Jack London: A Day's Lodging
Collier's, 1907. május

Szente Mihály fordítása

EGY NAPI SZÁLLÁS

„Az vót a legőrültebb hajsza, amit valaha láttam. Vagy ezer kutyaszán törtetett a jégen! Akkora hófelhőt vertek fel, hogy ki se látszottak belőle! Két fehér ember, meg valami svéd halálra fagyott azon az éjszakán, meg vagy tucatnyian kiköpték a tüdejüket. De a saját szememmel láttam a lék alatt! A folyó feneke úgy sárgállott az aranytól, mint a mustártapasz. Ezért kockáztattam az életemet a Yukonnál, ezért kértem bányaengedélyt. Emiatt tört ki az az eszeveszett hajsza. Aztán nem volt ott semmi. Ahogy mondom, semmi! Én ugyan bele nem vágok még egyszer ilyesmibe!”
– Shorty története.
John Messner vastag, kétujjas kesztyűbe bújtatott kezével a szán oldalába tűzött hajtórudat markolta, és irányban tartotta a szánt. A másik kesztyűs kezével az arcát és az orrát dörgölte. Hosszasan dörzsölgette a hidegnek kitett bőrfelületet. Gyakorlatilag egyetlen pillanatra sem hagyta abba, és alkalmanként, amikor az arca vagy az orra elzsibbadt, fokozott erővel masszírozta a dermedt bőrt. A homlokát és a feje oldalsó részét eltakarták a szőrmesapka lehajtott fülei. Az arca alsó részét megvédte sűrű szakálla, amely aranybarna színben játszott a ráfagyott jég alatt. A háta mögött egy súlyos rakománnyal leterhelt Yukon-szán siklott, előtte öt kutya erőlködött a hóban. A fő vonókötél, amelynél fogva a szánt húzták, folyton hozzásúrlódott Messner lábához. Amikor a kutyák a nyomvonalat követve fordítottak egyet a szánon, a férfi átlépett a kötél felett. A csapás sokat kanyargott, így gyakran kényszerült átlépni felette. Néha meg-megbotlott a kötélben. A szán minduntalan a sarkának ütődött. Ügyetlenségéből és botladozásából kitűnt, hogy férfi kimerült.
Amikor elérkezett egy hosszabb egyeneshez, ahol a kutyák irányítás nélkül is boldogultak, elengedte a hajtórudat, és jobb kezét erősen a szán oldalához csapkodta. Csak nagy nehézségek árán tudta fenntartani kezében a vérkeringést. De mialatt ütemesen dobolt az egyik kezével, a másikkal egyetlen pillanatra sem hagyta abba az orra és az arca dörzsölését.
– Túl hideg van az utazáshoz – mondta hangosan, ahogy az már szokás azok körében, akik sokszor, sokat vannak egyedül. – Csak a bolondok utaznak ilyen hidegben. Lehet, hogy nincs mínusz harminc fok, de huszonkilenc egész biztosan!
Előhúzta az óráját, majd némi ügyetlen matatás után visszasüllyesztette vastag gyapjúkabátja mellzsebébe. Aztán megvizsgálta az eget, és végigfuttatta a tekintetét a hófehér déli horizonton.
– Déli tizenkettő – motyogta –, az ég tiszta, és sehol a nap!
Némán baktatott tíz percig, aztán, mintha meg sem szakította volna a beszédet, hozzátette:
– Nincs sehol menedék, és túl hideg van az utazásoz!
Hirtelen, hangos „Húúú!” ordítással megállította a kutyákat. Úgy tűnt, vad pánik fogta el a jobb keze miatt, mert dühödten verte a hajtórúdhoz.
– Ti… szerencsétlen… ördögök! – szólt rá a kutyákra. A szánhúzók a percnyi szünetet kihasználva máris levetették magukat a jégre. A férfi a szán püfölése miatt szaggatottan beszélt. – Mégis mit követtetek el, hogy annak idején az a másik, kétlábú állat elkapott, hámba szoktatott titeket, elfojtotta minden természetes hajlamotokat, és rabszolgát csinált belőletek?
Vadul megdörgölte az orrát, hogy helyreállítsa a vérkeringést, majd ráordított a kutyákra, hogy munkára fogja őket. Egy hatalmas folyó fagyott felszínén utazott. A háta mögött a folyam több mérföld hosszúságú ívben elfordult, és beleveszett a hóborította, néma hegyekből álló, háborítatlan vadonba. Előtte a folyó több ágra oszlott, hogy hozzáidomuljon a mellén hordozott szigetcsoporthoz. A szigetek hófehér lepelbe burkolózva hallgattak. Egyetlen állat, egyetlen zümmögő rovar sem törte meg a csendet. Egyetlen madár sem repkedett a fagyos levegőben. Emberi hang nem hallatszott, és nyoma sem volt az ember keze munkájának. A világ aludt, mintha halálos álomba szenderült volna.
Úgy tűnt, John Messner megadja magát a táj fásult közönyének. A fagy megdermesztette a lelkét. A fejét lehajtva vánszorgott, egyetlen pillantásra sem méltatta a környezetét. Gépiesen dörzsölte az orrát és az arcát, és az egyenes szakaszokban erősen a hajtórúdhoz ütögette a jobb kezét.
A kutyák viszont élénken figyeltek, és hirtelen megálltak. Hátrafordították a fejüket, és sóvár, kérdő tekintettel fürkészték a gazdájukat. A szempilláikat jég borította, akárcsak a pofájukat, és ettől, valamint a fáradtságtól mind az öten úgy néztek ki, mintha elaggott vének lettek volna.
A férfi éppen készült továbbhajszolni őket, amikor meggondolta magát. Fellépett a szán szélére, és körülnézett. A kutyák egy a jégbe vágott lék mellett álltak meg. Nem horgászlék volt, de emberkéz készítette. Valaki fáradságos munka árán, fejszével átvágta a három és fél láb vastag jégtakarót. A lék felszínén képződött vastag jégréteg elárulta, hogy már jó ideje nem használták. Messner ismét körülnézett. A kutyák máris jelezték neki az irányt. Mind az öt sóvár és jégpáncélba burkolt pofa egy alig látható nyom felé fordult, amely a folyásirányra merőlegesen haladt, és felvezetett az egyik sziget partfalára.
– Hát legyen, fájós lábú igavonók – sóhajtott Messner –, megnézzük, mi van ott! Nálatok jobban csak én vágyom egy kis pihenőre.
Felkapaszkodott a partoldalon, és eltűnt. A kutyák ezúttal nem feküdtek le, hanem egy helyben topogva, türelmetlenül várták, hogy visszatérjen hozzájuk. Messner hamarosan visszatörtetett a szánhoz. Megmarkolta a vonókötelet, és a válla köré kerítette. Aztán „dzsí”-t kiáltva jobbra irányította az öt huskyt. Meghajtotta őket, hogy egy vágtában felrohanjanak a partfalon. Kemény feladat volt, de az állatokból egyetlen pillanat alatt elillant a fáradtság. Mélyen a hóba lapulva erőlködtek, és türelmetlenül, boldogan nyüszítettek, miközben az utolsó erőfoszlányokat is kizsarolták megfáradt testükből. Ha egyikük megcsúszott vagy elesett, a mögötte lévő nyomban belemart a hátsó fertályába. A férfi bátorító és fenyegető szavakat kiabált, és teljes erejével a vonókötélnek feszült.
Egyetlen őrült vágtában felrohantak a partoldal tetejére, és odafent majdnem beleütköztek egy kis, fatörzsekből összerótt kunyhóba. A kunyhó elhagyatott volt. Egyetlen helyiségből állt, amely legfeljebb tíz láb hosszú és nyolc láb széles lehetett. Messner leszerszámozta a kutyákat, lerakodott a szánról, és birtokba vette a szálláshelyet. Az utolsóként erre járó vándor hátrahagyott néhány öl tűzifát a házikóban. Messner felállította könnyű, vaslemezből készült kályháját, és tüzet rakott benne. Berakta egy serpenyőbe a kutyáknak szánt, napon szárított füstölt lazacokat, hogy kiolvassza őket. Leballagott a lékhez, s megtöltötte vízzel a kávéskannáját és a vödrét.
Mialatt várta, hogy felforrjon a víz, a kályha fölé tartotta az arcát. A rettentő hidegben a lehelete párája kicsapódott a szakállán, és a megdermedő zúzmara egybefüggő jégréteggé állt össze, ezt igyekezett felolvasztani. Ahogy megindult az olvadás, jégdarabok potyogtak a kályhára, és sisteregve gőzölögtek. Az ujjaival is kaparta a jeget, hogy felgyorsítsa a folyamatot.
Odakint felugattak a kutyái, de ez sem térítette el a feladattól. A fülét megütötte egy idegen kutyafalka csaholása és néhány emberi hang. Aztán valaki kopogott az ajtón.
– Jöjjön be! – kiáltott Messner tompa hangon, mert abban a pillanatban éppen a felső ajkáról szopogatott egy odatapadt jégdarabot.
Az ajtó kinyílt, és Messner a kályháról felszálló gőzfelhőn keresztül meglátta egy férfi és egy nő alakját.
– Jöjjenek be – szólt rájuk ellentmondást nem tűrő hangon –, és csukják be az ajtót! A gőzön keresztül szemlélődve jóformán semmit sem látott a két idegenből. A nő annyira bebugyolálta az arcát és a fejét, hogy csak fekete szeme látszott ki a több réteg ruha közül. A sötét szemű férfi nem viselt szakállt; a bajszát olyan vastag jég borította, hogy eltakarta a száját.
– Csak tudni szeretnénk, hogy van-e másik kunyhó a közelben – szólalt meg a férfi. Villámgyorsan körülnézett a szobában, s látta, hogy bútorozatlan, és a felszerelés sincs kicsomagolva. – Azt hittük, lakatlan a ház.
– Nem az enyém – válaszolta Messner –, én is csak néhány perce értem ide. Jöjjenek be, és táborozzanak le! Bőven van hely, és nem kell elővenniük a kályhájukat. Mindhárman elférünk!
A hangjára a nő odakapta fejét, és kérdő pillantást vetett rá.
– Hozd be a holmidat! – fordult az idegen férfi a nőhöz. – Ellátom a kutyákat, és hozok vizet, hogy nekiállhassunk a főzésnek.
Messner kivitte a kiolvadt lazacokat, és megetette a kutyáit. Mialatt ettek, meg kellett védenie őket a másik falkától. Mire visszaért a kunyhóba, a másik férfi már lepakolta a saját szánját, és vizet is hozott. Messner kannájában felforrt a víz. Kávét mert az edénybe, beleöntött egy fél bögre hideg vizet, majd levette a kannát a kályháról. Felolvasztott néhány szelet kelt tésztából készült kétszersültet, és ezzel egy időben felmelegítette a fazék babot, amit előző este főzött, és ami keményre fagyva utazott a szánon egész délelőtt.
Levette az edényeit a kályháról, hogy az új jövevények is nekiláthassanak a főzésnek, az ételhordó ládája tetejére rakta őket, és összecsavart pokrócára ülve hozzáfogott az evésnek. Menet közben, két falat között az útról és a kutyákról beszélgetett a férfival, aki a fejét a kályha fölé tartva igyekezett megszabadulni a bajuszát borító jégtől. A kunyhó fala mellett két priccs állt. Az idegen, miután az arcáról leolvadt a jég, az egyik priccsre dobta a saját pokrócát.
– Mi ezen alszunk – szólt –, persze csak akkor, ha magának is megfelel. Hisz' tudja, maga ért ide előbb, így magát illeti a választás joga!
– Jó lesz így – biccentett Messner –, az egyik éppoly megfelelő, mint a másik. Szétterítette a pokrócát a másik priccsen, és leült a szélére. Az idegen férfi egy orvosi utazótáskát rakott a takarója egyik vége alá párnának.
– Maga orvos? – kérdezte Messner.
– Igen – hangzott a válasz –, de biztosíthatom, nem praktizálni jöttem Klondike-ba. A nő a főzéssel foglalatoskodott, mialatt a férfi sonkát szelt, és táplálta a tüzet.
A kunyhó belsejére félhomály borult. A kinti fényt alaposan letompította az apró, hagymabőr papírral borított ablak, amelyet sonkazsírral kentek be. A derengésben John Messner képtelen volt alaposabban szemügyre venni a nőt, így nem tudta, hogy néz ki, bár meg sem próbálta kifürkészni. Úgy tűnt, cseppet sem érdekli a nő, aki viszont időről időre kíváncsi pillantást vetett a sötét sarokba, ahol Messner ült.
– Ó, ez ám a pompás élet! – jelentette ki az orvos átszellemülten, miközben a kályha csövön fente a kését. – Szeretem a küzdelmet, a kihívást, hogy az ember saját magára van utalva, a primitív viszonyokat, és, hogy itt minden olyan valós.
– Hát, a hőmérséklet tényleg eléggé valós! – nevetett Messner.
– Tudja, hány fok van pontosan? – kérdezte az orvos. A másik megrázta a fejét.
– Nos, elárulhatom önnek. A szánon lévő alkoholos hőmérő mínusz huszonhat fokot mutat.
– Az már egy kissé hideg az utazáshoz, nemde?
– Gyakorlatilag öngyilkosság – hangzott az orvos ítélete. – Az ember halálra gyötri magát. Nehezen kap levegőt, és megfagyasztja a tüdejét. A fagy megdermeszti a tüdőt, megfagyasztja a tüdőszövetek felső rétegeit. Amikor az elhalt szövetdarabkák leválnak, az illetőn úrrá lesz egy száraz, ugató köhögés. Aztán a következő nyáron elviszi a tüdőgyulladás, miközben csodálkozik, mert fogalma sincs, hogy mi történt vele. Mi itt maradunk a kunyhóban legalább egy hétig, hacsak a hőmérséklet nem emelkedik legalább mínusz tíz fokig.
– Figyelj csak, Tess – mondta a férfi a következő pillanatban –, szerintem épp eleget forrt az a kávé!
John Messner felfigyelt a nő nevére, és hirtelen nagyon éber lett. Villámgyors pillantást vetett rá, mialatt az arcára olyan kifejezés költözött, mint akinek egy régi, kísértő emlék villan az agyába, egy gyorsan feltámadó, eltemetett szenvedés lidérce.
A következő másodpercben akaraterejét megfeszítve visszaűzte a szellemet az agya hátsó zugaiba. Az arca éppoly nyugodt volt, mint előtte, bár továbbra is éberen figyelt. Messnert bosszantotta, hogy a gyenge fény miatt alig lát valamit a Tessnek szólított nő arcából.
Az asszony első, gépies válasza az volt, hogy levette a kávéskannát a kályháról, és csak aztán nézett Messnerre. De addigra a férfi visszanyerte a nyugalmát. Az asszony csupán egy a priccse szélén üldögélő férfit látott, aki közömbösen vizsgálgatta a mokasszinját. Hanem, amikor a nő visszafordult, hogy folytassa a főzést, Messner újabb, villámgyors pillantást vetett rá. Tess ugyanolyan gyorsan visszanézett, és elkapta a férfi tekintetét. Messner gyorsan az orvosra szegezte a szemét, bár elismerése jeléül apró mosoly jelent meg a szája sarkában, hogy így csapdába csalták.
A nő elővett egy gyertyát az ételhordó ládájukból, és meggyújtotta. Messnernek elég volt egyetlen pillantás a megvilágított arcra. A néhány lépéssel bejárható kunyhóban szűkös volt a hely, így a következő pillanatban az asszony Messner közvetlen közelébe került. Szándékosan közel tartotta a gyertyát a férfi arcához, s a felismeréstől és félelemtől tágra nyílt szemmel meredt rá. A férfi szótlanul, mosolyogva viszonozta a tekintetét.
– Mit keresel, Tess? – kérdezte az orvos.
– A hajtűimet – felelte, és kotorászni kezdett a priccsre vetett ruhazsákban.
Ők is az ételhordó ládájukra tették a tányérjaikat, és Messnerrel szemben leültek az ő ládájára. Maga Messner elnyújtózott a priccsén. Az oldalán feküdt, és a könyökére támaszkodva, a fejét a tenyerében nyugtatva pihent. A szűkös hely miatt úgy tűnt, mintha mindhárman az asztalnál ülnének.
– Az Egyesült Államok melyik részéről jöttek? – kérdezte Messner.
– San Franciscóból – felelte az orvos –, tudja, két évig laktam ott.
– Jómagam is Kaliforniából jöttem – hangzott Messner bejelentése. A nő könyörgő pillantást vetett rá, de folytatta: – Tudja, a Berkeley-ről.
A másik férfiban feltámadt a kíváncsiság.
– Az egyetemről?
– Igen, a '86-os évfolyam.
– Sejtettem – biccentett a doktor. – Erősen emlékeztet egy bizonyos típusra.
– Sajnálattal hallom – mosolygott Messner. – Jobban szeretem, ha aranyásónak vagy kutyaszán-hajtónak néznek.
– Semmivel sem tűnik jobban professzornak, mint te orvosnak! – dörrent Tess a doktorra.
– Igazán köszönöm! – biccentett Messner, majd ismét a férfihoz fordult. – Egyébként, szabad megkérdeznem a nevét?
– Haythorne, ha elfogadja az adott szavamat. A személyi okmányaimat is eldobtam, amikor otthagytam a civilizált világot.
– És nyilván Mrs. Haythorne – biccentett Messner, és mosolygott. A nő ekkor inkább haragosan, mint könyörgő arccal meredt rá.
Haythorne éppen készült megkérdezni a házigazdájuktól a nevét. Már kinyitotta a száját, amikor Messner közbevágott:
– Nos, doktor, ha jobban belegondolok, talán ön képes lesz kielégíteni a kíváncsiságomat. Történt valami botrány az egyetemi körökben, úgy két-három évvel ezelőtt. Az egyik angol professzor felesége, ööö… már elnézést, Mrs. Haythorne – megszökött valami San Franciscó-i orvossal. Az illető neve itt van a nyelvemen, de képtelen vagyok kinyögni. Ön emlékszik erre az esetre?
Haythorne bólintott.
– Elég nagy felfordulás lett belőle. Az illetőt Womble-nak hívták, Graham Womble-nak. Remek praxisa volt. Valamennyire ismertem is.
– No, hát kíváncsi lennék, hogy mi történt velük. Arra gondoltam, hátha ön hallott róluk. Úgy tudom, nem maradt utánuk nyom, még egy hajszál sem.
– Womble nagyon ravaszul eltüntette az összes nyomot. – Haythorne megköszörülte a torkát. – Keringett néhány kósza hír arról, hogy a déltengerek felé vették az irányt, aztán odavesztek egy tájfunba keveredett kereskedő szkúneren, vagy valami ilyesmi történt velük.
– Én most hallom először – közölte Messner. – És ön, Mrs. Haythorne, emlékszik az esetre?
– Tökéletesen – válaszolt a nő. Hangja nyugodt volt, ami szöges ellentétben állt a szemében izzó haraggal. Elfordította az arcát, hogy Haythorne ne láthassa.
Az utóbbi éppen megint nekikészült, hogy megkérdezze a másik férfi nevét, amikor Messner megjegyezte:
– Úgy hallottam, hogy ez a dr. Womble igen jóképű, és, izé, hogy úgy mondjam, elég sikeres a hölgyeknél.
– Nos, ha az is volt, hát, az eset után abbahagyta! – mordult fel Haythorne.
– Meg azt is hallottam, hogy az a nő valóságos hárpia volt, legalábbis nekem így mondták. Általánosan elfogadott nézetnek számított a Berkeley-n, hogy az asszony, izé, nem kimondottan paradicsomi állapotokat varázsolt a férje életébe.
– Erről nem hallottam – vágott vissza Haythorne –, San Franciscóban egészen mást beszéltek.
– Hogy a nő afféle mártír, ugye? Hogy keresztre feszítették a házasság keresztjén? Az orvos bólintott. Messner tekintetébe kíváncsiság költözött, amikor folytatta.
– Ez várható volt, íme, az érem két oldala. A Berkeley köreiben csak az egyik oldalt ismertem. Úgy tűnik, a nő jó hírben állt San Franciscóban.
– Kérek még egy kis kávét – szólt Haythorne.
A nő teletöltötte a bögréjét, és ezzel egy időben könnyedén felkacagott.
– Uraim, önök úgy pletykálnak, mint a vénasszonyok! – szidta őket.
– De hát olyan érdekes! – mosolygott rá Messner, majd visszafordult az orvoshoz. – Ezek szerint a férj nem örvendett túl jó hírnévnek San Franciscóban, ugye?
– Éppen ellenkezőleg, erkölcsös álszent volt! – tört ki Haythornból érthetetlen, túlzott hévvel. – Egy kis vaskalapos vakarcs, akinek az ereiben vér helyett jeges víz folyt!
– Maga ismerte?
– Sosem láttam. Egyszer sem akadtunk össze az egyetemen.
– Megint az érem egyik oldala! – bólintott Messner, mint aki igazságos ítéletre törekszik. – Bár az illető nem nyomott túl sokat a latban, az igaz, legalábbis fizikailag, szinte egyetlen rossz szót sem hallottam róla. Élénken érdeklődött az egyetemi sportélet iránt, főleg az atlétikát szerette. Még egy kis tehetség is szorult belé. Egyszer írt egy karácsonyi misztériumjátékot, ami elég szép elismerést hozott neki. Azt is hallottam, hogy jelölték az angol tanszék vezetői posztjára, de közbejött az eset, mire ő visszalépett, és eltűnt. Az ügy derékba törte a karrierjét, legalábbis úgy látszott. Mindesetre az érem felénk eső oldalán úgy véltük, a csapás teljesen kiütötte. Alighanem rajongott a feleségéért…
Haythorne kiitta a kávéját, közömbösen morgott valamit, majd pipára gyújtott.
– Még szerencse, hogy nem voltak gyermekeik – töprengett hangosan Messner. Haythorne nem válaszolt. Vetett egy pillantást a kályhára, aztán felvette a kesztyűjét és a sapkáját.
– Kimegyek, hozok még fát – mondta –, aztán levetkőzöm, és kényelembe helyezkedhetünk.
Az ajtó becsapódott mögötte. Egy hosszú percig teljes csend borult a kunyhó belsejére. A férfi ugyanabban a helyzetben feküdt az ágyon. A nő vele szemben, az ételes ládán ült.
– Mit akarsz most tenni? – kérdezte hirtelen Tess.
Messner lustán, habozva nézett rá.
– Szerinted mit kéne tennem? Remélem, nem vársz tőlem semmi látványos jelenetet! Láthatod, hogy átfagytam, holtfáradt vagyok, és ez a priccs igazán tűrhető.
Tess az alsó ajkát rágta, és némán bosszankodott.
– De – kezdte volna hevesen, de ökölbe szorította a kezét, és elhallgatott.
– Remélem nem akarod, hogy megöljem ezt a Mr. izé… Haythorne-t – mondta a férfi szelíden, szinte kérő hangsúllyal. – Az igen lehangoló lenne, és biztosíthatlak, igazán semmi szükség rá!
– De akkor is tenned kell valamit! – kiáltott Tess.
– Éppen ellenkezőleg, inkább úgy vélem, nem kell tennem az égvilágon semmit.
– Itt akarsz maradni? A férfi bólintott.
A nő kétségbeesetten körülnézett a kunyhóban, és a másik priccsen, amelyen még nem terítették szét a takarójukat.
– Nemsokára leszáll az éjszaka. Nem maradhatsz itt! Lehetetlen! Azt mondom, egyszerűen lehetetlen!
– Dehogy lehetetlen! Hadd emlékeztesselek rá, hogy én bukkantam elsőként a kunyhóra, így aztán ti a vendégeim vagytok!
Tess ismét körülhordozta a tekintetét a parányi szobán, és a másik priccs láttán rémület költözött a szemébe.
– Akkor nekünk kell elmennünk – jelentette ki határozottan.
– Az lehetetlen! Téged elfogott az a száraz, ugató köhögés, amit Mr. izé… Haythorne olyan ékes szavakkal ecsetelt. A tüdőd már megfagyott egy kissé. Ráadásul ő orvos, így nyilván tisztában van azzal, hogy milyen állapotban vagy. Sosem engedné meg.
– Tehát, mit akarsz tenni? – kérdezte a nő ismét, csendes, feszült, kitörést jósló hangon.
Messner atyai tekintettel méregette, mélységes szánalommal és türelemmel, és szerét ejtette, hogy hangsúlyozásával és modorával ki is fejezze az érzéseit.
– Drága Theresa, mint az imént is említettem, fogalmam sincs. Tényleg nem gondolkodtam el a dolgon.
– Ó, egyszerűen megőrjítesz! – A nő talpra ugrott, és tehetetlen dühében a kezeit tördelte. – Még sosem viselkedtél így!
– Így van. Én voltam a megtestesült kedvesség és szelídség – biccentett Messner egyetértése jeléül –, ezért hagytál el?
– Most teljesen más vagy, olyan ijesztően higgadt! Egészen megrémítesz! Egész idő alatt olyan érzésem van, hogy valami szörnyű dologra készülsz. De akármit forgatsz is a fejedben, ne siesd el! Ne izgasd fel magad…
– Én már sosem izgatom fel magam – szakította félbe Messner –, mióta elmentél.
– Sokat fejlődtél, meglepően sokat! – vágott vissza Theresa. A férfi helyeslően mosolygott.
– Mialatt én végiggondolom, hogy mit tegyek, megmondom, mi az, amit neked meg kell tenned. Meg kell mondanod Mr. izé… Haythorne-nak, hogy ki vagyok. Attól talán –mondhatom így? – barátságosabb lesz a hangulat a mi kis közös kunyhónkban.
– Miért követtél ebbe a rémes országba? – váltott témát a nő.
– Ne hidd, hogy azért jöttem ide, mert téged kerestelek, Theresa! Ne hízelegj a hiúságodnak ilyen téveszmékkel! Teljességgel véletlenül akadtunk össze. Szakítottam az akadémikusi élettel, és kezdenem kellett valamit magammal. Őszintén szólva, azért jöttem Klondike-ba, mert azt hittem, ez lesz az utolsó hely, ahol felbukkanhatsz…
Megzörrent a retesz, aztán kitárult az ajtó, és belépett Haythorne, a kezeiben egy öl tűzifával. Theresa már a retesz első neszezésére nekilátott, hogy közömbös arccal elpakolja az edényeket. Haythorne lerakta a terhét, és kiment, hogy hozzon még.
– Miért nem mutattál be minket egymásnak? – érdeklődött Messner.
– Megmondom neki – vágta oda a nő, és rántott egyet a vállán –, csak nehogy azt hidd, hogy félek!
– Az már igaz, még sosem láttalak félni semmitől.
– És bevallani sem félek – mondta Theresa elgyengülő hangon, és kissé ijedt arccal.
– Attól tartok, a te esetedben a vallomás nem más, mint a helyzet kerülő úton, fortéllyal és önszépítéssel megvalósított kihasználása, méghozzá Isten költségére.
– Hagyd ezt az irodalmi nyelvezetet – csóválta a fejét ajakbiggyesztve Theresa, de a vonásai ellágyultak –, igazából sosem szerettem az ilyen lírai vitákat! Nem félek megkérdezni, hogy megbocsátottál-e nekem?
– Nincs mit megbocsátani, Theresa. Igazából köszönettel tartozom. Igaz, először szenvedtem, de aztán, a tavasz beköszöntével felderengett bennem, hogy boldog vagyok, nagyon boldog. Ez volt a legmeglepőbb felfedezésem.
– De mi lenne, ha visszatérnék hozzád? – kérdezte a nő.
– Akkor – Messner furcsa pillantást vetett a nőre – alaposan összezavarodnék.
– A mai napig a feleséged vagyok. Hivatalosan sosem váltunk el.
– Tudom – töprengett hangosan a férfi –, gondatlanul jártam el. De ez lesz az első dolog, amit elintézek.
A nő odatelepedett mellé, és a tenyerét Messner felkarjára tapasztotta.
– Hát már nem kellek neked, John? – A hangja gyengéd volt és hízelgő, az érintése csalétkül szolgált. – Mi van, ha azt mondom: annak idején hibát követtem el? Mi van, ha azt mondom: nagyon boldogtalan vagyok? Mert az vagyok. És valóban hibáztam, amikor elhagytalak.
Messnerben félelem ébredt. Úgy érezte, a gyengéd érintéstől elszáll belőle az erő. A helyzet irányítása kezdett kicsúszni a kezéből. Lelkének csodás nyugalma kezdett elillanni. A nő olyan pillantással méregette, ami egy jégtömböt is megolvasztott volna, és a férfi érezte, hogy nem bír ellenállni, és olvadásnak indul. Úgy érezte, egy mélység peremén egyensúlyoz, és nincs elég ereje, hogy ellenálljon az erőnek, amely a mélybe húzza.
– Visszatérek hozzád, John! Visszatérek hozzád még ma, akár… ebben a pillanatban!
Messner úgy küzdött az érintés keltette érzés ellen, mintha egy rémálom ellen harcolna. Mialatt Theresa beszélt, mintha egy zongora a Lorelei gyengéden hullámzó dallamát játszotta volna a távolban, és valódi hangok bizsergették volna a dobhártyáját.
Hirtelen talpra ugrott. Theresa megpróbált belekapaszkodni, de a férfi eltaszította a kezét, és az ajtóig hátrált. Messnert elfogta a pánik.
– Valami szörnyű dolgot fogok tenni! – kiáltotta.
– Figyelmeztettelek, hogy ne izgasd fel magad! – nevetett a nő gúnyosan, és nekilátott a mosogatásnak. – Senkinek sem kellesz! Csak játszottam veled. Tökéletesen boldogan élek, így, ahogy vagyok!
Messner nem hitt neki. Élénken emlékezett még a nő képességére, hogy milyen gyorsan tudott új frontot nyitni. Most is megváltoztatta a csatateret. Ez volt a helyzet kerülő úton való kihasználása. Theresa cseppet sem volt boldog a másik férfi oldalán. Rájött, hogy nagyot hibázott. Messner önérzete felfénylett erre a gondolatra. Theresa vissza akart térni hozzá, márpedig ez homlokegyenest ellenkezett azzal, amit ő akart. A kezével tudtán kívül megzörgette a reteszt.
– Ne fuss el! – kacagott a nő. – Nem harapok!
– Nem futok el – vágott vissza gyerekes daccal, és ezzel egy időben felhúzta kétujjas kesztyűit. – Csak hozok még vizet.
Összeszedte az üres edényeket és lábasokat, aztán kinyitotta az ajtót. A válla felett visszanézett a nőre, és figyelmeztette:
– El ne felejtsd elmesélni Mr. izé… Haythorne-nak, hogy ki vagyok!
Messner feltörte az elmúlt órában képződött jeget a léken, és megtöltötte az edényeit. Nem tért vissza azonnal a kunyhóba. Letette az edényeket a hóba, a nyomvonal mellé, és fel-alá sétált. Gyors léptekkel mozgott, mert a fagy tűzként marta a bőrét. A szakállán friss jégréteg képződött a lehelete nedvességéből. Aztán néhány perc után döntésre jutott, és zavartan, haragosan összevont szemöldöke visszatért az eredeti, nyugalmi állapotába. Elszánta magát a cselekvésre. Az ajkaira és arcára dermedt jég megreccsent, amikor felkuncogott. Az edényekbe töltött víz felszínén már vékony jégréteg képződött, mire felszedte őket, és elindult a kunyhó felé.
Amikor belépett, a másik férfi már várta. Haythorne a kályha mellett állt, egyfajta merev, esetlen testtartásban, a tekintetében határozatlansággal. Messner lerakta az edényeit.
– Örülök a találkozásnak, Graham Womble! – mondta Messner azon a hagyományos hangon, amit bemutatkozáskor használnak az emberek.
Nem nyújtott kezet. Womble nyugtalanul toporgott. Attól tartott, hogy a másik gyűlöletében hajlamos valami őrültséget csinálni.
– Szóval, maga az a fickó – mondta Messner csodálkozó hangsúllyal. – Hát, hát! Tudja, igazán örülök, hogy így összefutottunk. Valóban, ööö… kíváncsi voltam, hogy Theresa mit talált magában, hogy miben – hogy is mondjam –, miben rejlett a vonzereje? Hmm, hmm…
Tetőtől talpig végigmérte az orvost, mint a lovat a vásáron.
– Tudom, hogyan érez irántam – kezdte Womble.
– Hagyjuk ezt! – legyintett Messner, a hangjában és a modorában túlzott szívélyességgel. – Ne is törődjön vele! Inkább arra lennék kíváncsi, hogy milyennek találja Theresát? Megfelel az elvárásainak? Jól viseli magát? Az élet ugyanolyan boldog álom, mint akkoriban volt?
– Ne légy ostoba! – szólt közbe Theresa.
– Nem tehetek róla, ilyen a természetem! – magyarázkodott Messner.
– Ezzel együtt lehetne gyakorlatias is – csattant élesen Womble –, szeretnénk tudni, hogy mit akar tenni?
Messner mesterein megjátszott, tehetetlenségre utaló gesztussal válaszolt.
– Tényleg nem tudom. Ez egyike azoknak a lehetetlen helyzeteknek, amire az ember nem készülhet fel előre.
– Mindhárman nem maradhatunk éjszakára ebben a kunyhóban – jelentette ki határozottan Womble.
Messner helyeslése jeléül bólintott.
– Tehát valakinek el kell mennie.
– Ez is vitathatatlan – értett egyet Messner. – Ha három ember nem tartózkodhat egyszerre ugyanabban a térben, valakinek ki kell mennie.
– És az maga lesz! – jelentette ki Womble bőszen. – Tíz mérföldre esik a következő táborhely, és maga bizonyára szépen elboldogul odakint.
– Ez az első hiba az érvelésében – mutatott rá a másik. – Miért magától értetődő az, hogy nekem kell mennem? Én találtam meg ezt a kunyhót elsőként.
– De Tess nem mehet ki! – magyarázta Womble. – A tüdeje már így is megfagyott egy kissé.
– Ebben egyetértek. Nem kockáztathat meg tíz mérföldet a fagyban. Neki mindenképpen maradnia kell.
– Akkor az lesz, amit mondtam! – szólt Womble, mint aki végső ítéletet közöl. Messner megköszörülte a torkát.
– A maga tüdejének semmi baja, ugye? – kérdezte.
– Nincs, és akkor mi van?
Messner ismét a torkát köszörülte, aztán megfontolt, elfogulatlan hangsúllyal beszélt:
– Nos, akár azt is mondhatnám, hogy semmi, kivéve, hogy a saját érvelése szerint nincs semmi, ami az ellen szólna, hogy maga legyen az, aki elmegy, és tíz mérföld erejéig – hogy úgy mondjam – megküzdjön a faggyal. Bizonyára jól elboldogulna odakint…
Womble hirtelen gyanakvó pillantást vetett Theresára, és halvány, elégedettséggel vegyes meglepetést olvasott ki a nő tekintetéből.
– Nos? – kérdezte az orvos a nőtől.
Theresa habozott, és a dühroham sötétje telepedett a vonásaira. Messnerhez fordult.
– Ebből elég! Nem maradhatsz itt! – csattant élesen.
– Dehogynem!
– Nem fogom hagyni! – Womble kihúzta magát, és megfeszítette az izmait. – Majd én irányítom a dolgokat!
– Mindenképpen itt maradok! – makacskodott a másik.
– Kirakom innen!
– Visszajövök! – vont vállat Messner.
Womble pillanatnyi szünetet tartott, hogy összeszedje az önuralmát, és lecsillapodjon egy kissé. Aztán lassú, mély, feszült hangon folytatta:
– Figyeljen rám, Messner, ha nem hajlandó magától elmenni, kivágom magát innen! Ez nem Kalifornia! Kocsonyává verem a két öklömmel!
Messner vállat vont, és könnyed hangnemben válaszolt.
– Ha megteszi, összehívom a bányászgyűlést, és végignézem, amint felkötik magát a legközelebbi fára. Ahogy maga mondta, ez nem Kalifornia, pajtás! Ezek a bányászok egyszerű emberek, és csak annyit kell tennem, hogy megmutatom az ökle nyomait, elmondom magáról az igazságot, és bejelentem, hogy igényt tartok a feleségemre.
Az asszony beszélni próbált, de Womble harciasan rákiáltott:
– Maradj ki ebből!
Messner halk „Kérlek, Theresa, ne avatkozz bele!” kérése éles ellentétben állt az orvos kirohanásával.
A harag és a visszafojtott érzelmek száraz, ugató köhögésre ingerelték a nő tüdejét. Theresa arca sötétvörös színt öltött, és a mellkasára szorított kézzel várta, hogy elmúljon a roham.
Womble felfigyelt a köhögésre, és ködös pillantással méregette a nőt.
– Valamit tenni kell – mondta –, a tüdeje már most sem bírja az igénybevételt. Nem kelhet útra, amíg a hőmérséklet nem kúszik feljebb. És nem vagyok hajlandó lemondani róla!
Messner hümmögött, megköszörülte a torkát, megint hümmögött, majd félig bocsánatkérő hangsúllyal megjegyezte:
– Szükségem lenne egy kis pénzre!
Womble arcára azonnal kiült a megvetés. Végül a másik még mélyebb aljasságról tett tanúbizonyságot.
– Maguknak van egy jó kövér poroszacskója – folytatta Messner –, láttam, amikor levette a zsákról.
– Mennyit akar? – Womble hangjából is érződött, meg sem próbálja leplezni, mennyire megveti a másikat.
– Felbecsültem a zacskójuk tartalmát, és ööö… azt mondanám, hogy olyan húsz fontot nyomhat. Mit szólna négyezerhez?
– De hiszen ennyi az összes vagyonom! – kiáltott Womble.
– Magáé a nő – jegyezte meg Messner csillapító modorban –, bizonyára megér ennyit magának. Gondoljon csak bele: én lemondok róla. Alighanem ésszerű ár Theresáért!
– Rendben – Womble odarontott az aranyporos zacskóhoz. – Örülök, hogy ilyen hamar megállapodtunk, maga… maga szánalmas féreg!
– Mármost, alaposan téved – hangzott a jókedvű válasz. – Ha már erkölcsi kérdéseket feszegetünk: ha valaki megveszteget valakit, aki a pénzt adja, az nem ugyanolyan gazember, mint az, aki elfogadja? Tudja, az orgazda éppoly mocskos alak, mint a tolvaj, és a mi kis üzletünk kapcsán nem volna szabad valamiféle képzeletbeli morális felsőbbséggel megnyugtatni a lelkiismeretét!
– Pokolba az erkölcseivel! – robbant ki a másik. – Jöjjön ide, és figyelje, amíg kimérem a port! Nehogy becsapjam!
Az asszony dühöngve, de tehetetlenül dőlt a priccsre, és végignézte, amint aranyporban és rögökben lemérik az érte kialkudott árat az ételes ládára állított mérlegen. A mérleg kicsi volt, így többször is mérniük kellett, és Messner igen gondosan felügyelte valamennyi mérlegelést.
– Túl sok ezüst van benne – jegyezte meg Messner, mialatt bekötötte a zacskó száját –, nem hinném, hogy többet adnának érte unciánként tizenhat dollárnál. Maga egy kicsivel jobban járt, mint én, Womble!
Gyengéd mozdulatokkal bánt a zacskóval, és ugyanilyen gondossággal járt el, amikor a szánjához vitte. Visszatért a kunyhóba, összeszedte az edényeit, becsomagolta az ételes ládáját, és felcsavarta a pokrócát. Miután leszíjazta a rakományt, és felszerszámozta a kutyákat, még egyszer visszament a kunyhóba a kesztyűiért.
– Viszlát, Tess! – mondta a nyitott ajtóban állva.
A nő erejét megfeszítve küszködött, hogy megszólaljon, de túl kétségbeesett volt ahhoz, hogy kifejezze a lelkében háborgó szenvedélyes érzéseket.
– Viszlát, Tess! – ismételte Messner szelíden.
– Vadállat! – préselte ki magából nagy nehezen Theresa.
A nő megfordult, a priccshez tántorgott, arccal lefelé végigvetette magát rajta, és felzokogott:
– Te vadállat, te vadállat!
John Messner halkan behúzta maga mögött az ajtót. Amikor elindította a kutyákat, még egyszer visszanézett a kunyhóra, és az arcvonásaira határtalan megkönnyebbülés költözött. A partfal alján, a lék mellett megállította a szánt. Kiemelte az aranyportól duzzadó zacskót a többi csomag közül, és odavitte a lékhez. A szabad vízfelület máris megdermedt, és vékony jéghártya képződött a lékben. Először feltörte ezt a vékony réteget az öklével. Aztán a fogai segítségével kioldotta a zacskó nyakát leszorító zsinórt, és a zsákocska tartalmát a vízbe ürítette. A folyó sekély volt azon a szakaszon, így két lábbal a felszín alatt láthatta a fenéken a tompa, sárgás villódzást a halványuló fényben. Az arany láttán Messner beleköpött a vízbe.
Elindította a kutyákat a Yukon fő útvonala mentén. A szánhúzók kedvetlenül vinnyogtak, és vonakodtak munkába állni. A férfi a jobb kezével a hajtórúdba kapaszkodott, a baljával pedig megdörzsölte az arcát és az orrát. Aztán, amikor a kutyák befordították a szánt egy kanyarba, Messner megbotlott a vonókötélben.
– Előre, ti szerencsétlen, fájós lábú nyomorultak! – kiáltott. – Csak húzzatok, előre!