ki.
Dundy lépett elsőnek a szobába, egy pillanat alatt ott állt Cairo mellett, egyik kezével kabátja alá nyúlt, a másikkal a levantei csuklóját kapta el: – Maga mit csinál itt? – mordult rá.
Cairo elvette véres kezét a homlokáról, és a hadnagy orra alá tartotta. A homlokon tízcentis karcolás látszott. – Nézze csak meg, mit csinált! – kiáltotta.
A lány leeresztette lábát a padlóra, majd tekintete óvatosan a Cairo csuklóját markoló Dundyra, a mögöttük álló Tom Polhausra, onnan pedig az ajtónak támaszkodó Spade-re vándorolt. Spade arca nyugodt volt. Amikor pillantásuk találkozott, Spade sárgásszürke szeme gúnyosan felvillant.
– Maga csinálta? – kérdezte Dundy, és Cairo felhasadt homloka felé intett.
A lány ismét Spade-re nézett, aki egykedvűen állta könyörgő pillantását. Hátát az ajtónak vetette, és a szobában levőket a kívülálló néző közömbös tekintetével figyelte. A lány komolyan Dundyra nézett, szeme elsötétedett, és kerekre nyílt. – Nem tehettem mást – mondta halk, búgó hangján. – Egyedül voltam vele a szobában, mikor megtámadott. Nem tudtam… Megpróbáltam védekezni. Képtelen voltam lelőni.
– Micsoda hazugság! – kiáltott Cairo, és sikertelenül próbálta kiszabadítani a revolvert tartó karját Dundy szorításából. – Maga aljas, mocskos hazudozó! – Hátrafordult, hogy szembenézhessen Dundyval. – Piszokul hazudik. Jóhiszeműen jöttem ide, mind a ketten rám támadtak, amikor meg csöngettek és Spade kiment, hogy magukkal beszéljen, itt hagyta ezt a lányt a revolverrel, őnagysága közölte, hogy megölnek, amint maguk elmennek, én meg segítségért kiabáltam, hogy ne hagyjanak itt, mert meggyilkolnak, és akkor fogja magát, és leüt a fegyverrel!
– Na, adja csak ide ezt a vacakot – mondta Dundy, és kivette Cairo kezéből a fegyvert. – Tisztázzuk a dolgokat. Maga miért van itt?
– Ő hívott ide. – Cairo elfordította a fejét, és kihívóan Spade-re bámult. – Telefonon kért, hogy jöjjek el. – Spade álmosan pislogott a levanteire, de nem szólt semmit.
– Mit akart magától? – kérdezte Dundy.
Cairo mindaddig nem válaszolt, míg homlokáról fel nem itatta a vért egy kék csíkos selyem zsebkendővel. Addigra felháborodása lehiggadt, és óvatosabban válaszolt. – Azt mondta, beszélni akar, illetve akarnak velem. Fogalmam sem volt, miről.
Tom Polhaus lehajtott fejjel beleszimatolt a chypre-illatba, amely a vért felitató zsebkendőből áradt szét, majd megfordult, s kérdő és fenyegető pillantást vetett Spade-re. Spade rákacsintott, és sodorta a cigarettáját.
– Na és aztán mi történt? – kérdezte Dundy.
– Aztán megtámadtak. Először a lány ütött meg, aztán meg ő kezdett fojtogatni, és kiszedte a zsebemből a revolvert. Nem tudom, mit csináltak volna még, ha maguk nem jönnek. Merem állítani, hogy hidegvérrel meggyilkoltak volna. Amikor Spade kiment ajtót nyitni, itt hagyta a lányt a revolverrel, hogy vigyázzon rám.
Brigid O'Shaughnessy felugrott a karosszékből: – Mért nem kényszeríti, hogy igazat mondjon? – kiáltotta, s pofon vágta Cairót. Cairo artikulálatlanul felüvöltött.
Dundy a szabad kezével visszalökte Brigidet a székbe. – Ezt talán hagyjuk – morogta.
Spade rágyújtott, és a füstön át Tomra vigyorgott: – A hölgy kissé heves – mondta.
– Az – helyeselt Tom.
Dundy fenyegetően nézett a lányra: – Maga szerint mi az igazság?
– Nem az, amit ő mond – válaszolta Brigid. – Egyetlen szava sem igaz. – Spade-hez fordult: – Így van?
– Honnan tudjam? – vont vállat Spade. – Éppen rántottat készítettem a konyhában, amikor ez történt. – A lány felhúzta szemöldökét, és döbbent tekintettel merően nézte Spade-et.
Tom megvetően felhorkant. Dundy továbbra is fenyegetően nézte a lányt, Spade szavait figyelemre sem méltatta. – Ha nem beszél igazat, hogy van az, hogy mégis ő vinnyogott segítségért, és nem maga?
– Ja, halálosan beijedt, mikor megütöttem – felelt a lány, és megvetően mérte végig a levanteit:
Cairót újra elfutotta a pulykaméreg: – Pfuj! Megint hazudik!
A lány belerúgott Cairo lábába, kék körömcipőjének tűsarka éppen a térd alatt érte. Dundy elhúzta a levanteit, Tom pedig morogva a lány mellé állt: – Nyugi, anyuskám, így nem viselkedünk.
– Akkor mondassa el vele az igazságot! – vetette oda a lány.
– Majd az is meglesz – ígérte Tom. – Csak semmi durvaság.
Dundy zöld szemének elégedett pillantása Spade-et súrolta. – Na, Tom, úgy hiszem, nem fogunk mellé, ha most mind a hármat előállítjuk – szólt a beosztottjához. Tom mogorván bólintott.
Spade most otthagyta őrhelyét az ajtónál. A szoba közepe felé indult, útközben cigarettáját egy hamutartóba dobta. Mosolya szeretetre méltó volt, hangja higgadt.
– Csak ne siessenek – mondta. – Mindent megmagyarázunk.
– Arra kíváncsi vagyok – gúnyolódott Dundy.
Spade meghajolt a lány előtt. – Miss O'Shaughnessy, engedje meg, hogy bemutassam Dundy hadnagyot és Polhaus őrmestert. – Most Dundy felé hajolt meg. – Miss O'Shaughnessy az én megbízásomból dolgozik.
– Ez nem igaz. A lány… – szólt közbe Joel Cairo méltatlankodva.
De Spade hangosan, bár még mindig szívélyesen félbeszakította: – Tegnap szerződtettem. Ez itt Mr. Joel Cairo, Thursby barátja, de legalábbis ismerőse. Ma délután keresett fel, hogy megbízást adjon egy tárgy felkutatására, ami állítólag Thursby birtokában volt, amikor kinyírták. Kicsit furcsán hangzott a dolog, ezért nem akartam vállalni. Akkor revolvert rántott elő, ezzel persze most ne foglalkozzunk mindaddig, míg bűnvádi eljárásra nem kerül sor. Mindenesetre megbeszéltem a dolgot Miss O'Shaughnessyval, gondoltuk, talán kihúzunk belőle valamit Miles és Thursby meggyilkolásáról, és idekérettük. Lehet, hogy kissé túl nyomatékosan tettük fel kérdéseinket, de semmi bántódása nem történt, semmi esetre sem annyi, hogy oka lett volna segítségért kiáltozni. – Spade beszéde alatt Cairo arcán nyugtalanság látszott. Zavartan pislogott, hol a padlót nézte, hol Spade nyájas arcát.
Dundy Cairo felé fordult, és ráförmedt: – Na, magának mi a mondanivalója?
Cairo vagy egy percig semmit se szólt, csak Dundy mellére szegezte a tekintetét. Aztán felemelte a fejét, félénkség és óvatosság tükröződött a szemében. – Nem tudom, mit mondjak – dünnyögte. Zavara őszinte volt.
– Csak az igazat.
– Igazat? – Cairo szeme nyugtalanul vibrált, bár a hadnagyot figyelte. – Mi a biztosítékom arra, hogy el is hiszik?
– A sóderolást hagyja abba. Nincs más dolga, csak eskü alatt kell panaszt tennie, hogy magára támadtak, és a hatóság úgy elhiszi, hogy egyből kiadja az elfogatási parancsot, ezeket pedig sittre vágják.
– Rajta, Cairo, boldogítsa őket. Ígérje nekik, hogy megteszi, akkor majd mi emelünk vádat maga ellen eskü alatt, így aztán a hadnagy úr elkaphat mind a hármunkat.
Cairo köhentett, tekintete idegesen repdesett körül a szobában, egyiküknek sem nézett a szemébe.
Dundy felhorkant: – Öltözzenek föl.
Cairo kérdő tekintetébe félelem vegyült, amikor Spade gúnyos pillantásával találkozott. Spade kacsintott felé, és leült a párnás hintaszék karfájára. – Na, gyerekek – mondta, s a levanteire meg a lányra vigyorgott –, ez aztán jól sikerült!
Dundy markáns arca egy árnyalatnyit elsötétült. Parancsolóan ismételte: – Öltözzenek föl.
Spade vigyorgó arcát Dundy felé fordította, és kényelmesebben helyezkedett el a szék karfáján. – Észre se veszik, ha ugratják magukat?
Tom Polhaus arca is kivörösödött. Dundy összeszorított száján át szűrte a hangot: – Majd ezt is megbeszéljük a kihallgatáson.
Spade felállt, kezét zsebre vágta. Gúnyos vigyorral, magabiztosan mondta: – Jó, csak kísérjen be, Dundy, ha azt akarja, hogy reggel valamennyi San Franciscó-i lap körülröhögje magát. Csak nem képzeli, hogy bármelyikünk is vádat emel a másik ellen? Térjen magához. Csak ugrattuk. Mikor csengettek, azt mondtam Miss O'Shaughnessynak és Cairónak: “Biztos megint azok az átok kopók. Kezdenek az idegeimre menni. Toljunk ki velük. Ha azt hallják, hogy távoznak, egyikük sikoltson, aztán majd meglátjuk, mennyire húzhatjuk fel őket. És…"
Brigid O'Shaughnessy előrehajolt a székben, és hisztérikus kacagásban tört ki. Cairo összerezzent és mosolygott. Fanyar mosoly volt, de mosoly.
Tom fenyegetően morgott: – Na, most már elég lesz, Sam.
Spade kuncogva folytatta: – De ha így volt! Mi…
– És a vágás a homlokán meg a száján? – kérdezte Dundy gúnyosan. Az honnan került oda?
– Őt kérdezze meg – javasolta Spade. – Talán megvágta magát borotválkozás közben.
Most Cairo szólalt meg, még mielőtt kérdést intéznének hozzá. Alig tudta megfékezni arcizmait, annyira igyekezett, hogy mosolyát megőrizze: – Elestem. Huzakodni akartunk a revolverért, amikor bejöttek, de elestem. Megbotlottam a szőnyeg sarkában, és elvágódtam.
– Linkel – mondta Dundy.
– Jól van, Dundy, akár elhiszi, akár nem, ez a mesénk, és ragaszkodunk hozzá. Az újságok is kinyomtatják, akár elhiszik, akár nem, és így is nagyon nevetséges lesz, sőt még nevetségesebb. Mit tehet ellene? Az csak nem törvénybe ütköző cselekedet, ha a zsarut ugratják? Egyikünket sem vádolhat semmivel. Mindaz, amit itt elmondtunk, az ugratáshoz tartozott. És most mi lesz?
Dundy hátat fordított Spade-nek, és vállon ragadta Cairót: – Ezt nem ússza – meg mordult rá a levanteire. – Maga sikítozott segítségért, most aztán vállalnia kell. – De uram – hadarta Cairo –, hiszen tréfáltunk! Spade azt mondta, maguk a barátai, és értik a tréfát.
Spade nevetett. Dundy durván rántott egyet Cairón. – Magát tiltott fegyverviselésért amúgy is előállítom. A többieket pedig azért viszem be, hogy meglássuk, ki nevet utoljára.
Cairo Spade-re sandított.
Spade nevetett. – Ne hülyéskedjen, Dundy. A revolver is a játékhoz tartozott, az enyém. Sajnos, csak egy harminckettes, különben ráfoghatták volna, hogy Milest és Thursbyt ezzel lőttem le.
Dundy elengedte Cairót, hátrapenderült a sarkán, és állon vágta Spade-et. Brigid felsikoltott.
Spade mosolya kihunyt egy pillanatra, aztán újra megjelent, enyhén álmatag formában. Rövid lépéssel hátrált; hogy visszanyerje az egyensúlyát, erős, csapott válla mozdult egyet a kabát alatt. Mielőtt ökle a magasba lendülhetett volna, Tom Polhaus a két férfi közé furakodott. Szembeállt Spade-del, hordóhasával és két karjával akadályozta Spade ütésre lendülő karját: – Nyugalom! – mordult rá.
Egy végtelennek tűnő másodperc után Spade izmai elernyedtek. – Akkor vidd a fenébe innen, de gyorsan – mondta. Mosolya lehervadt, arca sápadt volt.
Tom még mindig Spade előtt állt, lefogta a kezét, majd válla fölött Dundy hadnagyra nézett. Apró szemében szemrehányás villant. Dundy szétvetett lábbal, szilárdan állt, két öklét maga elé tartva. – Írd fel a nevüket és a címüket – rendelkezett.
Tom Cairóra nézett, aki sietve bemondta: – Joel Cairo, Belvedere Szálló.
Mielőtt Tom a lányt is megkérdezhette volna, Spade közbeszólt: – Miss O'Shaughnessyval rajtam keresztül bármikor felvehetik a kapcsolatot.
Tom Dundyra nézett. Dundy rámordult: – Írd fel a címét.
– Az irodám címén található.
Dundy a lányhoz lépett: – Hol lakik? – kérdezte.
– Vidd innen a fenébe. Elegem volt az egészből – szólt Spade Tomnak.
Tom belenézett Spade hideg, villogó szemébe: – Csigavér, öregem. – Begombolta kabátját, aztán Dundyhoz fordult: – Végeztünk? – kérdezte közönyt színlelve. Aztán elindult az ajtó felé. Dundy gúnyos pillantásába határozatlanság vegyült.
Cairo is lépett egyet az ajtó felé: – Magam is mennék, ha Mr. Spade volna szíves ideadni a kabátomat és a kalapomat.
– Hova siet? – kérdezte Spade.
– Igaz, hogy minden csak vicc volt, mégis fél velük egyedül itt maradni – jegyezte meg Dundy mérgesen.
– Dehogyis – szabadkozott a levantei –, csak már meglehetősen későre jár… és én… mennék. Majd magukkal megyek ki, ha nincs ellenükre.
Dundy összeszorított szájjal hallgatott. Zöld szeme felvillant. Spade leakasztotta a fogasról Cairo kalapját és kabátját. Arca nyugodt volt; miközben felsegítette Cairo kabátját, higgadtan odaszólt Tomnak: – Mondd meg Dundynak, hogy a revolvert hagyja itt.
Dundy kivette Cairo fegyverét felöltője zsebéből, és letette az asztalra. Ő ment ki elsőnek, Cairo a nyomában. Tom megállt Spade előtt: – Szívből remélem, hogy nem húzod ki a gyufát – morogta, választ azonban nem kapott. Sóhajtott egyet, és követte a többieket. Spade utánuk ment a folyosón, s addig állt ott, míg Tom mögött be nem csukódott a liftajtó.

9

BRIGID

Spade visszament a nappaliba, a dívány végébe ült, térdére könyökölt, és merőn nézte a padlót. A lány bágyadtán mosolygott rá a karosszékből. Spade-nek égett, a szeme, homlokán mély, függőleges barázdák húzódtak, orrcimpája remegett. Amikor már biztos volt, hogy Spade nem néz fel egyhamar, Brigid arcáról is lehervadt a mosoly, és egyre nyugtalanabbul figyelte a férfit.
Spade most hirtelen feldühödött, és haragtól eltorzult arccal öt percen át átkozta Dundyt; csak úgy ömlött belőle az istentelen szitok és trágár átkozódás.
Aztán felemelte fejét, és zavartan vigyorgott a lányra: – Gyerek vagyok, mi? De az istenit neki, nem bírom, ha megütnek, és nem üthetek vissza. – Óvatosan az állához nyúlt. – Nem mintha az ökölcsapástól lennék úgy oda.
Nevetett, és lustán, keresztbe rakott lábbal elnyúlt a díványon. – Így is elég olcsón úsztam meg ezt a győzelmet. – Gúnyosan összerándult a szemöldöke. –De azért nem egykönnyen felejtem el.
A lány ismét elmosolyodott, és melléült a díványra. – Ilyen szörnyű vademberrel még sose találkoztam – mondta. – Mindig ilyen határtalanul fölényes?
– Miért, hiszen hagytam, hogy megüssön, nem?
– Igaz, de hát mégis ő a hatóság.
– Nem azért – magyarázta Spade –, hanem mert amikor elvesztette a fejét és megütött, túltaktikázta a helyzetet. Ha akkor belemegyek, nem térhet ki. Végig kellett volna játszania a játékot, és akkor mi is kirukkolhattunk volna a rendőrségen azzal a baromi sztorival. – Elgondolkodva bámult a lányra: – Tulajdonképpen mit csinált Cairóval?
– Semmit. – Elpirult. – Megpróbáltam ráijeszteni, hogy fogja be a száját, amíg a rendőrök elmennek, de vagy nagyon beijedt, vagy csak megmakacsolta magát, és üvölteni kezdett.
– Akkor húzott rá a fegyverrel?
– Nem tehettem mást, megtámadott.
– Ugye mondtam magának, hogy fogalma sincs, mit csinál? – mondta Spade leplezetlen bosszúsággal. – Vaktában hadonászik, Isten segedelmével.
– Ne haragudjon rám, Sam, sajnálom – suttogta töredelmesen a lány.
– Azt elhiszem. – Spade papírt és dohányt szedett ki a zsebéből, cigarettát kezdett sodorni. Most, hogy elbeszélgetett Cairóval, velem is elbeszélgethet.
– Igen… persze… kezdte Brigid. Eligazgatta kék ruhája szélét a térdén.
Spade megnyalta és leragasztotta a cigarettát: – Nos? kérdezte, és az öngyújtó után nyúlt.
– Csakhogy… aztán… – folytatta Brigid lassan, szaggatottan, mintha gonddal válogatná meg a szavakat – …nem jutott idő, hogy be is fejezzük a beszélgetést. Elhallgatott, és a térdét nézte, majd kisimult homlokkal és őszinte pillantással felnézett Spade-re. – Mire igazán belemelegedtünk volna, félbeszakítottak.
Spade nagyot nevetett, szájából dőlt a füst. – Talán telefonáljak neki, és hívjam vissza?
A lány a fejét rázta. Már nem mosolygott, fürkész tekintetét le nem vette Spade-ről. Spade átkarolta a lányt, Brigid hátradőlt Spade karjában. – Hallgatom – mondta Spade.
A lány ingerkedő mosollyal nézett fel rá: – Feltétlenül szükséges ehhez a karja is? – kérdezte.
– Nem. – Spade elvette karját, és a lány háta mögé ejtette.
– Maga teljesen kiszámíthatatlan – mormolta a lány. Spade bólintott, és nyájasan felelt: – Még mindig hallgatom.
– Te jóisten, nézzen az órára! – kiáltott fel Brigid. A könyv tetején billegő ébresztőóra vaskos mutatói két óra ötven percet jeleztek.
– Mozgalmas esténk volt.
– Mennem kell. – Brigid felállt.
Spade nem mozdult. Megrázta a fejét: – Addig nem megy, míg mindent el nem mond.
– De késő van – tiltakozott a lány. – Órákig tart, míg mindent elmondok.
– Van időm.
– Fogoly vagyok? – kérdezte Brigid vidáman.
– Lehet, hogy még az a fickó is kinn álldogál. Talán aludni se megy haza.
Brigid lehervadt. – Azt hiszi, még mindig ott áll?
– Könnyen lehet.
Brigid megborzongott. – Megnézné?
Spade egy percig Brigid aggodalmas arcát fürkészte, aztán felállt. – Persze. – Felvette kabátját, kalapját. – Tíz perc múlva itt vagyok.
– Csak vigyázzon – kérte a lány, és követte a bejárati ajtóig.
Spade üresen találta a Post Streetet. Elment a következő sarokig, átment az utca másik oldalára, visszafelé indult, két sarokkal odébb visszament a túloldalra, és eljutott a kapujáig, anélkül, hogy bárkit látott volna. Csak egy garázsban dolgozott még két szerelő. Amikor kinyitotta az előszobaajtót, Brigid O'Shaughnessyt a szobaajtóban találta. Cairo revolverét szorongatta. – Még ott van – mondta Spade.
Brigid az ajkába harapott, aztán lassan megfordult, és visszament a nappaliba. Spade követte, holmiját egy székre tette: – Úgy, most lesz időnk beszélgetni – mondta, és kiment a konyhába. Éppen a kávét tette fel, és zsúrkenyeret szeletelt, mikor Brigid megjelent az ajtóban. Megállt a küszöbön, és elmerülten figyelte Spade-et. Bal kezével lustán simogatta a revolver csövét, melyet még mindig a jobb kezében szorongatott.
– Ott az abrosz – mutatott Spade a kenyérkéssel a pohárszékre.
Brigid terített, míg Spade megkente az ovális kenyérszeleteket, és hideg vagdalt húst tett közéjük. Aztán kitöltötte a kávét, egy kis konyakot is öntött hozzá, majd asztalhoz ültek. Brigid a keze ügyébe tette a revolvert. – Most rákezdhet, így falatozás közben – biztatta Spade.
A lány panaszosan elfintorította arcát. – Maga hihetetlenül követelőző. – Majd jóízűen beleharapott egy szendvicsbe.
– Igen, meg vad is, sőt, kiszámíthatatlan. Szóval mi az a híres madár, amiért úgy be vannak gőzölve?
A lány nyugodtan rágta a húsos kenyeret, lenyelte a falatot, gondosan megvizsgálta a harapása nyomán keletkezett félholdat a szendvicsen, csak azután felelt: – És ha nem mondom el? Ha egyetlen szót sem mondok erről? Akkor mit csinál?
– Úgy érti, a madárról?
– Nem, az egész ügyről.
– Nem volnék túlságosan meglepve – mondta Spade széles vigyorral –, sőt, azt is tudnám, hogy mi legyen a további teendő.
– És mi volna? – Figyelmét a szendvics helyett most Spade arcára összpontosította. – Ezt meg én szeretném tudni. Mit tenne akkor?
Spade a fejét rázta.
A lány arcán gúnyos mosoly villant. – Valami vadat és kiszámíthatatlant?
– Lehet. Csak azt nem értem, mit nyer azzal, hogy eltussolja a dolgot. Lassacskán úgyis kiderül. Igaz, hogy sok mindent nem tudok, de van, amit igen, néhány dologra következtetek, és ha még egy ilyen napunk lesz, mint a mai, olyasmit is megtudok, amiről még magának sincs fogalma.
– Azt hiszem, máris tudja – mondta a lány elkomolyodva. – De… édes istenem, annyira unom már, és úgy utálok beszélni róla! Nem volna jobb talán… ha várnánk, míg, ahogy mondja, beszerzi a szükséges információkat?
Spade nevetett. – Azt nem tudom. Ezt magának kell eldöntenie. Az én információs módszerem az, hogy vadul és kiszámíthatatlanul beleköpök a dolgokba, és így robbantom a gépezetet. Nekem ez is megfelel, csak maga vigyázzon, hogy a szilánkok meg ne sértsék.
Brigid nyugtalanul vállat vont, de nem szólt. Néhány percig szótlanul ettek, Spade közönyösen, Brigid elgondolkozva. Aztán a lány fátyolos hangon megszólalt: – Félek magától.
– Nem igaz – mondta Spade.
– De igaz – bizonykodott Brigid halkan. – Két férfit ismerek, akitől félek, s ma este mindkettővel találkoztam.
– Azt elhiszem, hogy Cairótól fél – mondta Spade. – Ő kívül áll a maga hatósugarán.
– Maga talán nem?
– Nem egészen – vigyorgott Sam.
A lány elpirult. Újabb szendvicset tett a tányérjára. Fehér homlokát ráncolta: – Mint tudja, egy fekete madárfiguráról van szó, fényes és sima, valami sólyomféle, körülbelül ilyen magas – két kezével mintegy harminc centis távolságot mutatott.
– S miért olyan fontos ez maguknak?
A lány ivott egy kortyot a konyakos kávéból, és a fejét rázta: – Nem tudom. Nekem nem mondták. De ötszáz fontot ígértek, ha segítek megszerezni. Aztán, mikor Joe-t otthagytuk, Floyd hétszázötvenet ígért.
– Úgy? Akkor alkalmasint többet ér.
– Persze, sokkal többet. Egyenlő osztozkodásról szó sem volt. Egyszerűen felbéreltek arra, hogy segítsek nekik.
– Segítsen? De hogyan?
Brigid ismét szájához emelte a csészét. Spade cigarettát kezdett sodorni, de sárgásszürke szemének zsarnoki pillantását nem vette le a lány arcáról. Mögöttük a kávéfőző zubogott a tűzhelyen.
– Megszerezni attól, akinél volt – mondta a lány lassan. – Egy Kemidov nevű orosztól…
– Hogyan?
– Á, nem fontos – tiltakozott Brigid –, nem is tartozik ide, magát se viszi előbbre. És nincs is köze hozzá – mondta pimasz mosollyal.
– Ez Konstantinápolyban volt?
– Marmorában – felelt habozva a lány.
Spade a cigarettájával legyintett. – Mindegy. Aztán mi történt?
– Semmi. Hiszen mondtam. Ötszáz fontot ígértek, ha segítek nekik, meg is tettem, aztán rájöttünk, hogy Cairo meg akar lógni, elviszi a sólymot, és egy fityinget sem ad. Ezért megelőztük, és mi toltunk ki ővele. Csakhogy én így sem jártam jól, mert Floydnak esze ágában sem volt kifizetni a hétszázötven fontot. Erre akkor jöttem rá, mikor San Franciscóba értünk. Azzal hitegetett, hogy New Yorkba megyünk, ott eladja a madarat, és osztozik velem, de én mindjárt tudtam, hogy ebből egy szó sem igaz. – Méltatlankodásában szeme mély ibolyaszínt öltött. – És azért fordultam magához, hogy segítsen megkeresni azt a sólymot.
– Na és ha megszerzi? Mi lett volna akkor?
– Akkor olyan helyzetbe kerülök, hogy én diktálhatom a feltételeket Mr. Floyd Thursbynek.
Spade hunyorított: – És legalább tudta, hova vigye, hogy többet kapjon érte, mint amit ő ígért, vagy legalább annyit, amennyit Floyd remélt érte?
– Nem tudtam – felelte a lány.
Spade komoran nézte a tányérján halmozódó hamut.
– Mitől ilyen értékes ez a szobor? – kérdezte. – Valamit csak tud róla, vagy legalábbis sejti, nem?
– Fogalmam sincs.
– Miből van?
– Porcelánból vagy valami fekete kőből. Mit tudom én? Sose volt a kezemben. Egyszer láttam csak, akkor is néhány percre. Mikor megszereztük, Floyd megmutatta.
Spade a tányérján nyomta el a cigaretta végét, és húzott egyet a konyakos kávéból. Komorsága eltűnt. Megtörölte száját egy szalvétával, amit aztán összegyűrve az asztalra dobott. – Hazudik – mondta hidegen.
A lány felkelt, és zavartan, pirulva nézett Spade-re. – Hazudok – mondta. – Mindig is hazudtam.
– Mit henceg vele, ne gyerekeskedjen. – Odalépett Brigid mellé. – Ebben a link dumában egyetlen igaz szó se volt.
Brigid lehajtotta a fejét. A pilláján könny csillant. – De volt… egy kevés – suttogta.
Spade megfogta a lány vállát, és felemelte a fejét. Belenevetett a könnyes szempárba: – Még előttünk az egész éjszaka. Töltök még egy kis kávét konyakkal, és megpróbáljuk újra – mondta.
A lány szeme lecsukódott. – Olyan fáradt vagyok – mondta reszketve. – Úgy unom már, magamat, a hazudozást, a hazugságok kieszelését, lassan már magam sem tudom, mi igaz, mi nem. Bárcsak… – Két keze közé fogta Spade arcát, nyitott száját a férfi szájára szorította, egész testével Spade-hez simult. Spade átkarolta, magához vonta, kék inge ujján kidagadtak az izmok, egyik tenyerében ringatta a lány fejét, ujjaival beletúrt a vörös hajzuhatagba, másik kezének kereső ujjai végigszántottak a lány hátán. Szeme sárgán égett.

10

DÍVÁNY A BELVEDERE-BEN

Halvány, füstszínű derengés jelezte a kezdődő napot, mikor Spade felült az ágyban. Mellette Brigid O'Shaughnessy csendes, egyenletes lélegzetvétele mély álomról tanúskodott. Spade halkan felkelt, kiment a hálószobából, és becsukta maga után az ajtót. A fürdőszobában öltözött föl. Aztán átkutatta az alvó lány ruháit, a kabátzsebéből kivett egy lapos rézkulcsot, és elment.
A Coronethez érve, a kaput és a lakosztály ajtaját egyaránt a rézkulccsal nyitotta ki. Látszólag nem is lopakodott: határozottan és merészen lépett be. De nesztelen lépésekkel: vigyázott, hogy minél kevesebb zajt csapjon. A lány lakosztályában villanyt gyújtott. Faltól falig átkutatta a szobát. Pillantása és tömpe ujjai minden látható sietség, minden tétovázás, kapkodás, megállás nélkül, centiről centire vizsgálták át a terepet, a szakértő biztonságával fürkészve, kémlelve, kutatva át minden zugot. Valamennyi fiókot, szekrényt, beépített üreget, dobozt, táskát, bőröndöt – lezártat és lezáratlant egyaránt – kinyitott, és tartalmukat alaposan megvizsgálta. Minden egyes ruhadarabot végigtapogatott áruló dudorok után, feszülten hallgatózva, nem zörren-e meg valahol egy darab papír az ujjai alatt. Kidobálta az ágyból az ágyneműt, és lehúzta a huzatot. Bekukkantott a szőnyegek alá, megnézte a bútorok alját. Lehúzta a redőnyt, hogy meggyőződjék, nem rejtettek-e bele valamit. Kihajolt az ablakon, hogy lássa, nem lógattak-e ki valamit a párkányról. Az öltözőasztalon minden púdertartóba és krémdobozba beleturkált egy villával. Az üvegeket és a parfümszórókat is a világosság felé tartotta. Megvizsgálta az edényeket, a serpenyőket, az élelmiszert és az ételdobozokat. Újságpapírt teregetett a földre, és kiszórta rá a szemétvödör tartalmát. A fürdőszobában a W. C.-tartály fedelét is felemelte, és leengedte a vizet, és belenézett. Megvizsgálta és kipróbálta a fürdőkád, mosdó, mosogató és mosógép lefolyóinak fémrácsát.
A fekete madarat nem találta. Semmi sem akadt a kezébe, ami kapcsolatban állhatott a madárral. Az egyetlen előkerülő irat egy nyugta volt, egyhetes keltezéssel, a lakosztály egyhavi béréről. Érdeklődését csak egy dolog keltette fel annyira, hogy keresését megszakítsa, és közelebbről megnézze: két marokra való finom ékszer, mely az öltözőasztal egy zárt fiókjából került elő egy tarka fémdobozból.
Amikor befejezte a munkát, kávét főzött és megitta. Aztán kinyitotta a konyhaablak kilincsét, zsebkésével hajlítva fel a zár szélét, kitárta az ablakot, mely egy tűzoltólétrára nyílt, fogta a holmiját, amit a szalonban a kanapéra dobott, és elhagyta a lakosztályt, úgy, ahogy jött. Hazafelé betért egy élelmiszerüzletbe, melyet éppen akkor nyitott az álmos szemű, didergő fűszeres, és narancsot, tojást, kiflit, vajat meg tejszínt vett.
Spade halkan lépett a lakásba, de mielőtt becsukhatta volna maga mögött az ajtót, Brigid O'Shaughnessy hangját hallotta:
– Ki az?
– A pincér, a reggelivel!
– Jaj, úgy megijesztettél!
A hálószoba ajtaja tárva-nyitva állt. A lány reszketve ült az ágy szélén, jobb keze a párna alatt. Spade letette a csomagokat a konyhaasztalra, és bement a hálóba. Leült a lány mellé az ágyra, és megcsókolta puha vállát. – Csak arra voltam kíváncsi, hogy az a srác még üzemben van-e, és valami kaját akartam szerezni.
– Na és ott van?
– Nincs.
A lány sóhajtva támaszkodott Spade vallanak. Felébredtem, te nem voltál ott, és egyszerre hallottam, hogy valaki bejön. Megijedtem.
Spade ujjaival hátrafésülte a lány vörös haját: – Sajnálom, tündérkém, azt gondoltam, nem ébredsz föl. Egész éjszaka ott volt a revolver a párnád alatt?
– Dehogy. Hiszen tudod te is. Csak akkor ugrottam ki és hoztam ide, mikor megijedtem.
Spade reggelit készített, és míg Brigid fürdött és felöltözött, a lapos rézkulcsot visszacsúsztatta a kabátzsebébe. Brigid egy tangót fütyült, amikor kijött a fürdőszobából. – Ágyazzak be? – kérdezte.
– Príma ötlet. A tojásnak úgyis még egypár percig főni kell.
A reggeli már az asztalon állt, mikor Brigid kiment a konyhába. Jó étvággyal nekiláttak. – Hát hogy is állunk azzal a madárral? – szólalt meg Spade egy kis idő múlva.
A lány letette a villát, és ránézett. Összehúzta a szemöldökét. – Csak nem akarod, hogy éppen ma reggel beszéljek erről? Nem akarok, és nem is fogok.
– Átkozottul nyakas egy nőszemély vagy – mondta Spade szomorúan, és beleharapott egy kiflibe.
A kiskorú kopó sehol sem volt látható, amikor Brigiddel kiléptek a házból. A túloldalon taxiba szálltak. A kocsit nem követték. Sem a fiú, sem más lődörgő nem volt a láthatáron, mikor a taxi megérkezett a Coronet Szálló elé. Brigid O'Shaughnessy nem akarta, hogy Spade-del együtt lássák bemenni. – Már az is elég rosszul néz ki, hogy ilyenkor estélyi ruhában jövök haza, de hogy még társaságot is hozzak, az túlzás. Remélem, nem lát meg senki.
– Együtt vacsorázunk?
– Persze.
Megcsókolták egymást. A lány bement a szállóba. Spade pedig odaszólt a vezetőnek: – Belvedere Szálló.
Amikor belépett a szállodába, meglátta, hogy a fiú, aki előző nap követte, az előcsarnok díványán üldögél, ahonnan jól rálát a liftre. Látszólag újságjába mélyedt. A portán Spade megtudta, hogy Cairo nincs otthon. Bosszúsan ajkába harapott. Szemében apró sárga pontocskák táncoltak. Köszönöm mondta halkan a portásnak, és elfordult.
Lassú léptekkel átvágott az előcsarnokon, odament a díványhoz, ahonnan a liftre lehetett látni, és leült alig félméterre a fiatalembertől, aki látszólag újságot olvasott. A fiú nem nézett fel az újságjából. Ilyen közelről még húszévesnek sem látszott. Szabályos arca nem túl nagy intelligenciát árult el. A bőre fehér volt és sima. Ruhája nem volt sem új, sem drága, de tiszta volt, és jól tudta viselni.
– Hol van? – kérdezte Spade közönyösen, miközben dohányt szórt a cigarettapapírra.
A fiú leengedte az újságot, és körülnézett. Céltudatos lassúságával mintha indulatát akarta volna palástolni. Hosszú, göndör pillái alól dióbarna szemével Spade mellét nézte.
– Tessék? – kérdezte éppolyan hűvös, nyugodt és színtelen hangon, mint amilyen az arca volt.
– Hol van? – Spade a cigarettájával foglalkozott. Kicsoda?
A fiúd.
A fiatalember pillantása Spade melléről most barna nyakkendőjének csomójára siklott, majd megállt. Mit akar tőlem, papa? – kérdezte. – Ugrat?
– Majd akkor szólok. – Spade leragasztotta a cigarettát, és nyájasan nézett a fiúra. – New Yorkból, igaz?
A fiú Spade nyakkendőjét bámulta. Spade bólintott, mintha igenlő választ kapott volna.
A fiú a nyakkendőt bámulta még egy pillanatig, aztán felemelte az újságot, és újra belemerült. – Kopjon le – mondta a szája sarkából.
Spade rágyújtott, kényelmesen hátradőlt a díványon, és kedélyes könnyedséggel mondta: – Még lesz mondanivalód a számomra, öcsi valamelyikőtöknek minden esetre –, és nyugodtan elárulhatod G.-nek, hogy ezt tőlem tudod.
A fiú lecsapta az újságot, és zordan nézett barna szemével Spade nyakkendőjére. Apró kezét hasára szorította. – Csak keresse a bajt, megkaphatja – mondta –, méghozzá alaposan. Halkan, fenyegetően beszélt. Megmondtam, hogy kopjon le. Hát kopjon, de gyorsan.
Spade várt, míg egy köpcös, szemüveges férfi és egy pipaszárlábú szőke lány hallótávolon kívül kerül. Aztán kuncogva mondta: – Odahaza, New Yorkban, beveszik az ilyet, öcsi. Csakhogy most nem otthon vagy. Besétáltál az én utcámba. Nagyot szívott a cigarettából, és szép, szabályos karikákban eregette ki a füstöt. Ki vele, hol van? Válaszul a fiú két rövid, de velős szót mormolt. Ilyen dumáért már sok embernek kiverték a fogát.
Spade még mindig nyájasan beszélt, de az arca megmerevedett. Ha meg akarsz itt melegedni, tanulj egy kis modort, öcsikém.
A fiú megismételte a két szót.
Spade a dívány mellett álló magas kővázába ejtette a cigarettát, és felemelt karral intett egy férfinak, ki már néhány perce a trafikpult végében álldogált. Az visszaintett, és feléjük indult. Középmagas, köpcös, ötven körüli férfi volt, arca kerek és fakó, ruhája ápolt. Hello, Sam – mondta, és odalépett. Hello, Luke.
Kezet ráztak. – Szegény Miles… – mondta Luke.
Bizony. Peches dolog. – Spade a mellette ülő fiú felé biccentett. – Mi a csodának engeditek, hogy ezek a vacak kis bérgyilkosok itt lötyögjenek az előcsarnokban, megpakolva fegyverrel?
Igen? – Luke szakértő szemmel vizsgálta a fiút, arca megkeményedett. Mit keres itt? kérdezte.
A fiú felállt. Spade is. A fiú a két férfi nyakkendőjét nézte, hol az egyiket, hol a másikat. A fiú úgy állt előttük, mint a csínytevésen ért kisdiák. – Ha nincs itt dolga, tűnjön el, de végleg.
– Magukra emlékezni fogok – mondta a fiú, és kiment.
Utánanéztek. Spade levette a kalapját, és zsebkendőjével megtörülte verítékes homlokát. – Mi van? – kérdezte a szálló detektívje.
– A fene tudja – felelt Spade. – Most szúrtam ki. Ismered Joel Cairót, a hat-harmincötösből?
– Ja, azt? – A detektív kacsintott.
– Mióta van itt?
– Négy napja. Ez az ötödik.
– Mit tudsz róla?
– Hiába kérdezel, Sam. Nem tudok semmit, de nem tetszik nekem.
– Tudd meg, hogy hazajött-e az éjjel.
– Megpróbálom – ígérte a detektív, és elment. Spade a díványon ülve várta, míg visszajön. – Nem – mondta Luke. – Nem aludt a szobájában. Mi a baj?
– Semmi.
– Ne hamukálj. Tudod, hogy befogom a pofámat, de ha baj van, tudnunk kell róla, hogy idejében beléphessünk.
– Nem ilyesmiről van szó – nyugtatta meg Spade. – Az igazság az, hogy segítek neki egy ügyben. Ha baj volna vele, megmondanám.
– Helyes. Akarod, hogy szemmel tartsam?
– Kösz, Luke. Nem árt manapság, ha az ember megtud egyet-mást arról, akinek dolgozik.
A liftajtó fölötti órán öt perccel múlt negyed tizenkettő, amikor Joel Cairo megérkezett. Homlokát bekötötték. Ruhája nyűtt volt, mintha benne aludt volna. Arca fakó és puffadt, szája, szemhéja petyhüdt, Spade a porta előtt lépett hozzá. – Jó reggelt – köszöntötte könnyedén.
Cairo, bármily fáradt volt, kihúzta magát, ernyedt vonásai megfeszültek. – Jó reggelt – felelte minden lelkesedés nélkül. Hallgattak. – Menjünk valahová, ahol beszélgethetünk – törte meg Spade a csendet.
Cairo felemelte a fejét. – Bocsásson meg – mondta. – Magánbeszélgetéseink nem voltak olyan jellegűek, hogy szívesen folytassam őket. Bocsásson meg őszinteségemért, de ez az igazság.
– Tegnap estére gondol? – Spade türelmetlenül legyintett. – Mi az istent tehettem volna? Azt hittem, maga is belátta. Ha beleköt, vagy a lány kezd ki magával, a lány pártjára kell állnom. Én nem tudom, hol az az átkozott madár, maga sem, de ő tudja. Hogy a nyavalyába kerítsük meg, ha nem játszom a lány oldalán?
Cairo habozott. – Mindig van egy elfogadható magyarázata raktáron, ha szabad magam így kifejeznem – mondta kétkedve.
Spade mogorván nézett. – Mit akar tőlem? Tanuljak meg dadogni? Na, talán ott beszélgethetnénk. – Cairót a díványhoz vezette. – Dundy bevitte a rendőrségre? – kérdezte, amikor leültek.
– Be.
– Meddig foglalkoztak magával?
– Majdnem mostanáig, és nagyon is kedvem ellenére. – Cairo arcán és hangjában fájdalom és méltatlankodás keveredett. – Kénytelen leszek az üggyel a görög főkonzulátushoz és egy ügyvédhez fordulni.
– Csak rajta, majd meglátja, mennyit ér. Mit szedett ki magából a rendőrség?
Cairo mosolyában affektált önelégültség jelent meg. – Egyetlen szót sem. Ahhoz a meséhez tartottam magam, amit előzőleg maga agyalt ki. – Mosolya eltűnt. – Őszintén kívántam, bár agyalt volna ki egy értelmesebb mesét. Határozottan nevetségesnek éreztem magam, amikor előadtam.
Spade gúnyosan mosolygott. – Ez igaz, de éppen a linksége teszi elfogadhatóvá. Biztos, hogy nem köpött semmiről?
– Bízhat bennem, Mr. Spade, egy szót sem.
Spade a bőrülésen dobolt az ujjaival. – Még fog hallani Dundyról. A link sztori miatt ne aggódjék, csak játssza neki a fajankót. Ha valami értelmeset mondunk, már mind a hűvösön ülnénk. – Felállt. – Most ráfér magára egy kis alvás, ha már egész éjjel állnia kellett a hekusok támadásait. A viszontlátásra.

– Nem, még nincs – mondta Effie Ferine a telefonba, amikor Spade belépett a külső irodába. A lány ránézett, és ajkával hangtalanul az “Iva" szót formálta. Spade a fejét rázta. – Igen, megmondom, hogy hívja fel, amint ideér – mondta hangosan, és letette a kagylót. Már harmadszor keres – mondta Spade-nek.
Spade türelmetlenül felmordult. A lány barna szeme a belső iroda felé villant. – Miss O'Shaughnessy van bent. Pár perccel kilenc után jött, azóta vár.
Spade bólintott, mint aki számított erre, aztán megkérdezte: – Még mi van?
– Polhaus őrmester telefonált. Üzenetet nem hagyott.
– Hívd fel most.
– És G. is hívott.
Spade-nek felragyogott a szeme. Kicsoda? – kérdezte.
– Csak annyit mondott, hogy G. Az ügy iránti közömbösséget hibátlanul játszotta. – Mikor megmondtam, hogy még nem vagy itt, azt üzente: “Ha bejön, mondja meg neki, kérem, hogy G. megkapta az üzenetet, felhívta, és ismét hívni fogja."
Spade csettentett a nyelvével. – Kösz, drágám – mondta. – Most próbáld felhívni Tom Polhaust. – Bement az irodájába, és becsukta az ajtót.
Brigid O'Shaughnessy, ugyanabban az öltözékben, mint első látogatásakor, felállt az íróasztal mellől, és odasietett Spade-hez. – Valaki járt a lakásomban! – kiáltotta. – Hegyen-hátán van minden!
Spade csak mérsékelt meglepetést árult el. – Elvitt valamit?
– Nem hiszem. Nem tudom. Nem mertem ott maradni. Őrült gyorsan átöltöztem és idejöttem. Biztos te hagytad, hogy az a fiú oda is kövessen minket.
Spade a fejét rázta. – Szó sincs róla, tündérkém. – Egy délutáni lap korai kiadását vette elő a zsebéből, kinyitotta, és rámutatott egy egyhasábos cikkre: Elijesztették a betörőt címmel. Egy Caroline Beale nevű fiatal nő, aki egyedül lakik Sutter Street-i lakásában, hajnali négy órakor motoszkálásra ébredt. Sikoltozni kezdett. A besurranó elszökött. Két másik nő, akik szintén egyedül laknak abban a házban, a reggeli órákban ugyancsak betörő – nyomait fedezték fel lakásukban. Egyiküktől sem vittek el semmit.
– Annál a háznál ráztam le magamról a fickót – magyarázta Spade. – Bementem az épületbe, és a hátsó kapun osontam ki. Ezért volt mind a három egyedülálló nő. Azokba a lakásokba hatolt be, ahol a névtáblán női nevet látott. Téged keresett álnév alatt.
– De mikor nálad voltunk, a te lakásodat figyelte ellenkezett Brigid.
Spade vállat vont. – Nem valószínű, hogy a kölyök egyedül dolgozik. Az is lehet, hogy akkor ment a Sutter Streetre, amikor úgy gondolta, hogy egész éjjel nálam leszel. Egy bizonyos, hogy nem én vezettem a Coronethez.
A lány elégedetlen volt. – Vagy ő, vagy más mégis megtalált.
– Biztos. – Spade bosszúsan nézte a lány lábát. – Talán Cairo volt. Egész éjszaka nem volt a szállodájában, néhány perccel ezelőtt ért haza. Nekem azt mondta, hogy egész éjjel a hekusok nyomorgatták. De ez nem biztos. – Kinyitotta az ajtót, és kiszólt Effie Perine-nek: – Tomot megkapta már?
– Nincs benn. Néhány perc múlva újra megpróbálom.
– Kösz. – Spade becsukta az ajtót, és Brigidhez fordult.
A lány fátyolos szemmel nézett rá. – Ma reggel Joe-hoz mentél? – kérdezte tétovázva. – Miért?
– Miért? – Spade rámosolygott. – Mert, édes szerelmem, valami módon kézben kell tartanom ennek a homályos ügynek megfogható szálait, ha valaha is ki akarok belőle okosodni. – Átkarolta a lány vállát, és a forgószékhez vezette. Könnyű puszit nyomott az orra hegyére, és leültette a székbe. Ő maga az asztalra ült. – Most aztán új lakást kereshetünk neked, igaz?
Brigid hevesen bólintott. – Oda már nem megyek vissza.
Spade az asztalon dobolt, és gondolkodott. – Azt hiszem, megvan – mondta kisvártatva. – Várj csak. – Kiment a külső irodába, és becsukta az ajtót.
Effie Ferine a telefon után nyúlt. – Most megpróbálom újra.
– Majd aztán. Becses női ösztönöd még mindig azt súgja, hogy a hölgy egy madonna, vagy ilyesmi?
Effie felkapta fejét. – Változatlanul hiszem, hogy bármibe is keveredett, rendes nő, ha erre céloztál.
– Erre – mondta Spade. – Elég erősnek érzed magad, hogy kisegítsd?
– Hogyan?
– Vendégül látnád néhány napra?
– Úgy érted, magamnál?
– Úgy. Betörtek a kéglijébe. Ezen a héten már másodszor. Jobb volna neki, ha nem maradna egyedül. Nagy jót tennél vele, ha befogadnád.
Effie előrehajolt, és komolyan kérdezte: – Mondd, Sam, valóban veszélyben van?
– Azt hiszem.
Effie beharapta ajkát. – Anyám gutaütést kap, ha megtudja. Majd azt mondom neki, hogy a lány beugró tanú, akit az utolsó percig titokban tartasz.
– Angyal vagy – mondta Spade. – A legjobb lesz, ha most rögtön viszed. Majd elkérem a kulcsát, és idehozok néhány holmit, amire szüksége lesz.« Lássuk csak. Nem jó, ha együtt látnak titeket. Te most hazamész. Taxival menj, de vigyázz, hogy ne kövessen senki. Valószínűleg nem követnek, de bizonyosodj meg róla. Nemsokára utánad küldöm, de előbb én is megbizonyosodom, nem követik-e.

11

A KÖVÉR EMBER

Spade elindította Brigid O'Shaughnessyt Effie Perine-hez, majd visszatért az irodájába. Ebben a percben megszólalt a telefon. Felvette: – Halló… Igen, Spade beszél… Megkaptam. Már vártam a hívást. Ki?… Mr. Gutman? Á, igen, hogyne!… Minél előbb, annál jobb… 12/c… Mondjuk, negyedóra… Rendben.
Spade ott ült az íróasztala szélén, a telefon mellett, és cigarettát sodort. Szája kemény, önelégült V alakba rándult. Szeme, mely most a cigarettát sodró ujjakat nézte, valósággal parázslóit leeresztett szemhéjai mögött. Nyílt az ajtó, és Iva Archer lépett be. – Hello, édes – mondta Spade könnyedén, nyájasan. Egy szempillantás alatt megenyhült az arckifejezése.
– Bocsáss meg, Sam, bocsáss meg! – kiáltotta fojtott hangon az asszony. Megállt az ajtó mellett, apró, kesztyűs kezében gyászszegélyes zsebkendőt gyűrögetett, riadt, vörösre sírt szemmel leste Spade-et.
Spade fel sem állt. – Persze, rendben van. Ne is gondolj rá többet – mondta.
– De Sam – szipogott Iva –, én küldtem oda azokat a rendőröket! Majd megőrültem a féltékenységtől, telefonáltam nekik, és megmondtam, hogyha odamennek, megtudhatnak valamit Miles meggyilkolásáról…
– És miből gondoltad ezt?
– Dehogy gondoltam! Őrjöngtem, és bántani akartalak.
– Elég kellemetlen is volt. – Átkarolta Ivát, és magához húzta. – Most már nincs semmi baj, csak máskor ne támadjanak ilyen bolond ötleteid.
– Soha többé – ígérte. – De olyan undok voltál hozzám az este! Olyan hideg voltál és személytelen, meg akartál szabadulni tőlem, pedig azért mentem oda és vártam olyan soká, hogy figyelmeztesselek, és te…
– Figyelmeztess? Mire?
– Phil rájött, hogy te… hogy mi szeretjük egymást, és Miles említette, hogy válni szeretnék, persze ő nem is sejtette, hogy miért, és most Phil azt hiszi, hogy mi, illetve te megölted az öccsét, mert nem akart válni, hogy ne házasodhassunk össze. Megmondta nekem, hogy biztos benne, és tegnap a rendőrségre is elment, ott is elmondta.
– Igazán kedves – mondta Spade halkan. – Te meg eljöttél, hogy figyelmeztess, és mert el voltam foglalva, feldühödtél, és azzal az átok Phil Archerrel jól megkavartátok a dolgot.
– Ne haragudj… – suttogta az asszony. – Tudom, hogy nem bocsátasz meg, de nagyon… nagyon sajnálom.
– Sajnálhatod is, magad miatt éppúgy, mint miattam. Dundy volt nálad, amióta Phil megtette a feljelentést? Vagy másvalaki a rendőrségtől?
– Nem. – A rémülettől tágra nyílt a szeme, a szája is elnyílt.
– Majd jönnek – mondta Spade. – És jobb lesz, hanem találnak itt. Bemondtad a nevedet, mikor telefonáltál?
– Nem, dehogy. Csak annyit mondtam, hogy ha most rögtön felmennek a lakásodra, megtudhatnak valamit a gyilkosságról, és letettem a kagylót.
– Honnan telefonáltál?
– A fűszerestől, ott a te utcádban. Sam drágám, én…
Sam megveregette a nő vállát, és kedélyesen mondta: – Nagy marhaságot csináltál, de most már megtörtént. Legjobb lesz, ha most hazaosonsz, és azon gondolkodol, mit mondj a rendőrségnek. Mert még hallani fogsz róluk. Legjobb lenne, ha csak úgy általánosságban “nem"-mel válaszolnál. – Összehúzta a szemét. – Vagy talán még jobb, ha Sid Wise-tól kérsz tanácsot. – Elvette karját a nő válláról, egy névjegyet vett elő, három sort írt a hátára, és odaadta. – Sídnek mindent elmondhatsz. Legalábbis majdnem mindent. Hol voltál akkor éjszaka, amikor Milest lelőtték?
– Otthon – felelte Iva habozás nélkül. Spade vigyorogva a fejét rázta.
– De igenis otthon voltam – erősködött Iva.
– Csudát voltál – mondta Spade. – De ha ragaszkodsz ehhez a meséhez, felőlem ragaszkodj. Menj el Sidhez. A következő sarok, rózsaszínű épület, nyolcszázhuszonhetes szoba.
Iva kék szeme Spade tekintetét fürkészte. – Miből gondolod, hogy nem voltam otthon? – kérdezte vontatottan.
– Semmiből, csak történetesen tudom, hogy nem voltál.
– De igen, igenis otthon voltam. – Száját összeszorította, szeme elsötétült. – Ezt Effie Ferine beszélte be neked – mondta méltatlankodva. – Láttam, hogy a holmimat vizsgálgatja, és körülszimatol. Tudod, hogy nem állhat engem. Mért hiszel neki, amikor nagyon jól tudod, bármit megtenne, hogy bajba keverjen?
– Ezek a nők!… – mondta Spade szelíden. Megnézte az óráját. – Le kell lépned, kincsem, máris elkéstem egy megbeszélésről. Azt teszel, amit akarsz, de a helyedben vagy az igazat mondanám el Sidnek, vagy semmit. Úgy értem, kihagyhatsz olyasmit, ami neked kellemetlen, de ne találj ki helyette mást.
– Én nem hazudok, Sam – tiltakozott Iva.
– Nem a fenét – mondta Spade, és felállt.
Iva lábujjhegyre ágaskodott, hogy arcát Spade felé közelítse. – Nem hiszel nekem? – suttogta.
– Nem.
– És nem bocsátasz meg azért, amit… amit tettem?
– Dehogyisnem. – Spade szájon csókolta Ivat. – Na jól van, most mehetsz.
Iva átkarolta. – Nem jönnél velem Mr. Wise-hoz?
– Nem érek rá, különben is csak útban lennék. – Megsimogatta Iva két karját, és lefejtette magáról, megcsókolta bal csuklóját a kesztyű és a ruha ujja között. Megfogta a vállát, az ajtó felé fordította, majd gyengéden meglökte. – Indíts – hangzott a parancs.
Az Alexandria-szálló 12/c számú lakosztályának mahagóni ajtaját ugyanaz a fiú nyitotta ki, akivel Spade a Belvedere halljában beszélt. – Hello – mondta szívélyesen Spade. A fiú nem válaszolt. Félreállt, és az ajtót tartotta.
Spade bement. Egy kövér ember jött elébe. A kövér ember mindenütt lottyadt volt, arca, szája, álla és nyaka helyén rezgő gömbök csüngtek, törzsét egy puha tojásforma pótolta, amelyről henger alakú karok és lábak függtek. A gömbök járás közben, a lépések ritmusára emelkedtek és süllyedtek, ahogyan a szalmaszál végéről még le nem vált szappanbuborék ringatózik. A zsírgömbök között rejtőző apró szeme olajosan fénylett. Hatalmas koponyáját ritkás, fekete, göndör haj borította. Fekete zsakettkabátot és fekete mellényt viselt, fényes fekete selyem nyakkendőjében rózsaszín gyöngy fénylett; szürke csíkos nadrág és lakkcipő egészítette ki öltözékét. Búgó torokhangon beszélt. – Ah, Mr. Spade – mondta lelkesen, és duzzadt, rózsaszínű csillaghoz hasonló kezét nyújtotta.
Spade kezet fogott, és mosolyogva válaszolt: – Üdvözlöm, Mr. Gutman. – A kövér ember a zöld szőnyegen át egy asztal mellett álló, zöld plüssfotelhez vezette Spade-et. Egy üveg Johnnie Walker whisky, szódavíz, néhány pohár, egy doboz Coronas del Ritz szivar, két újság és egy közönséges sárga szappandoboz volt az asztalon. Spade leült a zöld fotelbe. A kövér ember két pohárba whiskyt töltött, és szódat kevert hozzá. A fiú eltűnt. A három ajtó, mely a szoba három oldalán nyílt, most csukva állt, a negyedik falon, Spade mögött, két ablak nyílt a Geary Streetre.
– Jól kezdjük, uram – búgta a kövér ember, és odakínálta az egyik poharat. – Nem bízom az olyan emberben, aki nem issza ki egy hajtásra az egészet. Ha vigyáznia kell, hogy ne igyék túl sokat, az azért van, mert ha sokat iszik, megbízhatatlan lesz.
Spade elvette a poharat, és mosolyogva hajolt föléje.
A kövér is felemelte, és az ablak felé tartotta. Elismerően bólintott a felfelé igyekvő buborékok láttán. – Nos, uram, igyunk az őszinte beszédre és a jó egyetértésre.
Ittak, majd letették a poharat. A kövér ember fürkészve nézte Spade-et, és megkérdezte: – Ön hallgatag ember?
Spade a fejét rázta: – Szeretek beszélni.
– Egyre jobb lesz! – kiáltotta a kövér ember. – Nem szeretem a hallgatag embert. Többnyire nem a megfelelő időben szólal meg, és nem azt mondja, amit kell. A beszéd olyan valami, amit csak akkor használhatunk értelmesen, ha gyakoroljuk. – Spade-re mosolygott a pohár fölött. – Mi, uram, kijövünk egymással. Biztos vagyok benne. – Poharát az asztalra tette, és felvette a Coronas del Ritz szivarokat. – Parancsol egy szivart, uram? – kínálta.
Spade vett egy szivart, lecsípte a végét, és rágyújtott. Időközben a kövér ember egy másik zöld plüssfotelt húzott oda, kettőjük közé egy álló hamutartót tett, aztán vette a poharát az asztalról, kiemelt egy szivart a dobozból, és maga is leereszkedett a fotel mélyébe, Spade-del szemben. Gömböcskéi nyugalmi állapotba kerültek, s most petyhüdten csüngtek róla. Jólesően felsóhajtott: – Nos, uram, ha önnek is megfelel, beszélgethetünk. Figyelmeztetem, hogy én nagyon szeretek beszélgetni, de csak olyannal, aki maga is szívesen beszél.
– Príma. A fekete madárról fogunk beszélgetni?
A kövér fölnevetett, gömbjei a nevetés ritmusára fel-le ugráltak.
– Beszélgessünk? – kérdezte. – Beszélgessünk – adta meg magának a választ. Rózsás arca ragyogott az elragadtatástól. – Uram, ön az én emberem, a nekem megfelelő forma. Semmi köntörfalazás, egyenesen a lényegre tér. “A fekete madárról fogunk beszélgetni?" Arról. Ez az, uram. Így kell üzletet kötni. Valóban a fekete madárról beszélünk, de előbb azt szeretném, uram, ha egy kérdésemre válaszolna, bár lehet, hogy ez teljesen fölösleges, csak azért kérem, hogy már az elején mindent tisztázzunk. Ön Miss O'Shaughnessy képviseletében keresett fel?
Spade hosszú, terjengős füstfelhőt eregetett a kövér ember feje fölé. Elgondolkodva ráncolta homlokát, és szivarjának hamusapkás végét figyelte. Megfontoltan válaszolt: – Nem mondhatok sem igent, sem nemet. Ez még tisztázatlan. – A kövér emberre nézett, komorsága eltűnt. – Attól függ.
– Mitől?
Spade a fejét rázta. – Ha tudnám, mitől, akkor válaszolhatnék igennel vagy nemmel.
A kövér ember nagyot kortyolt a poharából. – Talán Cairótól függ?
– Talán – vágta rá habozás nélkül. Ő is ivott egy kortyot.
A kövér ember előrehajolt addig, ameddig a pocakja engedte. Mosolya és búgó hangja lágy volt és behízelgő.
– Talán így is mondhatnánk: az a kérdés, hogy melyiküket képviseli?
– Így is lehet mondani.
– Tehát vagy az egyik, vagy a másik?
– Ezt nem mondtam.
A kövér embernek csillogott a szeme. Hangját suttogóra fogta: – Hát ki van még? – kérdezte.
Spade maga felé bökött a szivarjával: – Én – mondta.
A kövér ember ernyedten hátradőlt a székben. Hosszan, elégedetten fújta ki a levegőt. – Uram, ez nagyszerű – búgta. – Nagyszerű. Szeretem az olyan embert, aki őszintén kimondja, hogy a saját érdekét képviseli. Nem ezt tesszük-e mindannyian? Nem bízom abban, aki ezt tagadja. És aki őszintén tagadja, még kevésbé megbízható, inkább nagy szamár, aki a természet törvényei ellen cselekszik.
Spade kifújta a füstöt. Udvariasan figyelt. – Aha. De most talán beszéljünk a fekete madárról.
A kövér ember jóindulatúan mosolygott. – Beszéljünk.
Hunyorított: ezáltal arcának kövér gombócai annyira egymásra torlódtak, hogy a szeme helyén csak egy-egy feketén csillogó rés maradt. – Van-e valami elképzelése arról, Mr. Spade, hogy ez a madár mennyit ér?
– Nincs.
A kövér ember ismét előrehajolt, és püffedt kezét Spade foteljének karfájára tette. – Nos, uram, ha megmondanám… istenemre, ha csak a felét mondanám meg!… hazugnak nevezne.
Spade mosolygott: – Azt nem mondta –, még akkor sem, ha gondolnám. De ha nem vállalja a kockázatot, akkor elég, ha azt mondja meg, miféle az a madár, és az értékét magam is kiszámíthatom.
A kövér ember nevetett. – Nem tudná kiszámítani, uram. Csak az képes rá, akinek bőséges tapasztalata van az efféle dolgokban, de… – hatásos szünetet tartott – …de efféle dolog nincs is több. – Újra felnevetett, a gömbök egymásra torlódtak. Aztán hirtelen elkomolyodott. Húsos ajka még nyitva állt a nevetéstől. Olyan feszülten fürkészte Spade-et, mint a rövidlátó. – Azt akarja nekem mondani, hogy nem tudja, miről van szó?
A megdöbbenéstől búgni is elfelejtett.
Spade hanyag mozdulatot tett a szivarral. – Ugyan már – mondta könnyedén. – Tudom, hogy nagyjából milyen. Azt is tudom, hogy maguk mennyire tartják. De hogy valójában mi, azt nem tudom.
– Nem mondta magának?
– Miss O'Shaughnessy?
– Ó. Szép lány.
– Az. Nem mondta.
A kövér ember szeme feketén villogott a rózsás húsgömböcskék rejtekében. – Pedig tudnia kell – mondta bizonytalanul. – Cairo sem mondta? – érdeklődött.
– Cairo dörzsölt pali. Hajlandó megvenni, de hogy eláruljon valamit, amiről én még nem tudok, azt nem kockáztatja meg.
A kövér ember megnyalta a szája szélét. – Mennyiért hajlandó megvenni? – kérdezte.
– Tízezer dollárért.
A kövér ember megvetően nevetett. – Tízezer dollárért? Még csak nem is fontért? A nagystílű görög. Ha! És ön mit szólt ehhez?
– Azt, hogy ha átadom neki, elvárom, hogy kifizesse a tízezret.
– No igen, ha! Jól mondta, uram. – A kövér ember homlokán összefutottak a vastag hájhurkák. – Bizonyára tudják – mondta félhangosan. – Tudják? Tudják, hogy mi az a madár? Mi az ön érzése, uram? – folytatta aztán.
– Ezt nem tudom eldönteni – vallotta be Spade. Nincs sok támpontom. Cairo nem mondta, hogy tudja, de azt sem, hogy nem. A lány állítólag nem tudja, én azonban esküdni mernék rá, hogy hazudik.
– Nem is kellene tartania tőle, hogy hamisan esküszik – mondta a kövér ember, de látszott, hogy közben máson jár az esze. Megvakarta a fejét. Olyan erősen ráncolta a homlokát, hogy vörös csíkok maradtak a ráncok helyén. Fészkelődön a székben, már amennyire termetétől és a szék nagyságától tellett. Előbb behunyta, majd hirtelen tágra nyitotta a szemét. – Lehet, hogy nem tudják – mondta Spade-nek. Gömbölyű, rózsás arcáról fokozatosan tűnt el az aggodalom, helyét kimondhatatlan boldogság foglalta el. – Ha ők sem tudják – aztán kiáltva ismételte –, ha nem tudják, akkor én vagyok az egyetlen a világon, aki tudja!
Spade feszes ajakkal mosolygott. – Örülök, hogy jó helyen járok.
A kövér ember is mosolygott, de kissé bizonytalanul. A tekintete óvatos lett. Olyan volt, mint egy vigyázó szemű, mosolygó maszk, mely a saját gondolatai és Spade közé állt. Tekintete Spade-ét kikerülve, a mellette álló pohárra siklott. A kövér arc most felderült. – Ejnye, ejnye, uram, hiszen üres a pohara! – Fölállt, az asztalhoz ment, és a szódásüveggel, poharakkal és palackkal csörömpölve újabb italt kevert.
Spade mozdulatlanul ült a székben, mindaddig, amíg a kövér ember bókolva és egy vidám: – Uram, ez az orvosság bizonyára használ önnek! – kiáltással kezébe nem adta a tele poharat. Akkor Spade felemelkedett, szorosan a kövér ember mellé állt, és kemény, csillogó szemmel nézett le rá. Felemelte a poharát. Határozott hangon, kihívóan mondta: – Emelem poharam az őszinte beszédre és a jó egyetértésre.
A kövér kuncogott egyet, aztán ittak. Majd a kövér ember leült. Két kézzel a hasához szorította a poharat, és mosolyogva nézett fel Spade-re. – Nos, uram, bármilyen meglepő, lehet, hogy egyikük sem tudja pontosan, mi is az a madár, és hogy széles e világon csak egyetlen ember tudja, s az nem más, mint Casper Gutman úr.
– Príma. – Spade szétvetett lábbal állt ott, egyik keze a zsebében, másikban a pohár. – Ha nekem is megmondja, akkor ketten leszünk.
– Matematikailag helyes – a kövér ember kacsintott –, csakhogy… – mosolya egyre szélesebb lett – …még nem vagyok biztos benne, hogy elmondom-e önnek.
– Ne legyen olyan ostoba – mondta Spade türelmesen. – Maga tudja, hogy mi az, én tudom, hogy hol van. Ezért jöttünk össze.
– Nos, uram, hol van?
Spade mintha nem is hallotta volna a kérdést. A kövér ember a száját csücsörítette, szemöldöke felszaladt, fejét kissé oldalra hajtotta. – Hát kérem – mondta szelíden –, én mondjam el, amit tudok, de ön nem akarja elmondani, amit ön tud. Ez nem méltányos, kedves uram. Nem, nem. Ilyen feltételekkel aligha köthetünk üzletet.
Spade sápadt arca megkeményedett. Hadarva beszélt, halk, indulatos hangon: – Jó lesz, ha meggondolja, méghozzá gyorsan. Megmondtam a kis játszópajtásának is, hogy előbb-utóbb köpni fog. Figyelmeztetem, hogy vagy beszél most rögtön, vagy végeztünk. Mit vesztegeti az én drága időmet? Maga, azzal az ostoba titkával! Nagyon jól tudom, miféle vackokat őriznek föld alatti kincseskamrákban, de mi hasznom belőle? Boldogulok én maga nélkül is. Üsse meg magát a guta. Lehet, hogy maga is boldogult volna nélkülem, ha kitér az utamból. De most már késő. San Franciscóban nem nő fű a maga számára. Vagy kirukkol, vagy pucol innen, de még a mai szent napon.
Dühösen megfordult, és óvatlanul fellökte a poharát. A pohár nekiütődött az asztallapnak, eltört, tartalma az üvegcserepekkel szétfreccsent az asztalon és a padlón. Spade süketen és vakon a dühtől ismét szembefordult a kövér emberrel. Azt éppolyan kevéssé érdekelte a pohár sorsa, mint Spade-et: csücsörített szájjal, felhúzott szemöldökkel és balra hajló fejjel megtartotta rózsás nyájasságát Spade beszéde alatt is. Spade folytatta: – És még egyet, nem tűröm…
A bal oldali ajtó kinyílt. Belépett a fiú, aki Spade-et beengedte. Becsukta az ajtót, és kezét oldalához szorítva, megállt előtte. Spade-et nézte, szeme tágra nyílt, nagy sötét pupillákkal. Pillantása végigsiklott Spade vállától a térdéig, majd vissza, és a barna szegélyes zsebkendőn pihent meg, mely Spade zakójának felső zsebéből kandikált ki.
– És még egyet – folytatta Spade, a fiúra szegezve a tekintetét –, tartsa távol tőlem ezt a kis varangyot, amíg nem döntött. Mert megölöm. Idegesít. Az első adandó alkalommal, ha az utamba kerül, megölöm. Nem egyenlő sanszokkal, semmi lehetőséget nem kap, egyszerűen eltaposom.
A fiú szája alig észrevehető mosolyra rándult. Még a szemét sem emelte fel, és egy szót sem szólt.
A kövér ember türelmesen mondta: – Meg kell vallanom, uram, ön igen heves vérű.
– Heves vérű? – Spade vadul felnevetett. Feltette kalapját, előrenyújtotta karját, és tömpe mutatóujjával a kövér ember pocakjára mutatott. – Gondolja meg, de sürgősen és alaposan. Délután fél hatig gondolkodhat. Akkor aztán vagy beszél, vagy búcsúzhat, de örökre. – Leengedte a karját, mogorván nézett a nyájas kövér emberre, majd a fiúra, és az ajtóhoz ment. Kinyitotta, és ridegen hátraszólt: – Fél hat – aztán kész.
A fiú, Spade mellére szegezve a pillantását, megismételte azt a két szót, amelyet a Belvedere halljában kétszer is mondott. Nem hangosan, de keserűen.
Spade kiment, és jól bevágta az ajtót maga után.

12

RINGLISPÍL

Spade liften ment le Gutmantól. Nyelve kiszáradt, szájpadlásához tapadt, arca sápadt volt, és verejték gyöngyözött rajta. Elővette zsebkendőjét, hogy letörölje homlokát, és észrevette, hogy remeg a keze. Elvigyorodott. – Hűha! – szakadt ki belőle olyan hangosan, hogy a liftesfiú hátrafordult, és megkérdezte: – Parancsol?
Spade gyalog ment a Palace-szállóba, és megebédelt. Mire asztalhoz ült, már nem volt száraz a szája, arca kiszínesedett, keze sem reszketett. Komótosan evett és bőségesen. Aztán Sid Wise irodájába ment. Wise a körmét rágta, és az ablakra bámult. Aztán elvette kezét a szájától, és szembefordult Spade-del: – Üdv. Húzz ide egy széket.
Spade széket húzott a hatalmas papírhalmok alatt roskadozó íróasztalhoz, és leült. – Mrs. Archer járt itt? – kérdezte.
– Aha. – Gyenge kis fény villódzott Wise szemében. – Elveszed?
Spade türelmetlenül sóhajtott. – Már megint kezded! – morogta.
Az ügyvéd szája széle futó mosolyra rándult. – Ha nem veszed el, akkor nehéz dolgod lesz.
Spade felnézett a cigarettasodrásból, és fanyarul mondta: – Talán neked. Elvégre ez a foglalkozásod. Mit mondott?
– Rólad?
– Bármiről, amihez közöm van.
Wise ujjaival végigszántott haján, vállára korpa hullott. – Azt mondta, hogy megpróbálta Milest rávenni a válásra, hogy…
– Ezt már tudom – szakította félbe Spade. Arról beszélj, amiről nem tudok.
– Honnan tudjam, hogy ő mennyit…
– Sok a szöveg, Sid. – Spade cigarettájához tartotta az öngyújtó lángját. – Mondott-e olyasmit, amit előttem titkol?
Wise rosszallóan nézett Spade-ra. – Ugyan, Sammy – kezdte –, ez igazán…
Spade a mennyezetre nézett, és felnyögött. – Uram, istenem, a saját ügyvédem, rajtam gazdagodott meg, mégis térden állva kell könyörögnöm, hogy elmondjon valamit! – Wise-ra pillantott. – Mit gondolsz, mi a nyavalyának küldtem a nőt hozzád?
Wise fáradtan elhúzta a száját. – Még egy ilyen ügyfél – panaszolta –, és már vonulhatok is a szanatóriumba vagy akár a diliházba.
– Ott találkozhatsz a legtöbb ügyfeleddel. Megmondta, hogy hol volt akkor éjjel, mikor Milest megölték?
– Meg.
– Hol?
– Őt követte.
Spade felegyenesedett, és pislogott. – Ezek a nők! – kiáltott hitetlenkedve. Aztán nevetett, hátradőlt ismét, és megkérdezte: – Na és mit látott?
Wise a fejét rázta. – Nem sokat. Amikor Miles este hazament, azt mondta neki, hogy randevúja van egy lánnyal a St. Mark Hotelben, s azzal ugratta, hogy itt az alkalom, ha el akar válni. A nő először azt hitte, hogy csak dühíteni akarja.
– A családi históriát ismerem – mondta Spade. – Hagyd ki. Azt mondd el, hogy a nő mit csinált.
– Mondom én, ha hagyod. Miles elment, az asszony meg arra gondolt, talán valóban randevúja van. Ismerted Milest, nagyon jellemző lett volna, ha…
– Miles jelleméről se tarts előadást.
– Semmit se kéne mondanom – felelte az ügyvéd. – Szóval őnagysága kiment a garázsba, kivette a kocsit, és a St. Mark Hotelhez hajtott. Az utca túloldalán, a kocsiban ülve várt. Látta, hogy a szállodából kilép egy férfi meg egy nő, és Miles a nyomukban. Azt mondja, ugyanazt a lányt tegnap este veled látta. Ebből megtudta, hogy Miles dolgozik, és őt csak ugratta. Úgy hiszem, csalódott és dühös volt, legalábbis a szavaiból erre következtettem. Egy darabig követte Milest, míg meg nem bizonyosodott, hogy a párocska nyomában marad, aztán fölment a lakásodra, de nem talált otthon.
– Ez hánykor volt?
– Amikor felment hozzád? Először fél tíz és tíz között.
– Először?
– Igen. Egy félóráig ide-oda furikázott, aztán újra próbálkozott. Akkor, mondjuk, fél tizenegy lehetett. Még mindig nem voltál otthon, erre behajtott a városba, és beült egy moziba, hogy az időt agyonüsse éjfél utánig, mert úgy gondolta, akkor már otthon talál.
Spade a homlokát ráncolta: – Szóval fél tizenegykor moziba ment?
– Azt állítja, méghozzá a Powell Street-ibe, amelyik éjjel egyig játszik. Azt mondta, nem akart hazamenni, nehogy Miles otthon találja. Ettől ugyanis mindig dühöngött, különösen ha már éjfél felé járt. Zárásig ott ült a moziban. – Wise most lassabban beszélt, és gúnyosan villant a szeme. – Azt mondja, hogy addigra úgy döntött, nem megy vissza a lakásodra. Attól félt, megharagszol, ha olyan későn állít be. Úgyhogy elment a Tait étterembe, az Ellis Streeten, majd onnan egyedül hazament.
Wise hátradőlt a székben, és várta, hogy Spade megszólaljon.
Spade arca kifejezéstelen maradt. – Te hiszel neki? – kérdezte.
– Te talán nem? – hangzott a válasz.
– Honnan tudjam? Nem tudhatom, nem ti ketten főztétek-e ki ezt a sztorit.
Wise elmosolyodott. – Téged aztán nem lehet egykönnyen csőbe húzni, mi?
– Hát általában nem. No és aztán? Miles nem volt otthon. Addigra legalább két óra volt már. Két órakor Miles valószínűleg, sőt biztosan halott volt.
– Miles nem volt otthon. Ettől feldühödött, mert nem vált be a számítása, hogy Miles ér haza előbb, és dühöng. Ismét beült a kocsiba, és a lakásodra hajtott.
– Én meg nem voltam otthon, mert bementem a városba, hogy megnézzem Miles holttestét. Klassz kis ringlispíl, mondhatom. Aztán mi volt?
– Hazament, de a férjét még mindig nem találta otthon, s miközben vetkőzött, megérkezett a küldöncöd a halálhírrel.
Spade mindaddig hallgatott, míg nagy gonddal cigarettát nem sodort, és rá nem gyújtott. – Azt hiszem, a sztori így meg is felel a tényeknek, elég jól illeszkedik a többi ismert tényhez. Valószínűleg helytálló.
Wise további korpatömeget hullatott vállára. Kíváncsian fürkészte Spade arcát: – De te mégsem hiszel benne?
Spade kikapta a cigarettát a szájából. – Nem mondtam azt, hogy hiszem, azt sem, hogy nem hiszem, Sid. Fogalmam sincs az egészről.
Az ügyvéd szája fanyar mosolyra húzódott. Fáradtan rándított egyet a vállán. – Értem… Szóval kijátszottalak. Miért nem keresel becsületes ügyvédet, akiben megbízhatsz?
– Az a fajta kihalt. – Spade felállt. Megvetően nézett Wise-ra. – Érzékenykedünk, mi? Nincs nekem elég gondom: most még veled is udvariaskodjam? Talán térdet kellett volna hajtanom, amikor belépek?
Sid Wise zavartan mosolygott. – Nagy gazember vagy, Sammy – mondta.
Effie Ferine a szoba közepén állt, amikor Spade belépett az irodába. Aggódó pillantást vetett rá. – Mi történt?
Spade arca megmerevedett. – Hogyhogy mi történt? – kérdezte.
– Miért nem jött a nő?
Spade két hosszú lépést tett Effie felé, és durván megragadta a vállát.
– Nem érkezett oda? – üvöltött a titkárnő feldúlt arcába.
Az hevesen rázta a fejét. – Csak vártam és vártam, de nem jött, és téged se tudtalak telefonon elérni, ezért visszajöttem.
Spade egy rántással elvette kezét a lány válláról, és a zsebébe mélyesztette. – Megint a ringlispíl? – mondta hangosan, dühösen, és bement a belső irodába. Aztán kijött megint. – Hívd fel anyádat – parancsolta. – Hátha megérkezett már.
Míg a lány telefonált, fel-alá járkált az irodában.
– Nem – mondta Effie, mikor végzett. – Te… talán taxin küldted el?
Spade mordulása valószínűleg igent jelentett.
– Biztos az, hogy… Talán követték!
Spade abbahagyta a járkálást. Kezét csípőre tette, és a lányra meredt. Vadul ordította: – Senki sem követte. Azt hiszed, taknyos kölyök vagyok? Mielőtt beültettem, megbizonyosodtam róla. Néhány saroknyira magam mentem vele, aztán mikor kiszálltam, még egy darabig figyeltem.
– Jó, de…
– De nem ért oda. Ezt már mondtad. Elhiszem.
Effie Ferine fintort vágott. Mindenesetre úgy viselkedsz, mint egy taknyos kölyök.
Spade nyers torokhangot hallatott, és a bejárati ajtóhoz lépett. – Megtalálom, még ha a csatornából kell is kihalásznom – mondta. – Maradj itt, amíg visszajövök, vagy hírt adok magamról. Az isten szerelmére, csináljunk már valamit rendesen. – Kiment. Félúton járt már a lift felé, mikor visszafordult. Effie Ferine az asztalnál ült, mikor benyitott. – Ne vedd a szívedre, ha így beszélek, ismerhetsz már.
– Ha azt hiszed, hogy a szívemre veszem, hülye vagy – felelte a lány –, csakhogy – összefonta karját, s érezte, hogy válla és szája bizonytalanul rángatózik – legalább két hétig nem vehetek fel kivágott ruhát, te durva csirkefogó.
Spade vigyorgott, majd alázatosan tette hozzá: – Sajnos, drágám, vadállat vagyok. – Aztán mélyen meghajolt, és ismét elment.
A sarki taxiállomáson két sárga taxi állt. Vezetőik kint beszélgettek. – Hol van az a piros képű, szőke sofőr, aki délben itt volt? – kérdezte Spade.
– Fuvara van – felelte az egyik.
– Visszajön?
– Azt hiszem.
A másik fejével kelet felé intett. – Épp itt jön.
Spade lement a sarokra, és megállt a járdaszélen, míg a piros képű, szőke sofőr beállt a kocsijával, és kiszállt. Spade most odalépett: – Ma délben egy hölggyel szálltam a kocsijába. Kihajtottunk a Stockton Streetre, fel a Sacramentóig, a Jones Street felé, ahol kiszálltam.
– Emlékszem – mondta a pirosképű.
– Azt mondtam, hogy vigye el egy számra a Ninth Avenue-n. Oda nem vitte. Hova vitte?
A sofőr megdörzsölte arcát, és bizonytalanul nézett Spade-re. – Nem tudom.
– Nincs semmi baj – biztosította Spade, és odaadta a névjegyét. – Ha még biztosabb akar lenni, elmehetünk a főnökéhez az irodába, és a beleegyezését kérjük.
– Jó lesz így is. A kompállomáshoz.
– Egyedül?
– Persze.
– Máshova nem vitte előzőleg?
– Nem. Szóval az úgy volt, hogy mikor a Polk Streethez értünk, kopogott az üvegen, és azt mondta, ki akar szállni újságért, akkor megálltam a saroknál, odafütyültem egy újságosfiúnak, és a hölgy megvette a lapot.
– Melyiket?
– A Call-t. Akkor újra kimentem a Sacramentóra, és alighogy elhagytuk a Van Ness Streetet, újra kopogott, és azt mondta, vigyem a kompállomáshoz.
– Idegesnek látszott?
– Nem vettem észre.
– És amikor odaértek?
– Kifizette a viteldíjat, és kész.
– Várt ott rá valaki?
– Nem láttam senkit.
– Merre ment tovább?
– A kompnál? Nem tudom. Lehet, hogy fölment a lépcsőn.
– Magával vitte az újságot?
– Igen. A hóna alá szorította, mikor fizetett.
– A rózsaszín lapjával kifelé, vagy a fehérrel?
– Ne haragudjon, főnök, azt már nem tudom. Spade megköszönte az információt, egy dollárt adott a sofőrnek, és azt mondta: – Vegyen érte cigarettát.
Spade megvette a Call-t, bement egy irodaépület előcsarnokába, hogy szélvédett helyen átnézhesse. Gyorsan átfutotta az első három oldal főcímeit. Egy pillanatra megállt a negyedik oldalon: PÉNZHAMISÍTÁS GYANÚJA MIATT LETARTÓZTATTÁK, olvasta, aztán az ötödik oldalon ezt találta: ISMERETLEN FIATALEMBER REVOLVERES ÖNGYILKOSSÁGA. A nyolcadik oldalon ez a cím ragadta meg a figyelmét egy pillanatra: LÖVÖLDÖZÉS UTÁN HÁROM SAN FRANCISCÓ-I FIÚT TARTÓZTATTAK LE BETÖRÉSÉRT, aztán egészen a harmincötödik oldalig semmi sem tűnt fel. Ez a rész adott hírt az időjárásról, hajózásról, termelésről, ez tájékoztatott a pénzügyi helyzetről, válásokról, születésről, házasságról és halálhírekről. Elolvasta az elhunytak listáját, átlapozta a pénzügyi híreket a harminchat-harminchetedik oldalon; nem talált semmi érdemlegeset a harmincnyolcadik, egyúttal utolsó oldalon sem. Fölsóhajtott, összehajtogatta az újságot, betette a kabátzsebébe, és cigarettát kezdett sodorni. Öt percig álldogált az előcsarnokban, cigarettázott, és komoran nézett maga elé. Aztán végigment a Stockton Streeten, odaintett egy taxit, és a Coronetbe hajtatott. A lánytól kapott kulccsal bement az épületbe és Miss O'Shaughnessy lakosztályába. Az előző este viselt kék estélyi ruha az ágy végében lógott. A kék harisnya és a cipő a padlón hevert. A fémdoboz, amelyben Brigid az ékszereit tartotta az öltözőasztala fiókjában, most az asztalon hevert üresen. Spade összehúzott szemmel nézte, megnyalta szája szélét, végigsétált a szobákon, de nem nyúlt semmihez, majd elhagyta a Coronet-szállót, és bement a városba.
Irodaépületének ajtajában majdnem belebotlott a fiúba, akit Gutmannál látott. A fiú elállta az útját: – Gyerünk, látni akarja magát – közölte. Két keze a zsebében, a zsebeken nagyobb dudorok, mint amit egy kéz csinál.
Spade elvigyorodott, és gúnyosan mondta: – Csak öt-huszonötre vártalak. Remélem, nem vártál soká.
A fiú egész Spade szájáig emelte a szemét. Aztán olyan hangon szólt, mint aki fizikai fájdalmat érez: – Ha nem száll le rólam, golyót kaphat a hasába.
Spade kuncogott. – Minél pitibb a huligán, annál cifrább a dumája – mondta vidáman. – Na, gyerünk. – Egymás mellett mentek végig a Sutler Streeten. A fiú nem vette ki kezét a zsebéből.
– Mióta vagy a szakmában, kisfiam? – kérdezte Spade nyájasan. A fiú úgy tett, mint aki nem hallja. – Csináltál már… – kezdte újra Spade, de aztán leállt. Sárgás szemében gyenge fény izzott. Többet nem szólt a fiúhoz.
Beléptek az Alexandriába, felmentek liften a tizenkettedik emeletre, és végigsétáltak a folyosón Gutman lakosztálya felé. A folyosó néptelen volt. Spade kissé lemaradt, úgyhogy mire öt méterre voltak csak Gutman ajtajától, Spade egy fél méterre elmaradt a fiútól. Most kissé oldalra fordult, hátulról megragadta a fiú karját a két könyöke alatt. A karokat előrenyomta, úgyhogy a kabátzsebben levő két kéz felemelte elöl a kabátot. A fiú kapálódzott és vonaglott fájdalmában, de a hatalmas ember szorításában tehetetlen volt. Rúgott egyet hátrafelé, de a rúgás Spade szétvetett lába között a levegőt érte. Spade felemelte a fiút, majd keményen talpára vágta újra. A vastag szőnyeg elnyelte a csapódás zaját. Ebben a pillanatban Spade a fiú csuklóját ragadta meg. A fiú összeszorított fogakkal tovább erőlködött Spade markában, de nem tudott szabadulni, és nem bírta elkerülni, hogy a nagy ember keze az övére kapcsolódjon. A fiú a fogát vicsorgatta, az őrlődő fogak zaja összekeveredett Spade lihegésével, amikor összeroppantotta a fiú kezét. Egy hosszú pillanatig merev és mozdulatlan maradt. Aztán a fiú két karja elernyedt, Spade elengedte őt, és hátralépett. Kihúzta két kezét a fiú kabátzsebéből, mindegyikben nehéz automata fegyvert tartott.
A fiú szembenézett Spade-del. Arca halotthalvány volt a rémülettől. Spade mellét bámulta, nem szólt semmit. Spade gúnyosan vigyorgott. A két pisztolyt zsebre tette.
– Gyerünk – mondta. – Most legalább kapsz egy jó pontot a főnöködtől.
Gutman ajtajához mentek, és Spade kopogott.

13

A CSÁSZÁR AJÁNDÉKA

Gutman nyitott ajtót. Boldog mosolyra derült az arca. Kezet nyújtott: – Á, uram, lépjen beljebb! Köszönöm, hogy eljött. Tessék, tessék!
Spade kezet fogott vele, és bement. A fiú mögötte. A kövér ember becsukta az ajtót. Spade kivette zsebéből a fiú két pisztolyát, és odatartotta Gutmannak. – Tessék. Nem volna szabad megengedni, hogy ezekkel szaladgáljon, még meg talál sérülni.
A kövér ember vidáman nevetett, és átvette a pisztolyokat.
– Ejnye, ejnye – mondta. Hát ez meg micsoda? – Spade-ről a fiúra nézett.
– Egy két mankón bicegő rikkancs vette el tőle, de visszaadattam vele.
A sápadt fickó elvette a fegyvereket Gutmantól, és ismét zsebre tette. Nem szólt. Gutman nevetett. – Hitemre, uram – mondta Spade-nek –, ha maga nem volna, ki kéne találni. Lenyűgöző jellem. Kerüljön beljebb, foglaljon helyet. Adja ide a kalapját. – A fiú kiment a jobb oldali ajtón.
A kövér ember az asztal mellett álló zöld plüssfotelbe tessékelte Spade-et, szivarral kínálta, odatartotta az öngyújtóját, kevert egy whiskyt szódával, Spade kezébe nyomta, és kezében a másik pohárral, Spade-del szemben foglalt helyet. – Nos, uram, engedje meg, hogy bocsánatot kérjek…
– Nincs miért – mondta Spade. – Beszéljünk a fekete madárról.
A kövér ember oldalra billentette fejét, és barátságosan nézett Spade-re. – Rendben van. Beszéljünk. – Egyet kortyolt a poharából. – Uram, ennél megdöbbentőbb dolgot még ön se hallott soha, holott gondolom, hogy ilyen kaliberű ember, különösen a maga foglalkozásával, nem egy megdöbbentő dologgal találkozott már.
Spade udvariasan bólintott. A kövér ember égre fordított szemmel kérdezte: – Uram, hallott-e ön valaha a Jeruzsálemi Szent János Lovagrendről, melyet később Rodoszi Lovagrendnek meg más egyébnek is neveztek?
Spade a szivarját lengette. – Nem sokat, csak amire még az iskolai történelemből emlékszem: keresztes vitézek vagy effélék.
– Nagyon helyes. Nos, arra emlékszik-e, hogy Nagy Szolimán 1523-ban kiűzte őket Rodosz szigetéről?
– Arra nem.
– Pedig kiűzte, uram, és Krétán telepedtek meg. Ott éltek egészen 1530-ig, vagyis hét évig, míg sikerült rávenniök V. Károly császárt, hogy adja nekik – Gutman a levegőbe tartotta három vaskos ujját és számlált – Máltát, Gozót és Tripolit.
– Értem.
– Igen, uram, de azzal a feltétellel kapták meg, hogy évente egy – most egy ujját tartotta fel –, egy sólymot kötelesek sarc fejében beszolgáltatni a királynak, annak elismeréséül, hogy Málta spanyol uralom alatt áll, és ha bármikor elhagynák a szigetet, az Spanyolországra száll vissza. Érti? Úgy adta nekik, használatra, sem átadni, sem eladni nem volt joguk.
– Értem.
A kövér ember hátranézett a három csukott ajtó felé, közelebb húzta székét Spade-hez, és a továbbiakat suttogva közölte: – Van fogalma arról, milyen mérhetetlenül, milyen elképzelhetetlenül gazdag volt a Rend akkoriban?
– Ha jól emlékszem – mondta Spade –, egész jól voltak eleresztve.
Gutman elnézően mosolygott. – Jól eleresztve, uram? – Rekedten suttogott. – Kissé enyhe kifejezés. Uram, felvetette őket a pénz. El sem tudja képzelni azt a vagyont. Én sem. Senki. Éveken át fosztogatták a szaracéneket, csak az isten tudja, mekkora zsákmányra tettek szert: drágakő, arany, ezüst, selymek, elefántcsont, a Kelet mesés kincsei. Ez, uram, történelmi tény. Nem titok előttünk, hogy nekik, akárcsak a Templomosoknak, a keresztes hadjárat elsősorban zsákmányt jelentett. Nos, Károly császár odaadta Máltát, és nem kért egyéb bért, mint egyetlen sólymot évente, ami pusztán formalitás. Mi sem volt természetesebb, mint hogy ezek a mérhetetlenül gazdag lovagok azon törjék a fejüket, hogyan fejezhetnék ki mélységes hálájukat az uralkodó iránt. És fején találták a szöget, uram. Az a szerencsés ötletük támadt, hogy az első évi sarc fejében ne élő madarat küldjenek, hanem egy csodálatos arany sólymot, melyet kincstáruk legértékesebb drágaköveivel borítottak tetőtől talpig. És ne felejtse el, uram, hogy Ázsia legszebb ékkövei voltak a birtokukban. – Gutman olajos fényű, barna szemével Spade nyugodt arcát fürkészte. – Nos, uram, ehhez mit szól? – kérdezte a kövér ember.
– Nem tudom.
A kövér ember elégedetten mosolygott. – Ezek tények, történelmi tények, nem iskolakönyvből, nem is Mr. Wells világtörténelméből, mégis történelem. – Előrehajolt. – A Rend levéltára a tizenkettedik századtól kezdve napjainkig Máltában van. Az iratok nem érintetlenek, de mégis három – feltartotta három ujját –, három utalást találhatunk, melyek minden bizonnyal erre az ékköves sólyomra vonatkoznak. J. Delaville LeRoul Les Archives de l'Ordre de Saint-Jean című munkájában is van erre utalás, homályos ugyan, de mégis van. És Paoli Dell'origine ed institute del sacro militar ordine című, kéziratban maradt művének függelékében világosan és félreérthetetlenül utal azon tényekre, amelyeket önnel ismertetek.
– Helyes – mondta Spade.
– Helyes, uram. Villiers de l'Isle Adam, a Rend nagymestere, török rabszolgákkal készíttette el a harmincöt centis, drágakővel kirakott madarat St. Angelo várában, és elküldette Károlynak Spanyolországba. A gályának egy Cormier vagy Corvere nevű francia lovag volt a parancsnoka, maga is tagja a Rendnek. – Újra suttogóra fogta a hangját. – A sólyom nem érte el Spanyolországot. – Összeszorított szájjal mosolygott. – Hallott már a Vörösszakállú Khaireddinről? Nem? Híres kalóz volt, s akkoriban Algír alatt hajózott. Nos, uram, a Vörösszakállú elfogta a gályát, és elrabolta a madarat. Ez tény, méghozzá történelmi tény, melyet Pierre Dan francia történész írt meg egyik algériai levelében. Elmondja, hogy több mini száz évig volt a madár Algírban, míg Sir Francis Verney angol kalandor, aki egy darabig az algériai kalózokkal hajózott, magával nem vitte. Persze lehet, hogy nem így volt, de Pierre Dan ezt mondja, s nekem megfelel ez a magyarázat. Mindenesetre Lady Frances Verney emlékiratai a tizenhetedik századból nem említik a madarat. Utánanéztem. Az is valószínű, hogy amikor 1615-ben Sir Francis meghalt egy messinai kórházban, a madár már nem volt a birtokában. Addigra teljesen tönkrement. Az azonban kétségtelen, kedves uram, hogy a madár Szicíliába került. Ott II. Victor Amadeus birtokába jutott, nem sokkal azután, hogy 1713-ban megkoronázták. Amikor lemondása után Chambéryben megházasodott, feleségének nászajándékul adta a madarat. Ez, uram, tény. Maga Carutti, a Storia del Regno di Vittorio Amadeo II. című munka szerzője áll jót érte. Lehet, hogy ők – Amadeus és a felesége – magukkal vitték Torinóba, amikor Amadeus újra követelte a trónt. Akárhogy is történt, a madár ezután egy spanyol kezébe került, aki 1734-ben részt vett Nápoly ostromában; ez Don Jósé Monino y Redondo, Floridablanca grófjának, III. Károly miniszterének atyja volt. Semmi sem szól az ellen, hogy a madár a család birtokában maradt, legalábbis a karlista háború végéig, 1740-ig. Ezután Párizsban bukkant föl akkoriban, mikor Párizs tele volt Spanyolországból menekülő karlistákkal. Egyikük magával vihette, de bárki volt is az illető, nem ismerhette a madár igazi értékét. A madarat ugyanis – valószínűleg óvatosságból, a karlista zavargások miatt – átfestették vagy átzománcozták, hogy elrejtsék igazi értékét, s csak egy érdekes fekete szobrocska lett belőle. És ebben az álruhában hetven évig hányódott Párizsban, kedves uram, magánkézből kereskedőkhöz, akik ostobák voltak ahhoz, hogy valódi értékét felismerjék az álruha alatt.
A kövér ember elhallgatott, mosolygott, és sajnálkozva ingatta fejét. Aztán folytatta: – Mint mondtam, hetven évig futballoztak ezzel a csodálatra méltó tárggyal Párizs csatornáiban, míg 1931-ben egy Charilaos Konstantinides nevű görög kereskedő rá nem bukkant valahol egy mocskos kis boltban. Charilaos felismerte, miről van szó, és megvette a szobrot. Nem volt olyan vastag zománcréteg, amely vizsla szeme és érzékeny orra elől elrejthette az igazi értéket. Egyszóval, uram, Charilaos nyomozta ki végül a madár történetét, és állapította meg azonosságát. Mikor megneszeltem a dolgot, magam préseltem ki belőle a történetet, majd azóta további részletekkel ki is egészítettem. Charilaos nem sietett a madarat pénzre váltani. Tudta, hogy bármily nagy is a tárgy belső értéke, ha valaha minden kétséget kizáróan megállapítják az eredetiségét, még sokkal magasabb, fantasztikus árat érhet el érte. Alkalmasint azt tervezte, hogy a Rend valamelyik modern utódával köt üzletet, az angol Jeruzsálemi Szent János Renddel, a porosz Johannita Renddel vagy a máltai Főrend olasz vagy német ágazatával, melyek egytől egyig rendkívül gazdagok. – A kövér ember fölemelte poharát, mosolyogva észlelte, hogy üres, majd töltött magának is, Spade-nek is.
– Most már kezd hinni nekem? – kérdezte, míg a szódat töltötte.
– Nem mondtam, hogy nem hiszek magának.
– Nem, de hogyan nézett rám! – kuncogott Gutman. Leült, ivott, aztán fehér zsebkendőjével felitatta száján a cseppeket. – Nos, uram, Charilaos a biztonság kedvéért újrazománcoztatta a madarat, valószínűleg ez a jelenlegi formája. Pontosan egy évvel azután, hogy megszerezte – és valószínűleg három hónappal, miután kifaggattam róla –, egy szép napon azt olvasom londoni tartózkodásom alatt a Times-ban, hogy Charilaos üzletét kirabolták, őt magát pedig megölték. Másnap Párizsban voltam. – Szomorúan rázta a fejét. – A madár eltűnt. Uram, majd megőrültem. Nem hittem, hogy bárki is tud a madárról, azt sem, hogy a görög másnak is beszélt róla. Sok mindent loptak el. Ezért arra gondoltam, hogy a tolvaj egyszerűen elvitte a madarat is a többi zsákmány között, és nem is tudta, mit visz. Mert, biztosíthatom, ha a tolvaj ismeri a madár értékét, nem terheli magát semmi mással, hacsaknem a koronaékszerekkel, mondjuk.
Behunyta szemét, és szelíden mosolygott valami hirtelen támadt gondolaton. Ismét kinyitotta a szemét: – Ez tizenhét éve történt. Tizenhét évembe került, uram, hogy megállapítsam a madár hollétét, de sikerült. Meg akartam szerezni, s nem vagyok olyan ember, aki könnyen felad valamit, ha nagyon akarja. – Arca széles mosolyra húzódott. – Akartam, és megtaláltam. Akarom, és megszerzem. – Kiürítette poharát, megtörölte száját, és eltette zsebkendőjét. – Nyomon követtem a madarat egy Kemidov nevű orosz generális házáig, egy konstantinápolyi külvárosba. Nem tudta, mi az, nem látott benne mást, csak egy fekete zománcozott szobrot, de vele született makacssága miatt megtagadta a madár eladását, amikor ajánlatot tettem. Lehet, hogy mohóságomban kissé ügyetlenül jártam el. Nem tudom. Azt azonban tudtam, hogy szükségem van rá, és attól tartottam, hogy ez az ostoba katona esetleg érdeklődni kezd iránta, lecsíp egy keveset a zománcból, ezért bizonyos… ügynököket küldtem, hogy szerezzék meg. Nos, uram, meg is szerezték, de nem nekem. – Felállt, és az üres poharat az asztalra tette. – De én megszerzem. Szabad a poharát, uram?
– Ezek szerint a madár nincs egyikük birtokában sem, hanem Kemidov generálisé? – kérdezte Spade.
– Birtokában? – ismételte a kövér ember derűsen. Azt mondhatja, uram, hogy a spanyol császár birtokában volt, de jelenleg senki sem formálhat rá jogot, hacsak valaki erőszakkal meg nem szerzi. – Kuncogott. – Egy ilyen értéktárgy, mely kézről kézre járt a fent említett módon, annak a tulajdona, aki ráteszi a kezét.
– Tehát jelenleg Miss O'Shaughnessyé?
– Nem, uram. Hacsak nem úgy, mint megbízottamé.
– Úgy? – mondta Spade gúnyosan.
Gutman elgondolkodva nézte a whiskys üveg dugóját: – Ön úgy véli, hogy jelenleg nála van?
– Minden valószínűség szerint.
– Hol?
– Azt nem tudom pontosan.
A kövér ember hangos csattanással vágta az üveget az asztalra. – De hiszen azt mondta, hogy tudja! – kiáltott.
Spade hanyagul legyintett. – Úgy értettem, tudom, honnan szerezzem meg, ha itt az ideje.
Gutman arcán a rózsaszín gömböcskék derűsebben rendeződtek. – És tudja? – kérdezte.
– Tudom.
– Nos? Mikor?
Spade vigyorogva felelte: – Azt bízza rám.
– Mikor?
– Ha kész vagyok rá.
A kövér ember ajkát csücsörítette, és kissé nyugtalanul mosolygott. – Mondja, Mr. Spade, hol van most Miss O'Shaughnessy?
– Az én kezemben, biztonságban elhelyezve. Gutman elismerően mosolygott. – Bízom magában, uram – mondta. – Nos, uram, mielőtt az árakról tárgyalnánk, feleljen egy kérdésemre. Mennyi időn belül tudja, illetve hajlandó a sólymot előteremteni?
– Két napon belül.
A kövér ember bólintott. – Ez megfelel. Mi… No de elfelejtkezem a táplálékunkról! – Odalépett az asztalhoz, whiskyt töltött, hozzá szódat, a poharat Spade könyöke mellé tette, a magáét pedig magasra tartotta. – Nos, uram, igyunk a becsületes alkura és a kölcsönös haszonra!
Ittak. A kövér ember leült. – Hogy érti a becsületes alkut? – kérdezte Spade.
Gutman a világosság felé tartotta a poharát, szeretettel nézte, nagyot kortyolt belőle, és aztán felelt: – Két javaslatom van, uram, mindkettő becsületes. Válasszon. Huszonötezer dollárt kap a sólyom átadásakor és további huszonötezret, amint New Yorkba érkezem, vagy pedig a negyedrészét, huszonöt százalékát kapja annak az ősszegnek, amit a sólyomért kapok. Válasszon, uram: vagy azonnali ötvenezer dollár, vagy sokkal nagyobb összeg, mondjuk néhány hónapon belül.
Spade ivott: – Mennyivel nagyobb? – kérdezte.
– Sokkal – felelte a kövér ember. – Ki tudja, mennyivel? Mondjam azt, hogy százezer vagy negyedmillió? Hisz nekem, ha a valószínű minimális összeget nevezem meg?
– Miért ne?
A kövér ember csettintett, és halkabbra fogta hangját:
– Mit szólna, uram, egy félmillióhoz?
Spade szeme összeszűkült. – Szóval azt hiszi, hogy a dög kétmilliót ér?
Gutman derűsen mosolygott. – Maga mondja. És miért ne?
Spade kiürítette poharát, és letette az asztalra. Szájába vette a szivart, kivette, megnézte, és ismét visszatette. Sárgásszürke szeme elhomályosult. – Csinos kis pénz – mondta.
A kövér ember helyeselt: – Csinos bizony. – Előrehajolt, és megpacskolta Spade térdét. – Ez a sziklaszilárd minimum – vagy Charilaos Konstantinides világraszóló balek. De nem volt az.
Spade kivette a szivart szájából, rosszallóan és undorral nézte, majd elnyomta a hamutartóban. Előbb becsukta, majd kinyitotta szemét. Most még homályosabb volt.
– Szóval ez a minimum, mi? Na és a maximum?
– A maximum? – Gutman kitárta karját. – Nem találgatok. Még azt hinné, nem vagyok épeszű. Nem tudom. Senki sem tudhatja, meddig verhető föl az ára, uram, és ez az egyetlen igazság ez ügyben.
Spade összeszorította száját. Türelmetlenül rázta meg a fejét. Hirtelen éles fény gyűlt a szemében, majd kialudt, tekintete újra elhomályosodott. Felállt. Megtámaszkodott a szék két karfáján. Ismét megrázta a fejét, és bizonytalanul előrelépett. Fojtottan felnevetett: – Dögölj meg – mondta.
Gutman fölugrott, és hátrarúgta székét. Kövér gömbjei rázkódtak. Szeme fekete lyukként tátongott zsíros, rózsaszín arcában. Spade ide-oda ingatta fejét, míg tompa tekintete meg nem akadt az ajtón. Ismét bizonytalanul lépett egyet. A kövér ember felkiáltott: – Wilmer! – Az ajtó kinyílt, és bejött a fiú.
Spade harmadszor is lépett. Arca hamuszürke volt, fogait görcsösen összeszorította. A negyedik lépés után már nem tudta kiegyenesíteni térdét, és szemhéja teljesen lezárult. Megtette az ötödik lépést is. A fiú odament, és szorosan elé állt, jobb kezét kabátja alá rejtette. Szája sarka lebiggyedt. Spade megpróbálkozott a hatodik lépéssel is. A fiú elgáncsolta. Spade belebotlott, és arcra bukott. A fiú lenézett rá. Spade megpróbált fölkelni. A fiú nagy lendülettel halántékon rúgta. A rúgástól Spade oldalra fordult. Még egyszer megpróbált fölkelni, de már nem tudott, elvesztette eszméletét.

14

“LA PALOMA"

Sam Spade reggel hatkor kilépett a liftből, és irodája felé tartva, sárga fényt látott kiszűrődni az iroda tejüveg ajtaján. Megtorpant, összeszorította száját, jobbra-balra végignézett a folyosón, aztán halk, de gyors léptekkel közeledett az ajtóhoz.
Kezét a kilincs gombjára tette, majd óvatosan, zajtalanul forgatni kezdte. Forgatta, de a kilincs nem engedett: az ajtó zárva volt. A gombot nem engedte el, csak átváltott a bal kezére. Jobb kezével óvatosan előhalászta kulcscsomóját, óvatosan, hogy a kulcsok ne csörrenjenek. Kiválasztotta az iroda kulcsát, a többit tenyerébe szorította, és a kulcsot a zárba illesztette. Mindezt hangtalanul. Kicsit egyensúlyozott lábujjhegyen, teleszívta tüdejét levegővel, kinyitotta az ajtót, és belépett.
Effie Ferine az íróasztalnál ült, fejét két karján nyugtatta, és aludt. Rajta volt a kabátja, és Spade felöltőjét pokrócszerűen maga köré csavarta. Spade fojtottan felnevetett, becsukta az ajtót, és benézett a másikon. A belső iroda üres volt. Odament a lányhoz, és a vállára tette a kezét.
A lány megmozdult, kábultan fölemelte fejét, és pislogott. Aztán egy rántással felegyenesedett, és a szeme tágra nyílt. Meglátta Spade-et, hátradőlt a székben, és mosolyogva dörzsölgette szemét. – Na végre, csakhogy megjöttél – mondta. – Hány óra?
– Hat. Te meg mit csinálsz itt?
A lány megborzongott, szorosabbra húzta magán Spade kabátját, és ásított. – Azt mondtad, maradjak, míg visszajössz vagy telefonálsz.
– No, ez aztán hősi tett volt.
– Nem akartam… – Hirtelen abbahagyta, és felállt. A kabátot leengedte maga mögé a székre. Fekete szemével izgatottan vizsgálta Spade halántékát a kalap karimája alatt. – Te jóisten, a fejed! Mi történt? – Spade jobb halántéka kék volt és dagadt.
– Nem tudom, elestem-e, vagy leütöttek. Nem hiszem, hogy komoly a dolog, de kutyául fáj. – Gyengéden megérintette, elfintoritotta arcát, majd keserűen elmosolyodott. – Látogatóba mentem, megetettek altatóval, és tizenkét óra múlva tértem magamhoz, egy idegen padlón.
A lány levette Spade fejéről a kalapot. – Hát ez borzasztó. Orvost kell hívnod. Nem sétálhatsz a városban ilyen fejjel.
– Nem olyan veszélyes, mint amilyennek látszik, inkább a fejfájás kellemetlen, de azt hiszem, ez az altatótól lehet. – A mosdóhoz lépett, és hideg vizet csorgatott a zsebkendőjére. – Volt valami, miután elmentem?
– Nem találtad meg Miss O'Shaughnessyt?
– Még nem. Történt valami?
– Az államügyész telefonáltatott. Beszélni akar veled.
– Személyesen?
– Igen, legalábbis így értettem. Meg egy fiú is jött azzal az üzenettel, hogy Mr. Gutman szívesen lát egy kis beszélgetésre fél hatkor.
Spade elcsavarta a csapot, kinyomkodta a zsebkendőt, és halántékára szorította. – Azt megkaptam, a fiúval odalent akadtam össze. Ez is a Gutmannal való kis beszélgetésből származik.
– Ez az a G., aki telefonált?
– Ez.
– És mit…?
Spade keresztülnézett a lányon, és úgy beszélt, mintha csak gondolatait akarná rendezni. – Akar valamit, amiről azt hiszi, hogy én meg tudom szerezni. Meggyőztem arról, hogy megakadályozhatom, ha fél hatig nem kötjük meg az alkut. Aztán… aha… biztos így volt… mikor megmondtam neki, hogy néhány napig várnia kell, akkor betöltötte azt a vackot. Attól nem félt, hogy kinyúlok. Tudnia kellett, hogy tíz-tizenkét órán belül magamhoz térek. Valószínűleg így okoskodott, hogy nélkülem is meg tudja szerezni, míg alszom, legalább nem köpök bele a levesébe. – Dühösen felmordult. – Remélem, tévedett. – Tekintete már nem volt olyan réveteg. – Az O'Shaughnessy lánytól nem jött semmi üzenet?
Effie megrázta fejét. – Neki is köze van ehhez?
– Egy kevés.
– Az a dolog, amit Gutman akar, a lányé?
– Vagy a spanyol királyé. Ide hallgass, drágám, ugye van egy nagybátyád, aki történelmet ad elő az egyetemen?
– Unokabátyám. Miért?
– Ha boldoggá tennénk őt egy állítólag négyszáz éves történelmi titokkal, bízhatunk-e abban, hogy egy darabig nem beszél róla?
– Hogyne. Nagyon rendes fiú.
– Remek. Akkor vedd elő a füzetedet és a ceruzádat.
Spade újra hideg vizet folyatott zsebkendőjére, halántékához tartotta, odaállt a lány elé, és elejétől végig lediktálta a sólyom történetét, úgy, ahogyan Gutmantól hallotta; attól kezdve, hogy V. Károly területet adományozott a lovagrendnek, egészen a zománcozott madár Párizsba érkeztéig a karlista beáramlás idején – de nem tovább. Megakadt a Gutman által említett szerzők és műveik nevénél, de végül is sikerült hozzávetőleges fonetikai hasonlósággal lediktálnia azokat is. A történet többi részét egy gyakorlott riporter ügyességével ismételte meg. Amikor befejezte, a lány felemelte kipirult arcát a füzetéből, és rámosolygott: – Milyen izgalmas!
– Az. Vagy nevetséges. Most légy szíves, vidd el az unokabátyádnak, olvasd fel, és kérdezd meg, mi a véleménye a dologról. Tud-e olyasmiről, ami kapcsolatba hozható ezzel? Lehetséges volna? Megtörténhetett, akár csak részben is? Vagy halandzsa az egész? Ha azt mondja, időre van szüksége, mondd, hogy rendben van, nézzen utána, de addig is mondjon valamit. És főleg mondd meg, hogy szigorúan bizalmas.
– Máris megyek – mondta a lány. Te meg eredj orvoshoz.
– Előbb reggelizünk.
– Nem, majd útközben bekapok valamit. Alig várom, hogy megtudjam Ted véleményét.
– Jó, csak aztán ne bőgj, ha kinevet.

Spade kényelmesen megreggelizett a Palace-ban, elolvasott két reggeli lapot, hazament, megfürdött, megborotválkozott, jeget tett a halántékára és felöltözött. Elment a Coronetbe, Brigid lakására. Nem volt ott senki. Semmi sem változott legutóbbi látogatása óta. Elment az Alexandria-szállóba. Sem Gutman, sem lakosztályának többi lakója nem volt otthon. Gutman háza népéhez tartozott Wilmer Cook, a titkára, és Rhea, Gutman tizenhét éves, alacsony, barna szemű, szőke hajú, a személyzet szerint igen szép leánya. Spade megtudta, hogy Gutmanék tíz napja érkeztek New Yorkból, és még nem jelentkeztek ki. Spade a Belvedere-be ment, a szálló detektívjét az eszpresszóban találta, éppen reggelizett.
– Jó reggelt, Sam. Csüccs le, és harapj valamit. – A detektív most vette észre Spade halántékát. – Hű, az anyját, téged aztán jól helybenhagytak!
– Kösz, már reggeliztem – mondta Spade, és leült. – Rosszabbnak látszik, mint amilyen. Hogy viselkedik a mi drága Cairónk?
– Alig egy félórával azután, hogy elmentél, ő is kilépett, azóta sem láttam. Éjszaka sem aludt itthon.
– Határozottan rossz szokásokat kezd felvenni.
– Hát persze, mit csináljon egy ilyen pasas, elhagyatva a nagyvárosban? Hát téged ki dekorált ki ilyen szépen?
– Nem Cairo. – Spade figyelmesen szemlélte Luke pirítósának ezüst fedőjét. – Van lehetőség arra, hogy terepszemlét tartsak Cairónál, míg nincs idehaza?
– Meg lehet kártyázni. Tudod, hogy benne vagyok mindenben, ha rólad van szó. – Luke odébb lökte csészéjét, az asztalra könyökölt, és felnézett Spade-re. De az a sanda gyanúm, hogy ez nem kölcsönös. Mondd, Sam, tulajdonképpen mi a nagy helyzet ezzel a pasassal? Tudod, hogy bízhatsz bennem.
Spade fölemelte szemét az ezüst fedőről. Tekintete tiszta volt és nyílt. – Hát persze, tudom, nem takargatok én semmit. Megmondtam nyíltan, dolgozom neki, de van egy-két haverja, akik nem tetszenek, ezért fogtam gyanút.
– Az a fiú például, akit tegnap kirúgtunk?
– Az is.
– Az is közülük való, aki Milest kinyírta? Spade a fejét rázta. – Milest Thursby ölte meg.
– És ki ölte meg Thursbyt?
Spade mosolygott. – Ez még titok tulajdonképpen, de neked elmondom. Én öltem meg. Legalábbis a rendőrség szerint.
Luke horkant egyet, aztán felállt. – Nehéz rajtad eligazodni. Gyerünk, tartsuk meg azt a terepszemlét.
Megálltak a portánál, de csak annyi ideig, míg Luke elintézte, hogy “csengessenek föl, ha a pofa megjön", és fölmentek Cairo szobájába. Cairo ágya gyűretlen volt és rendes, de a papírkosárban levő szemét, a félig felhúzott redőny és a használt törülközők a fürdőszobában arra mutattak, hogy a szobalány még nem járt ott. Cairo poggyásza egy hajókofferből, egy bőröndből és egy könnyű útitáskából állt. A fürdőszobai faliszekrényke tömve volt kozmetikai szerekkel, üvegekkel, púderdobozokkal, krémekkel, kenőccsel, parfümmel, arcvízzel és gyógyszerekkel. Két öltöny és egy felöltő lógott a szekrényben, alatta három pár gondosan kisámfázott cipő. A bőrönd és az útitáska nyitva. Mire Spade a többit átkutatta, Luke a hajókoffert is kinyitotta.
– Eddig semmi – mondta Spade, míg a kofferben turkált. Ott sem talált semmi érdekeset.
– Mit keresünk tulajdonképpen? – kérdezte Luke, amikor újra bezárta a hajókoffert.
– Semmit. Azt mondja, Konstantinápolyból jött. Szeretném tudni, hogy igaz-e. Semmi olyat nem találtam, ami ennek ellentmond.
– Mi a szakmája?
Spade a fejét rázta. – Ezt magam is szeretném tudni. – Odament a papírkosárhoz. – Na, ez az utolsó dobásunk.
Kivett a kosárból egy újságot. Felcsillant a szeme, amikor meglátta, hogy az előző napi Call. Az apróhirdetéseknél volt kihajtva. Kinyitotta, átfutotta, de nem talált semmi említésre méltót. Megfordította az újságot, és most a belső lapját nézte meg, ott, ahol a hajózási, pénzügyi, időjárás és személyi hírek rovat van. A bal alsó sarokban egy körülbelül ötcentis darabot letéptek a második hasábból. A letépett rész fölött apró betűs címet talált, Ma érkezett felirattal. Alatta:

12.20 – “Capac" Astoriából
5.05 – “Helen P. Drew" Greenwoodból
5.06 – “Albarado" Bandonból

A következő sorból már csak ennyi látszott: …Sydneyből.
Spade letette a Call-t az asztalra, és újra belenézett a papírkosárba. Egy darabka selyempapírt talált, zsineget, két fehérneműcímkét, egy rövidárus számláját fél tucat zokniról és végül a kosár alján egy kis darab, gombóccá gyúrt újságpapírt. Óvatosan kisimította a gombócot, letette az asztalra, és odaillesztette a Call kitépett darabjához. Az oldalak pontosan illeszkedtek, de a gyűrött darab és a Sydneyből szó közötti részből pár centis darab hiányzott, éppen annyi, amennyire hat vagy hét hajó érkezését nyomhatták. Megfordította a lapot, de látta, hogy a másik oldalon egy tőzsdeügynök hirdetésének jelentéktelen része hiányzik csak.
Luke áthajolt Spade fölött: – Mi a nagy helyzet?
– Úgy látszik, egy hajó érdekli a fickót.
– Na és, talán az törvényellenes dolog? – mondta Luke, miközben Spade összehajtogatta és zsebre tette az újságot és a kitépett részt.
– Végeztünk?
– Igen. Kösz szépen, Luke. Amint Cairo megérkezik, azonnal hívj fel, kérlek.
– Meglesz.
Spade elment a Call kiadóhivatalába, megvette az előző napi számot, kinyitotta a hajózási híreknél, és összehasonlította a Cairo papírkosarában talált darabbal. A hiányzó helyen ez volt olvasható:

5.17 – “Tahiti" Sydneyből és Papeete-ből
6.05 – “Admiral Peoples" Astoriából
8.07 – “Caddopeak" San Fédrából
8.17 – “Silverado" San Fédrából
8.25 – “La Paloma" Hongkongból
9.03 – “Daisy Gray" Seattle-ből.

Lassan olvasta végig a listát, majd körmével aláhúzta a Hongkong szót, zsebkésével kivágta az érkező hajók jegyzékét az újságból, a többit, Cairo újságjával együtt, a papírkosárba dobta, és visszament irodájába. Leült íróasztalához, kikeresett egy számot a telefonkönyvből, és feltárcsázta. – Kearny tizennégy-nulla-egyet kérem… Melyik rakparton kötött ki a tegnap reggel Hongkongból érkezett “Paloma" nevű hajó? – Megismételte a kérdést. – Köszönöm. – Egy pillanatra lenyomta a villát, aztán visszaengedte, és beleszólt a kagylóba: – Kérem Davenport kettő-nulla-kettő-nullát… A nyomozóirodát kérem… Polhaus őrmester bent van?… Köszönöm… Halló, Tom, Sam Spade beszél… Igen, tegnap délután kerestelek… Lehet. Mit szólnál hozzá, ha együtt ebédelnénk?… Helyes. – Le sem vette a kagylót a füléről, máris újra tárcsázott. – Kérem Davenport nulla-egy-hét-nullát… Halló, Samuel Spade beszél. A titkárnőmtől azt az üzenetet kaptam tegnap, hogy Mr. Bryan beszélni kíván velem. Legyen szíves megtudakolni, hogy mikor fogadhat… Igen, Spade, S-P-A-D-E. – Hosszú szünet. – Igen?… Fél három? Rendben. Köszönöm. – Egy negyedik számot is hívott. – Halló, tündérke, Síddel szeretnék beszélni… Halló, Sid? Itt Sam. Ma délután fél háromkor találkozom az államügyésszel. Felhívnál itt vagy ott négy körül, csak hogy tudd, nem kerültem-e bajba? Ördög vigye a szombat délutáni golfodat, neked arra kell vigyáznod, hogy ne kerüljek börtönbe… Értjük egymást? Na, viszlát.
Félretolta a telefont, ásított, nyújtózkodott, megtapogatta sérült halántékát, órájára nézett, és cigarettát sodort. Álmosan szívta, míg Effie Ferine be nem jött.
Effie Ferine csillogó szemmel, mosolyogva, rózsásan érkezett. – Ted azt mondja, hogy lehetséges – újságolta –, sőt reméli, hogy igaz. Azt mondja, hogy ebben ugyan nem szakember, de a nevek és a dátumok stimmelhetnek, legalábbis az említett művek nem teljes hamisítványok. Ted őrült izgatott.
– Csak annyira fel ne izgassa magát, hogy bedőljön valami linkségnek.
– Ted? Ó, dehogy! Ahhoz túlságosan jó szakember.
– Persze, az egész kiterjedt Ferine család csodálatos – mondta Spade –, veled és az orrodon levő korommaszattal együtt.
– Ted nem Ferine, hanem Christy. – Lehajtotta fejét, hogy megtekintse orra hegyét a púderdoboz tükrében. – Biztos a tűz miatt van. – Zsebkendője sarkával letörölte.
– Leégett a sarki büfé? – érdeklődött Spade.
Effie grimaszt vágott, miközben púderpamaccsal nyomkodta az orra hegyét. – Mikor visszafelé jöttem, égett egy hajó. Éppen kifelé vontatták a móló mellett, és a füst mind a kompra zúdult.
Spade a karfába kapaszkodott. – Elég közel volt ahhoz, hogy elolvashattad a nevét? – kérdezte.
– Igen. “La Paloma." Miért?
Spade kesernyésen mosolygott. – Arra én is kíváncsi vagyok, tündérkém.

15

HÁJFEJŰEK

Spade és Polhaus disznólábkocsonyát evett savanyú káposztával Big John német sörözőjében. Polhaus jó adag kocsonyát vett a villájára, és megszólalt:
– Te, Sam, ide figyelj! Ne haragudj az éjszakai muri miatt. Dundy csúnyán melléfogott, de nem csoda, hogy elveszti a fejét, ha így rámásznak.
Spade elgondolkodva nézte a detektívet. – Ezért akartál velem beszélni? – kérdezte.
Polhaus bólintott, a kocsonyát a szájába tette, lenyelte, és ismét bólintott egyet: – Ezért is.
– Dundy küldött?
Polhaus undorral elhúzta száját. – Nagyon jól tudod, hogy nem. Éppolyan nyakas, mint te.
Spade mosolyogva rázta a fejét. Csak azt hiszi magáról.
Tom mérgesen vagdalta a disznólábat. – Sose nő már be a fejed lágya? – zsörtölődött. – Mit nyafogsz még mindig? Hiszen ő húzta a rövidebbet. Mire jó ez a haragtartás? Csak magaddal tolsz ki.
Spade gondosan tányérjára helyezte a kést és a villát, aztán az asztalra könyökölt. Hűvösen mosolygott. – Ha egy nagypofájú alak egy kicsit lármázik, mit számít? Észre sem veszem.
Polhaus elvörösödött. – Nagyon kedves vagy.
Spade fogta a kést és a villát, és nekilátott a kocsonyának. Polhaus is evett. – Láttad azt az égő hajót a kikötőben? – kérdezte Spade.
– A füstöt láttam. Térj észhez, Sam. Dundy tévedett, és be is látta. Mért nem elégszel meg ennyivel?
– Talán menjek el hozzá, és kérdezzem meg, nem fájt-e az állam a tisztelt öklének? Phil Archer adott még néhány ilyen életrevaló tippet?
– Fújd fel magad! Dundy nem hitte, hogy lelőtted Milest, de mi mást tehetett volna? Le kellett nyomoznia. A helyében te is ezt tetted volna.
– Igen? – Spade szeme gúnyosan villant. – És miért jutott arra a meggyőződésre, hogy mégsem én tettem? És te? Te mit gondolsz? Én voltam?
Polhaus megint elvörösödött. – Milest Thursby ölte meg.
– Igen?
– Igen. A Webley az övé volt, amivel Milest lelőtték.
– Biztos? – kérdezte Spade.
– Holtbiztos – felelte a nyomozó. – Elkaptunk egy srácot, küldönc Thursby hoteljében, az látta meg a szobájában, éppen aznap reggel. Azért is figyelte meg annyira, mert még sosem látott ilyen típust. Én sem. Te is azt mondod, hogy már nem gyártják. Nem valószínű, hogy akad még egy példány belőle, meg különben is, ha nem Thursbyé, hát akkor az övével mi történt? Meg a Milesban talált golyó pontosan abba illik. – Kenyeret akart a szájába tenni, de meggondolta. – Azt mondod, láttál már ilyen fegyvert azelőtt is. Hol? – Szájába vette a falat kenyeret.
– Angliában, a háború előtt. – Na ugye.
Spade bólintott. – Ezek szerint tehát csak Thursbyt öltem meg.
Polhaus fészkelődött a székében, arca vörös volt, és fény lett. – A krisztusát, hát nem vagy hajlandó leszállni a témáról? – Most már komolyan méltatlankodott. – Ezt letárgyaltuk, te is éppolyan jól tudod, mint én. Olyan hasfájásod van miatta, mintha ma bújtál volna ki a tojásból. Te talán még sose alkalmaztál ilyen trükköt?
– Úgy érted, amivel be akartatok húzni a csőbe? Polhaus káromkodott egyet a bajusza alatt, és nekiesett a maradék kocsonyának.
– Rendben van – mondta Spade. – Kettőnk szerint le van tárgyalva, de mit mond Dundy?
– Szerinte is.
– Hogy jött rá?
– Ugyan, Sam, nem is gondolta ő azt komolyan… – De Spade mosolya Polhaus torkára fagyasztotta a szót. Nem fejezte be a mondatot.
– Felkutattuk Thursby múltját.
– Igen? Na és ki volt?
Polhaus apró, okos szemével fürkészte Spade arcát. Spade ingerülten kiáltott: – Bárcsak feleannyit tudnék erről az ügyről, mint ahogy ti, nagyokosok, hiszitek!
– Bár mindannyian tudnánk – zsémbelt Polhaus. – Szóval először mint St. Louis-beli gengszterről hallunk róla. Kisebb dolgokért időnként elkapták, de mivel az Egan-csoporthoz tartozott, nem nagyon bántották. Nem tudom, hogy bújt ki a védőszárnyaik alól, de egyszer aztán New Yorkban kapták el, egy játékbarlangban. A tyúkja adta fel. Egy évig volt sitten, míg Falion le nem léptette. Néhány évvel később Jolietben akadt horogra: kábítószer-csempészés. Azután lepaktált Dixie Monahannel, és baj nélkül került ki, valahányszor lesittelték. Akkoriban Dixie majdnem olyan nagyágyú volt a szerencsejátékban, mint Chicagóban a görög Nick. Thursby volt Dixie testőre, és vele lépett meg, mikor Dixie összekapott a fiúkkal valami adósság miatt, amit nem akart vagy nem tudott kifizetni. Ez néhány éve történt, akkortájt, mikor a Newport Beach Jacht klubot bezárták. Azt nem tudom, volt-e benne része Dixie-nek is. Mindenesetre ettől kezdve ő is, Thursby is eltűnt.
– Dixie-t látták azóta?
Polhaus fejét rázta. – Nem. – Szeme összeszűkült. – Hacsak te nem láttad, vagy nem ismersz valakit, aki látta.
Spade hátradőlt a székben, és cigarettát kezdett sodorni. – Én nem láttam – mondta szelíden. – Mindez újság a számomra.
– Azt elhiszem – horkant fel Polhaus.
Spade vigyorogva kérdezte: – Hát Thursby adatait honnan szedtétek?
– Egy részét a bűnügyi nyilvántartóból, a többit meg itt-ott csipegettük fel.
– Cairótól például? – Most Spade nézett rá élesen.
Polhaus letette a kávéscsészét, és fejét rázta. – Attól ugyan egy szót sem. Annak aztán jól befogtad a száját. – Spade nevetett. – Azt akarod bemesélni, hogy két ilyen nagystílű detektív, mint te meg Dundy, egy egész éjszaka dolgoztatok ezen a májusi gyöngyvirágszálon, és nem tudtátok megtörni?
– Mi az, hogy egész éjszaka? – mordult fel Polhaus. – Egy-két órán át próbálkoztunk, de láttuk, hogy nem megyünk vele semmire, és futni hagytuk.
Spade ismét nevetett, és az órájára nézett. Odaintette Johnt, és a számlát kérte. – Randevúm van az államügyésszel délután – mondta, míg a visszajáró pénzre várt.
– Hívatott?
– Igen.
Polhaus hátralökte a székét, és felállt. – Ha elmondod neki, hogy beszéltem veled, nem teszel vele nagy szívességet – mondta.

Elálló fülű, nyurga fiú vezette be Spade-et az államügyész irodájába. Spade könnyedén, mosolyogva lépett be. – Hello, Bryan! – köszöntötte.
Bryan államügyész felállt, és kezet nyújtott. Középtermetű, szőke hajú, negyvenöt éves férfi volt, fekete szalagos csíptetője mögött erőszakos kék szemmel, nagy, szónoki szájjal és széles, gödröcskés állal. Visszafojtotta érces, zengő hangját, amikor a belépőt köszöntötte: – Üdvözlöm, Spade!
Az államügyész megnyomott az asztalán egy csengőt, és az ajtóban megjelenő nyurga ifjúnak odaszólt: – Kéretem Mr. Thomast és Mr. Healyt. – Aztán székében hintázva, kedélyesen megkérdezte Spade-től: – Valami kis zűrje támadt a rendőrséggel, igaz? – Spade hanyagul legyintett. Semmi komoly felelte könnyedén. – Dundy egy kissé túlbuzgó volt.
Nyílt az ajtó, és két férfi lépett be. Az egyik, akinek Spade “Hello, Thomas"-szal köszönt, zömök, barna bőrű, harminc év körüli ember volt, ruhája és haja egyaránt rendetlen. Szeplős kezével Spade vállára csapott: – Hogy megy a bolt? – és leült mellé. A másik kesehajú fiatalember volt. Kissé távolabb ült a többiektől, gyorsíró jegyzettömböt és ceruzát vett elő.
Spade odanézett, és kuncogva kérdezte Bryantől: – Bármit mondok, fölhasználhatják ellenem?
Az államügyész mosolygott. – Sosem árt. – Levette szemüvegét, aztán visszacsíptette az orrára. Spade-re nézett, és megkérdezte:
– Ki ölte meg Thursbyt?
– Nem tudom – felelte Spade.
Bryan két ujja között morzsolgatta a fekete csíptető szalagját, és jelentőségteljesen mondta: – Lehet, hogy nem tudja, de biztosan van valami kitűnő elképzelése.
– Vanni van, de nem mondom meg. – Az államügyésznek homlokára szaladt a szemöldöke. – Nem mondom – ismételte Spade nyugodtan. – Lehet, hogy az elképzelésem kitűnő, lehet, hogy egy hajítófát sem ér, mindenesetre szegény jó anyám nem ejtett fejre, hogy egy államügyész, a helyettese meg egy gyorsíró jelenlétében találgassak.
– Miért ne, ha nincs titkolnivalója?
– Mindenkinek van titkolnivalója – felelte Spade szelíden.
– Magának is?
– Például az elképzeléseim.
Az államügyész előbb az íróasztalát nézte, majd Spade-et. Cvikkerét erősebben csíptette az orrára. – Ha zavarja magát a gyorsíró, elküldhetjük. Csak kényelmi szempontból hívattam be.
– Engem aztán nem zavar felelte Spade. Hajlandó vagyok írásba adni mindent, amit mondok, sőt alá is írom.
– Semmit sem óhajtunk magával aláíratni mondta Bryan. – Szeretném, ha nem tekintené ezt a beszélgetést formális kihallgatásnak. És ne gondolja, kérem, hogy hiszek, vagy bízom, azokban az elméletekben, amelyeket a rendőrség alakított ki.
Spade sóhajtott, és keresztbe rakta lábát. – Ennek örülök. – Papír és dohány után kutatott a zsebében. – Mi a maguk elmélete?
Bryan előrehajolt. Szeme ugyanolyan kristályosan villogott, mint előtte az üveglencse. – Mondja meg nekem, kinek a megbízásából követte Archer Thursbyt, és akkor megmondom, hogy Thursbyt ki ölte meg.
Spade röviden, gúnyosan felnevetett. – Maga éppúgy téved, mint Dundy – mondta.
– Ne értsen félre, Spade – mondta Bryan. – Nem állítom, hogy a maga ügyfele ölte vagy ölette meg Thursbyt, de azt igenis állítom, hogy ha megtudom, ki a maga ügyfele, vagy volt ügyfele, hamarosan rájövök arra is, hogy Thursbyt ki ölte meg.
Spade rágyújtott. Szippantott egyet, kieresztette a füstöt, és színlelt meglepetéssel mondta: – Ezt nem egészen értem.
– Nem érti? Akkor talán így mondanám: hol van Dixie Monahan?
Spade arca továbbra is meglepetést tükrözött. – Ha így mondja, az sem sokat segít. Még így sem értem.
Az államügyész levette a csíptetőt, és a hatás kedvéért megrázta. – Tudjuk, hogy Thursby Monahan testőre volt, és vele ment, mikor Monahan jobbnak látta eltűnni Chicagóból. Tudjuk, hogy Monahan körülbelül kétszázezer dollár fogadási pénzzel lógott meg. Azt még nem tudjuk, kik voltak a hitelezői. – Ismét föltette a csíptetőt, és komoran tette hozzá: – De azt mindannyian tudjuk, mi vár egy szerencsejátékosra, aki meglép a pénzzel, hasonlóképpen a testőrére is, ha a hitelezők megtalálják.
Spade megnyalta szája szélét, és csúnyán vigyorgott. Szeme villogott, nyaka is elvörösödött. Halkan, rekedten, de szenvedélyesen szólalt meg: – Szóval én öltem meg a hitelezői helyett? Vagy csak megtaláltam, és kiszolgáltattam nekik?
– Ugyan, dehogy – tiltakozott az államügyész. – Félreért engem.
– Remélem is – felelte Spade.
– Ide figyeljen – mondta Bryan. – Tegyük fel, hogy elmegy magához valaki, és megbízza, hogy kutassa fel Monahant, mert állítólag itt tartózkodik a városban. Beadhat az illető magának egy teljesen link mesét, vagy azt is mondhatná, hogy Monahan megszökött a pénzzel, de a részletekre nem térne ki. Honnan tudhatná maga, mi van a dolog mögött? Honnan tudhatná, hogy nem közönséges detektívmunkáról van szó? És ebben az esetben nem terheli felelősség, hogy vállalta, hacsak – hangja elhalkult a hatás kedvéért, és tagoltan, lassan beszélt –, hacsak nem lesz a bűntársuk azáltal, hogy eltitkolja a maga által ismert gyilkos kilétét, vagy megtagad olyan információt, amely a gyilkos felismeréséhez vezetne.
A harag eltűnt Spade arcáról, szelíden kérdezte: – Így értette?
– Így.
– Jól van, akkor nem haragszom. De mégis téved.
– Bizonyítsa be.
Spade fejét rázta. – Most nem bizonyíthatok semmit. Csak annyit mondhatok, soha senki nem járt nálam Dixie Monahannel kapcsolatos ügyben.
Bryan és Thomas összenéztek. Aztán Bryan újra Spade-hez fordult. – De saját bevallása szerint megbízta valaki, hogy járjon el a testőre, Thursby ügyében.
– Igen, az extestőre ügyében.
– Biztos abban, hogy Thursby nem állt már kapcsolatban Monahannel? Egészen biztos?
Spade kinyújtotta kezét, és a csikket az asztalon álló hamutartóba dobta. Aztán csak úgy odavetette: – Biztosan semmit sem tudok, csak annyit, hogy ügyfelemet Monahan nem érdekelte, sem akkor, sem azelőtt. Úgy értesültem, Monahan Keletre vitte Thursbyt, ahol aztán eltűnt.
Az államügyész és helyettese ismét összenézett. Thomas rosszul leplezett izgalommal vágott közbe: – Ez új oldalról világítja meg a helyzetet. Lehet, hogy Monahan barátai tették el Thursbyt láb alól, amiért Monahant eltávolította.
– Halott szerencsejátékosnak nincsenek barátai – jegyezte meg Spade.
– Még két lehetőség nyílik – mondta Bryan. Hátradőlt, néhány pillanatig a mennyezetre bámult, aztán hirtelen felegyenesedett. Szónoki ábrázata felderült. – Sőt: három lehetőség. Először: Thursbyt azok a szerencsejátékosok ölték meg, akik elől Chicagóból meglépett. Nem tudták, hogy Thursby megszabadult Monahantől, vagy nem hitték el; megölték, mert Monahan szövetségese volt, vagy azért, hogy eltávolítsák az útból, és hozzáférhessenek Monahanhez, vagy talán azért, mert Thursby nem volt hajlandó őket Monahan nyomára vezetni. Másodszor: Monahan barátai ölték meg. Vagy harmadszor: kiadta Monahant az ellenségeinek, aztán maga is összekapott velük, és eltették láb alól.
– Vagy negyedszer – tette hozzá Spade vidám mosollyal –, végelgyengülésben halt meg. Tréfál, ugye?
A, két férfi Spade-re bámult, de nem szóltak egy szót sem.
Spade vidám tekintetét egyikről a másikra járatta, majd megrázta fejét, és gúnyosan folytatta: – Biztos Arnold Rothstein jár az eszükben.
Bryan tenyerébe csapott. – A három kategória valamelyikében van a megoldás. – Hangerejét már nem fojtotta le. Mutatóujját Spade mellének szegezte: – És maga olyan információval szolgálhat, amellyel meghatározhatjuk a kategóriát.
Spade ernyedten felelt: – Valóban? – Arca komor volt. Ideges kis ráncok jelentek meg homlokán. Hangosan fújta ki a levegőt, aztán rosszkedvűen szólalt meg: – Arra az információra, amit én adhatok, magának nincs szüksége, Bryan. Nem tudná használni. Befűtene a bosszúálló szerencsejátékos-elméletnek.
Bryan kihúzta magát. Hangja szigorúan csengett. – Ezt maga nem ítélheti meg. Akár igazam van, akár nincs, mégis én vagyok az államügyész.
Spade felhúzott ajka mögül kivillant a szemfoga. – Azt hittem, hogy nem formális kihallgatásról van szó.
– A nap huszonnégy órájában a törvényt képviselem – mondta Bryan –, és akár formális a beszélgetés, akár nem, nincs joga egy bűntény bizonyítékait előttem elhallgatni, kivéve persze – jelentőségteljesen bólintott – bizonyos jogi alapon.
– Úgy érti, ha magamat keverném gyanúba? – kérdezte Spade. Hangja nyugodt volt, szinte derűs, de az arca nem. – Nos, komolyabb jogalapom van rá, legalábbis olyan, amely nekem jobban megfelel. Ügyfeleimnek joguk van titoktartást követelni tőlem. Lehet, hogy a bíróság előtt beszélnem kellene, de eddig még nem idéztek meg, és holtbiztos, hogy ügyfeleim dolgait nem szellőztetem, amíg nem kényszerítenek rá. Egyébként pedig maguk és a rendőrség azzal vádolnak, hogy közöm van az éjszakai gyilkossághoz. Nem először keveredtem nézeteltérésbe magukkal. Úgy látom, hogy a magam tisztázására nincs más mód, mint hogy megkötözve állítsam elő a gyilkosokat. És arra, hogy megfogjam őket, és összekötözve előállítsam, egyetlen lehetőségem van: az, hogy távol tartom magamat mind maguktól, mind a rendőrségtől, mert a jelek szerint egyiküknek sincs fogalma, miről is van szó tulajdonképpen. – Felállt, és a válla fölött odaszólt a gyorsírónak: – Fel tudott jegyezni mindent, fiam? Vagy túl gyorsan beszélek?
A gyorsíró meglepetten nézett rá: – Nem, uram, mindent feljegyeztem.
– Helyes – mondta Spade, és Bryan felé fordult: – Ha ezek után az igazság végrehajtásának akadályozása címén vissza akarja vonni az engedélyemet, csak rajta. Már máskor is megpróbálta, és nem ment semmire, legföljebb körülröhögték. – Fogta a kalapját.
– De értse meg… – kezdte Bryan.
– A továbbiakban nem óhajtok ilyen nem formális beszélgetéseken részt venni. Nincs mondanivalóm sem a maguk, sem a rendőrség számára, és nagyon unom, hogy bármelyik hájfejű közalkalmazott mindennek elmondhat. Ha akarnak tőlem valamit, állítsanak elő, vagy idéztessenek meg tanúként, és ügyvédem társaságában fogok megjelenni. – Feltette kalapját. – Lehet, hogy a bíróságon még találkozunk tette hozzá, és méltóságteljesen elvonult.

16

A HARMADIK GYILKOSSÁG

Spade a Sutter-szállóba ment, és felhívta az Alexandriai. Gutman nem volt ott, hozzátartozói sem. Akkor a Belvedere-be telefonált. Cairo sem ment haza, aznap még nem látták.
Spade visszament az irodába. Egy napbarnított, olajos bőrű férfi várt rá a külső szobában, feltűnő öltözékben.
– Ez az úr beszélni óhajt önnel, Mr. Spade – mondta Effie Ferine.
Spade mosolygott, és kinyitotta irodája ajtaját. – Fáradjon be. – Mielőtt maga is belépett volna, hátraszólt Effie Perine-nek: – Van valami újság a másik ügyben?
– Nincs, Mr. Spade.
A napbarnított férfi egy Market Street-i mozi tulajdonosa volt. Azzal gyanúsította az egyik pénztárosát és a portást, hogy összejátszanak és becsapják. Spade meghallgatta a történetet, megígérte, hogy “utánanéz a dolognak", ötven dollárt kért és kapott, és rövid félóra leforgása alatt megszabadult a klienstől.
Amint a mozis mögött becsukódott az előszoba ajtaja, Effie Ferine bejött az irodába. Arca aggodalmat és kétséget árult el. – Még nem találtad meg? – kérdezte.
Spade fejét rázta, és halántékát dörzsölgette.
– Hogy vagy? – kérdezte Effie.
– Elég jól, de a fejem azért fáj.
A lány mögéje lépett, levette Spade kezét a halántékáról, és gyengéd ujjaival simogatni kezdte. Spade hátrahajolt, s a szék támlája fölött Effie melléhez támasztotta fejét. – Angyal vagy – mondta.
A lány előrehajolt, és Spade arcába nézett: – Meg kell találnod, Sam. Már több mint egy napja, és…
Spade megmozdult, és türelmetlenül közbevágott: – Semmi dolgom sincs, de ha megengeded, hogy ezt az átok fejemet egy-két percig pihentessem, megyek és megkeresem.
– Szegénykém – suttogta a lány, és tovább simogatta. – Tudod, hol van? Vagy legalább sejted? – kérdezte hirtelen.
Megszólalt a telefon. Spade fölvette a kagylót. – Halló… Igen, Sid, rendben zajlott a dolog, köszönöm… Nem… Biztos. Kezdett pimaszkodni, de nem hagytam magam… Valami szerencsejátékos-csetepatéra gondol… Hát nem csókolóztunk össze búcsúzóul… Megmondtam a magamét, aztán kész… Ez a te gondod… Helyes. Viszlát. – Letette a kagylót, és ismét hátradőlt.
Effie Ferine elébe lépett. – Mit gondolsz, hol lehet az a lány, Sam? – kérdezte.
– Csak azt tudom, hogy hova ment – felelte mérgesen a férfi.
– Hova? – kérdezte Effie izgatottan.
– A hajóhoz, amelyik ma égett.
– Sam – kiáltotta Effie –, te itt ülsz, és közben lehet, hogy…
– Odament – mondta Spade határozottan. – Nem kapták el. A te lakásod helyett odament a hajóhoz, amikor megtudta, hogy befutott. Mi a fenét akarsz? Talán szaladgáljak az ügyfeleim után, és könyörögjek, hogy engedjenek segíteni?
– De Sam, hiszen mondtam neked, hogy a hajó égett!
– Az délben volt, nekem meg előbb Polhausszal, aztán Bryannel volt találkám.
Effie összehúzott szemmel nézett Spade-re. – Sam Spade – mondta –, Isten legutálatosabb teremtménye tudsz lenni, ha akarsz. Csak azért, mert csinált valamit, amiről nem számolt be neked, képes volnál itt ülni ölbe tett kézzel, mikor tudod, hogy veszélyben van, tudod, hogy…
Spade elvörösödött. – Nagyon is jól tud vigyázni magára, és azt is tudja, hova forduljon segítségért, ha szüksége van rá.
– Duzzogsz – mondta a lány. – Ez az igazság. Azért vagy dühös, mert a maga feje után ment, és neked nem szólt. Pedig hát te sem vagy éppen gáncs nélküli lovag. Nem érdemelted ki a feltétlen bizalmát.
– Na, most már elég lesz – mondta Spade.
Effie szemében egy pillanatra nyugtalanság tükröződött, de aztán hátravetette fejét. Száját keményen összeszorította. – Ha azonnal nem mégy oda, Sam, akkor hívom a rendőrséget, és magam megyek le. – Hangja megcsuklott. – Igazán, Sam, menj oda!
Spade fojtottan káromkodott. – Úristen – mondta –, még mindig jobb lesz a fejemnek, mint hogy itt üljek, és a nyafogásodat hallgassam. – Az órájára nézett. – Te meg zárd be itt a boltot, és menj haza.
– Nem megyek – vágott vissza a lány. – Itt várok, míg visszajössz.
– Azt csinálsz, amit akarsz. – Spade feltette kalapját, és bevágta maga mögött az ajtót.
Másfél óra múlva vidáman visszajött. – Miért olyan nehéz veled kijönni, drágám? – kérdezte köszönés helyett.
– Velem?
– Igen, veled. – Megnyomta Effie orra hegyét. A könyökénél fogva felemelte a lányt, és megcsókolta az állát. Aztán leeresztette és megkérdezte: – Történt valami, míg elvoltam?
– Az a Luke nem-tudom-micsoda hívott fel a Belvedere-ből, úgy félórája, hogy Cairo megjött.
Spade úgy csukta be a száját, hogy a foga csattant, aztán megfordult, és hosszú léptekkel az ajtó felé indult.
– Megtaláltad? – szólt utána a lány.
– Majd elmondom, ha visszajövök – felelte és elrohant.
Tíz perc múlva már a Belvedere előtt tette le a taxi. Luke-ot a hallban találta. A szálloda detektívje vigyorogva köszöntötte Spade-et. – Negyedórát késtél, a madarad kirepült.
Spade átkozódott.
– Kijelentkezett, és elment kofferestül – mondta Luke. Ütött-kopott jegyzetkönyvet szedett elő, megnyalta hüvelykujját, végignyálazta a lapokat, és az egyik oldalt odatartotta Spade orra alá. – Itt a taxi száma, amelyik elvitte. Ez minden.
– Kösz. – Spade felírta a számot egy boríték hátára. – Levélcímet hagyott?
– Nem. Egy nagy koffert cipelt, amikor megjött; fölment a szobájába, becsomagolt, aztán cuccostul lejött, kifizette a számlát, taxit hozatott, de azt senki sem hallotta, hogy milyen címet adott meg a sofőrnek. Mi lett a hajókofferral?
Luke-nak leesett az álla. – Te jóisten! Azt egészen elfelejtettem! Gyerünk föl.
Fölmentek Cairo szobájába. A hajókoffer ott volt. Nem zárták be. Felemelték a tetejét. Üres volt. – Ehhez mit szólsz? – kérdezte Luke.
Spade nem szólt semmit.
Visszament az irodájába. Effie Ferine kérdőn nézett rá.
– Elpasszoltam – morogta Spade, és bement a belső irodába.
A lány követte. Spade leült a székébe, és cigarettát sodort. A lány fölült az asztalra, és a lába hegyét Spade székének támasztotta. – Mi van Miss O'Shaughnessyval?
– Őt is elpasszoltam – felelte –, de ott volt.
– A “La Palomá"-n?
– “A La"… ilyen nincs. Tanultál valaha nyelvtant?
– Ne hülyéskedj, Sam. Mondd már meg, mi van.
Spade rágyújtott, zsebre tette öngyújtóját, és megveregette Effie lába szárát: – Igen, a “Palomá"-n. Tegnap kora délután érkezett oda. – Homlokát ráncolta. – Kiszállt a taxiból a kompnál, és odament. Néhány mólóval volt csak odébb. A kapitány nem volt a hajón. A neve Jacobi, és a nő név szerint érdeklődött utána. A kapitánynak a városban volt dolga. Ez azt jelenti, hogy nem várta őt, legalábbis nem abban az időben. Brigid négy óráig várt, míg a kapitány visszajött. Vacsoráig a kabinjában tartózkodtak, aztán együtt vacsoráztak. – Beszívta, majd kifújta a füstöt, aztán oldalt fordult, hogy kiköpjön egy dohányszálacskát. – Vacsora után még három vendég érkezett Jacobi kapitányhoz. Az egyik Gutman, a másik Cairo, a harmadik az a kölyök, aki tegnap az üzenetet hozta. Hosszan beszélgettek ötösben a kapitány kabinjában. A legénységből nem sokat lehet kiszedni, elég az hozzá, hogy úgy tizenegy óra tájban veszekedés támadt, és egy revolver is elsült a kapitány kabinjában. Az őr rögtön közbe akart lépni, de a kapitány kijött, és közölte vele, hogy minden rendben van. Friss golyónyom van a kabin egyik sarkában, de nem valószínű, hogy embert ért volna, olyan magasan van. Híreim szerint csak egyetlen lövés dördült el. De híreim elég hézagosak. – Dühösen szívta be a füstöt. – Aztán éjfél körül a kapitány és négy vendége együtt távozott, s úgy mondják, egyikük sem dülöngélt. Ezt az őr állítja. Az éjjeli szolgálatban levő vámosokkal nem tudtam beszélni. Ennyi az egész. A kapitány azóta nem tért vissza. Egy hajózási társaság irodájába kellett volna mennie ma délben, de nem jelent meg. Még a tűzesetről sem tudták értesíteni, mert nem találták meg.
– És a tűz?
Spade vállat vont. – Nem tudom. A raktárban fedezték fel délelőtt, a hátsó fedélközben. Valószínűleg tegnap ütött ki. Sikerült megfékezni, de azért elég sok kárt okozott. Nem nagyon akartak nyilatkozni a kapitány távollétében. Az…
Nyílt a bejárati ajtó. Spade elhallgatott. Effie leugrott az asztalról, de még mielőtt az ajtóhoz ért volna, egy férfi nyitott be.
– Spade? – kérdezte a férfi. Hangja hallatára Spade hirtelen felegyenesedett a székben. A hang kínlódva, rekedten szólt, érzett rajta az iszonyú erőfeszítés, hogy a mélyről feltörő bugyborékolás el ne mossa a szavakat.
Effie Ferine rémülten lépett félre az útból. A férfi majdnem két méter magas volt, kalapja jóformán a szemöldökfába ütközött. Véznaságát szűk, hosszú fekete kabátja is hangsúlyozta, amelyet nyaktól térdig szorosan begombolt. Válla hegyesen meredt elő a kabátból. Viharvert, öregedő, csontos arca homokszínű volt, homlokát verejték lepte el. Fekete szeme vérben forgott, tekintete vad volt, alsó szemhéja kifordult. Karjával, mely sárgás karomra emlékeztető kézben végződött, papírba csavart csomagot szorított melléhez. A vékony zsineggel átkötött csomag tojás alakú volt, és nem sokkal nagyobb, mint az amerikai futball-labda.
A magas férfi az ajtóban állt, és semmi jelét nem adta, hogy látja Spade-et. – Tudja… – kezdte, de a torkából előtörő bugyborékolás elnyelte a mondatot. Másik kezével is megmarkolta a csomagot. Majd mereven, mint a tuskó, végigzuhant a padlón.
Spade odaugrott, és elkapta. A férfi szája kinyílt, ajkai közül vér buggyant elő, a csomag kiesett kezéből, és az íróasztalhoz gurult. A férfi térde megroggyant, dereka meghajlott, vékony teste elernyedt a csőszerű kabátban, és úgy ránehezedett Spade-re, hogy az nem bírta tovább tartani. Óvatosan leengedte a padlóra. A férfi bal oldalán feküdt, véreres, sötét szemében kihunyt a vad kifejezés, most tágra nyílt és nyugodt volt. Szája nyitva állt, de vér nem folyt belőle, hosszú, vékony teste csöndesen feküdt a padlón.
– Zárd be az ajtót – mondta Spade.
Míg Effie Ferine reszketve bajlódott az előszobazárral, Spade letérdelt a sovány férfi mellé, a hátára fordította, és végigtapogatta a kabát alatt. Amikor kihúzta a kezét, véres volt. Arca a véres kéz láttán is mozdulatlan maradt. Feltartotta, hogy ne érjen semmihez, másik kezével elővette az öngyújtóját, meggyújtotta, és előbb az egyik, majd a másik pupillához közelítette. A szem dermedt volt és mozdulatlan. Spade bekattintotta az öngyújtót. Térden körülcsúszta a halott férfit, és tiszta kezével kigombolta a cső alakú kabátot. A kabát belseje csupa vér volt, a kétsoros kék zakó hajtókáit átlyuggatták, a lyukak széle tépett volt és vértől ragacsos. Spade fölkelt, és a mosdóhoz ment.
Effie Ferine sápadtan és reszketve kapaszkodott a bejárati ajtó kilincsébe, hátát nekivetette az ajtó üvegének, hogy össze ne essen, és suttogva kérdezte: – Meg… meghalt?
– Meg. Vagy fél tucat golyót eresztettek belé. – Spade hozzáfogott a kézmosáshoz.
– Nem kellene…? – kezdte a lány, de Spade közbevágott: – Orvost már úgyis hiába hívunk, most gondolkodnom kell, mielőtt bármit teszünk. – Megmosta kezét, kiöblítette a mosdótálat. – Nem juthatott messze annyi golyóval a hasában. Ha… a fene egye meg, legalább addig állt volna meg a lábán, amíg kinyög valamit. Még egyszer leöblítette kezét, és a törülköző után nyúlt. Dühösen nézett a lányra. – Szedd össze magad. Nehogy nekem még te is rosszul légy! – Ledobta a törülközőt, és ujjaival végigszántott haján. – Most megnézzük a csomagot.
Átlépett a halott ember lábán, és felemelte a csomagot. Mikor megérezte a súlyát, felizzott a szeme. Letette az íróasztalra. A zsineg vastag csomója összetapadt; Spade a zsebkésével vágta át. A lány arcát elfordítva a halottól, oldalazva ment az asztalig. Az asztal sarkának támaszkodott, és növekvő izgalommal figyelte, hogy bontja szét Spade a csomagot, hogy dobja félre a papírt; arcán az undor kifejezését feszültség váltotta fel. – Gondolod, hogy ez az? – suttogta.
– Rögtön megtudjuk – felelte Spade. Vaskos ujjaival szétnyitotta a belső burok hármas rétegű, szürke hullámkartonját, amely a csomagolópapír alól tűnt elő. Arca kemény volt, kifejezéstelen. De a szeme ragyogott. Amikor a szürke papírt is lefejtette, halvány faforgács rétegre bukkant. Felszakította a faforgács szoros burkát is, és ott állt előtte a madár. Körülbelül harmincöt centi magas volt, fényes és szénfekete, itt-ott faforgács és fűrészpor tapadt rá.
Spade nevetett. A birtoklás határozott mozdulatával markolta meg a madarat. Másik karjával Effie-t szorította magához. – Megkaparintottuk az átkozott dögöt, tündérkém – mondta.
– Jaj! – kiáltott Effie. – Összetörsz!
Spade elvette karját, felemelte a madarat, és lerázta róla a forgácsmaradványokat. Hátralépett, maga elé tartotta a szobrot, lefújta róla a port, és diadalittasan nézte.
Effie Ferine rémülettől eltorzult arccal felkiáltott, és Spade lábára mutatott. Spade lenézett. Az utolsó lépésnél bal sarka rátiport a halott kezére. Spade elrántotta lábát. Megszólalt a telefon.
Spade intett a lánynak. Effie felvette a kagylót. – Halló… Igen… Ki?… Igen, igen! – Elkerekült a szeme. Igen… igen… Tartsa a vonalat! – Szája hirtelen szétnyílt, arca riadtan megmerevedett. Belekiabált a kagylóba: – Halló! Halló! Halló! – Nyomkodta a villát, egyre csak hallózott a kagylóba. Aztán elsírta magát, és hirtelen szembefordult Spade-del. – Miss O'Shaughnessy volt – mondta vadul. – Szüksége van rád! Az Alexandriában van, veszély fenyegeti. A hangja… jaj, a hangja valami borzalmas volt… és mielőtt befejezhette volna, történt vele valami. Segíts neki, Sam, menj oda!
Spade letette a sólymot az asztalra, és komoran nézett maga elé. – Előbb ezt a pasast kell valahogy elintéznem – mondta, és hüvelykujjával a padlón fekvő vézna holttestre bökött.
A lány öklével kalapált Spade mellén: – Nem, nem… előbb oda kell menned! Nem érted? Ennél a pasasnál volt az, ami az övé, és elhozta ide… Hát nem érted? Segíteni akart neki, de megölték, és most ő is… Jaj, istenem, oda kell menned!
– Jól van. – Ellökte a lányt, az asztal fölé hajolt, visszatette a madarat a faforgácsfészekbe, körécsavarta a papírt is. Gyorsan dolgozott, a csomag nagyobbra és ormótlanra sikerült.
– Amint elmentem, hívd fel a rendőrséget. Mondd el nekik, mi történt, de ne keverj bele neveket. Nem tudsz senkiről. Engem felhívtak telefonon, neked csak annyit mondtam, hogy el kell mennem, de nem mondtam, hová.
– Káromkodott, mert a zsineg összebogozódott, egy rántással kiegyenesítette, és bekötözte a csomagot. – Erről a vacakról ne szólj. Mondd el, hogy történt, de a csomagot ne említsd. – Spade alsó ajkát rágta. – Ha tudnak róla, be kell vallanod. De nem valószínű. Ha tudják, mondd, hogy magammal vittem a csomagot, de nem nyitottam ki. – Csomóra kötötte a zsineget, és hóna alá vette a csomagot. – Minden így történt, ahogy történt, de e nélkül a dög nélkül, kivéve, ha már tudnak róla. Ne tagadd le, csak éppen ne említsd. És én vettem fel a kagylót, nem te. És nem tudsz senkiről, aki kapcsolatban lehetett ezzel a pasassal. Nem tudsz róla semmit, és nem adhatsz információt az üzleti ügyeimről, amíg velem nem beszéltél. Érted?
– Értem, Sam. Ki… ez a… te tudod, hogy ki? – Spade foga kivillant. – Hogy tudom-e? Minden bizonnyal ő volt Jacobi, a “Paloma" kapitánya. Feltette kalapját. Tűnődve szemlélte a hullát, aztán körülnézett a szobában.
– Siess, Sam! – könyörgött a lány.
– Sietek – mondta szórakozottan. – Megyek már. Nem ártana összeszedegetni az elhullott forgácsot, mielőtt a rendőrség megérkezik. Talán jó volna Sídet is értesíteni. Nem, inkább ne. – Megdörzsölte állat. – Ebből egyelőre kihagyjuk, jobb lesz. – Megsimogatta a lány arcát. – Rendes lány vagy, tündérke – mondta, és kiment.

17

SZOMBAT ÉJJEL

Csomaggal a hóna alatt Spade szaporán lépkedett, csak szüntelenül jobbra-balra tekingető szeme árulta el aggodalmát. Egy mellékutcán és egy keskeny átjárón eljutott irodaépületétől a Kearny Streetre, majd a Post Streetre, ahol odaintett egy taxit. A taxi elvitte az autóbuszvégállomásig. A madarat beadta a csomagmegőrzőbe, a nyugtát borítékba tette, felbélyegezte, megcímezte M. F. Hollandnek, egy San Franciscó-i postahivatal postafiókszámát írta rá, leragasztotta a borítékot, és bedobta egy postaládába. A végállomástól egy másik taxival az Alexandria-szállóhoz vitette magát.
Felment a 12/c számú lakosztályba, és kopogott. A második kopogásra egy alacsony, szőke lány ajtót nyitott. Fényes, sárga pongyola volt rajta, arca sápadt volt és kábult. Két kézzel, kétségbeesetten kapaszkodott a kilincsbe. – Mr. Spade? – nyögte.
– Igen – mondta Spade, és elkapta a hátrahanyatló lányt.
A lány bódultán Spade karjára dőlt, rövid szőke haja mereven hátrahullott, gyengéd vonalú nyaka töretlen ívet alkotott álla és melle között. Spade feljebb csúsztatta karját a lány hátán, és lehajolt, hogy másik karjával fölemelje a térdénél is, de a lány most megmozdult, ellenállt, és merev ajkai közül érthetetlen szótagok törtek elő: – Nem! Ma… én, aka…!
Spade támogatta. Berúgta az ajtót, és a zöld szőnyeges szobában fel-alá járatta a lányt. Fél karjával átfogta a karcsú testet, másik kezével a lány karját tartotta, ha megbotlott, felegyenesítette, vigyázott, hogy hátra ne dőljön, s egyre nógatta előre, annyi súlyt helyezve rogyadozó lábaira, amennyit elbírtak. Fel-alá jártak a szobában, a lány tántorogva, egyenetlen léptekkel, Spade szilárdan a talpán, biztos járással, a lány tántorgása ellenére sem veszítve el egyensúlyát. A lány arca krétafehér volt, szemét lehunyta, Spade komor volt, figyelő szemét állandóan körbejáratta.
Monoton hangon beszélt a lányhoz: – Jól van. Bal, jobb, bal jobb. Megy ez szépen. Egy, kettő, három, négy, egy, kettő, három, most fordulunk, négy. – Mikor a falhoz értek, Spade megrázta. – Most szépen vissza. Egy, kettő, három, négy. Tartsa fel a fejét. Nagyon szép. Derék kislány. Bal, jobb, bal, jobb. Most megint fordulunk. – Megrázta. – Nagyszerű kislány. Séta, séta, séta. Egy, kettő, három, négy. Most körbemegyünk. – Erősebben megrázta, és gyorsította a lépteit. – Ez a trükkje. Bal, jobb, bal, jobb. Siessünk. Egy, kettő, három…
A lány megborzongott, és nyelt egyet. Spade dörzsölgetni kezdte a karját, az oldalát, és odahajolt a lány füléhez. – Nagyszerű. Nagyon jól megy már. Egy, kettő, három, négy. Gyorsabban, gyorsabban, gyorsabban. Jól van. Lépegessünk. Emelje fel, tegye le… Ez a helyes. Fordulunk. Bal, jobb, bal, jobb. Mit csináltak… elkábították? Azzal, amivel engem?
A lány szemhéja picit felemelkedett, ködös, aranybarna szeme egy pillanatra előtűnt, de csak annyit sikerült mondania: – ge…
Járkáltak a szobában. A lány már szinte ügetett, hogy lépést tartson Spade-del, Spade két kézzel csapkodta, masszírozta a testét, egyre csak beszélt hozzá, de a szeme éberen körbejárt. – Bal, jobb, bal, jobb, fordulunk. Jól van. Egy, kettő, három, egy, kettő, három. Fel a fejjel. Nagyon jó. Egy, kettő… – A lány szemhéja ismét résnyire nyílt, alatta a szeme bágyadtán mozdult ide-oda. – Jól van – mondta Spade hangosabban. – Tartsa nyitva. Nyissa tágra… nagyon tágra! – Megrázta. A lány tiltakozva nyögdécselt, de a szeme tágabbra nyílt, bár fénytelen maradt. Spade néhányszor gyorsan megpofozta. A lány újra felnyögött, és megpróbált szabadulni Spade markából, de hiába. – Járjon csak – parancsolta kemény hangon Spade. – Ki maga? – Rhea Gutman – hangzott a lány fátyolos, de érthető válasza. – A lánya? – Igen. – Brigid hol van?
A lány görcsösen vonaglott a karjában, mindkét kezével Spade keze után kapott. Spade gyorsan elrántotta. Vékony vörös karmolást látott a keze fején. – Mi a fene? – morogta, és szétfeszítette a lány kezét. A bal üres volt. A jobb kezében hosszú, jáspisfejű kalaptűt szorongatott. – Mi a fene? – morogta Spade, és a tűt a lány orra elé tartotta.
A lány vinnyogni kezdett, és kinyitotta pongyoláját. Fölhúzta krémszínű pizsamakabátját: bal melle alatt, a fehér bőrön keresztül-kasul vörös karcolások húzódtak, és apró vörös pontok, ahol a tű végigkarmolta, vagy megszúrta. – Hogy ébren maradjak… járkáljak… míg ideér… Ő azt mondta, jönni fog… soká tartott… – Megingott.
Spade átkarolta a derekát: – Járjon.
A lány eltolta a karját, és szembefordult vele. – Nem… megmondom… alszik… mentse meg…
– Brigid? – kérdezte Spade.
– Igen… elvitték… Bur-Burlingame… Ancho… huszonhat… siessen… – Feje a vállára hanyatlott.
Spade durván felemelte a lány állat. – Ki vitte oda? A maga apja?
– Igen… Wilmer… Cairo… – Kínlódott, szemhéja megrebbent, de nem nyílt ki. – Ölik… – Feje ismét előrebukott, Spade újra felemelte.
– Ki lőtte le Jacobit?
Úgy látszott, nem hallja a kérdést. Szánalmasan próbálkozott, hogy feltartsa fejét, és kinyissa szemét. – Menjen… meg… – dünnyögte.
Spade durván megrázta. – Maradjon ébren, míg megjön az orvos.
A lány szeme felnyílt félelmében, és kábultsága is mintha egy pillanatra felengedett volna. – Ne, ne! – kiáltotta fojtott hangon. – Apa… megöl… esküdjön, hogy nem… megtudná… én… megígértem… Brigidnek… nem… alszom… jó lesz… reggel…
Spade megint felrázta. – Biztos, hogy kialussza reggelig?
– Ige… – Feje újra előrehanyatlott.
– Hol az ágya?
A lány megpróbálta felemelni kezét, de a megerőltetés túlságosan nagy volt, és csak a szőnyegre mutatott. Egy kimerült gyermek sóhajával engedte el magát, és összecsuklott. Spade fölnyalábolta, és a legközelebbi ajtó felé vitte. Lenyomta a kilincset, aztán berúgta az ajtót, és egy kis folyosóra jutott. Benézett a nyitott fürdőszobába, látta, hogy üres, erre bevitte a lányt a hálóba. Senkit sem látott. De a szétszórt ruhadarabokból és az öltözőasztalon heverő holmiból kitűnt, hogy férfi hálószobába jutott. Spade visszavitte a lányt a zöld szőnyeges szobába, és megpróbálkozott a szemben levő ajtóval. Ezen át egy másik folyosóra jutott, újabb nyitott fürdőszobaajtó mellett vezetett az út, de a felszereléséről ítélve ez már női hálószoba volt. Spade visszahajtotta a takarót, a lányt lefektette az ágyra, levette a papucsát, kissé fölemelte, Hogy lefejthesse róla a sárga pongyolát, megigazította a párnát a feje alatt, és betakarta. Kinyitotta a háló két ablakát, aztán szemügyre vette az alvó lányt. Lélegzése nyugodt volt, zavartalan. Spade homlokát ráncolva körülnézett, száját keményen összeszorította. A szobában alkonyi homály derengett. Vagy öt percig mozdulatlanul állt a sűrűsödő félhomályban. Végül türelmetlenül megvonta széles, csapott vállát, és kiment. A lakosztály ajtaját nem zárta be.
A Powell Streeten bement egy telefonfülkébe, és feltárcsázta a Davenport 2020-at. – A Baleseti Kórházat kérem… Halló, egy kábítószerrel elhódított leány fekszik az Alexandria-szálló 12/c számú lakosztályában… Küldjenek valakit, kérem, hogy nézze meg… Mr. Hooper beszél az Alexandriából. – Letette a kagylót, és nevetett. Másik számot hívott: – Halló, Frank, Sam Spade beszél… Küldhetnél egy kocsit olyan sofőrrel, aki tartja a száját?… Sürgősen ki akarok menni a félszigetre… Csak egypár órára… Helyes. Jöjjön értem Johnhoz, az Ellis Streetre, amilyen gyorsan csak tud. – Felhívta irodáját is, egy darabig füléhez tartotta a kagylót, de nem szólt semmit, aztán letette.
John bisztrójába ment, megkérte a pincért, hogy gyorsan hozza a húst és a sült krumplit paradicsomsalátával, kapkodva evett, és éppen a cigarettáját szívta egy csésze kávé mellett, amikor egy vidám arcú, zömök fiatalember lépett be, hetykén szemére húzott kockás sapkában, és az asztalához lépett. – Minden rendben, Mr. Spade. Megabrakoltattam a kisöreget, már alig várja, hogy mehessen.
– Príma. – Spade kiitta a kávét, és a zömök fiatalember nyomában kiment az utcára. – Tudja, hogy merre van Burlingame-ben az Ancho körút, sugárút vagy utca?
– Dunsztom sincs, de ha ott van, megtaláljuk.
– Hát rajta – mondta Spade, és beült a sofőr mellé a nagy, csukott, fekete Cadillac-be. – A huszonhatost keressük, és minél előbb, annál jobb, de nem megyünk kocsival a kapuig.
– Értem.
Egy burlingame-i vegyesboltban a sofőr megtudakolta, hogyan jutnak az Ancho Avenue-ra. Tíz perc múlva egy sötét sarkon leállította a kocsit, eloltotta a lámpákat, és az előttük levő háztömb irányába mutatott. – Ott van – mondta. – Talán a harmadik vagy a negyedik ház a túloldalon.
– Helyes – mondta Spade, és kiszállt. Ne állítsa le a motort, lehet, hogy sürgősen kell távoznunk.
Átment a másik oldalra. Magányos utcai lámpa világított a távolban. Ablakok meleg fénye pötyögette tele a sötétséget, vagy fél tucat ház képezett egy háztömböt. A hold sápadt, vékony karimája olyan volt, mint egy távoli utcalámpa. A túloldalon rádió bömbölt egy nyitott ablakon át.
Spade a sarok utáni második ház előtt állt meg. A kapufélfán egy kettes és egy hatos számot világított meg a derengő fény. Fehér kartonlapot tűztek a számok fölé, a kártyán “Eladó" vagy “Kiadó" feliratot betűzött ki Spade a félhomályban. A kapufélfák között nem volt kapu. Spade végigment a betonjárdán a házig. A bejárati lépcsőnél egy percre megállt. A ház néma volt. Mindenütt sötétség, csak a kapun látott ismét egy fehér kártyát. Spade odament a kapuhoz, és fülelt. Megpróbált benézni a függönytelen üvegen, de bent is vaksötét volt, s nem láthatott semmit. Lábujjhegyen az ablakhoz osont. Ezen sem volt más függöny, csak a sötétség. Megpróbálta kinyitni az ablakot, zárva volt, aztán az ajtót is, az se nyílt.
Otthagyta a bejáratot, és óvatosan lépkedve az ismeretlen terepen, átgázolt a ház körül burjánzó gazon. Az oldalsó ablakok túl magasan voltak, a hátsó ajtót, valamint az egyetlen elérhető hátsó ablakot is zárva találta. Spade visszament a kapufélfához, és tenyerével védve a lángot, öngyújtója fényénél még egyszer megnézte a hirdetést. San Mateo ingatlanügynök nevét olvasta rajta, majd még néhány ceruzával írt szót: “Kulcs a 31-ben."
Spade visszament a kocsihoz, és megkérdezte a sofőrt:
– Zseblámpája van?
– Persze. – Odaadta Spade-nek. – Segíthetek valamiben?
– Talán. – Spade beszállt a kocsiba. – Elmegyünk a 31-es számhoz, bekapcsolhatja a fényszórót.
A 31-es számú ház négyszögletes, szürke kocka volt az utca másik oldalán. A földszinti ablakokban fényt láttak. Spade a bejárathoz ment, és csengetett. Egy tizenöt év körüli fekete hajú lány nyitott ajtót. Spade meghajolt, és mosolyogva mondta: – Szeretném elkérni a 26-os számú ház kulcsát.
– Hívom a papát – mondta a lány, és bement a házba.
– Papa! – kiáltott. Kopasz, köpcös, vörös arcú ember jelent meg, hatalmas bajusszal, újsággal a kezében.
– Szeretném elkérni a 26-os ház kulcsát – mondta Spade.
A köpcös gyanakodva nézte. – Kikapcsolták a villanyt. Nem láthat semmit.
Spade a zsebére csapott: – Van zseblámpám.
A köpcös egyre gyanakvóbban nézte. Nyugtalanul köszörülte torkát, és az újságot gyűrögette a kezében. Spade megmutatta névjegyét, visszatette a zsebébe: – Bizalmas értesítést kaptunk, hogy elrejtettek ott valamit – súgta.
A köpcösben hirtelen feltámadt a kíváncsiság. – Várjon egy pillanatra – mondta. – Átmegyek magával.
Egy percen belül már hozta is a kulcsot. Az utcán Spade intett a sofőrnek is, aki csatlakozott hozzájuk. – Nézte valaki a házat mostanában? – érdeklődött Spade.
– Nem tudok róla – felelte a köpcös. – Az utóbbi hónapokban senki sem kérte a kulcsot.
A köpcös ment elöl, egészen a kapuig. Ott Spade kezébe nyomta a kulcsot – “Tessék" –, és félreállt az útból. Spade kizárta az ajtót, és benyitott. Csend és sötétség. Bal kezében tartva a meggyújtatlan zseblámpát, Spade belépett. Szorosan mögötte a sofőr, kissé hátrább a köpcös. Padlástól pincéig átkutatták a házat, először óvatosan, majd, miután semmit nem találtak, merészebben. A ház kétségtelenül üres volt, és minden jel arra mutatott, hogy hetek óta nem lépték át a küszöbét.

– Köszönöm, végeztünk – mondta Spade, és az Alexandria előtt kilépett a kocsiból. Bement a portára.
– Jó estét, Mr. Spade – köszöntötte egy magas, barna bőrű, komoly arcú fiatalember.
– Jó estét. – Spade a pult végébe húzta a fiatalembert. – Gutmanék, a 12/c-ből, itthon vannak?
– Nem – felelte a fiatalember, és gyors oldalpillantást vetett Spade-re. Aztán elnézett, habozott, majd halkan hozzátette: – Furcsa dolog történt velük kapcsolatban ma este. Valaki felhívta a Baleseti Kórházat, és azt mondta, hogy egy beteg lány van odafönt.
– És nem volt?
– Nem, senki sem volt fönt. Még délután mind elmentek.
– No persze, az ilyen otromba tréfacsinálónak is kell egy kis szórakozás. Köszönöm.
Bement a telefonfülkébe, és felhívott egy számot. Halló… Mrs. Ferine?… Effie otthon van?… Igen, kérném… Köszönöm… Halló, tündérke! Mi újság?… Nagyszerű. Húsz percen belül ott leszek… Helyes.
Félóra múlva Spade a Kilencedik Sugárút egyik emeletes nyerstégla épületének kapuján csengetett. Effie Ferine nyitott ajtót. Fiús arca fáradt volt, de mosolygott. Hello, főnök – mondta. – Kerüljön beljebb. – Halkan hozzátette: – Bármit is mond a mama, kérlek, Sam, légy hozzá kedves. Rettentően fel van dúlva. – Spade megnyugtatóan vigyorgott, és megveregette Effie vállát. A lány megfogta a karját: – Miss O'Shaughnessy?
– Nincs – morogta. – Beugrattak. Biztos, hogy az ő hangja volt a telefonon?
– Biztos.
Spade grimaszt vágott. – Akkor is linkelés volt.
A lány a nappaliba vezette, és lerogyott a dívány sarkába, de kimerültsége ellenére is mosolyogva nézett föl Spade-re. Spade melléje ült. Minden simán ment? A csomagról nem esett szó?
– Nem, semmi. A te utasításod szerint mondtam el mindent, és úgy látszik, belenyugodtak, hogy a telefonhívás az esettel állt kapcsolatban, és te elmentél, hogy lenyomozd.
Dundy volt kint?
Nem. Hoff, O'Gar és még egypár, akit nem ismerek. A kapitánnyal is beszéltem.
– Bevittek a kapitányságra?
– De be ám, rengeteget faggattak, de csupa rutinkérdés volt, semmi különös.
Spade összedörzsölte két tenyerét. – Príma! – mondta. Aztán ráncba futott a homloka: – Habár, azt hiszem, kispekulálnak egyet-mást, mire találkozom velük. Legalábbis az az átok Dundy, no meg Bryan. – Vállat vont. – Volt más ismerős is, aki nem tartozik a rendőrséghez?
– Volt. Az a fiú, aki Gutmantól üzenetet hozott. Nem jött be, de a hekusok nyitva hagyták a folyosó felé az ajtót, és láttam, hogy egész idő alatt kint állt.
– És nem mondtál semmit?
– Nem én. Ahogy megbeszéltük, így nem is nagyon figyeltem rá, és mire újból odanéztem, már nem volt ott.
Spade vigyorgott. – Na, kisöreg, nagy szerencséd volt, hogy a hekusok előbb értek oda.
– Miért?
– Mocsok alak. Életveszélyes. Jacobi volt a halott?
– Az.
Spade megszorította a lány kezét, és felállt. – Legjobb lesz, ha most eltűnök. Te meg feküdj le. Teljesen kivagy.
Effie is fölállt. – Sam, mi van…?
Spade Effie szájára tette a tenyerét, hogy elhallgattassa. – Majd hétfőn – mondta. – Szeretnék elosonni, mielőtt anyád elkap, és alaposan letol, amiért bajba kevertem a báránykáját.

Spade pár perccel éjfél előtt ért haza. Épp a zárba tette; a kapukulcsot, mikor cipősarok kopogására lett figyelmes. Elengedte a kulcsot, és hirtelen megfordult. Brigid O'Shaughnessy rohant feléje. Átkarolta a férfit, és lihegve kapaszkodott belé: – Már azt hittem, sosem jössz! – Arca nyúzott volt, zaklatott, egész testében reszketett.
Szabad kezével támogatva a lányt, Spade megfordította a kulcsot a zárban, kinyitotta az ajtót, és szinte beemelte Brigidet. – Itt vártál? – kérdezte.
– Igen – Szavai szaggatottan törtek elő. – Egy kapualjban… néhány házzal… odébb.
– Tudsz járni? – kérdezte Spade. – Vagy vigyelek?
Brigid megrázta Spade vállán nyugvó fejét. – Jobban leszek… ha… valahol… leülhetek.
Liften mentek föl. Míg Spade az ajtót nyitotta, Brigid félreállt, kezét mellére szorította. Spade villanyt gyújtott az előszobában. Bementek. Spade becsukta az ajtót, átfogta a leány derekát, és a nappali felé vezette. Már csak egy lépésnyire voltak a szobától, mikor odabent hirtelen meggyulladt a villany.
A lány felsikoltott, és Spade-be kapaszkodott. Az ajtó mellett Gutman állt, és nyájasan mosolygott rájuk. A konyhából Wilmer lépett elő. Hatalmas fekete revolvert szorongatott mind a két apró kezében. Cairo a fürdőszobából bújt elő. Nála is revolver volt. Gutman szólalt meg: – Nos, uram, amint láthatja, szépen együtt vagyunk. Fáradjanak beljebb, foglaljanak helyet, és beszélgessünk.

18

A BŰNBAK

Spade nem engedte el a lányt, bágyadtán mosolygott át a feje fölött. – Persze, beszélgessünk. – Gutman hájgömböcskéi ütemesen rezegtek, amint három lépést hátrakacsázott az ajtóból.
Spade és a lány együtt léptek be. A fiú és Cairo követték őket. Cairo megállt az ajtóban. A fiú eltette egyik revolverét, és szorosan Spade mögé állt. Spade hátrafordult, és válla fölött a fiúra nézett.
– Szállj le rólam.
– Álljon nyugodtan, és fogja be a pofáját – mondta a fiú.
Spade szaporábban szedte a lélegzetet, de hangja nyugodt maradt: – Tűnj el. Ha rám teszed a mancsodat, kénytelen leszel a fegyvert használni. Kérdezd csak meg a főnöködet, akarja-e, hogy lepuffants, mielőtt szóhoz jutok.
– Hagyd békén, Wilmer – mondta a kövér ember. Elnézően mosolygott Spade-re. – Ön, uram, úgy látszik, nagyon makacs egyéniség. Nos, foglaljanak helyet.
– Közöltem már magával, hogy ezt a kis varangyot utálom – mondta Spade, és Brigidet az ablak mellett álló díványhoz vezette. Egymás mellett ültek, a lány feje Spade bal vállán nyugodott, a férfi átkarolva tartotta a lányt. Brigid már nem reszketett, nem zihált. Gutmannak és társainak jelenléte szemmel láthatóan megfosztotta elemi mozgási és érzelmi szabadságától. Gutman óvatosan leereszkedett a párnázott hintaszékbe. Cairo az asztalnál álló karosszéket választotta. Wilmer nem ült le, Cairo helyét foglalta el az ajtóban, oldala mellett lógatta revolvereit, és göndörödő pillái alól Spade mellére szegezte tekintetét. Cairo maga mellé tette a revolvert az asztalra. Spade levette kalapját, és a dívány másik végébe lökte. Gutmanra vigyorgott. Laza alsó ajkával és felhúzott szemöldökével, arca valamennyi V betűjével egy szatír feslett mosolyát idézte. – A kedves lányának nagyon csinos hasikája van, igazán kár gombostűvel összekarmolni.
Gutman mosolya nyájas volt, szinte mézesmázos. A fiú előrelépett az ajtóból, revolverét csípőmagasságba emelte. Mindenki ránézett. Brigid O'Shaughnessy és Cairo nagyon is különböző pillantásában volt valami furcsán azonos rosszallás. A fiú elpirult, visszalépett, leengedte a revolvert, és ismét úgy állt ott, mint az előbb, tekintetét Spade mellének szegezve. A pirulás halvány volt, és csak egy pillanatig tartott, de így is meglepően hatott egyébként olyan hideg és érzéketlen arcán.
Gutman olajos mosolyával ismét Spade-hez fordult. Hangja behízelgően búgott. – Igaza van, uram, disznóság volt, de azt el kell ismernie, hogy a célnak megfelelt.
Spade összehúzta a szemöldökét. – Bármi megtette volna. Persze siettem magához, amint a sólymot megkaparintottam. Készpénzben fizető vevő, miért is ne? Burlingame-be mentem, mert arra számítottam, hogy ezt a tisztelt gyülekezetet majd ott találom. Nem gondoltam, hogy olyan ügyetlen, hogy vacak félórás késés miatt nem sikerül engem eltennie láb alól, és elkapnia Jacobit, mielőtt rám talál.
Gutman elégedetten kuncogott. – Ha csak ez az óhaja, uram, most megtarthatjuk azt a kis tanácskozást.
– Helyes. Mikor hajlandó kifizetni az első részletet, és átvenni a sólymot?
Brigid O'Shaughnessy hirtelen felegyenesedett, és meglepetten bámult Spade-re. Spade hanyagul megveregette a vállát. Szemét Gutmanra szegezte. Gutman vidáman pislogott hájgömbjei között. – Nos, uram, ami ezt illeti… és kabátja belső zsebébe nyúlt. Cairo előrehajolt a székben, szája félig kinyílt. Fekete szeme úgy csillogott, mint a lakk. Öt szempár – a fiúét is csak félig takarta el a szempillaerdő – szegeződött a borítékra. Gutman dagadt kezében forgatta a borítékot, először a címoldalát vizsgálta, majd a leragasztatlan hátát. Fölemelte fejét, barátságosan mosolygott, és a borítékot odahajította Spade-nek.
A boríték nem volt vaskos, de elég súlyos ahhoz, hogy repüljön. Nekiütődött Spade mellének, és az ölébe esett. Spade megfontoltan emelte fel és kinyitotta, karját elvette a lány válláról. A boríték vadonatúj, ropogós ezerdolláros bankjegyeket tartalmazott. Tíz darab volt benne. Spade mosolyogva nézett fel, és szelíden megjegyezte: – Többről volt szó.
– Szó! – mondta Gutman. – De csak szó! Ez azonban valódi pénz, uram, valódi aranyfedezettel! Egy ilyen dollárért többet vásárolhat, mint szóban említett tíz dollárért. Zsírgömböcskéi hangtalan nevetésétől rázkódtak. Mikor a gömböcskék lecsillapodtak, valamivel komolyabban, de még mindig nem egészen komolyan tette hozzá: – Most többünkről kell gondoskodnom. Pillogó szemével és hatalmas fejével Cairo felé intett. És… hát szóval, uram, az igazság az, hogy a helyzet megváltozott.
Míg Gutman beszélt, Spade szépen elegyengette a bankjegyköteget, és visszatette a borítékba. Térdére könyökölve előrehajolt, mutató- és hüvelykujja közé fogta a boríték sarkát, és ide-oda lóbálta. Könnyedén válaszolt a kövér embernek: – Ez igaz. Mindannyian együtt vannak, de most a sólyom az enyém.
Joel Cairo csúnya kezével a szék karfáját markolta, előrehajolt, és vékony, magas hangján affektáltan szólt:
– Talán fölösleges is figyelmeztetnem, Mr. Spade, hogy bár önnél van a sólyom, mi önt tartjuk fogva.
Spade vigyorgott. – Igyekszem leküzdeni rettegésemet – felelte. Felegyenesedett, a borítékot félretette a díványra, és Gutmanhoz fordult: – A pénzre még visszatérünk. Most egyelőre mással kell foglalkoznunk. Bűnbakot kell találnunk. – A kövér ember értetlenül húzta fel szemöldökét, de mielőtt szólhatott volna, Spade máris tovább magyarázott: – A rendőrségnek tettesre van szüksége, akire rákenheti a három gyilkosságot. Mi…
Cairo izgatott, elcsukló hangon szakította félbe Spade-et: – Csak két gyilkosságot, Mr. Spade… az ön partnerét kétségkívül Thursby ölte meg.
– Jó, legyen kettő – hagyta rá Spade. – Ez úgyse számít. A lényeg az, hogy a rendőrségnek be kell adnunk valami…
Most Gutman vágott közbe, bizalmas mosollyal és nyájas magabiztossággal: – Nos, uram, ahogyan magát ismerjük, aligha kell ezzel bajlódnunk. A rendőrséget nyugodt lélekkel magára bízhatjuk. Nem lesz szüksége a mi szakszerűtlen segítségünkre.
– Ha ezt hiszi – mondta Spade –, akkor, úgy látszik, mégsem ismer eléggé.
– Ejnye, ejnye, Mr. Spade. Csak nem akarja velünk elhitetni, hogy tart a rendőrségtől, vagy hogy nem azt csinál velük, amit akar?
Spade felhorkant. Előrehajolt, ismét térdére könyökölt, és ingerülten vágott közbe: – Helyesen mondja, nem tartok tőlük, és azt csinálok velük, amit akarok. Hisz éppen ezt magyarázom maguknak. Csakhogy ennek az a módja, hogy koncot dobunk nekik, olyan áldozatot, akire rákenhetik a disznóságokat.
– Nos, elhiszem, uram, hogy ez az egyik módja, de…
– Nincs “de", az istenfáját! Ez az egyetlen lehetőség. – Szeme izzott, halántékán a sebhely kivörösödött. – Tudom, mit beszélek. Nem először történik ilyesmi, nem is utoljára. Előfordult, hogy a Legfelsőbb Bíróságot mindenestül elküldtem a francba, és megúsztam. Azért úsztam meg, mert sosem feledkeztem el arról, hogy eljön a leszámolás napja. Arra nagyon vigyázok, hogy amikor eljön a leszámolás napja, emelt fejjel léphessek be a parancsnokságra, magam előtt hajtva az áldozatot, és nyugodtan mondhassam: – Na, fiúk, megvan a tettes! – Ha ezt meg tudom tenni, nyugodtan szamárfület mutathatok a nagy könyv minden törvényének. A legelső alkalommal, ha ez nem sikerül, végem van. De ilyen alkalom még nem volt. És most sem lesz. Ez fix.
Gutmannak megvillant a szeme, olajos fénye kissé megzavarosodott, arcának rózsás gömbjeit azonban nyájasan rendezte el, hangja is nyugodt maradt: – Ennek a módszernek nagy előnyei vannak, kedves uram… igen nagy előnyei! S ha ebben az esetben praktikusnak bizonyulna, én lennék az első, aki biztatnám, hogy “csak rajta!" De sajnos erre a speciális esetre nem alkalmazható, így van ez, uram, a legjobb módszerekkel is. Eljön az idő, mikor kivételt kell tennünk, és a bölcs ember ilyenkor kivételt is tesz. Nos, uram, így állunk most, és őszintén meg kell mondanom, véleményem szerint busásan megfizettük önnek ezt a kivételes eljárást. Lehetséges persze, hogy a lebonyolítás több nehézségbe ütközik, mint hogyha előállíthatná a bűnbakját a rendőrségen – nevetett és kitárta karját –, ám ön nem olyan ember, aki egy kis nehézségtől visszariad. Ismeri a dörgést, és akármi történik, biztos, hogy a talpára esik. – Gutman száját csücsörítette, és lehunyta fél szemét. – Sikerülni fog, uram.
Spade szemében kialudt a fény, arca fakó volt és egykedvű. – Tudom, mit beszélek – mondta halkan, türelmesen. – Itt élek, és ismerem a játékszabályokat. Lehet, hogy ezúttal a talpamra esnék, de ha legközelebb megpróbálom kicselezni őket, úgy elgáncsolnak, hogy keresztbe nyelem le a fogsoromat. Egy frászt. Maguk addigra New Yorkban vagy Konstantinápolyban, vagy a fene tudja, hol lesznek. Nekem itt van a munkahelyem.
– Igen – kezdte újra Gutman –, de biztosan tud…
– Nem tudok – mondta Spade határozottan. – És nem is akarok. Punktum. – Felegyenesedett. Barátságos mosoly derült fel az arcán. Gyorsan beszélt, kellemes, meggyőző modorban. – Figyeljen rám, Gutman. Elmondom, hogy mi a legjobb megoldás mindannyiunknak. Ha nem szolgáltatunk ki bűnbakot a rendőrségnek, nyakamat teszem rá, hogy előbb-utóbb tudomást szereznek a sólyomról. Akkor aztán magának kell eltűnnie a sólymával, akárhol van is, és nem csinálhat vele bomba üzletet. Szolgáltasson bűnbakot, és betömjük a szájukat.
– De uram, hisz éppen ez a bökkenő – mondta Gutman, alig észrevehető nyugtalansággal a szemében. – Hogy sikerül-e betömni? Nem lesz a bűnbak éppen újabb bizonyíték, mely akarva-akaratlan a sólyom nyomára vezeti őket? És különben is, nem gondolja, hogy éppen akkor fognak elhallgatni, ha mi sürgősen lelépünk?
Spade homlokán kidagadtak az erek. – Az úristenit! Hiszen maga nem tudja, miről van szó – mondta fojtott hangon. – Értse meg, Gutman, ezek nem alszanak. Lesben állnak, és várnak. Én magam is fülig ülök az ügyben, ezt is jól tudják. De ez mind rendben van, amíg cselekedni tudok, ha itt az ideje. De ha nem tudok, baj lesz. Meggyőzően próbált érvelni. – Hallgasson rám; Gutman, feltétlenül bűnbakot kell kiszolgáltatnunk. Nincs más kibúvó. Adjuk ki nekik ezt a kis varangyot. – Barátságosan intett az ajtóban álló fiú felé. – Hiszen úgyis ő ölte meg Thursbyt meg Jacobit is, nem igaz? Különben is nagyon alkalmas erre a szerepre. Megszerkesztjük ellene a szükséges bizonyítékokat, és kiadjuk.
Az ajtóban álló fiúnak megfeszült a szája sarka, azt lehetett volna hinni, hogy halvány mosolyra húzódott. Spade javaslata látszólag nem hatott rá. Joel Cairónak leesett az álla, tágra nyílt a szeme, sárgás arcán megdöbbenés tükröződött. Zihálva szedte a lélegzetet, nőiesen domború mellkasa szaporán emelkedett és süllyedt, le nem vette Spade-ről a szemét. Brigid O'Shaughnessy elhúzódott Spade mellől, összegömbölyödött a díványon, és úgy bámult rá. Arcának meghökkent zavara mögött kitörni készülő hisztériás nevetés bujkált.
Gutman arca egy hosszú percen át nyugodt, kifejezéstelen maradt. Aztán nevetésre határozta el magát. Harsogva, jókedvűén kacagott, majd megszólalt: – Istenemre, uram, maga aztán szédületes egy pofa! – Fehér zsebkendőt vett elő, és megtörölte szemét. – Mindig valami váratlan dologgal áll elő, amire senki sem számít, és az holtbiztos, hogy mindig megdöbbentő, amit mond.
– Nincs ebben semmi furcsa. – A kövér ember nevetése nem sértette Spade-et, nem is hatott rá. Úgy folytatta, mint aki csökönyös, de semmiképpen sem értetlen barátjához beszél.
– Ez a legbiztosabb húzás. Ha őt adjuk a rendőrség kezére, mi…
– De drága uram – vágott közbe Gutman –, hát nem érti? Ha átfutott is az agyamon ez az eshetőség… De ez is nevetséges. Úgy szeretem Wilmert, mint a saját fiamat, higgye el. De ha történetesen elfogadnám is a maga javaslatát, mit gondol, mi tartaná vissza Wilmert, hogy kiadjon minket a sólyommal együtt?
Spade gonoszul vigyorgott. – Ha nagyon muszáj – mondta halkan –, megölhetnénk a letartóztatásnál való ellenszegülés címén. De erre nem lesz szükség. Hadd dumáljon, amennyi a száján kifér. Azt megígérhetem, hogy a kisujjukat sem fogják mozdítani, ez könnyen elintézhető.
Gutman homlokán ráncokat vetett a rózsaszínű hústömeg. Lehajtotta fejét, dupla tokája összenyomódott a gallérja fölött. – Hogyan? – kérdezte. Aztán egy hirtelen mozdulattal ismét felvetette fejét, úgyhogy zsíros arcán minden gömböcske megrezdült és egymásnak ütődött, majd villámgyorsan hátrafordult, a fiúra nézett, és harsogó hahotázásban tört ki. Hát ehhez mit szólsz, Wilmer fiam? Vicces, mi?
A fiú hidegen pillantott elő sűrű szempillái alól. Halk, de érthető hangon felelte: – Nagyon vicces… hogy az a…
Spade most Brigid O'Shaughnessyhez fordult: – Na, tündérke, hogy érzed magad? Jobban vagy?
– Ó, sokkal jobban, csak… – annyira lehalkította hangját, hogy az utolsó szót már fél méternyire sem lehetett hallani – …félek.
– Ne félj – mondta Spade könnyedén, és Brigid térdére tette kezét. – Nem lesz semmi baj. Innál valamit?
– Köszönöm, most nem. – Hangja ismét elhalkult. – Vigyázz, Sam.
Spade vigyorgott, és Gutmanra nézett. A pillantásuk találkozott. A kövér ember barátságosan mosolygott: – Hogyan? – kérdezte.
Spade nem értette. – Mit hogyan?
A kövér ember újabb hahotázást tartott szükségesnek, majd magyarázattal is szolgált: – Nos, uram, ha valóban komolyan gondolja ezt a… javaslatát, a legkevesebb, amit az elemi udvariasság megkövetel, hogy végighallgatjuk. Szóval, hogy tudja elrendezni a dolgot úgy, hogy Wilmer – szünetet tartott, és újra elnevette magát ne keverhessen bajba mindannyiunkat?
Spade megrázta fejét. – Nem – mondta –, nem akarok visszaélni az udvariasságukkal, akármennyire is elemi. Felejtsék el az egészet.
A kövér ember összerántotta arcán a hájgömböcskéket. – Ugyan, ugyan – tiltakozott –, határozottan kényelmetlen helyzetbe hoz, uram, nem kellett volna nevetnem. Fogadja őszinte és alázatos bocsánatkérésemet. Nem akartam kigúnyolni javaslatát, Mr. Spade, távol álljon tőlem, bármennyire is nem értek vele egyet; mert tudnia kell, uram, hogy éleselméjűségét roppantul tisztelem. Kérem, értse meg, az ön javaslata számunkra semmiképpen sem hasznosítható még ha eltekintünk is attól a ténytől, hogy Wilmert saját véremnek érzem –, mindazonáltal személyem iránti különös kegynek és bocsánata jelének venném, ha szíves volna elénk tárni elgondolását.
– Világos az egész – mondta Spade. – Bryan sem más, mint a legtöbb államügyész. Csak az érdekli, hogyan fest a jegyzőkönyv, semmi egyéb. Egy kétséges ügyet inkább elejt, semhogy tárgyalásra vigye és elveszítse. Azt nem mondhatom, hogy valaha is koholt váddal illetett volna olyan embert, akinek az ártatlanságáról meggyőződött, de elképzelhetetlen, hogy bárkit ártatlannak nyilvánítson mindaddig, míg akár a föld alól is elő nem kapar, vagy a legkomplikáltabb módon fel nem épít valamit a vádlott bűnösségének bizonyítására. Hogy biztosan ítélhessen el egyetlen embert, inkább futni hagyja egy tucat ugyanolyan bűnös cinkosát… mert ha mindegyiket elítélné, zavarossá válna az ügy. Ha ezt a sanszot adjuk neki mi is, kapva kap rajta. Bryan nem kíváncsi a sólyomra. Hanyatt-homlok siet meggyőzni saját magát arról, hogy amit ez a kis varangy pofázik, csupa halandzsa, hogy összekuszálja az ügy szálait. A dolog kimenetelét rám bízhatja. Bebizonyítom neki, hogy ha sokat okoskodik és mindenkit kihallgat, úgy megkeveri az ügyet, hogy egyetlen esküdtszék sem tud kiokosodni belőle, míg ha megmarad ennél a kis varangynál, tiszta és egyértelmű ítéletet érhet el.
Gutman jóindulatú helytelenítése kifejezésére buzgón ingatta fejét. – Nem, uram – mondta –, attól tartok, hogy így nem oldhatjuk meg a dolgot. Azt hiszem, hogy még ez a maguk államügyésze sem tud kapcsolatot teremteni Thursby, Jacobi és Wilmer között, anélkül, hogy…
– Ön nem ismeri az államügyészeket – mondta Spade. – A Thursby-ügy nyilvánvaló. Bérgyilkos volt, ez a kis szemét is az, Bryannek máris készen áll erről az elgondolása. Ezen nem akadunk meg. Az úristenit, hiszen úgyis csak egyszer köthetik fel ezt a szemétládát. Minek tárgyaljanak a Jacobi-féle gyilkosságról, ha már Thursby kinyírásáért egyszer elítélték? Azzal zárják majd a jegyzőkönyvet, hogy ő a bűnös, és ennyivel be is érik. Különösen, ha mindkettőnél ugyanazt a fegyvert használta, még a golyók is stimmelni fognak. Mindenki meg lesz elégedve.
– Igen, de… – Gutman elhallgatott, és a fiúra nézett. A fiú merev léptekkel közeledett az ajtótól a szoba közepe felé, majd Gutman és Cairo közé állt. Kissé előrehajolt csípőből, vállát előreejtette. A fegyvert még az oldala mellett tartotta, de úgy megmarkolta, hogy keze fején kifehérlett a csont. Fiatal arcát embertelenné torzította az izzó gyűlölet és a jeges rosszindulat. Szenvedélytől elcsukló hangon mondta Spade-nek: – Gyerünk, gazember, talpra, és hozza azt a pisztolyt! – Spade csak mosolygott a fiúra.
– Na, rajta, álljon föl, és intézzük el pisztollyal, ha van hozzá mersze. Elegem van a héklizésből.
Spade mosolya egyre vidámabb lett. Gutmanra nézett: – Cowboyromantika – vetette oda könnyedén. – Talán megmondhatná neki, hogy elrontja az üzletet, ha lelő, mielőtt a sólyomra rátehetnék a, kezüket.
Gutmannak nem sikerült mosolyt csalnia arcára, csak egy torz grimasz jelent meg szederjes képén. Kiszáradt nyelvével szikkadt száját nyalogatta. Az eddigi intő, apai hang helyett nyersen, rekedten csikorogtak a szavai: – Ugyan, Wilmer – mondta –, hagyjuk ezt a stílust, nem kell mindent úgy mellre szívni. Te…
A fiú le sem vette a szemét Spade-ről, csak úgy a szája sarkából vetette oda, fojtott hangon: – Akkor intézze el, hogy leszálljon rólam. Kinyírom, ha tovább ugrál.
– Jó, jó, Wilmer. – Gutman most Spade-hez fordult. Fékezte magát. – Az ön terve, uram, ahogy már az előbb is említettem, egyáltalán nem kivitelezhető. Erről tehát ne beszéljünk tovább.
Spade egyikről a másikra nézett. Arca komoly volt, kifejezéstelen. – Azt mondom, ami nekem tetszik – közölte.
– Természetesen – sietett Gutman a válasszal –, és éppen ezt csodáltam önben mindig. De ez a megoldás, mint mondtam, egyáltalán nem praktikus, így tehát teljesen hiábavaló a további vita, ezt ön is beláthatja.
– Nem látom be – mondta Spade. Haragosan nézett Gutmanra. – Hiába magyarázok magának? Ezzel a szeméttel beszéljek?
– Nem, uram – vágott közbe Gutman –, nagyon helyesen teszi, ha velem tárgyal.
– Rendben van. Van még egy javaslatom. Nem olyan jó, mint az első, de jobb, mint a semmi. Akarja hallani?
– De még mennyire.
– Adjuk ki Cairót.
Cairo hirtelen az asztalon fekvő revolvere után kapott, és két kézzel megmarkolta. Arca ismét elsárgult. Fekete szeme arcról arcra rebbent.
Gutman, mint aki nem hisz a fülének, újra kérdezte: – Mit csináljunk?
– Adjuk ki a rendőrségnek Cairót.
Gutman mintha nevetni akart volna, de aztán meggondolta magát. – A mindenségit, uram! – kiáltott végül erőtlenül.
– Persze, ez nem olyan jó, mint ha a kis varangyot adnánk ki – mondta Spade. – Cairo nem bérgyilkos, kisebb revolvert is hord, mint amivel Thursbyt és Jacobit lelőtték. Több problémánk lesz a vád megszerkesztésével, de még ez is jobb, mintha senkit sem adunk ki.
Cairo éles, magas hangon rikoltott méltatlankodásában: – Talán adjuk ki magát, Mr. Spade vagy Miss O'Shaughnessyt, ha már mindenáron akarunk valakit!
Spade a levanteire mosolygott, és nyugodtan válaszolt:
– Maguk viszont a sólymot akarják. A sólyom nálam van. Egy bűnbak is része az árnak, amit kérek érte. Ami Miss O'Shaughnessyt illeti – szenvtelen tekintete végigsiklott a lány krétafehér arcán, aztán vissza Cairóra, közben alig észrevehetően megvonta vállát –, ha úgy gondolja, hogy rá tudja beszélni erre a szerepre, én hajlandó vagyok tárgyalni róla.
A lány torkához kapott, rövid, fuldokló sikoly tört elő belőle, és még távolabb húzódott Spade-től. Cairo egész testében reszketve az izgalomtól, felkiáltott: – Úgy látszik, elfelejti, hogy az adott helyzetben nem erőszakoskodhat!
Spade nyersen, horkantva felnevetett. Gutman igyekezett nyugodt, szilárd hangon beszélni: – Kérem, uraim, ne ragadtassuk el magunkat; bár abban, amit Mr. Cairo mond, határozottan van valami. Mindenképpen tekintetbe kell vennie a…
– Egy frászt kell – vágta oda Spade brutálisan. Ha megölnek, hogy jutnak hozzá a madárhoz? Hogy akarnak rám ijeszteni, és kicsalni tőlem a madarat, ha úgyis tudom, hogy nem ölhetnek meg, amíg ki nem adom maguknak?
Gutman féloldalt billentette fejét, és fontolgatta a kérdést. Apró, összehúzott szeme csillogott. Aztán nyájasan válaszolt:
Nos, uram, a meggyőzésnek van más módja is, nemcsak a fizikai megfélemlítés.
– Nyilvánvaló – mondta Spade –, de nem sokat ér, ha nem áll mögötte halálos fenyegetés, amivel az áldozatot sarokba szoríthatják. Ha olyasmit próbálnak tenni, ami nekem nem tetszik, nem támogatom magukat. Úgy fogom a dolgot irányítani, hogy kénytelenek legyenek lemondani róla, vagy megölni engem, annak tudatában persze, hogy az utóbbit nem engedhetik meg maguknak.
– Istenemre, uram, maga aztán keményfejű ember – mondta Gutman.
Joel Cairo felugrott, megkerülte a fiút és Gutman hintaszékét. Hátulról föléje hajolt, és kezét a szája előtt tartva, suttogott valamit a kövér ember fülébe. Gutman figyelmesen, lehunyt szemmel hallgatta. Spade Brigid O'Shaughnessyra vigyorgott. A lány ajka halvány mosolyra húzódott, de szemében még mindig merev, rettegő tekintet ült. Spade a fiúhoz fordult: – Tízet teszek egy ellen, hogy ezek most kiárusítanak, fiacskám.
A fiú nem felelt. De a térde reszketni kezdett. Spade most Gutmanhoz fordult: – Remélem, nem befolyásolja magát ezeknek a zsebbanditáknak a fegyvercsörtetése?
Gutman kinyitotta szemét. Cairo abbahagyta a suttogást, és felegyenesedett Gutman széke mögött.
– Már van egy kis gyakorlatom, hogyan kell mindkettőjüktől elvenni a revolvert, úgyhogy nincs semmi hiba. A varangy…
A fiú gyűlölettől elcsukló hangon felkiáltott: – Hát csak rajta! – és felemelte a revolvert. Gutman nehéz testét sietve felrántotta a hintaszékből, elkapta a fiú csuklóját, és revolverestül lenyomta. Joel Cairo a fiú másik oldalára ugrott, és a másik karját fogta le. Birkóztak a fiúval, leszorították a karját, ő meg tehetetlenül vergődött kettőjük között. A birkózó csoportból szófoszlányok hallatszottak; a fiú összefüggéstelen mondattöredékei: “Hát csak… menjen… disznó!"; Gutman: “Ugyan, Wilmer!"je, amit többször ismételgetett; és Cairo: “Ne, kérem, ne!" és “Hagyja abba, Wilmer!" kiáltásai.
Spade merev arccal, álmodozó tekintettel felkelt a díványról, és a csoporthoz lépett. A fiú képtelen volt megbirkózni a ránehezedő súllyal, hát feladta a harcot. Cairo nem engedte el a fiú karját, de megnyugtató szavakat mormolt neki. Spade gyengéden félretolta Cairót, és egy balkezes horogütést mért a fiú állára. A fiú feje hátracsuklott, de mert a karjait még tartották, nyomban előreesett. Gutman dühösen felkiáltott: – No de micsoda…? – mire Spade válaszul egy jobbkezes horogütést akasztott le Wilmernek.
Cairo elengedte a fiú karját, a fiú Gutman kövér pocakjának esett. Cairo Spade-re vetette magát, de Spade kifújta a levegőt, és ellökte a levanteit. Cairo ismét ráugrott. Szemében könny csillogott, szája széle reszketett, szavakat formált, de hang nem jött ki a torkán. Spade-ből felböffent a nevetés: – Nyavalyás! – kiáltott, és olyan pofont kent le neki nyitott tenyérrel, hogy Cairo az asztalnak esett. Cairo, visszanyerve egyensúlyát, harmadszor is nekiugrott Spade-nek. Spade kinyújtott karral előretartott tenyérrel állította meg. Cairo, minthogy rövid karjával nem érte el Spade arcát, a karjait kezdte döngetni. – Megbánja – morogta Spade.
– Gyáva fráter! – kiáltott fel hátrálva Cairo.
Spade felszedte a földről Cairo és a fiú revolvereit. Felegyenesedett, mindkettőt a bal keze mutatóujján himbálta, a sátorvasnál fogva. Gutman a hintaszékbe ültette le a fiút, és gondterhelten nézte. Cairo letérdelt a szék mellé, és dörzsölgetni kezdte Wilmer ernyedt kezét. Spade megtapintotta a fiú állat: – Nem tört el – mondta.
– Lefektetjük a díványra. – Minden látható erőlködés nélkül felemelte, és a díványhoz vitte.
Brigid O'Shaughnessy gyorsan felállt, és Spade lefektette a fiút. Jobb kézével végigtapogatta a ruháját, megtalálta a második revolvert, a másik kettő mellé akasztotta bal kezére, és hátat fordított a díványnak. Cairo máris a fiú fejénél foglalt helyet.
Spade megcsörgette a kezében levő fegyvereket, és vidáman mosolygott Gutmanra. – Nos – mondta –, itt van a bűnbakunk.
Gutman arca elszürkült, a szeme felhős lett. Nem nézett Spade-re. A padlóra meredt, és egy szót sem szólt.
– Ne legyen már olyan ostoba. Először hagyja, hogy Cairo sugdosson magának, aztán fogja a fiút, miközben én péppé verem. Ezen hiába nevet, de ha mégis megpróbálja, kénytelen lennék lelőni magát. – Gutman a szőnyeget nézte, szótlanul.
– A másik dolog pedig – folytatta Spade –, hogy vagy azonnal igent mond, vagy följelentem magát a madárral és az egész bandával együtt.
Gutman fölemelte fejét. Foga között szűrte – a szót: – Ez nekem nem tetszik, uram.
– Nem is fog tetszeni – felelte Spade. – Nos?
A kövér ember sóhajtott, savanyú arcot vágott és szomorúan válaszolt: – Jó, megkaphatja.
– Príma! – mondta Spade.

19

AZ OROSZ KEZE

A díványon fekvő fiú – ha lélegzése el nem árulja – apró holttestnek tűnhetett. Joel Cairo időnként föléje hajolt, megdörzsölte az arcát, csuklóját, hátrasimította homlokába hulló haját. Majd suttogott neki, és aggodalmasan nézett csöndes, sápadt arcába. Brigid O'Shaughnessy az asztal és a fal közötti sarokba húzódott. Fél kézzel az asztalra támaszkodott, a másikat szívére szorította. Alsó ajkát fogai közé szívta, és lopva pillantott Spade-re, valahányszor az nem nézett oda. Ha odanézett, a lány Cairót és a fiút figyelte. Gutman kusza vonásai ismét kisimultak, visszanyerte rózsás színét is. Kezét zsebébe mélyesztette. Spade előtt állt, és minden kíváncsiság nélkül nézte. Spade lustán csörgetve revolvercsomóját, Cairo gömbölyű háta felé intett: – Ő is belemegy? kérdezte Gutmantól.
– Nem tudom – felelte a másik nyugodtan. Ez már az ön feladatkörébe tartozik.
Spade V alakú álla kihegyesedett, amikor mosolyogva szólt: – Cairo!
A levantei nyugtalan, barna arcát Spade felé fordította.
– Hadd pihenjen egy kicsit. Átadjuk a rendőrségnek. Mielőtt magához tér, meg kell állapodnunk a részletekben – mondta Spade.
– Nem gondolja, hogy már így is eléggé elbánt vele? – kérdezte Cairo keserűen.
– Nem – felelte Spade.
Cairo ellépett a díványtól, és szorosan a kövér ember mellé állt. – Kérem, ne tegye ezt, Mr. Gutman – könyörgött. – Meg kell értenie, hogy…
Spade közbevágott: – Ezt már elintéztük. A kérdés csak az, hogy maga mit akar tenni. Kilép? Vagy benn marad?
Gutman szomorkás mosollyal bólintott. – Nekem sem tetszik a dolog, de nem segíthetünk magunkon másképpen. Ez a helyzet.
– Na, Cairo, mi lesz? Kiugrik, vagy marad?
Cairo megnyalta szája szélét, és lassan Spade felé fordult. – Tegyük fel – mondta, és nyelt egyet. Lehetséges… van módom választani?
– Van – nyugtatta meg Spade komolyan. – De figyelmeztetem, ha azt válaszolja, hogy kiugrik, akkor a fiújával együtt adjuk át a rendőrségnek.
– No de Mr. Spade! – tiltakozott Gutman.
– Csak nem képzeli, hogy futni hagyom, hogy ellenünk forduljon? – kérdezte Spade. – Nem hagyhatunk függőben egy csomó tisztázatlan kérdést. – Dühösen meredt Gutmanra, és ingerülten tört ki: – Na, mi az? Úgy tesznek, mintha először loptak volna életükben. Finom kis mákvirágok! Szeretnének talán térdre borulni és imádkozni? – Most Cairóra villant a szeme. – Na? Mit választ? – Nincs választásom. – Cairo reménytelenül vonta meg keskeny vállát. – Maradok.
– Helyes – mondta Spade, és Gutmanra, majd Brigid O'Shaughnessyra nézett. – Üljünk le.
A lány óvatosan leült a díványra az ájult fiú lábához. Gutman visszatért a párnázott hintaszékbe, Cairo a fotelbe. Spade a pisztolycsomót az asztalra tette, és melléült az asztal sarkára. Megnézte karóráját. – Két óra. Reggelig, pontosabban nyolc óráig nem férek hozzá a sólyomhoz. Addig bőven van időnk, és mindent szépen elrendezhetünk.
Gutman torkát köszörülte: – Hol van? – Majd sietve tette hozzá: – Nem mintha különösebben érdekelne, uram. Csak azért kérdezem, mert ha netán szétkerülnénk, mielőtt a tranzakciót lebonyolíthatjuk, legjobb lesz, ha mind tudunk róla. – A díványra nézett, majd élesen Spade-re. – A boríték magánál van?
Spade a fejét rázta, előbb a díványra nézett, majd a lányra: – Miss O'Shaughnessynál van.
– Igen, nálam van – suttogta a lány, és kabátzsebébe nyúlt. – Eltettem…
– Jól van – mondta Spade. – Vigyázz rá. – Aztán ismét Gutmanhoz fordult:
– Nem fogunk szétkerülni, a sólymot meg idehozathatom.
– Nagyszerű – búgta Gutman. – Akkor hát, uram, a tízezer dollárért és Wilmerért cserébe átadja nekünk a sólymot, és egy-két órányi előnyt, hogy elhagyhassuk a várost, mielőtt a fiút kiszolgáltatja a hatóságnak.
– A szökés felesleges – mondta Spade. – Az ügy támadhatatlan.
– Lehet, uram, de mégis nagyobb biztonságban éreznénk magunkat, ha nem volnánk a városban, mire az államügyész megkezdi Wilmer kihallgatását.
– Ahogy óhajtják. Akár egész nap is itt tarthatom, ha akarják. – Cigarettát kezdett sodorni. – Most beszéljük meg a részleteket. Mért ölte meg Thursbyt? Valamint miért, hol és hogyan lőtte le Jacobit?
Gutman türelmesen mosolygott, fejét ingatta és búgott: – No de uram, ezt már nem kívánhatja tőlünk. Megkapta a pénzt, megkapta Wilmert. Mi eleget tettünk a megállapodásnak.
– Igenis kívánom – felelte Spade, és rágyújtott. – Bűnbakot kértem, és addig nem bűnbak, amíg a bűnét nem bizonyítjuk. Ahhoz pedig tudnom kell, hogy állnak a dolgok. – Összehúzta szemöldökét. – Mit vannak annyira berezelve? Ha kibúvót hagynak neki, maguk sem ülhetnek majd nyugodtan a babérjaikon.
Gutman előrehajolt, és húsos ujjával a Spade mellett heverő revolverekre bökött. – Ezek, uram, bőséges bizonyítékot szolgáltatnak. Mindkét embert azonos típusú fegyverrel lőtték le. Mi sem egyszerűbb a rendőrségi nyomozók számára, mint megállapítani, hogy a halálos golyók ezekből a revolverekből származnak. Ezt ön is tudja, hiszen az előbb említette is. Úgy hiszem, ez éppen elegendő bizonyíték a bűnösségre.
– Lehet, de a dolog ennél bonyolultabb, és tudnom kell, mi történt, mert meg kell bizonyosodnom afelől, hogy az ügy homályosabb részletei jól leplezhetők-e.
Cairo szeme csak úgy parázslott. – Úgy látszik, elfelejtette azt az ígéretét, mely szerint az ügy nagyon egyszerű lesz – mondta. Izgatott, barna arcát Gutman felé fordította. – Figyelmeztettem, hogy ne menjen bele. Nem hiszem…
– Hogy maguk ketten mit hisznek, az légypiszoknyit sem számít – mondta Spade higgadtan. – Most már minden hiába. Szóval, mért ölte meg Thursbyt?
Gutman összekulcsolta ujjait a hasán. Hangja, mosolya egyaránt bűnbánatra vallott. – Önnel szokatlanul nehéz zöld ágra vergődni – mondta. – Kezdem azt hinni, hogy hibát követtünk el, amikor igénybe vettük.
Spade hanyagul legyintett. – Rosszabbul is választhattak volna. Nem kerülnek sittre, és megkapják a sólymot. Mit akarnak még? – Szája sarkába dugta a cigarettát, úgy szűrte a szavakat: – Akárhogyan is történt, most mindenesetre tudják, hányadán állnak. Mért ölte meg Thursbyt?
Gutman abbahagyta a hintázást. – Thursby notórius bérgyilkos volt és Miss O'Shaughnessy szövetségese. Úgy véltük, hogy ha eltávolítjuk Thursbyt, a kisasszony meggondolja magát, kiegyezik velünk, és megszabadítjuk erőszakos védelmezőjétől. Láthatja, uram, hogy őszintén beszélek.
– Helyes, tartsa is meg a jó szokását. Nem gondoltak arra, hogy a sólyom esetleg nála van?
Gutman megrázta fejét. Gömbjei csak úgy hintáztak. – Ezt egy percig sem gondoltuk – felelte. Jóindulatúan mosolygott. – Abban az előnyös helyzetben voltunk, hogy ehhez túlságosan is jól ismertük Miss O'Shaughnessyt, s bár azt nem tudtuk, hogy a sólymot Jacobi kapitánynak adta át Hongkongban, hogy hozza magával a “Palomá"-n, és ők korábbi hajóra szállnak, abban biztosak voltunk, hogy ha csak egyikük tudja, az nem Thursby.
Spade elgondolkodva bólintott. – Nem próbáltak egyezkedni vele, mielőtt eltették láb alól?
– Dehogyisnem, uram. Aznap este magam beszéltem vele. Wilmer két nappal előbb nyomozta ki hollétét, és megpróbált a sarkában maradni, bárhol is találkozott Miss O'Shaughnessyval. De Thursby, még ha nem is tudott arról, hogy figyelik, mindig nagyon óvatos volt. Aznap este Wilmer elment a szállodába, megérdeklődte, otthon van-e, és mikor megmondták, hogy nincs, a szálloda előtt várt rá. Azt hiszem, mihelyt az ön társát megölte, Thursby azonnal visszatért. Akárhogy is volt, Wilmer elhozta hozzám. Semmit sem tudtunk vele kezdeni. Rendíthetetlenül lojális maradt Miss O'Shaughnessyhoz. Így hát, uram, Wilmer a nyomában maradt, mikor visszatért a szállodába, és megtette, amit tett.
Spade egy pillanatig tűnődött. – Ez elég hihetően hangzik. Na és Jacobi?
Gutman komolyan nézett Spade-re. – Jacobi halála Miss O'Shaughnessy hibájából történt.
A lány lélegzet után kapott: – Micsoda?! – és szájára szorította kezét.
Spade nyugodtan beszélt: – Ezzel ne törődjünk. Azt mondja el, mi történt.
Gutman ravasz pillantást vetett Spade-re, majd folytatta: – Ahogy óhajtja, uram. Nos, amint tudja, Cairo érintkezésbe lépett velem – üzentem érte –, miután az önnél töltött éjszakát követő reggelen elhagyta a rendőrkapitányságot. Felismertük az egyesített erők nagy előnyét. – Mosolyt küldött a levantei felé. – Mr. Cairo éles eszű ember. A “Palomá"-ra gondolt. Látta az aznap reggeli újságban, hogy a “Paloma" megérkezik, és eszébe jutott, amit még Hongkongban rebesgettek, hogy Miss O'Shaughnessyt és Jacobit együtt látták. Nos, uram, amikor a hajó érkezéséről olvasott az újságban, rögtön kitalálta, mi történt: a kisasszony odaadta a madarat Jacobinak, hogy hozza el neki. Persze Jacobi nem tudta, mit hoz. Miss O'Shaughnessy rendkívül diszkrét. – Sugárzó mosolyt küldött a lány felé, meghintáztatta magát a székben, és folytatta: – Mr. Cairo, Wilmer és én meglátogattuk Jacobi kapitányt, és olyan szerencsénk volt, hogy Miss O'Shaughnessyt is ott találtuk. A megbeszélés sok szempontból nehézkesen ment, de úgy éjféltájban sikerült rávennünk Miss O'Shaughnessyt, hogy tárgyaljon velünk, legalábbis mi ezt hittük. Akkor hagytuk el a hajót, és a szállodámba mentünk, hogy kifizessem Miss O'Shaughnessyt, és ő átadja a madarat. Nos, uram, mi, együgyű férfiak túlbecsültük magunkat, amikor azt képzeltük, hogy megfogtuk Miss O'Shaughnessyt. Útközben a lány, Jacobi és a madár együtt csúsztak ki a kezünk közül. – Gutman vidáman nevetett. – Istenemre, uram, ügyesen csinálták.
Spade a lányra nézett. Brigid könyörgő pillantást vetett rá. – Maguk gyújtották fel a hajót? – kérdezte Spade.
– Nem szándékosan, uram – felelte Gutman. – Bár merem állítani, a tüzért mi, illetve Wilmer volt felelős. Elküldtük, hogy kutassa fel a madarat, míg mi a kabinban tárgyalunk, és ő nyilván gondatlanul bánt a gyufával.
– Príma – mondta Spade. – Ha úgy fordulna, hogy Jacobi meggyilkolásáért is felelősségre vonják, még gondatlanságból eredő gyújtogatást is akaszthatunk a nyakába. Most beszéljen a lövöldözésről.
– Hát igen, uram. Egész nap kutattuk őket a városban, és csak délután bukkantunk rájuk. Először nem voltunk még biztosak, hogy megtaláltuk-e őket. Csak Miss O'Shaughnessy lakását fedeztük föl. De mikor az ajtónál hallgatóztunk, és odabentről mozgást hallottunk, meggyőződtünk arról, hogy elkaptuk őket, és csengettünk. Miss O'Shaughnessy az ajtón keresztül megkérdezte, ki az, s mikor megmondtuk, hallottuk, hogy felhúznak egy ablakot. Rögtön tudtuk, hogy ez mit jelent. Wilmer lerohant a lépcsőn, és megkerülte a házat, hogy elállja az utat a tűzoltólétra alján. Amint befordult a sikátorba, egyenest belerohant Jacobi kapitányba, aki hóna alatt szorongatva a madarat, menekült. Rázós helyzet volt, de Wilmer minden tőle telhetőt elkövetett. Többször is belelőtt Jacobiba, de a kapitány olyan szívós volt, hogy nem ejtette el a madarat, sőt nem is esett össze. Elgáncsolta Wilmert, és rohant tovább. És kérem, mindezt fényes nappal, a délután közepén. Mikor Wilmer feltápászkodott, látta, hogy a túlsó sarok felől egy rendőr közeledik. Fel kellett adnia a harcot. Beosont a Coronet melletti épület hátsó kapuján, kikerült az utca felé, és felszaladt a lépcsőn, hogy hozzánk csatlakozzék. Méghozzá milyen szerencsével járt, uram, senki sem látta meg. Szóval, uram, ott álltunk ismét sarokba szorítva. Miss O'Shaughnessy, miután becsukta az ablakot Jacobi mögött, ajtót nyitott nekünk, és… – Abbahagyta és elmosolyodott; eszébe jutott valami. – Rávettük, ez a helyes kifejezés, uram, hogy vallja be, azzal bízta meg Jacobit, hogy vigye a madarat önhöz. Nagyon valószínűtlen volt, hogy élve eljut ide, még ha a rendőrség nem is kapja el. De figyelembe kellett vennünk ezt a lehetőséget. És így ismét meggyőztük a hölgyet, hogy járjon a kezünkre. Mi… nos… rávettük, hogy hívja fel önt az irodában, és próbálja elcsalni, mielőtt Jacobi odaérkezik, és utánaküldtük Wilmert. Sajnos, túl soká tartott, míg döntésre jutottunk, és rávettük Miss O'Shaughnessyt…
A díványon fekvő fiú felnyögött, és oldalra fordult. Szeme megrebbent, néhányszor pislogott. A lány ismét behúzódott az asztal és a fal közti sarokba.
– …hogy együttműködjön velünk – fejezte be Gutman a mondókáját. – Így aztán, mielőtt elérhettük volna, ön megkapta a madarat.
A fiú előbb egyik, majd másik lábát tette a padlóra, félkönyékre támaszkodott, majd felült, tágra nyitotta szemét és körülnézett. Amikor Spade-re esett a tekintete, eltűnt belőle a riadtság. Cairo felállt, és odament a fiúhoz. Átkarolta a vállát, és halkan beszélni kezdett hozzá. A fiú talpra ugrott, Cairo kezét lerázta magáról. Körülpillantott a szobában, majd ismét Spade-en állt meg a tekintete. Arca kemény kifejezést öltött, teste megfeszült. Spade, az asztal sarkán ülve, lábát hintáztatva, könnyedén odavetette: – Ide figyelj, te kölyök, ha idemerészkedsz és pimaszkodni kezdesz, belerúgok a pofádba. Ha jót akarsz, ülj le, és viselkedj tisztességesen.
A fiú Gutmanra nézett. Gutman jóságosan mosolygott rá. – Nos, Wilmer, sajnálom, hogy elveszítlek, tudod, hogy nem kedvelhetnélek akkor sem jobban, ha az édesfiam volnál; de, istenemre!… ha egy fiunkat elveszítjük, még lehet helyette másik, de máltai sólyom csak egy van a világon!
Spade nevetett.
Cairo a fiúhoz lépett, és a fülébe suttogott. A fiú, hideg tekintetét Gutmanra szegezve, leült a díványra. A levantei melléje telepedett. Gutman sóhajtott, de jóságos mosolya ottragadt az arcán. – Amíg az ember fiatal, bizonyos dolgokat egyszerűen nem tud megérteni mondta Spade-nek.
Cairo ismét átkarolta a fiú vállát, és suttogott. Spade Gutmanra vigyorgott, és szavait Miss O'Shaughnessyhoz intézte: – Nem bánnám, ha megnéznéd, nincs-e valami harapnivaló a konyhában, jó sok kávéval. Lennél olyan szíves? Nem akarom magukra hagyni a vendégeimet.
– Hogyne – mondta a lány, és az ajtó felé indult. Gutman abbahagyta a hintázást. – Csak egy percre, drágám. – Felemelte hájas kezét. – Talán itt hagyná a borítékot. Nehogy pecsétes legyen. A lány kérdőn nézett Spade-re, aki közömbösen szólt:
– Még az övé. – A lány zsebébe nyúlt, kivette a borítékot, és átadta Spade-nek. Spade Gutman ölébe dobta: – Üljön rá, ha annyira félti.
– Ön félreért – fuvolázta Gutman. – Nem azért, hanem mert egy üzletet üzletszerűen kell lebonyolítani. – Kinyitotta a borítékot, kivette a pénzt, megszámolta, és kacagni kezdett, csak úgy rázkódott a pocakja. – Most például csak kilenc darab ezres van benne. – Hájas térdén és combján szétteregette a bankjegyeket. – Mint tudja, pontosan tíz darabot adtam át önnek. – Mosolya sugárzott a jóindulattól és győzelme tudatától.
Spade Brigidre nézett: – Nos? – A lány nyomatékosan “nem"-et intett fejével. Bár mozgott az ajka, hang nem jött ki a torkán. Arcán rémület ült. Spade Gutman felé nyújtotta tenyerét, és a kövér ember átadta a pénzt. Spade megszámolta – kilenc darab ezres volt –, és visszaadta Gutmannak. Spade fölállt, arca nyugodt volt. Felvette az asztalról a három revolvert, és tárgyilagosan közölte: – Ennek utánanézek. Mi – a lány felé bólintott – bemegyünk a fürdőszobába. Az ajtót nyitva hagyom és szemmel tartom. Hacsak nem akarnak kiugrani a harmadik emeletről, nincs más kijárat, csak a fürdőszobaajtó előtt. Ne is próbálkozzanak.
– Ugyan, uram – tiltakozott Gutman. – Nem szükséges, és nem is nagyon udvarias öntől, hogy ilyen módon fenyegetőzik. Tudnia kell, hogy eszünk ágában sincs távozni.
– Mire befejeztem, sokkal okosabb leszek. – Spade türelmes volt, de határozott. – Ez az új trükk megkeveri a dolgokat, meg kell találnom a nyitját. Nem tart soká. – Megérintette a lány könyökét. – Gyerünk.
A fürdőszobában Brigid szava is megjött. Tenyerét Spade mellének támasztotta, arcát az övéhez közelítette, és suttogni kezdett: – Nem én tettem el, Sam.
– Én sem hiszem, de meg kell bizonyosodnom – mondta Spade. – Vetkőzz.
– Nem hiszel nekem?
– Nem. Vetkőzz.
– Azt nem.
– Helyes, akkor visszamegyünk, és ott vetkőztetlek le. A lány szája elé kapta kezét, és hátrahőkölt. Szeme tágra nyílt a rémülettől. – Megtennéd? – suttogta.
– Simán. Tudnom kell, hova lett a pénz, és senkinek a szűzies szemérmessége nem fog visszatartani.
– Nem erről van szó. – A lány ismét odalépett, és kezét Spade mellére tette: – Előtted nem szégyellem magam meztelenül, de… hát nem érted?… nem így! Nem érted, hogy ha ezt teszed, megölsz valamit?
– Az ilyesmit nem értem – mondta Spade, továbbra is halkan. – Tudnom kell, hova lett a pénz. Vetkőzz le.
A lány Spade kemény pillantását látva elpirult, majd újra elsápadt. Kihúzta magát, és vetkőzni kezdett. Spade a kád szélén ülve figyelte őt is, az ajtót is. A nappaliban csönd volt. Brigid gyorsan vetkőzött, tétovázás nélkül, ruhadarabjait a földre hullatva. Mikor meztelen volt, hátralépett, és Spade-re nézett. Zavar vagy kihívás helyett büszkeség tükröződött az arcán. Spade revolvereit az öltözőasztalra tette, majd szemmel tartva az ajtót, letérdelt, és minden egyes ruhadarabot apróra megvizsgált. A bankjegyet nem találta. Mikor végzett, fölállt, és visszaadta a lány holmiját. – Köszönöm – mondta –, most már tudom.
A lány elvette a ruhát, de egy szót sem szólt. Spade felvette a revolvereket, és az ajtót becsukva maga mögött, belépett a nappaliba. Gutman barátságosan mosolygott: – Megtalálta?
Cairo, aki még mindig a díványon ült, a fiú mellett, fátyolos szemmel, kérdőn nézett Spade-re. A fiú nem nézett föl. Előrehajolt, térdére könyökölt, fejét két keze közé fogta, és a padlóra meredt. Nem találtam, maga vágta zsebre – mondta Spade Gutmannak.
A kövér ember kuncogott. – Zsebre vágtam?
– Igen – mondta Spade, és megcsörgette a revolvereket. – Bevallja, vagy megmotozzam?
– Motozni?…
– Harmadik lehetőség nincs – mondta Spade.
Gutman Spade kemény arcába nézett és felnevetett. – Istenemre, el is hiszem, hogy megtenné. Maga, uram, kemény fickó, ha meg nem sértem vele! – A kövér ember egy összegyűrt bankjegyet húzott elő mellényzsebéből, széles combján kisimította, kabátzsebéből előhalászta a borítékot a kilenc darab ezressel, és a kisimított bankót a többi mellé csúsztatta. – Kedvelem az ilyesfajta tréfát; kíváncsi voltam, mit tesz ilyen helyzetben. Megvallom, ragyogóan megállta a próbát. Sose hittem volna, hogy ilyen egyszerű és közvetlen módon oldja meg a feladatot.
Spade keserűség nélkül, gúnyosan elmosolyodott: – Ilyen ostoba vicceket legfeljebb ennek a szemét kölyöknek a korában csinál az ember. – Gutman kuncogott.
Brigid O'Shaughnessy felöltözve, de kalap és kabát nélkül jött ki a fürdőszobából, egy lépést tett a szoba felé, majd megfordult, kiment a konyhába, és meggyújtotta a villanyt. Cairo közelebb húzódott a fiúhoz, és ismét suttogni kezdett a fülébe. A fiú ingerülten rángatta a vállát. Spade egy pillantást vetett a kezében tartott fegyverekre, majd Gutmanra nézett, és kiment az előszobába. Kinyitotta egy szekrény ajtaját, a revolvereket egy bőrönd tetejére tette, a szekrényt bezárta, a kulcsot zsebre tette, s a konyhaajtóhoz ment. Brigid O'Shaughnessy éppen a kávéfőzőt töltötte meg vízzel. Minden megvan? kérdezte Spade.
– Meg – felelte a lány hűvösen. Még a fejét sem emelte föl. Aztán félretette a kávéfőzőt, és az ajtóhoz lépett. Elpirult, nagy szeme könnyben úszott, és szemrehányóan tekintett Spade-re. – Ezt nem lett volna szabad megtenned, Sam – mondta halkan.
– Meg kellett tudnom, tündérke – felelte Spade. Lehajolt, puhán szájon csókolta Brigidet, és visszament a nappaliba.
Gutman széles mosollyal nyújtotta Spade-nek a fehér borítékot: – Rövidesen úgyis az öné lesz, akár most is átveheti.
Spade nem vette el. – Erre még lesz idő bőven – mondta. – A pénzügyi részről még nem tárgyaltunk eleget. Nekem több jár, mint tízezer.
– Tízezer dollár nagy pénz – mondta Gutman.
– Szerintem is, de akad még több is a világon.
– Akadni akad, de ahhoz elég nagy pénz, hogy néhány nap alatt, s méghozzá ilyen könnyen keressék meg.
– Azt hiszi, olyan fene könnyű volt? – kérdezte Spade és megvonta a vállát. – Hát lehet, de ez akkor is csak énrám tartozik.
– Kétségtelenül – felelt Gutman. Szemét fölfelé forgatta, fejével a konyha felé intett, és halkabbra fogta hangját: – Vele osztozik?
– Ez is rám tartozik.
– Valóban – felelte ismét a kövér ember –, de… tétovázott… adnék önnek egy jó tanácsot.
– Csak rajta.
– Gondolom, hogy mindenképpen ad neki belőle, de ha kevesebbet ad, mint amennyit a lány elvár, csak azt mondhatom: legyen óvatos.
Spade szeme gúnyosan villant: – Rossz?
– Rossz – felelte a kövér ember.
Spade vigyorgott, és cigarettát kezdett sodorni.
Cairo egyre csak suttogott a fiú fülébe, és ismét átkarolta a vállát. A fiú hirtelen lerázta magáról a levantei karját, és szembefordult vele. Arcán harag és undor tükröződött. Apró kezét ökölbe szorította, és szájon vágta Cairót. Cairo nőies sikolyt hallatva a dívány sarkába húzódott. Selyem zsebkendőt vett elő zsebéből, és szájára szorította; a zsebkendő vérfoltos lett. Újra odaszorította szájára, és szemrehányóan nézett a fiúra. – Ne merjen hozzám érni – sziszegte a fiú, és fejét két keze közé szorította. Cairo zsebkendőjéből chypre-illat áradt.
Cairo sikolyára Brigid is megjelent a konyhaajtóban. Spade vigyorogva bökött a dívány felé: – Így jár az igaz szerelem. Na, jön már a kaja?
– Jön – felelt a lány, és visszament a konyhába. Spade rágyújtott, és Gutmanhoz fordult: – Beszéljünk a pénzről.
– Szívesen, uram, a legnagyobb örömmel – felelte a kövér ember. – De már előre közlöm önnel, hogy tízezernél egy centtel sem tudok többet felhajtani…
Spade kifújta a füstöt. – Pedig nekem húszezer kell.
– Bár megkaphatná! Szívesen adnám, ha volna, de, becsületszavamra, tízezer az egész vagyonom. No persze, ez csak az első részlet, uram, a többi…
Spade nevetett. – Tudom, hogy holnapután kiskedden majd milliókat ad, de beszéljünk a jelenről. Tizenöt?
Gutman mosolygott, aztán a homlokát ráncolta, majd megrázta a fejét.
– Mr. Spade, őszintén, nyíltan megmondtam önnek, úri becsületszavamra, hogy egy fityingem sincs több.
– Hát ez nem valami sok, de ha csak ennyije van, nem bánom, adja ide – mondta mogorván Spade. Gutman átadta a borítékot. Spade megszámolta a bankjegyeket, és zsebre tette.
Az ajtóban Brigid O'Shaughnessy jelent meg egy nagy tálcával. A fiú nem akart enni. Cairo csak egy csésze kávét ivott. A lány, Gutman és Spade ették meg a szalonnás rántottat, pirítóst és lekvárt, majd fejenként két csésze kávét ittak rá. Aztán kényelembe helyezkedtek, és várták, hogy elmúljon az éjszaka. Gutman szivarozott, és az Amerika híres bűnügyi esetei című könyvet olvasgatta; néha felkacagott, vagy megjegyzést fűzött egy-egy szórakoztatóbb részhez. Cairo duzzogva ápolgatta sebes ajkát a dívány sarkában. A fiú egy darabig ott ült, fejét két keze közé fogva, majd négy óra után lefeküdt, lábával Cairo, arccal az ablak felé, és elaludt. Brigid O'Shaughnessy a karosszékben ült, néha elszunnyadt, vagy Gutman kommentárjait hallgatta, időnként egy-két felületes mondatot váltott Spade-del. Spade cigarettázott, olykor fel-alá járkált a szobában. Néha leült a lány székének karfájára, az asztal sarkára vagy a földre, Brigid lába elé, néha egy merev támlájú székre. Éber volt, vidám és energikus. Fél hatkor kiment a konyhába, és kávét főzött. Félóra múlva a fiú is fölébredt, és ásítva felült. Gutman az órájára nézett. – Most már megkaphatja? – kérdezte Spade-et.
– Csak egy óra múlva.
Gutman bólintott, és újra elmerült a könyvben.
Hét órakor Spade a telefonhoz lépett, és Effíe Ferine számát tárcsázta. – Halló, Mrs. Ferine?… Itt Spade. Beszélhetnék, kérem, Effie-vel?… Köszönöm. – Halkan fütyült vagy két taktust egy tangóból. – Halló, Miss Ferine? Ne haragudjék, hogy felébresztettem… Igen, nagyon. A helyzet a következő: a főpostán, a Holland névre szóló postafiókomban talál egy borítékot az én írásommal megcímezve. Egy poggyászcédula van benne az autóbusz-végállomás csomagmegőrzőjéből, arra a csomagra, amit tegnap kaptunk. Legyen olyan kedves, váltsa ki és hozza el hozzám, most rögtön… Igen, itthon vagyok… Jól van, Miss Ferine, mielőbb várom… Viszontlátásra.
Tíz perccel nyolc előtt szólalt meg a kapucsengő. Spade megnyomta az ajtónyitó gombot. Gutman letette a könyvet, és mosolyogva felállt. – Van kifogása ellene, hogy együtt menjünk az ajtóhoz? – kérdezte.
– Felőlem oké – mondta Spade.
Gutman követte az előszoba ajtóhoz. Spade kinyitotta. Néhány pillanat múlva megjelent Effie Ferine a lift felől. Fiús arca vidám volt, és derűs, amint fürge léptekkel közeledett. Gutmant figyelemre sem méltatta. Spade-re mosolygott, és átadta a csomagot. Spade átvette: – Nagyon köszönöm, Miss Ferine. Sajnálom, hogy megzavartam a pihenőnapján, de az…
– Nem az első, amit elront – felelte a lány nevetve, aztán, mikor már nyilvánvaló volt, hogy Spade nem invitálja be, hozzátette: – Van még valami?
Spade a fejét rázta: – Semmi, köszönöm.
– Pá-pá – mondta a lány, és visszament a lifthez.
Spade becsukta az ajtót, és a csomagot bevitte a nappaliba. Gutman vörös volt, orcái csak úgy rezegtek. Amikor Spade letette a csomagot az asztalra, Cairo és Brigid O'Shaughnessy is odalépett. Mindenki izgatott volt. A fiú sápadtan és feszülten állt föl, de nem mozdult a dívány mellől, csak göndör pillái alól nézte merően a többieket. Spade ellépett az asztaltól. – Tessék – mondta.
Gutman pillanatok alatt kibontotta burkából a madarat, s máris a kezében tartotta. – Á – szólt rekedten –, végre! Tizenhét év után! – Szeme könnybe lábadt. Cairo piros ajkát nyalogatta, és kezét tördelte. A lány foga közé harapta ajkát. Ő is, Gutman is, Cairo is, a fiú is zihálva szedte a lélegzetet. A szoba levegője hideg volt és a nehéz szivarfüsttől áporodott. Gutman letette a madarat az asztalra, és a zsebében kotorászott. – Ő az – mondta –, de azért megbizonyosodunk. – Kerek képe csillogott a verítéktől, ujjai görcsösen összerándultak, amikor elővette a zsebkését és kinyitotta.
Cairo és a lány közrefogták. Spade hátrább húzódott, hogy szemmel tarthassa a fiút is meg az asztalnál álló csoportot. Gutman fejjel lefelé fordította a madarat, és késével megkarcolta a talapzatát. Apró forgácsokban hullott róla a fekete zománc, alóla megfeketedett fém bukkant elő. Gutman mélyebben vágta a kést a fekete fémbe, és vékony, kunkorodó szeletkét vágott ki belőle. A szelet belső része, valamint a lehántott darabka felülete az ólom lágy, szürke színét mutatta. Gutman sípolva lélegzett. Arca felduzzadt a fejébe szaladó vérhullámtól. Megforgatta a madarat, és a fejét kezdte lehántani. Késének éle azonban ott is csak szürke ólmot hozott napvilágra. A kést és a madarat egyszerre vágta oda az asztalhoz, majd hirtelen megpördült a tengelye körül, és szembenézett Spade-del. – Ez hamisítvány! – hörögte rekedten.
Spade arca elsötétült. Lassan bólintott, de fürge kézzel kapott Brigid O'Shaughnessy csuklója után. Magához rántotta, másik kezével durván felemelte az állat. Nagyszerű – mordult rá –, te is elsütötted a kisded tréfádat. Most beszélj. Mit tudsz a dologról?
– Nem, Sam, nem! Ez az, amit Kemidovtól kaptam. Esküszöm! – kiáltotta a lány.
Joel Cairo Spade és a lány közé vetette magát, és éles, visító hangon kezdte el hadarni: – Ez az! Ez az! Az orosz volt! Tudhattam volna! Milyen ostobának tartottuk, és hogy túljárt az eszünkön! – Könnyek peregtek a levantei arcán, és föl-alá ugrált. – Maga tolta el! – rikoltotta Gutmannak. – Maga meg az a hülye ötlete, hogy megvegye tőle! Maga ostoba disznó! Megtudta magától, hogy a madár értékes, aztán meg is bizonyosodott róla, és másolatot csináltatott! Nem csoda, hogy olyan könnyen lophattuk el! Nem csoda, hogy olyan könnyen engedett el világ körüli útra, hogy megkeressem! Maga hülye, maga címeres ökör! – Arca elé csapta kezét, és zokogott.
Gutmannak leesett az álla. Ostobán pislogott. Aztán megrázkódott, és mire hájgömbjei lecsillapodtak arcán, ismét a régi jó kedélyű ember lett belőle. – Ugyan, ugyan, kedves uram – mondta barátságosan –, mire való ez az izgalom? Mindenki tévedhet egyszer, és elhiheti, számomra éppolyan súlyos csapás, mint bármelyiküknek. Valóban, kétségtelen, hogy az orosz keze van a dologban. Nos, uram, ön mit javasol? Álljunk itt egy helyben, sírjunk és szidalmazzuk egymást, vagy… – Szünetet tartott, és angyali mosoly áradt szét az arcán: – Vagy menjünk Konstantinápolyba?
Cairo elvette kezét az arca elől, és kiguvadó szemmel meredt Gutmanra. – Maga el…? – Megértve Gutman szándékát, a döbbenettől elakadt a szava. Gutman rákacsintott, aztán mély torokhangon búgta: – Tizenhét éve vágyom erre a kis csecsebecsére, tizenhét éve próbálom megszerezni. Ha még egy évet rászánok a nyomozásra, nos, akkor ez az idő… – ajka hangtalanul mozgott, miközben számolt – …mindössze öt egész tizenöttizenheted része az egésznek.
A levantei kuncogott: – Magával megyek! – kiáltotta.
Spade hirtelen elengedte a lány csuklóját, és körülnézett. A fiú eltűnt. Spade kiment az előszobába, az ajtó nyitva állt. Spade kedvetlen grimaszt vágott, és visszament a szobába. Nekidőlt az ajtófélfának, és Gutmanra meg Cairóra nézett. Különösen Gutmant nézte hosszan, savanyúan. Aztán Gutman bugását utánozva megszólalt: – Nos, uram, meg kell vallanom, szép kis tolvajbandával kerültem össze!
Gutman kuncogott. – Nincs okunk a dicsekvésre, ez tény. De végül is egyikünk sem halt meg, és felesleges azt képzelni, hogy vége a világnak, mert egy kis akadályba ütköztünk. – Hájas, rózsás bal tenyerét Spade felé nyújtotta. – S most, uram, vissza kell kérnem öntől azt a borítékot.
Spade nem mozdult. Arca megmerevedett. – Én megtettem a magamét. Maguk megkapták a dögöt. És hogy nem az, aminek hitték, az pech, de nem az enyém.
– No de uram – kezdte Gutman rábeszélő hangon –, mindannyian megbuktunk, és egyikünktől sem várhatja el, hogy hiába viselje a költségeket, és… – Most jobb kezét nyújtotta előre; gyöngyházberakásos apró ezüst revolvert tartott benne. – Egy szó mint száz, uram, adja vissza a tízezer dolláromat.
Spade-nek egy arcizma sem rándult. Vállat vont, és kivette a borítékot a zsebéből. Már nyújtotta is Gutman felé, habozott, kinyitotta, kivett egy ezerdollárost, és zsebre tette. Aztán visszadugta a boríték fülét, és odatartotta Gutmannak. – Ez fedezi a kiadásaimat és a ráfordított időt – mondta.
Kis szünet után Gutman, utánozva Spade vállrándítását, átvette a borítékot. – Nos, uram, most búcsúzunk, hacsak – szeme körül ráncokat vetett a háj – nem kíván velünk tartani Konstantinápolyba. Nem? Nos, uram, őszintén szólva nem bánnám, ha magammal vihetnem. Ön igen kedvemre való ember, kiváló ötletei vannak, és nagyszerű ítélőképessége. S minthogy tudjuk, hogy ilyen kitűnő tulajdonságokkal rendelkezik, nyugodtan búcsúzhatunk abban a biztos tudatban, hogy kis vállalkozásunk részletei köztünk maradnak. Tudjuk, hogy számíthatunk az ön messzemenő belátására abban a tekintetben, hogy ha bármilyen törvényes nehézség merülne fel az utolsó néhány nappal kapcsolatban, az önt, valamint a bájos Miss O'Shaughnessyt éppúgy érintené, mint minket. Ön elég bölcs ahhoz, uram, hogy ezt belássa.
– Értem – felelte Spade.
Tudtam, hogy megérti, sőt abban is biztos vagyok, hogy a rendőrséggel is elbánik valahogy, bűnbak nélkül is.
– El fogom intézni, nyugodt lehet – felelte Spade.
– Ebben biztos vagyok. Nos, uram, a legrövidebb búcsú mindig a legjobb. Agyő. – Udvariasan meghajolt. És önnek, Miss O'Shaughnessy, ugyancsak agyő. A “ritka madarat" pedig, emlékeztetőül, önre hagyom.

20

HA FELAKASZTANAK…

Casper Gutman és Joel Cairo távozása után Spade teljes öt percig mozdulatlanul állt, és a nappali nyitott ajtajának kilincsgombját bámulta. Homlokát ráncolta, és komoran nézett, az orra tövénél húzódó árkok elmélyültek és kivörösödtek. Ajkát előbb lebiggyesztette, majd V alakúra szívta be, és a telefonhoz ment. Brigid O'Shaugnessyt, aki nyugtalanul álldogált az asztal mellett, figyelemre sem méltatta.
Fölemelte a készüléket, ismét visszatette a polcra, és a polc sarkáról függő telefonkönyvben kezdett lapozgatni. Gyorsan forgatta a lapokat, míg a megfelelőt megtalálta, végigfuttatta ujját az egyik hasábon, kiegyenesedett, és ismét leemelte a készüléket a polcról. Tárcsázott. – Halló, beszélhetnék Polhaus őrmesterrel?… Szóljon neki, legyen szíves. Itt Sámuel Spade beszél… – A semmibe bámult és várakozott. – Halló, Tom. Volna valami a számodra… Sok minden, bizony. Ide figyelj: Thursbyt és Jacobit egy Wilmer Cook nevű kölyök lőtte le. – Pontos személyleírást adott a fiúról. – Egy Casper Gutman nevű pasasnak dolgozik. – Most Gutmant is leírta. – Az a Cairo nevű ipse, akivel nálam akadtatok össze, az is benne van a pakliban… Igen, ez az… Gutman az Alexandriában lakik, vagy lakott, a 12/c lakosztályban. Éppen most mentek el tőlem, és olajra akarnak lépni, igyekeznetek kell, de azt hiszem, nem számítanak rá, hogy elkapják őket… Egy lány is van velük, Gutman lánya. Vigyázzatok, ha a kölyökre kerül a sor, állítólag jól bánik a fegyverrel… Várj, még nem fejeztem be. Itt vannak a fiú revolverei… Helyes. Csípjétek nyakon, és sok szerencsét!
Spade lassan tette le a kagylót, majd lassan tette föl a készüléket a polcra. Megnyalta ajkát, és lenézett kezére. Izzadt a tenyere. Mély lélegzetet vett, és három nagy lépéssel benn termett a szobában. Brigid O'Shaughnessyt úgy meglepte ez a hirtelen közeledés, hogy kieresztette visszatartott lélegzetét, és idegesen elnevette magát. Spade egészen közel lépett hozzá: hűvösen mosolygott, hideg tekintettel: – Ha nyakon csípik őket, beszélni fognak rólunk is. Itt ülünk a puskaporos hordón, és csak néhány percünk van hátra, mielőtt beállít a rendőrség. Mondj el mindent, de gyorsan. Gutman téged és Cairót küldött Konstantinápolyba?
A lány megszólalt, tétovázott, majd az ajkába harapott.
Spade kezét a lány vállára tette. – Beszélj, a fene egyen meg! – parancsolta. – Veled együtt én is benne vagyok a pácban, de ki akarok keveredni belőle. Beszélj. Ő küldött Konstantinápolyba?
– I-igen, ő. Ott találkozott Joe-val, és… és megkérte, hogy segítsen nekem. Aztán…
– Te kérted Cairót, hogy segítsen megszerezni a madarat Kemidovtól?
– Igen.
– Gutman részére?
A lány ismét tétovázott, feszengett Spade kemény, haragos pillantása alatt, nyelt egyet és kinyögte: – Nem, akkor még nem. Arra gondoltunk, hogy magunknak szerezzük meg.
– Helyes. És aztán?
– Aztán… aztán félni kezdtem, hogy Joe be fog csapni, és így… így aztán Floydot kértem meg, hogy segítsen nekem.
– És ő segített. És aztán?
– Aztán megszereztük, és Hongkongba mentünk.
– Cairóval? Vagy előbb megszabadultatok tőle?
– Igen. Ott maradt Konstantinápolyban, a börtönben. Valami csekkhistória miatt.
– Ti csináltátok ki, hogy ott tartsák?
A lány szégyenlősen suttogta: – Igen.
– Helyes. Szóval te meg Thursby Hongkongban vagytok a madárral.
– Igen, és aztán… én nem nagyon jól ismertem őt, nem tudtam, bízhatom-e benne. Úgy gondoltam, biztonságosabb… szóval találkoztam Jacobi kapitánnyal, és megtudtam, hogy a hajójával idejön. Megkértem, hogy hozzon nekem át egy csomagot, és abban volt a madár. Thursbyben sem voltam biztos, meg attól is tartottam, hogy Joe, vagy valaki más, aki Gutmannak dolgozik, a mi hajónkon utazik, és így ez látszott a legbiztosabb tervnek.
– Helyes. Aztán Thursbyvel együtt egy gyorsabb hajon jöttetek át. Mi történt utána?
– Utána? Akkor már Gutmantól féltem. Tudtam, hogy mindenütt vannak emberei, összeköttetései, és hogy rövidesen rájön, mit csináltunk. Attól is féltem, hogy megtudja, hogy Hongkongból San Franciscóba jöttünk. Gutman New Yorkban volt, és tudtam, hogy ha táviratilag értesül a dologról, bőven lesz ideje, hogy megelőzzön minket. Meg is tette. Akkor ezt még nem tudtam, de számítottam rá, és várnom kellett, amíg Jacobi kapitány hajója megérkezik. Attól is féltem, hogy Gutman megtalál, vagy Floydot találja meg, és elcsalja tőlem. Ezért jöttem hozzád, és kértelek meg, hogy figyeltesd…
– Hazudsz – mondta Spade. – Thursby a horgodra akadt, és te ezt nagyon jól tudtad. Thursby mindig a nők balekja volt. A bűnügyi nyilvántartásból is ez tűnik ki. És aki egyszer balek, az mindig balek marad. Lehet, hogy az előéletét nem ismerted, de abban biztos voltál, hogy megfogtad. A lány elpirult, és félénken nézett Spade-re. El akartad távolítani, mielőtt Jacobi megjön a zsákmánnyal. Mit terveztél? – kérdezte Spade.
– Azt… annyit tudtam, hogy valami szerencsejátékossal lógott meg Amerikából, mert bajba kerültek. Nem tudtam, mibe keveredett, de azt gondoltam, ha valami komoly ügye volt, és észreveszi, hogy egy detektív jár a nyomában, azt hiszi majd, hogy a régi dolgok miatt, megijed és elszelel. Nem gondoltam…
– Megmondtad neki, hogy követik – mondta Spade. – Miles ugyan nem volt lángész, de annyira ügyetlen mégsem volt, hogy az első éjszaka lebukjon.
– Megmondtam neki. Akkor este sétálni mentünk, és úgy tettem, mintha véletlenül láttam volna meg, hogy Mr. Archer követ, és megmutattam Floydnak. Zokogott. Könyörgök, Sam, ne hidd, hogy megtettem volna, ha sejtem, hogy megöli! Azt hittem, úgy megijed, hogy elutazik, az eszembe sem jutott, hogy egyszerűen lelövi.
Spade szája farkasmosolyra húzódott, de szeme komoly maradt. – Ha ezt hitted, jól is hitted, drágám. – A lány felemelte fejét, arcán döbbenet ült. – Nem is Thursby lőtte le. – A lány arca most hitetlenséget árult el.
– Miles nem volt lángész, de a keserves istenit, annyi tapasztalata azért volt már a detektívmunkában, hogy nem egykönnyen kaphatta el valaki, akit követett! Hiszen a revolvere a belső zsebében volt, gondosan elrejtve! Ilyen nincs. Csak annyira volt buta, mint az átlag, nem butább. A zsákutcából kivezető két utat a Bush Streetről, az alagút túloldaláról meg lehet figyelni. Te mondtad nekünk, hogy Thursby rossz színész volt. Nem valószínű, hogy ilyen egyszerűen csalogatta volna arra Milest, és szorította volna zsákutcába. Miles buta volt, de nem annyira.
Megnyalta ajkát, és kedvesen mosolygott a lányra. – De veled fölment volna oda is, angyalom, ha biztos benne, hogy nincs ott senki más. Elvégre te voltál az ügyfele, s így semmi oka nem volt arra, hogy a te kérésedre abba ne hagyja Thursby követését, és ha te utánamész és megkéred, hogy menjen fel, fel is megy. Ehhez elég buta volt. Tetőtől talpig megnézeget, és csettint hozzá a nyelvével, fülig vigyorodik – és akkor te minden további nélkül egész közel léphetsz hozzá, és egyszerűen keresztüllőheted ott a sötétben azzal a fegyverrel, amit aznap este Thursbytől kaptál.
Brigid O'Shaughnessy hirtelen hátralépett, amíg bele nem ütközött az asztal szélébe. Rémülten meredt Spadere, és felkiáltott: – Ne… Ne beszélj így velem, Sam! Tudod, hogy én nem! Tudod…
– Hagyd abba. – Órájára nézett. – A rendőrség bármelyik pillanatban ránk törhet. Beszélj!
A lány homlokához szorította keze fejét. – Ó, hogy vádolhatsz ilyen rettenetes…?
– Nem hagynád már abba? – kérdezte Spade halkan, türelmetlenül. – Az időpont nem alkalmas erre az iskoláslány-stílusra. Hallgass rám. Te is, én is a bitófa árnyékában vagyunk. – Megragadta a lány csuklóját, és magához rántotta. – Beszélj!
– Én… én… Honnan tudod, hogy csettintett a nyelvével, és tetőtől talpig…?
Spade durván felkacagott. – Ismertem Milest. Mért lőtted le?
A lány kicsavarta csuklóját Spade szorításából, karját Spade nyaka köré fonta, és addig húzta lefelé a fejét, amíg a férfi szája szinte hozzáért az övéhez. Spade-hez simult. A férfi átkarolta, és szorosabban húzta magához. A lány fekete pillás, bársonyos szeme csak félig tűnt elő a szemhéja mögül. Halkan dorombolta: – Először nem akartam, igazán nem. Úgy terveztem, ahogy elmondtam neked, de mikor láttam, hogy Floyd nem ijed meg…
Spade megveregette a hátát. – Hazudsz – mondta. – Azt kérted tőlünk, hogy magunk foglalkozzunk az üggyel. Ismerni akartad a személyt, aki Floydot követi, és azt akartad, hogy az is ismerjen téged, hogy hajlandó legyen veled menni. Aznap, illetve aznap este kaptad a fegyvert Thursbytől. Addigra kibérelted a lakosztályt a Coronetben is. A bőröndjeidét odavitetted, mert a szállóban nem volt már egy sem, és amikor átkutattam a lakást, találtam egy nyugtát a kifizetett lakbérről, öt vagy hat nappal korábbi dátummal, mint ahogy vallottad.
A lány nagyot nyelt, aztán alázatosan suttogta: – Igen, hazudtam, Sam. Úgy gondoltam, ha Floyd… én… nem tudom elmondani, ha így nézel rám! – Lejjebb húzta a férfi fejét, míg az arcuk összeért, és a fülébe suttogta: – Tudtam, hogy Floyd nem egykönnyen ijed meg, de azt gondoltam, ha tudja, hogy valaki a nyomában van, vagy ő… ó, Sam, nem tudom elmondani! – Zokogva kapaszkodott Spade-be.
– Gondoltad, hogy Floyd majd megtámadja, és egyikük alulmarad. Ha Thursby szegi a nyakát, megszabadulsz tőle. Ha Miles hagyja ott a fogát, könnyen elintézheted, hogy Thursbyt elkapják, és akkor is megszabadulsz, így volt?
– Valahogy így.
– És amikor rájöttél, hogy Thursby nem köt bele, kölcsönkérted a revolvert, s elintézted magad, így volt? így valahogy, de nem egészen.
– De nagyjából így. És már elejétől kezdve ez volt a terved. Arra spekuláltál, hogy Floydot lefülelik.
– Én… szóval arra gondoltam, hogy fogva tartják egy darabig, legalábbis addig, míg Jacobi megérkezik a sólyommal, és…
És akkor még nem tudtad, hogy Gutman is megjött és keres. Nem is gyanítottad, mert különben nem igyekeztél volna szabadulni bérgyilkos haverodtól. De amint meghallottad, hogy Thursbyt lelőtték, tudtad, hogy Gutman megjelent. Arra gondoltál, hogy most másik védelmezőre lesz szükséged, és így nyugodtan visszajöttél hozzám, így volt?
– Igen, de… ó, drágám!… Nemcsak azért! Előbb-utóbb mindenképpen visszajöttem volna hozzád. Az első perctől tudtam…
– Te drága angyal! – válaszolt gyengéden Spade. – Ha jól viselkedsz, húsz év múlva kiengednek a sittről, és akkor visszajöhetsz. – A lány elhúzta arcát, hátrahajolt, teljes értetlenséggel bámult Spade-re. Spade sápadt volt, és lágy hangon folytatta: – Szívből remélem, hogy nem kötnek föl, kár volna azért a szép nyakadért. Végigsimította a lány nyakát.
Brigid hátraugrott, összekuporodott, és két kezével a torkához kapott. Szeme lázasan csillogott. Halk, rekedt hang tört ki a torkából: – Csak nem fogsz… – Elakadt a szava.
Spade most már halálsápadt volt. Szája mosolyra húzódott, csillogó szeme körül is mosolyráncocskák gyülekeztek. Hangja továbbra is halkan, gyengéden szólt: – Átadlak a rendőrségnek. Lehet, hogy nem ítélnek halálra. Ez azt jelenti, hogy megúszod húsz évvel. Angyal vagy. Várni fogok rád. – Torkát köszörülte. Ha felakasztanak, sosem felejtelek el.
A lány elvette kezét a torkától, és felállt. Arca kisimult, megnyugodott, csak a szemében tükröződött még kétség. Visszamosolygott a férfira. – Ne, Sam, ne mondd ezt, még tréfából se. Egy pillanatra teljesen megrémítettél! Igazán azt hittem… Te mindig olyan vad és kiszámíthatatlan dolgokat csinálsz, hogy… – Hirtelen abbahagyta. Közel hajolt Spade-hez, és mélyen a szemébe nézett. Arca, ajka megremegett, szemében félelem ült. – Sam! – Ismét a torkához kapott és összecsuklott.
Spade nevetett. Sápadt arcán kiütött a veríték, s habár tovább mosolygott, hangja elvesztette gyengéd puhaságát. – Ne légy ostoba – szólt rekedten. – Le fogsz bukni. Egyikünk mindenképpen lebukik, annak alapján, amit azok a jómadarak köpnek rólunk. Engem biztosan felkötnének. Te talán olcsóbban úszod meg.
– De… Sam, ezt nem teheted! Azok után, ami köztünk történt… Nem teheted…
– Nem a fenét!
A lány hosszan, reszketőn sóhajtott. – Játszottál velem? Csak színlelted, hogy szeretsz… hogy csapdába csalj? Kicsit sem szerettél? Nem szeretsz?
– De, azt hiszem, szeretlek – felelte Spade. – Na és? Nem vagyok Thursby. Nem vagyok Jacobi. Velem nem járathatod a bolondját.
– Te aljas! – kiáltotta a lány. Könnyek szöktek a szemébe. – Magad is tudod, hogy nem így volt!
– Nem a fenét – ismételte Spade. – Azért feküdtél le velem, hogy ne sokat faggassalak. Tegnap meg kiszolgáltattál Gutmannak, azzal a link telefonhívással. Az éjjel is velük jöttél ide; csak lent maradtál az utcán, míg meg nem érkeztem. A karomban tartottalak, mikor rám csapódott az egérfogó, ha lett is volna revolverem, nem férhettem hozzá, s ha akartam, sem tudtam támadni. Most is csak azért nem vittek magukkal, mert Gutmannak elég esze van hozzá, hogy csak rövid távon, végszükség esetén bízzon benned, és mert arra számított, hogy belőlem is balekot csinálsz… remélte, hogy ha téged nem bántlak, őt is békén hagyom.
Brigid O'Shaughnessy már nem könnyezett. Egy lépést tett Spade felé, és büszkén a szemébe nézett. – Hazugnak neveztél – mondta. – Most te hazudsz. Hazudsz, ha azt állítod, hogy nem érzed a szíved mélyén, mennyire szeretlek.
– Lehet – mondta rekedten Spade. – Na és? Bízzam benned? Benned, aki ilyen nagylelkűen bántál az elődömmel, Thursbyvel? Benned, aki teljes hidegvérrel eltetted láb alól Milest, aki semmit sem vétett neked, mintha csak egy legyet csaptál volna agyon, csak azért, hogy Thursbyt lebuktasd? Benned, aki becsaptad Gutmant, Cairót, Thursbyt… és még ki tudja, hány mást? Benned, aki megismerkedésünk óta egy félórát sem voltál velem becsületes? Én bízzam benned? Nem, tündérkém. Annál többe van ez nekem.
A lány szeme rebbenés nélkül állta Spade tekintetét, hangja sem reszketett, amikor válaszolt: – Ha csak játszottál velem, ha nem szeretsz, akkor erre nincs is válasz. Ha szeretnél, nem is volna rá szükség.
Spade arcára merevedett mosolyából ijesztő grimasz lett. Krákogott egyet, és aztán válaszolt: – Minden további fecsegés hiábavaló. – Reszkető kezét a lány vállára tette. – Mit bánom én, ki kit szeret, én nem leszek a balekod. Nem vagyok hajlandó Thursby, és még mit tudom én ki másnak a nyomdokaiba lépni. Megölted Milest, ezért felelned kell. Segíthettem volna rajtad, ha futni hagyom a többieket, és amennyire tudok, kitérek a rendőrség útjából. De most már késő. Nem segíthetek rajtad. És nem is tenném, még ha tehetném sem.
A lány megfogta Spade kezét. – Hát akkor ne segíts – suttogta –, de legalább ne bánts. Engedj most elmennem.
– Nem – mondta Spade. – Ha nem tudlak átadni a rendőrségnek, én maradok a slamasztikában. Ez az egyetlen módja annak, hogy ne bukjam le a többiekkel együtt.
– Ennyit se teszel meg értem?
– Nem játszom balekot.
– Csak ezt ne mondanád. – Arcához szorította Spade kezét. – Miért teszed ezt, Sam? Mr. Archer biztosan nem jelentett neked annyit, mint…
– Miles? – mondta rekedten Spade. – Miles szemétláda volt. Már az első héten rájöttem, amikor társultam vele, és az volt a szándékom, hogy amint lejár az év, kirúgom. Azzal, hogy megölted, engem semmiféle veszteség nem ért.
– Hát akkor?
Spade elhúzta kezét a lánytól. Már nem mosolygott, sápadt arca megkeményedett, vonásai árkokká mélyültek. Vad fény égett a szemében. – Figyelj rám – mondta. – Kár ugyan minden szóért, sosem fogsz megérteni, de azért még egyszer megpróbálom megmagyarázni, aztán abbahagyjuk. Figyelj. Ha az ember társát megölik, elvárják tőle, hogy tegyen valamit. Akármi is a véleménye róla, ez nem változtat a helyzeten. A társa volt, tehát cselekednie kell. Aztán meg történetesen éppen a detektívszakmában dolgozunk. No mármost, ha megölnek valakit a kollégák közül, rossz vért szül, ha futni hagyjuk a gyilkost. Kedvezőtlen fényt vet a szervezetre és minden detektívre egyaránt. Harmadszor, én is detektív vagyok, és elvárni, hogy elcsípjem a bűnöst, aztán futni hagyjam, ugyanolyan, mintha elvárnám a vadászkutyától, hogy megfogja a nyulat, aztán újra elengedje. Persze, meg lehet csinálni, meg is történik egyszer-másszor, de nem helyes eljárás. Csak egyetlen módon hagyhattalak volna futni, ha elengedem Gutmant, Cairót és a kölyköt is. Ez pedig…
– Ezt nem mondhatod komolyan! – vágott közbe a lány. – Azt hiszed, hogy amit elmondtál, elég ok arra, hogy lebuktass?!
– Várj, míg befejezem, aztán beszélhetsz. Negyedszer: akármit is akartam tenni, most már, ha elengedlek, masírozhatok én is az akasztófa alá a többiekkel. Azután: az égvilágon semmi okom arra, hogy bízzam benned, és ha bíznék is, és ez egyszer megúsznám a dolgot, olyan fegyvert hagynék a kezedben, amelyet szükség esetén bármikor ellenem fordíthatsz. Ez már az ötödik ok. A hatodik az, hogy miután én is tudok rólad egyet s mást, mi biztosíthat az ellen, hogy egy szép napon az én hasamba is golyót ne eressz? Hetedszer: nem szívesen adok lehetőséget arra, akár csak egy a százhoz is, hogy a balekodnak játsszál ki. Nyolcadszor… no de elég. Ez van a mérleg egyik serpenyőjében. Lehet, hogy egyik-másik nem különösen fontos, erről nem érdemes vitázni, láthatod, hogy van elég érvem. Na mármost, mi van a másik serpenyőben? Semmi több, mint az, hogy talán szeretsz, és talán én is szeretlek.
– Te tudod – suttogta a lány –, hogy szeretsz-e, vagy sem.
– Nem tudom. Elég könnyű beléd esni. – Mohón nézte a lány haját, lábát, aztán ismét a szemét. – De mit számít ez? Mondjuk, szeretlek. Mi van akkor? Lehet, hogy egy hónap múlva vége… már történt velem ilyesmi. Akkor mi van? Akkor majd úgy érzem, hogy mégis balek voltam. És ha lecsuknak, akkor biztos, hogy az voltam. Ha viszont téged buktatlak le, marhára fogom sajnálni… lesz néhány rohadt, rossz éjszakám… de majd elmúlik. Ide figyelj. – Megragadta a vállánál fogva, és hátrahajlította, ő maga pedig föléje hajolt. – Ha mindezt nem értetted meg, akkor röviden csak ennyit mondhatok: nem teszem meg, bár minden porcikám kívánná… szívesen mondanám, hogy az ördög vigye a következményeket, de mégse teszem meg… mert… egyen meg a fene… számítottál rá, nálam ugyanúgy számítottál, mint a többieknél. – Két karja erőtlenül lehanyatlott.
A lány két keze közé fogta Spade arcát, és ismét lehúzta magához. – Nézz rám – suttogta –, és mondd meg az igazat. Akkor is ezt tetted volna velem, ha a sólyom valódi, és megkapod érte a pénzt?
– Nem mindegy? Különben ne hidd, hogy olyan gazember vagyok, amilyennek tartanak. Az ilyen hírnév csak arra jó, hogy klassz üzleteket hozzon be, és könnyebb elbánni az ellenséggel is. – A lány szótlanul figyelte. Spade megrántotta a vállát: – Na persze, egy rakás pénz még egy kicsit lejjebb nyomta volna a mérleg másik serpenyőjét.
A lány arcát a férfiéhoz közelítette. – Ha szeretnél, ebbe a serpenyőbe nem kellene más.
Spade összeszorított fogán át szűrte a szavakat: – Nem játszom a balekot.
A lány lassan Spade szájára szorította ajkát, átölelte és a karjaiba omlott. Akkor is Spade karjában volt, amikor megszólalt a csengő.
Spade bal karjával Brigidet átkarolva ajtót nyitott. Dundy hadnagy és Tom Polhaus detektívőrmester állt a küszöbön, két másik nyomozó kíséretében.
– Hello, Tom – szólalt meg Spade. – Elcsíptétek őket?
– De el ám – mondta Polhaus.
– Príma. Gyertek be. Itt is vár még rátok valaki. – Spade előrelökte a lányt. – Ez ölte meg Milest. Aztán van még néhány kiállítási tárgyam is: a fiú revolverei, Cairóé, egy fekete madár, az egész balhé okozója, végül egy ezerdolláros, amivel meg akartak vesztegetni. – Dundyhoz fordult, összehúzta szemöldökét, és előrehajolva belebámult a hadnagy arcába. Aztán kitört belőle a nevetés. – Mi ütött a kis barátodba. Tom? Mindjárt megszakad a szíve! Fogadni mernék, hogy amikor Gutmant meghallotta, azt remélte, hogy végre engem is nyakon csíphet.
– Ne marháskodj, Sam – morogta Tom. – Nem hittük mi…
– Nem a fenét – mondta vidáman Spade. – Csak úgy csurgott a nyála, amikor feljött hozzám, bár ha elég esze van, tudhatta volna, hogy bepaliztam Gutmant.
– Ne marháskodj – morogta újra Tom, és idegesen sandított a feljebbvalója felé. – Különben is Cairótól tudunk mindent. Gutman a fűbe harapott. A kölyök éppen akkor eresztette bele az utolsó golyót, amikor odaértünk.
– Erre számíthatott volna – jegyezte meg Spade.

Effie Ferine lecsapta az újságot, és felugrott főnöke karosszékéből, amikor hétfőn reggel, néhány perccel kilenc után Spade belépett az irodába. – Jó reggelt, tündérke.
– Igaz ez, amit az újság ír? – kérdezte a lány.
– Szóról szóra. – Kalapját az íróasztalra dobta és leült. Arca sápadt volt még, de a szeme vidám. A lány dióbarna szeme kitágult, szája körül furcsa kis grimasz ült. Spade elé állt, és lenézett rá. Spade fölemelte fejét, és gúnyosan vigyorgott:
– A te híres női ösztönöd…
Effie különös hangon és még különösebb arccal kérdezte: – Te húztad be a csőbe, Sam?
Spade bólintott. – A te Samed detektív. – Keményen nézett a lányra. Átölelte a derekát. – Milest valóban ő ölte meg, tündérkém – szólt gyengéden. – Csak így, fél kézzel – és csettintett az ujjaival.
A lány kitépte magát az ölelésből. – Kérlek, ne nyúlj hozzám – mondta halkan. – Tudom… tudom…, hogy igazad van. De ne nyúlj hozzám… most ne. – Spade arca falfehér lett. Valaki megrázta az előszoba kilincsét. Effie Ferine gyorsan megfordult, és átment a külső irodába, az ajtót behúzta maga mögött. Amikor ismét bejött, halk, színtelen hangon jelentette: – Iva van itt.
Spade az íróasztalára meredt, és alig láthatóan bólintott. – Igen – szólt és megborzongott. – Na jó, küldd be.