Elizabeth Adler

San Diego mindent visz

(Tartalomjegyzék)

1.    fejezet

Al Giraud magándetektív a Ritz-Carlton bárjában ült Laguna Niguelben, és barna Sámuel Adams söréhez miniatűr pereceket ropogtatott. Közben az életről elmélkedett, és roppantul sajnálta magát, amiért nem gyújthat rá, miközben mindig késésben lévő élete párjára vár. Kilenc hónap telt el azóta, hogy elszívta az utolsó cigarettáját. Ennyi idő alatt, gondolta, miközben kelletlenül a szájába dugott egy újabb perecet, akár meg is lehetett volna szülni egy csomag Camelt. És ki hozta ilyen helyzetbe? Maria. Hogy is engedhette, hogy ilyen hatással legyen rá ez a nő? Végignézett régi, kopott farmerján, rövid ujjú vászoningén, viseltes csizmáján és ágaskodó musztángot ábrázoló, ezüst csatban végződő kígyóbőr szíján, amelyet évtizedekkel korábban vásárolt szülővárosában, New Orleansban. Aztán elvigyorodott. Legalább az életstílusát nem tudta megváltoztatni élete jelenlegi asszonya.

Al nehéz utat járt be, mire magándetektív lett. A könnyebb út azt jelentette volna, hogy bűnözőként próbálja megkeresni a kenyerét.

Anyja egyedül nevelte őt és öt fivérét a város egyik legszegényebb negyedében. Valamilyen csoda folytán sikerült távol tartania a bajtól a fiúkat, bár Al később sem értette, hogyan. Pedig olyan egyszerű lett volna áttévedni a másik oldalra, a bűnözők közé, ahol minden könnyebben ment. Legalábbis ezt mondogatták a barátai. Al néhányszor elkövetett ugyan pár kisebb-nagyobb törvénysértést, de végeredményben ellenállt a csábításnak. Befejezte a középiskolát, és hogy javítson családja anyagi helyzetén, rögtön munkába is állt. Aztán az egyik fivérét megölték egy autós lövöldözésben. Al bánata és haragja nem ismert határt. Ha teheti, puszta kézzel vet véget a gyilkos életének. Csak úgy forrt benne a bosszúvágy. Az anyja volt az, aki a lelkére beszélt.

- Attól, hogy rosszal válaszolsz a rosszra, még nem áll helyre az igazság, fiam - mondta a könnyein keresztül. - Inkább eredj, és tégy valami jót.

Hogy jót tegyen, azt Al csupán kétféleképpen tudta elképzelni. Vagy elmegy papnak, vagy rendőrnek áll. Az utóbbi sokkal jobban illett hozzá, mint a pap szerepe. A nagyvárosi életben jártas, kisportolt, ambiciózus férfi volt. Könnyen gerjedt haragra, és kiválóan működtek a reflexei. Becsületesen végigjárta a ranglétrát, gyilkossági nyomozó lett, megházasodott, elvált.

Aztán eljött az a nap, amikor egyszerre elege lett a zsaruéletből: a soha véget nem érő munkaidőből, a durvaságból, a sok tragédiából és traumából. Korkedvezménnyel nyugdíjba ment, összepakolta kis tulajdonát, elbúcsúzott szeretett anyjától, rendezett egy búcsúpartit megmaradt fivéreinek és az asszonyoknak, aztán Los Angelesbe költözött. A lehetőségek városába.

A Sunseten kibérelt egy első emeleti helyiséget, amelynek üvegajtaján aranybetűs felirat hirdette: MAGÁNNYOMOZÓ, alatta kisebb betűkkel pedig ez állt: BIZALMAS ÜGYEK. Irodája erkélyét szinte teljesen befutották a trópusi bougainvillea lilában pompázó ágai. A Sunset szűnni nem akaró forgalmához a járdán folyamatosan hömpölygő tömeg adta a hátteret: az elegáns üzletemberek, turisták, prostituáltak, menedzserek, divatbábok és a hosszú lábú kaliforniai lányok parádéja épp elég volt ahhoz, hogy ne mindig a munkáján járjon az esze.

Kapcsolatokat épített ki a Los Angeles-i rendőrségnél, az Államügyészi Hivatalban és jó néhány ügyvédi irodában, és egyre több megbízásra sikerült szert tennie. Válással, csalással, sikkasztással foglalkozott. Nők keresték fel, akik tudni akarták, miben mesterkedik a férjük. Férfiak, akik kíváncsiak voltak, követik-e őket, és ha igen, meg akarja-e ölni őket valaki. A nagy áttörést az az ügyfél hozta meg számára, akit azzal gyanúsítottak, hogy megpróbálta megölni a feleségét. Al be tudta bizonyítani, hogy a kérdéses időpontban a vádlott nem lehetett ott a bűntény helyszínén, és a férfit felmentették. Ettől kezdve ugrásszerűen megnőtt a kereslet a szolgáltatásai iránt.

A munkája kockázatos volt, gyakran veszélyes, de mivel ő maga is utcagyerekként kezdte, jól ismerte a bűnözők világát, sőt időnként el is vegyült a rosszfiúk között. Mi több, a fivére meggyilkolásáig haveroknak tekintette őket. Most azonban már egyértelműen a jó oldalon állt. Al keményen megdolgozott a pénzéért. Akár bűnösek voltak az ügyfelei, akár nem, addig tette a dolgát, míg elő nem állt a szükséges bizonyítékokkal. Egyedül élt kicsi, Hollywood Hills-i házában legalábbis akkor, amikor nem a Wilshire Boulevardon múlatta az időt a csinos, szőke, harmincas éveiben járó, stílusos és szexi Maria Cwitowitz lakásában, aki jogot tanított a Pepperdine-on, pedig úgy nézett ki, mint egy filmsztár. És az utóbbi időben Al szíve hölgye volt.

Egy nagy hollywoodi partin találkoztak, amelyet abból az alkalomból adott egy neves színész, hogy vétlennek találták volt barátnője megfojtásában. Eredetileg őt vádolták a gyilkosság elkövetésével, de Al lenyomozta a múltját, majd - hogy minden tévedést kizárjon - a barátnőét is. Sherlock Holmes módjára mindent végigszimatolt. Elment mindkettőjük szülővárosába, mindent előásott róluk, amit csak lehetett.

Végül rábukkant arra a nevelőapára, aki még kislányként megerőszakolta a nőt. Ezután bizonyítékot talált arra, hogy a férfi Los Angelesben tartózkodott a gyilkosság éjszakáján - és végül sikerült találnia egy tanút, aki azt állította, hogy a nevelőapa eszelősen féltékeny természetű volt. A védelemnek ennél több nem is kellett - ízekre szaggatta a vádat, és az erőszaktevőre terelte a gyanút. Ezek után fel sem merült az esküdtszék tagjaiban, hogy bűnösnek mondják ki a színészt.

A partin minden kétséget kizáróan Al volt a sztár. Az alkalom tiszteletére zakót húzott a kopott farmerhoz meg a vászoninghez, mégis kényelmetlenül érezte magát a hollywoodi filmcsillagok pompázatos világában. Az ablak mellett állt, második whiskyjét kortyolgatta, a fényárban úszó szökőkutakat meg az ápolt kerteket bámulta, és épp azon tűnődött, miként távozhatna észrevétlenül, amikor megszólalt mögötte egy bársonyos hang:

- Üdv, Al Giraud.

Megfordult, és a legszebb nővel találta szemben magát, akit valaha látott. - Eddig vártam, hogy bemutassanak, de nem volt szerencsém, ezért úgy döntöttem, magam veszem kézbe a dolgot. Maria Cwitowitz vagyok, volt államügyész, és az ön egyik csodálója. Jelenleg jogot tanítok a Pepperdine-on. A nő merész piros ruhát viselt. Rövid, vállpántos, mélyen kivágott, szexi és - ha Al nem tévedett nagyon drága ruhát. Aranyszőke haja a vállát verdeste, és lágy hullámot vetett, amikor a nő fejét oldalra billentve a férfira emelte nevető zöld szemét. Talán a szája volt rajta a legcsodálatosabb, főleg telt alsó ajka. - Nos? Átmentem a vizsgán? Al, aki addig meredten bámult, észbe kapott. - Bocsásson meg, de meglepett - mondta, miközben kezet nyújtott.

- Ahogy maga is engem - válaszolta a nő, és két keze közé fogta Al kezét. Már az első pillanattól remekül kijöttek egymással, mármint ha nem veszekedtek éppen, vagy a nő nem nyaggatta, hogy társuljanak. Al már a gondolatot is nevetségesnek találta, hogy Mariából detektív legyen. Állította, hogy senki sem venné komolyan. Túl jól nézett ki - ráadásul egészen más világból származott. Gazdag család állt mögötte, kitűnő iskolákba járt, és igencsak jól vágott az esze. Az utcát azonban nem ismerte. Az államügyészi éveket leszámítva semmilyen tapasztalata nem volt a kemény valóságról. És Al nem is akarta, hogy legyen.

- Mi a fenét látsz te bennem, egy piti magánnyomozóvá avanzsált, műveletlen exzsaruban? - kérdezte Mariától, miután először szeretkeztek. - Mit akarhat tőlem egy ilyen kaliberű nő? Maria felsóhajtott, és tűnődve szemügyre vette a férfit. Al Giraud arca mintha síkokból és szögekből állt volna. Arccsontja erősen kidomborodott, mélyen ülő, átható kék szeme fölött szigorú ívben szökkent a homloka felé fekete szemöldöke, szögletes álla harcias, házsártos jellemre utalt. Úgy nézett ki, mint a rajzfilmtörténetek detektívje. Puhakalapban és nyakkendőben szakasztott Dick Tracy lett volna. Vászoningében és farmernadrágjában az olcsó kocsmák törzsvendégeire emlékeztetett. Öltönyben azonban indulhatott volna a választásokon is. Olyan, mint egy kaméleon, gondolta Maria, és érdeklődését csak tovább fokozták a férfi személyében érezhető ellentétek.

- Izgalmat - suttogta, miközben belecsókolt a fülébe. - Valami újat. A szöges ellentétét annak, amit most csinálok. Az én világom olyan, mint egy laboratórium. A tiéd maga a valóság. Nekem nagyon tetszik ez a kontraszt, és szeretnék neked segíteni. - Segíteni? Nekem? - kérdezte döbbenten Al. - Miben? - Az ügyek megoldásában. Azt hiszem, nagy hasznomat vennéd. Al gyanakvó tekintettel mérte végig a nőt.

- Maria, az álláskeresésnek könnyebb módja is van annál, hogy lefekszel valakivel. - Ezenkívül - folytatta Al fülét rágcsálva Maria - nagyon jó vagy az ágyban...

Abban a pillanatban bármilyen állást is akart volna, ha a férfin múlik, biztosan megkapja.

A Ritz bárjában, Laguna Niguelben Al az exzsaru éles szemével figyelte a szomszédos asztalnál ülő férfit, aki az L. A. Times sportoldalát böngészte, és közben Bloody Maryt kortyolgatott. Irigyelte a poharát díszítő zellerszárat már korgott a gyomra az éhségtől, és torkig volt a pereccel. Miért késik megint Maria? Abban maradtak, hogy korán vacsoráznak. A fickó türelmetlen pillantást vetett a bejáratra, aztán az órájára, majd visszafordult az újságjához.

Nyilvánvalóan ő is várt valakit.

Al fogadni mert volna arra, hogy ő is egy nőt vár. Ki más érkezne ekkora késéssel? Nagyot kortyolt a söréből, és közben szemügyre vette a konzervatív szürke öltönyt, a jó minőségű fehér inget és a szolid, kék selyem nyakkendőt. A férfi cipője fényesen ragyogott, barna haját gondosan fésülte, az arcán látszott, hogy frissen borotválkozott. Jóképű fickó. Vajon kire várhat? Jegygyűrűt viselt, de nem úgy nézett ki, mint akinek a feleségével van találkozója. ha az asszony késik, zabosabb lett volna. A várakozás izgalmának oka tehát csakis egy barátnő lehetett.

Hogy gyorsabban múljon az idő, Al megpróbálta kitalálni, milyen lehet az illető hölgy. Magas, barna, szexi? Törékeny kaliforniai szőke, kisportolt és lezser? Hosszúlábú vörös? Vagy egy ázsiai szépség? Végül az ázsiai szépség mellett tette le a garast, éppen akkor, amikor észrevette az ajtón belépő Mariát. Minden fej megfordult utána, amint elvonult az asztalok között. Al ajkait örömteli sóhaj hagyta el.

Maria bárkit megszemélyesíthetett volna, akit csak akart. A sokarcú szerető - szokta mondani Al azzal a gunyoros vigyorral, amelynek láttán Maria időnként legszívesebben egy jó nagyot behúzott volna neki. Szláv csontozata - amelyet bevándorló szüleitől örökölt - elegáns árnyékokat vetett az arcára súlyos szőke hajzuhataga egyetlen forgóból omlott alá formás vállára. Hol Grace Kelly volt, hol Madonna, és meg kell adni, kitűnően alakította mindegyik szerepét. A jogot szigorú, sötét kosztümben oktatta, ügyelve arra, hogy a szoknyája ne legyen túl rövid arany nyakláncot viselt hozzá, és szerény, nem túl magas sarkú cipőt. A tornateremben kaliforniai lánnyá átvedlő tanárnő azonban már fényes, testhez simuló szerelésben végezte a gyakorlatokat. Társasági hölgyként, gyöngyökkel díszített csipkeestélyiben maga volt a megtestesült elegancia, partikra tartogatott, tenyérnyi Versace ruhái épp hogy eltakarták a fenekét. A hálószobában pedig mindig az volt, aki lenni akart. Minden szerepet el tudott játszani. Kivéve egyetlenegyet: a jellegtelen nőét. Bármilyen szerényen jelent is meg - akár melegítőben, smink nélkül, hátrakötött hajjal -, mindig érződött benne valami, ami miatt megfordultak utána a férfiak.

- A járásod lehet az oka - jegyezte meg egyszer rezignáltan Al. - Az a kis riszálás, amely hullámzóvá teszi a lépteidet. És a véredben van a flörtölés. Ez igaz volt, és ezt Maria is tudta. Szeretett flörtölni. Ez volt a kedvenc időtöltése, és nem tudott ellenállni a kínálkozó alkalmaknak. Valahogy vidámabb lett a napja, ha flörtölt. És könnyebben mosolygott. Al felállt, és futó puszit lehelt a nő arcára, aki magától értődő módon nem érte be ennyivel. A férfi nyaka köré fonta a karjait, és ajkával hosszan az ajkára tapadt.

- Szia, szívem - susogta, mielőtt elengedte volna. Zöldesszürke szeme pajkosan mosolygott, amitől olyan lett, mint egy huncut, játékában elmélyedt cica. - Tudod, mennyire utálom a nyilvános előadást - dünnyögte Al, miközben lefejtette magáról az ölelő karokat, majd udvariasan megvárta, amíg a nő leült. Maria hangosan felsóhajtott, amitől látványosan megremegett mélyen dekoltált selyemblúzából elővillanó melle. - Aki ilyenkor lát, el sem tudja képzelni, hogy az ágyban kielégíthetetlen szex őrült lesz belőled. Maria belekortyolt a férfi sörébe, és egy kecses mozdulattal a szájába dugott egy perecet. - Elég, ha te tudod - válaszolta a férfi most már nevetve.

- Ezt örömmel hallom. Máskülönben gyanakodni kezdenék, hogy másik nő is van az életedben. A férfi odahajolt hozzá és megcsókolta a fülét. - Nincs másik nő, Maria Cwitowitz. Sem időm, sem erőm nem lenne rá. Ne feledd, hogy negyvenöt éves vagyok.

- A legszebb férfikor, Giraud - felelte határozott hangon Maria, de közben észrevette, hogy a férfi tekintete elsiklik a bal válla felett. Kíváncsian fordult hátra.

A fiatal nő magas volt, és karcsú. Hosszú, szőke haja kiemelte kaliforniai barnaságát krémszínű selyemblézere és aranyszínű, magas sarkú szandálja vonzó eleganciát kölcsönzött sudár alakjának. Irattáskát tartott a hóna alatt, és éppen kezet rázott a szomszédos asztalnál ülő férfival. Jegygyűrűt nem viselt, de a jobb keze középső ujján csillámokat szórt egy apró gyémántokkal díszített, feltekeredett kígyót formázó gyűrű, amelyen két hatalmas gyémánt volt a szem. Drága csecsebecsének tűnt. Al eltűnődött, vajon miből futja egy fiatal nőnek ilyesmire.

- Mondd, Giraud, miért kell minden szőke nő után megfordulnod? - kérdezte panaszosan Maria, de a szemét nem vette le a különös párról. - Csak kíváncsi vagyok, ennyi az egész. Míg rád vártam, megpróbáltam kitalálni, ki várakoztatja meg a sorstársamat. A felesége vagy a szeretője?

- És? Sikerült?

Al Mariára emelte sötétkék szemét, és elvigyorodott. - Elég, ha annyit mondok, hogy bejött a tippem. - Micsoda meglepetés... A férfi nevetve odaintette a pincért és rendelt Mariának egy vodka-martinit. - Hozzon még egy kis perecet is, legyen szíves tette hozzá Maria, miközben eltüntette a tálkából az utolsó darabot. - Talán a foglalkozását is kitaláltad? - kérdezte, miközben látványosan lenyalta az ajkáról a morzsát.

- Ezt ne csináld nyilvánosan. Szemérmetlen. - Mit ne csináljak? - kérdezte pajzán vigyorral Maria. - Egyébként a nő ingatlanügynök.

- No és hogy jutott erre a következtetésre, magándetektív kisasszony? - Az irattáskából meg a kézfogásból. Lefogadom, hogy most találkoznak először. Aztán nézd meg a külsejét. Egyszerre lezser és hivatalos. Csak egy kaliforniai ingatlanügynök öltözhet így. Aki már a megjelenésével boldogságot akar sugározni. Ha odanéznél, azt látnád, hogy már elkezdte mutogatni a házakat. Fogadjunk?

Megérkezett a martini. Maria belekortyolt, majd megforgatta káprázatos szemét, és megborzongott a gyönyörtől. - Tetszik nekem ez a hely. Gyakrabban elhozhatnál ide. - Végignézett a fényűző berendezésen, a márványpadlón, a keleti szőnyegeken, és gyönyörködött az óceán látványában. - Azt is el tudnám képzelni, hogy itt lakom. - Amit én nem engedhetnék meg magamnak. - De igen. Ha bevennél társnak. Al felhorkant. - Megszólalt az üzletasszony. - Maria még mindig nem tett le arról, hogy társuljon vele. - Ne ítélj elhamarkodottan! Ha átveszem az adminisztrációt, megemeljük a szolgáltatások díját, és százalékot kérsz. - Százalékot? Mégis miből? A nő elvigyorodott, aztán belekortyolt a martiniba. - Mindenből, amiből csak lehet. Társulunk, és pár hónap múlva Mercedesre cserélheted a tragacsodat. - Csak a holttestemen át. - Ó, őszintén remélem, hogy nem - búgta Maria, aztán áthajolt az asztalon, és megfogta Al kezét. - Megőrülök érted, Al Giraud! - súgta. A szeme úgy ragyogott, mint két csillag. - Vigyél el vacsorázni. Aztán vigyél az ágyadba. Majd ott megbeszéljük az üzleti ügyeket. - Oldalt billentette a fejét, és a tekintetét egy pillanatra sem vette le a férfiról. Al nagy levegőt vett, így próbálta csillapítani felgyorsult pulzusát. - Idd meg a martinit, és máris mehetünk. Az ajtó felé menet még egy utolsó, kíváncsi pillantást vetettek a szomszéd asztalnál ülő párra. A szőkeség széles kézmozdulatokkal, élénken magyarázott valamit, míg a férfi elmélyülten tanulmányozta az asztalon szétterített képeket. Eladó házakról készült valamennyi. - Förtelmes gyűrű - jegyezte meg Maria. - De látod, jól tippeltem. Feltartotta a kezét, Al pedig belecsapott. - Ügyes vagy, bébi. És most térjünk a lényegre. Együnk.

2. fejezet

Steve Mallard volt a bárban az egyetlen férfi, aki nem fordult meg a távozó Maria után. Túlságosan lekötötték az eladó házakról készült képek és Laurie Martin lelkes szavai, amelyekkel a különböző épületek előnyeit igyekezett ecsetelni.

A harminckilenc éves Steve rossz hangulatban volt. Hét éve dolgozott egy dél-kaliforniai elektronikai vállalatnál, és a vezetőség nemrég áthelyezte Los Angelesből San Diegóba. Most szállodában lakott, és nagyon hiányzott neki a felesége, Vickie, meg a két kislánya, akik az iskolaév végéig a San Fernado-völgyben maradtak, a régi házukban, amelyik helyett most újat kellett keresnie. Steve próbálkozásait eddig nem koronázta siker.

Laurie Martin volt az utolsó reménye. Egy helyi lapban fedezte fel a hirdetését egy olyan ház fotójával, amelyet el tudott volna képzelni családi otthonként. Megfelelőnek tűnt az ára, az ablakaiból el lehetett látni egészen a tengerig, és csupán pár mérföldnyire volt San Diegótól, a kis tengerparti városban, Lagunában. Steve elragadónak találta a környéket. Különösen az óceán közelsége tetszett neki, a sziklákon megtörő hullámok robaja, a tiszta part szinte érezte a fákkal szegélyezett utcákon a kisvárosi nyugalom derűjét. Tökéletes megoldásnak tűnt a lányai számára. Fáradt mozdulattal beletúrt a hajába. Bár meg tudnának egyezni az árban! Merthogy a pénz fontos tényező volt ebben az egyenletben, és Lagunában nagyon drágák voltak az ingatlanok.

Laurie Martin rózsaszín árnyalatú napszemüvege mögül figyelte fáradt ügyfelét. Jóképűnek találta. A férfi szép szeme barnán csillogott. Nem volt túl magas, és egy deka súlyfelesleget sem lehetett felfedezni rajta. Laurie ugyanis ki nem állhatta a pocakos, tapizós pasikat. Kisimított a szeméből egy szőke tincset, és olyan mosolyt villantott a férfira, amely teljesen beragyogta szív alakú arcát. Hirtelen milyen más lett - gondolta Steve, akiben csak most tudatosult, hogy egy igazán csinos nővel van dolga.

- Ne haragudjon - szólt bűntudatos hangon. - Annyira lefoglaltak a házak, hogy meg sem kérdeztem, inna-e valamit. Laurie a homlokára tolta a rózsaszín napszemüveget, és tökéletesen manikűrözött ujjaival a hajába túrt.

- Hát, ami azt illeti, hosszú és fárasztó napom volt. - Az órájára nézett. - Ha nem tartom fel. - Nem, dehogy. Mint már említettem, egyedül vagyok itt. - Akkor szívesen elfogadok egy martinit. - A férfi odaintette a pincért. Laurie arra gondolt, hogy ezúttal könnyű dolga lesz. Az ilyen ügyfelek a tenyeréből esznek. Főleg így, hogy megfelelő háza is van. Már csak az árban kellene megállapodniuk.

Egy héttel később Maria hazafelé tartott a mexikói Rancho la Puerta nevű fürdőhelyről, ahova időnként elutazott egy-egy hétvégére, hogy - amint Alnek mondani szokta - visszanyerje belső egyensúlyát.

A kikapcsolódás tulajdonképpen abból állt, hogy kora hajnalban, még mielőtt perzselni kezdtek a mexikói nap sugarai, felsétált a Kuchumaa-hegy tetejére. Ott lótuszhelyzetbe ereszkedett, a napfényben úszó bozótos felé fordította arcát, és minden külvilággal kapcsolatos gondolatot száműzött a fejéből. A friss levegővel együtt a környezet nyugalmát is igyekezett beszippantani. Egy órát töltött el így, aztán lekocogott a hegy lábához, és belevetette magát az egyik úszómedencébe.

Ennyiből állt a napi tevékenysége. Az aerobik, a vízi torna, az atlétika, a vízi röplabda és a többi edzés nem érdekelte. Ebédre salátát evett, amelyet a kertben frissen szedett gyógynövényekkel ízesítettek. Szundított egy kicsit. Könyvvel a kezében ringatózott egy függőágyban. Esetleg késő délután még jógázott. Majd különleges kényeztetésként testmasszázs következett, amelytől olyan ernyedt lett, mint egy álmos cica, és nem kívánt utána semmi mást, csak a vacsorát meg az ágyat, ahol, ha nem aludt el rögtön, Al Giraud-ról álmodozott.

Három ilyen nap után ismét készen állt arra, hogy belevesse magát a hétköznapok hajszájába, és képes legyen elfogadni bármit, amit Al kínál. Széles mosollyal navigálta át ezüstszürke Mercedes S500-asát a tijuanai határátkelőn. Úgy beszélték meg, hogy a Hotel La Valenciában találkoznak, La Jollában, és ott is töltik az éjszakát. Alig várta, hogy lássa a férfit.

Ez alkalommal azonban Al késett. Maria bejelentkezett, kipakolta a holmiját, lezuhanyozott, és kisétált az erkélyre. Éppen azon tűnődött, merre járhat Al, amikor megszólalt a telefonja. - Hol csavarogsz, te szélhámos? - kérdezte minden bevezető nélkül.

- Az a helyzet, Maria, hogy itt ragadtam a haverokkal a Del Mar-i lóversenypályán. Volt néhány befutónk, tudod, hogy van, ilyenkor nem szállhat ki az ember, főleg az utolsó futam előtt. - Hmm. - Maria sértetten dobbantott néhányat piros pántos papucsba bújtatott lábával. - Szóval neked fontosabb egy ló, mint én. - Dehogy. Szó sincs róla. Egyébként egy szürke kanca volt, és tíz az egyhez fizették a befutót. - Az jó, mert ez a késlekedés sokba fog kerülni neked. - Mondd meg, mennyibe, bébi, és fél óra múlva rendezem.

- A teraszon leszek. Addig is iszom valamit. A francba, gondolta Maria, neki bezzeg Tecatéból sikerült idejében ideérnie. Tény, hogy Al megőrül a lovakért. Felsóhajtott. Hiába, a jóval együtt el kell fogadni a rosszat is. No de másfél órát késni? Megfojtja, csak kerüljön végre a keze közé! A teraszon ült, és vodka-martinit kortyolgatott, amikor ismét meglátta a fickót és a szőke ingatlanügynököt. Nem messze ültek tőle, ugyanúgy, mint az előző alkalommal, de most már egyértelműen látszott, hogy ismerik egymást. Maria kedvtelve kortyolgatta a jéghideg martinit, és közben a pohár pereme felett figyelte a párt. A szőkének pocsék ízlése volt, de a szerelése, amely még csak nem is hasonlított a múltkori munkaruhájához, méregdrága lehetett. Élénkkék csipkefelsőt viselt, hozzá olyan rövid szoknyát, amely alig takart valamit a - meg kell hagyni, igen formás - lábából.

Maria túl szűknek találta a szoknyát, és túl nyilvánvalónak, hogy milyen célt szolgál, de a férfinak a jelek szerint tetszett, mert a tekintetével szinte felfalta a lányt. Maria lefogadta volna, hogy ezúttal nem üzletről folyik a beszélgetés. Az asztalon nem házakról készült fotók voltak, hanem pezsgőspoharak. Maria arra gondolt, hogy talán megkötötték az üzletet, és most ünnepelnek. De akkor miért nem örül jobban a férfi? Talán azért, ötlött fel benne, mert már a jelzálog körül forognak a gondolatai.

Elmosolyodott, amikor meglátta az asztala felé tartó Alt. Enyhén kacsázott, mint mindig. Cowboyos mozgása azonban csak még szexisebbé tette. Ezt már azon a bizonyos partin is megállapította. De nemcsak ez tűnt fel neki, hanem a karcsú, izmos test is, és az a teljes közöny, amellyel a férfi Hollywood krémjéhez viszonyult. Ó - gondolta akkor -, végre egy önérzetes ember a babiloni fertő közepén! Izgató jelenség volt. Csupán egyetlen pillantást vetett a különös férfira, és máris elgyengült a térde. Ahogy most is.

Maria fehér ruhát húzott, nem utolsósorban azért, hogy kiemelje frissen szerzett mexikói barnaságát. A selyemszoknya combközépig érő hasítékából izgatóan villant elő a lába a halványzöld pillangókkal díszített parányi sifon felsőrész úgy ölelte körül karcsú derekát és gömbölyű mellét, mint a leheletfinom szellő. Szenzációsan fest, gondolta Al, és most már nagyon bánta, hogy elkésett. De élvezettel figyelte a nő szemében felvillanó szikrákat. Jól állt neki a harag.

- Te disznó! - sziszegte Maria üdvözlés helyett. Al felvonta a vállát, és elvigyorodott. - Ezt megérdemlem. Bár az anyám nem örülne, ha hallaná, miket mondasz rám. Maria csókra nyújtotta az arcát. - Nem is tudtam, hogy van anyád. Még sosem találkoztam vele. - Ami késik, nem múlik. A nő szemében kigyúlt a kíváncsiság. - Most viccelsz, vagy komolyan beszélsz?

- Komolyan mondom. Az anyám nem akármilyen asszony. Hat fiút nevelt fel egyedül, és mégis sikerült némi erkölcsöt csepegtetnie belénk. Bár bevallom, az én esetemben ez csakis a véletlen műve lehetett. - Egy fickó, aki szereti az anyját. - Maria melegen megszorította a férfi kezét. - Nem csoda, ha elveszi az eszemet a szerelem.

- Szerelem? Hát mégsem csak kémiai reakciókon alapuló testi vonzalom van köztünk? - Maria a szájához emelte a férfi kezét, és jó erősen beleharapott. Al előbb felszisszent, aztán elnevette magát. - Jó, jó, nem gondoltam komolyan.

- Akkor most mondja meg, Mr. Sasszem, mi van az ingatlanügynökök gyöngye és a szerencsétlen flótás között, aki a jelek szerint most ébredt rá, hogy túl nagy árat fizetett egy házért? Al a közeli asztalnál ülő párra pillantott. - Követnek bennünket? - kérdezte meglepetten. - Lehet, hogy ők rólunk gondolják ugyanezt - válaszolta Maria. - Talán üdvözölhetnénk őket, mint régi ismerősöket. Al tűnődve nézte a férfit meg a nőt. Elmélyült beszélgetést folytattak, helyesebben csak a nő beszélt, és látszott, hogy semmit sem érzékelnek a körülöttük zajló eseményekből. A nő élénk kézmozdulatokkal magyarázott, folyamatosan mosolygott, s közben felváltva rakosgatta keresztbe két meglehetősen formás lábát. - Inkább ne - dünnyögte végül. - Azzal csak megzavarnánk az előadást. - Mit gondolsz a pasiról? Érdekli a nő? - Erre nem esküdnék meg. Most éppen olyan képet vág, mint aki csukamáj olajat ivott pezsgő helyett. - Csukamájolajat?! - Maria teljes értetlenségét látva Al felnevetett.

- Anyám egyik régimódi csodaszere. Gyerekkoromban mindenre ezt kaptuk. - Gondolni sem merek rá, milyen hatása lehetett - motyogta Maria, és megborzongott. - Tudod mit? Inkább találjuk ki, hol vacsorázunk. De mielőtt bármit mondanál, szeretnélek emlékeztetni, hogy a mai este sokba fog kerülni neked.

Al előhúzott a zsebéből egy köteg zöldhasút, és végigpörgette az ujjával. - Ebből mindenre futja, amit csak akarsz. - Én csak egyet akarok. Vegyél be társnak.

- Viccelsz? - A férfi még akkor is nevetett, amikor elindultak a kijárat felé és hátat fordítottak az ingatlanügynöknek meg fancsali ügyfelének, aki ebben teljesen biztosak voltak - megvásárolta a felkínált házat, és most azon rágódik, miből fogja fizetni a részleteket.

Csakhogy tévedtek. Steve Mallard egyik házat sem vette meg. Laurie vagy tucatnyi ingatlant megmutatott neki, de az üzletkötésig nem jutottak el. Aznap délután Steve-nek megbeszélése volt, amely elhúzódott, ezért aztán úgy döntött, nem érdemes nekivágni a hétvégi csúcsforgalomnak, bár ez azt jelentette, hogy nem megy haza Los Angelesbe a családjához.

Hirtelen ötlettől vezérelve felhívta Laurie-t, és megkérdezte, hogy miután megnéznek egy újabb házat, elmenne-e vele vacsorázni. Egyébként nem ez volt az első alkalom, hogy együtt vacsoráztak. Steve általában csak a munkanap végeztével, este tudott házakat nézni, és valahogy jobban esett neki az étteremben elköltött vacsora, ha nem egyedül kellett megennie. Nem beszélve arról, hogy igen vonzó nőnek találta Laurie-t.

Fényképeket mutatott neki a gyerekeiről, Laurie pedig dicsérte őket, hogy milyen szépek. Viszonzásképpen megmutatta Steve-nek a kutyája fényképét. A kis fekete eb piros szalagot viselt a nyakában, az egyik füle felállt, a másik lekonyult.

- Clyde-nak hívják - mondta kedvesen mosolyogva Laurie. - Igazi bajkeverő. Ennek ellenére valósággal imádom. - Szép kis párt alkotunk mi ketten - válaszolta erre a férfi. - Maga a kutyákat szereti, én meg a gyerekeket.

Laurie-t természetesen megnevettette ez a kijelentés. Még nem ütötte nyélbe az üzletet, de eltökélt szándéka volt, hogy megtegye. S közben talán a férfit is sikerül az ujja köré csavarnia. Melegen elmosolyodott, ahogy fölemelte a pezsgőspoharát, és addig nézte a férfit, míg egymásba nem fonódott a tekintetük.

- A csodaszép házra, amelyre, érzem, hamarosan rátalálunk - mondta. - És arra, hogy még sok ilyen szép esténk legyen. - A férfi meglepődését látva ismét felvillantott egy ravasz mosolyt. - Tudja, nagyon jó érzés, ha az ember ilyen jól kijön az ügyfelével. Már csak azért is, mert ritkán fordul elő. Nem szeretném, ha rosszat gondolna rólam. Nem szokásom együtt vacsorázni az ügyfelekkel, miután megnéztük a házakat. Végre a férfi is elnevette magát.

- Akkor külön köszönöm, hogy megmentett egy újabb magányos estétől. - Szívesen tettem.

A nő az asztalra könyökölt, és egészen közel hajolt Steve-hez, aki a kék csipkefelső kivágásában, ha akarta, ha nem, észrevette a mellek lágy domborulatát. Arra gondolt, milyen érdekes nő ez a Laurie Martin: vagy szakszerű és hivatalos, vagy olyan szexi, hogy rögtön elfogja tőle a vágy. És a szeme nyugtalan energiával van tele, miközben őt figyeli. - Legközelebb talán több szerencsénk lesz mondta reménykedve.

- Bízzon bennem, Steve. Nem fogok csalódást okozni. Olyan sokat sejtetőn mondta ezt, hogy a férfit elöntötte a forróság. A feleségére gondolt, aki ugyanebben a pillanatban talán egy Burger Kingben vacsorázott a kislányokkal. Hirtelen nagyon távolinak érezte az ő szeretett Vickie-jét.

3. fejezet

Két héttel telt el a La Jolla-i vacsora óta. Maria a fürdőkádban ült, nyakig merülve a Róbert Isabell márkájú habfürdőben, kissé bódultan a forró gőzt átitató gyertya azonos illatától. Szőke hajában hatalmas, rózsaszínű csavarok virítottak, arca megfeszült a zöldszínű pórustisztító maszk alatt. Nagyon bízott benne, hogy a kezelés meghozza a kívánt eredményt, máskülönben nem érte volna meg a szenvedés.

A hétnek ezen a napján mindig hajat mosott, és közben elvégezte azokat az apró karbantartási munkákat, amelyekre minden nőnek szüksége van, ha jó formában akarja tartani magát. Ilyenkor magára öltötte bolyhos, fehér fürdőköpenyét és régi, nyuszi formájú mamuszát, amely tizennégy éves kora óta jól szolgálta, és nem is akart tőle megválni. Aztán felcsavarta a haját, kiigazította a szemöldökét, és közben felidézte a régi szépítkezős partikat és a barátnőivel folytatott lányos pletykálkodást. Erről nem mondott le azóta sem, csakhogy már nem személyesen, hanem telefonon cseréltek információkat a barátnőivel, és közben a szokásos vodka-martini helyett néhány kalóriaszegény kekszet rágcsált, és egy nagy pohár tejet kortyolgatott hozzá.

Maximálisan kielégítőnek találta ezeket az estéket, amelyek a szépítkezésen túl még egy célt szolgáltak: a végtelenségig fokozták Al Giraud-ban a vágyat, hogy mielőbb láthassa Mariát, amit ezúttal sűrű telefonhívások formájában juttatott kifejezésre.

Először azért telefonált, mert közölni akarta Mariával, hogy hiányzik neki. Aztán azért, hogy elmondja: az egyik ügyfelével betértek egy italra a Chateau Marmont-ba. Ez után azt akarta tudatni, hogy kedve támadt Mr. Chow-nál vacsorázni, és megkérdezte, hogy nem akar-e csatlakozni hozzá. Majd azt közölte, hogy meggondolta magát, egyedül mégsem ment el Mr. Chow-hoz, inkább átugrott Beverly Hillsbe, a La Scalába - ahova egy időben Maria szülei is szívesen jártak -, és csak azért szól, hogy Maria utánamehessen, ha akar.

Altől eltérően, aki az autóban és otthon egyaránt teljes hangerővel bömböltette a rádiót, Maria a tévéhíradók megszállottja volt. A lakása minden helyiségében helyet kapott egy-egy tévékészülék, még a fürdőszobában is, mert nem akart lemaradni semmiről. Nem mintha olyan sok minden történt volna a világban a szokásos lövöldözéseken, földrengéseken, árvizeken, tűzeseteken, sziklaomlásokon és utcai zavargásokon túl. De néha azért becsúszott egy híresség esküvője, egy filmbemutató vagy egy kiadós pletyka. Most éppen egy nő fényképe jelent meg a képernyőn. Maria szeme elkerekedett.

Múlt pénteken nyomtalanul eltűnt Laguna Beach-i lakásából Laurie Martin ingatlanügynök - adta hírül a bemondó. - Miután nem jelent meg a munkahelyén, és a telefonját sem vette fel, a főnöke értesítette a rendőrséget. Autójának, egy aranymetál Lexus 400-asnak szintén nyoma veszett. A rendőrség arra kéri a lakosságot, hogy ha bárki felismerné valahol a képen látható nőt vagy az autóját, melynek rendszáma LAURIEM, haladéktalanul jelentse a legközelebbi kapitányságon.

Laurie Martint pénteken délután látták utoljára, amikor a munkahelyéről távozott. Az egyik ügyfelével megbeszélt találkozóra indult egy eladásra felkínált házhoz.

Amikor a rendőrség kiment az ingatlanhoz, nyitva találták a bejárati ajtót. Egyedül Miss Martinnak volt kulcsa a házhoz, vagyis nyilván ott járt a helyszínen. A rendőrség most hallgatja ki azt a személyt, akivel Miss Martinnak találkozója volt.

Maria olyan hirtelen ült fel a kádban, hogy a fürdőhab kifröccsent a szürkésbarna padlóra. Átlendítette a lábát a kád peremén, és mit sem törődve a testét borító habbal, magára tekert egy törülközőt, és felkapta a telefont.

Al épp a borjúpaprikás felénél tartott, amelyhez, mint majdnem mindig, ha egyedül evett - bolognai spagettit kért köretként, amikor megszólalt a mobiltelefonja. Méltatlankodó tekintetek meredtek rá, ahogy nem kis bűntudattal beleszólt.

- Tessék. Al Giraud. - Al Giraud. - Maria alig tudta kipréselni a száján a szavakat. Teljesen megfeledkezett az arcpakolásról, amely gyakorlatilag összeragasztotta az ajkait. - Figyelj. Most mondta be a tévé. Eltűnt. Biztos benne van a pasi. Al érezte, hogy Maria izgatott, de úgy gondolta, ettől még beszélhetne értelmesen. - Maria, csillapodj le, és ha lehet, fogalmazz úgy, hogy megértsem. Egyébként, mi bajod van? Úgy beszélsz, mint akinek szájzára van.

- Majdnem fején találtad a szöget. Rászáradt az arcomra a pakolás, és alig tudom kinyitni a számat. Figyelj ide, nagyokos, most láttam a tévében. Emlékszel az ingatlanügynök csajra, akit a Ritzben és La Jollában láttunk? Na, hát nyomtalanul eltűnt. Már keresi a rendőrség. Most kérdezik ki azt az ügyfelét, akivel az eltűnése előtt találkozója volt. Mibe fogadunk, hogy a mi emberünk az? Al felnyögött. Maria, a detektív, ismét színre lép.

- Maria, éppen vacsorázom. Mi a fenéről beszélsz? - A fülére szorította a telefont, és közben dühödt mozdulatokkal feltekert a villájára egy adag spagettit.

- Figyelsz te egyáltalán? Az ingatlanügynök csajról beszélek, akit Lagunában láttunk. Eltűnt. A férfi lenyelte a spagettit. - Szóval lelépett az ügyfelével. - Maria akkorát sóhajtott, hogy Alnek csengett a füle. - És te még magándetektívnek tartod magad? Istenem! Nem lépett le, te oktondi, hanem eltűnt. És az autója is. A rendőrség most hallgatja ki az utolsó ügyfelét. Akinek meg akart mutatni egy házat.

- Érdekes. - Al óvatosan a szájába dugott egy darab borjúhúst. - Mégis mit akarsz, mit csináljak? - Ó! - Mariának eszébe sem jutott, hogy kétséges lehet. Ha valakinek, hát egy magándetektívnek tudnia kellene, mi a megfelelő lépés ilyen esetekben. - Nem kellene elmennünk a rendőrségre? Elmondani, amit tudunk? - És mi az, amit tudunk, szívem? Mariát zavarba ejtette a kérdés.

- Például elmondhatnánk, hogy láttuk őket együtt az első találkozásuk alkalmával. Aztán néhány hét múlva megint. És hogy akkor már nem házakat nézegettek, hanem randiztak.

- Annak a szerencsétlen fickónak talán semmi köze ehhez az egészhez. Miért akarod, hogy bajba sodorjam? - Al! Az a nő eltűnt! Elrabolták, vagy talán meg is ölték. - Maria hangja megremegett, ahogy kimondta a szót. - Szerintem nem hallgathatjuk el, amit tudunk.

A férfi elgondolkodott. Mariának talán igaza van. - Tudod mit? Ismerek egy nyomozót odalenn Lagunában. Felhívom, megpróbálom kideríteni, mi történt pontosan, aztán eldöntjük, mit tegyünk. - Al? - Igen? - Al nagyot kortyolt kedvenc olasz söréből, a jéghideg Peroniból. - Ugye, azonnal visszahívsz? Legkésőbb tíz percen belül. A férfi felsóhajtott. Maria sohasem engedett abból, amit a fejébe vett.

- Igen, szívecském. Visszahívlak. - Miért van az, hogy nem tudok hinni neked, amikor szívecskémnek szólítasz? Al elvigyorodott.

- Talán az ösztönös megérzéshez lehet valami köze. Jobban szeretnéd, ha édesemnek neveznélek? - Al még akkor is nevetett, amikor Maria letette a telefont. Aztán felhívta a San Diegó-i rendőrségnél dolgozó Lionel Bulworth nyomozót.

Bulworth nyomozó nagydarab férfi volt, majdnem két méter magas, bivalyerős. Negyvennyolcas cipőt viselt, ötvenes inget, és kopaszra nyírta a fejét. Húsz éve szolgált a rendőrségnél, okos volt, nyájas - kivéve, ha bűnözők ellen kellett fellépnie. Akkor ugyanis a földkerekség leghitványabb, legdurvább alakjává változott.

- Hogy vagy, Al? - kérdezte. Hatalmas lábát feltette az íróasztalára, hátradőlt, és óvatosan megbillentette a székét. Mindig ezt csinálta. Jó egyensúlygyakorlat volt, melyet az évek során sikerült tökélyre vinnie. - Jól, Lionel. És te? Hogy van a család? - Al gyakori vendégnek számított a Bulworthék hátsó kertjében rendezett grillpartikon, így az egész családot a barátjának tekintette.

- Semmi különös. Zack bukdácsol, Jill karikát akar tetetni az orrába, Todd pedig. hát, Todd még kicsi. De azért jól vagyunk. És te? Megvan még a sikkes Mariád? - Meg. És úgy tűnik, meg is marad. A baj csak az, hogy nem tudom, mi kell neki. A testem vagy a munkám. Bulworth nevetése oroszlánbőgésnek hatott a telefonban. Al arca fájdalmasan megvonaglott. - Szóval nem tett le arról, hogy nyomozó legyen. - Nem. Nagyon kitartó. Most is miatta kereslek. Látott egy hírt az egyik helyi csatornán egy lagunai nőről, aki állítólag eltűnt. Egy bizonyos Laurie Martin. A helyzet az, hogy félig-meddig ismerjük. Illetve, ha pontos akarok lenni, nem ismerjük, de láttuk néhányszor. És mindegyik alkalommal ugyanaz a férfi volt vele. Mint az őrsön mindenki, Bulworth is tudott Laurie Martinról. Ritkán fordult elő, hogy a drága negyednek számító Lagunában eltűnt valaki. Itt ugyanis nem laktak veszélyes elemek, sőt fiatalok sem nagyon, inkább csak gazdag nyugdíjasok és megállapodott, jómódú emberek. Miközben Al beszámolt találkozásaikról az ingatlanügynökkel és az ügyfelével, Lionel szorgalmasan jegyzetelt.

- Hogy néz ki a fickó? - Középmagas, talán százhetven lehet, világosbarna haja van, barna szeme, a harmincas évei végén járhat. Vékony testalkatú. És az volt a benyomásom, hogy mindig fáradt. Vagy talán inkább megviselt. - Giraud, ez a leírás pontosan ráillik az első számú gyanúsítottunkra.

- A fenébe, Mariának ezek szerint igaza volt. Talán mégis alkalmaznom kellene. - Lehet. Az ügyfél, Steve Mallard jelentkezett nálunk. A sztorija szerint megbízta Laurie Martint, hogy keressen neki egy eladó házat. A nő felhívta péntek délután, azzal, hogy megtalálta számára a tökéletes ingatlant. Aztán figyelmeztette, hogy sürgősen döntenie kell, mert több érdeklődő is van, és ha nem lépnek gyorsan, a ház elkel. Megbeszélték, hogy ott találkoznak fél hatkor, munkaidő után. A férfi oda is ment, de a nő nem volt sehol. És az autóját sem látta, az aranymetál Lexust. Várt fél órát, aztán megpróbált bemenni. Legnagyobb meglepetésére nyitva találta az ajtót. Körülnézett. Megtetszett neki a ház, ezért hívta a nőt a kocsija telefonján, de csak az üzenetrögzítő válaszolt. A csipogóját is felhívta, eredménytelenül. Ennyi Steve Mallard története.

- Hát ebben igencsak bűzlik valami. - Ahogy mondod. Ezért lett Steve Mallard az első számú és egyben az egyetlen gyanúsítottunk.

Vickie Mallard magassága telitalpú cipőben is alig haladta meg a 160 centimétert. Apró kis jószág, szokta mondogatni róla a férje szeretetteljesen. Sötét, rövid hajába tüskés tincseket vágatott, karcsú teste, remekül kidolgozott izomzata arra utalt, hogy lelkesen látogatja az edzőtermeket. Szürke szabadidőruhájában és drótkeretes szemüvegében éppen a vacsorára szánt csirkét és burgonyapürét adagolta ki. A lányok a házi feladatuk vége felé tartottak emeleti szobájukban - legalábbis Vickie nagyon remélte. Vacsora után meglepetés várta őket: a Mulan című Disney-film, amelyet Vickie a Blockbusterből kölcsönzött ki nekik. A tévé a helyi híreket bömbölte.

Továbbra sincs semmiféle információ arról, mi történt a közelmúltban eltűnt lagunai ingatlanügynökkel, Laurie Martinnal. Utoljára öt nappal ezelőtt látták a munkahelyén. Jelenleg rendőrségi helikopterekkel keresik a környékbeli kanyonokban. Felkutatására rendőrkutyákat is bevetettek, de a szagminták nem vezettek nyomra. Miss Martin aranymetál autójának, a LA URIEM rendszámú Lexusnak szintén nyoma veszett. A rendőrség közleménye szerint sem erőszakos behatolásra, sem rablásra utaló jeleket nem találtak Miss Martin házában, amelynek a képét most bemutatjuk önöknek is. Úgy tudjuk, a rendőrség az eltűnéssel kapcsolatban kihallgatott egy férfit, akivel Miss Martin üzleti kapcsolatban állt. Steve Mallard, az egyik jelentős elektronikai cég vezető beosztású munkatársa azt vallotta, hogy a kérdéses estén találkozója lett volna az eltűnttel, egy eladó ingatlant akartak megnézni.

A műanyag burgonyapürés tálca nagyot csattant a makulátlanul tiszta, fehér konyhakövön, de az általában tisztaságmániás Vickie most észre sem vette a ragacsos foltokat.

- Steve? - kérdezte hangosan. - Az én Steve-em? - Anya, te magadban beszélsz? És minden csupa krumplipüré! A tízéves Taylor vádló tekintettel nézett fel rá.

- Apa miatt van - mondta Vickie még mindig döbbenten. - Most volt a tévében. - Tényleg? De király! Mutatták? - kérdezte a kislány, majd fellendítette magát az egyik bárszékre, és a konyhapulton álló készülékre meredt. - Nem, csak megemlítették. Bár nem is tudom...Tényleg a mi Steve Mallardunk lett volna? Azt mondták, egy elektronikai cég vezető munkatársa. és hogy kihallgatta a rendőrség. egy nő eltűnése miatt.

- Apát? Egy nő eltűnése miatt? Király! - mondta átszellemülten Taylor. Vickie azt kívánta, bár ne ebből az egyetlen jelzőből állna a lánya minősítésre használt szókészlete. Megszólalt a telefon. Taylor azon nyomban felkapta.

- Szia, apa! - kiáltotta vidáman a kagylóba. - Anya mondta, hogy éppen most voltál a tévében. Király! Oké, máris adom. Vickie átvette a kagylót.

- Steve, mi ez az egész? - kérdezte aggodalmas arccal.

Miközben egyre nagyobb rémülettel hallgatta a férje történetét, levette a szemüvegét és megdörzsölte a szemét. - De ugye nem találkoztál vele aznap este? - kérdezte, és a hangja hisztérikusan megemelkedett a mondat végén.

- Vickie, hogy kérdezhetsz ilyet? Hát persze hogy nem. Még csak nem is láttam. Ez a színtiszta igazság. Elmondtam a rendőröknek is.

- Tudom, hogy ez az igazság - vágta rá sietve az asszony. - Nem is kételkedem. De vajon mi történhetett vele? Hol lehet?

- Honnan a fenéből tudnám? Csak egyet tudok, Vickie. Ügyvédre van szükségem.

Steve azzal köszönt el, hogy később, miután beszélt a család jogászával, még visszahívja. Ne aggódjon, kérte, és ne mondjon semmit a gyerekeknek.

Vickie letette a telefont. Aztán automatikusan felmarkolta a papírtörülközőt, négykézlábra ereszkedett, és elkezdte feltakarítani a padlóról a krumplipürét. A gyomrából azonban nem tudta száműzni a kellemetlen remegést. Már a sült csirkét sem látta olyan étvágygerjesztőnek. Bagelt melegített a csirkéhez a burgonyapüré helyett, és megetette a gyerekeket. Magának töltött egy pohár chardonnay-t, aztán leült a konyhai telefon mellé, és miközben minden egyes híradót végignézett, egyre csak várta, hogy Steve visszahívja.

4. fejezet

A tűzvörös, 1970-es Corvette Roadster csak araszolva tudott haladni a La Cienega Boulevardon egymást érő autók sorában, és amikor a lámpa ismét pirosra váltott előtte, a gazdájához hasonlóan panaszosan felnyögött. Aztán keresztülvágott egy hivalkodó BMW előtt, besorolt a jobb oldali sávba, majd éles szögben elfordult, és mint a puskagolyó, végigsuhant a Sunseten. Maga mögött hagyott pár kisebb járművet, aztán beverekedte magát a bal oldali sávba, ráfordult a Queens Roadra, és máris Beverly Hills felé robogott.

Al vigyorogva gratulált először magának, aztán a kocsinak, amely simán, erőlködés nélkül teljesítette az iménti erőpróbát. Egy használtautó-kereskedésben talált rá a Corvette-re tíz éve, használatra alkalmatlan, összetört állapotban, mégis azonnal beleszeretett. Mindössze egy ötszázast kértek érte, mert addigra kilopták belőle a még valamire jó alkatrészeket, és az egész csak egy horpadt kaszni volt. Elszállíttatta a házához, és ott kezelésbe vette, mint egy hadirokkantat. Addig javítgatta, szépítgette, míg a kocsi visszanyerte eredeti ragyogását. Valószínűleg tízszer annyit költött rá az évek alatt, mint amennyibe az eredeti, 1970-es modell újonnan került, de a végén úgy tekinthetett rá, mint a saját teremtményére, amelyet szeretetből varázsolt újjá, lépésről lépésre, modern Frankenstein módjára, és munkájával gyakorlatilag felélesztette a csillogó-villogó, teljesen karcmentes, minden eresztékében tökéletesen illeszkedő eredetit.

A Corvette gyomrában szunnyadó motort ő maga tuningolta fel. Hosszú órákig bütykölte olajfoltos garázsában, simogatta, paskolgatta, próbálgatta, szeretgette. A kocsi négysebességes, strapabíró kézi váltója maga volt a tökély, teleszkópos kormányoszlopa a típus egyik első darabja volt, amely mögött, az ülések átalakítása után, kényelmesen elfért Al majd kétméteres alakja is. Az újjáélesztett autó gyönyörűséges bőrüléseivel - amelyeket Al ugyancsak az eredeti minták alapján vont be - meg újracsiszolt diófa szegélyeivel valóban különleges darabnak számított.

A Corvette Al mozifilmekből táplálkozó gyermekkori álmát testesítette meg. Ami nem lehetett más, csak piros. És tüzes. És most, hogy megvolt, semmire sem cserélte volna el - sem Maria méregdrága Mercedes S500-asára, sem egy új Porsche Carrerára. Sőt, esküdözött, még egy vadonatúj Ferrarira vagy Lamborghinire sem, már ha egyáltalán megengedhetett volna magának egy ilyen autót, amire, ha őszinte akart lenni, elég kevés volt az esély.

- Hűséges vagyok még a hibáimhoz is - mondta egyszer Mariának vigyorogva, amikor a nő az alacsony, öblös ülésekre és a motor dübörgésére panaszkodott. - Ha egyszer szerelmes leszek, az is maradok. Egészen a sírig.

Maria pillantásában mintha kétely villant volna: Akarsz fogadni? De gyönyörű szemében, a hosszú, bársonyos árnyékot vető pillák mögött azért felcsillant a remény is. Lehet, hogy Al komolyan gondolta, amit mondott. És nem csak az autók vonatkozásában.

Al otthona még az autójánál is régebbi évjáratú volt: egy 1930-as években épített, tipikusan hollywoodi ház, spanyolos stukkódíszítéssel, magas, ívelt ablakokkal, keményfa padlóval, gerendás mennyezettel, cikornyás öntöttvas rácsokkal az ajtókon meg az ablakokon, amelyek nemcsak esztétikai, hanem tekintettel a Sunset környékén terjedő erőszakra védelmi szerepet is betöltöttek. A ház előtt kicsi, terrakottával kirakott udvar húzódott, bal szélén egy különálló garázzsal. Az udvar jobb oldalát magas, tűszerű cédrusok szegélyezték, amelyek örökös vitaforrást jelentettek Al és a szomszédság között: a szomszédok azt akarták, hogy vágja vissza őket, Al azonban nem volt hajlandó hozzájuk nyúlni, mondván, hogy akkor legfontosabb tulajdonságától, az intimitástól fosztaná meg udvarát. A ház mögött nyílt még egy csinos, teljesen zárt udvar, melynek közepén ugyancsak a spanyol időket idéző, csempézett szökőkút állt.

Al ujja már akkor a távirányító kapcsolóján volt, amikor a Queens Roadról befordult a csendes kis mellékutcába és begördült az udvarba. A garázsajtó engedékenyen felnyílt. Al nem szállt ki rögtön a kocsiból. Csak ült a hűvös sötétben, és a motor egyenletes zümmögését hallgatta, amely majdnem olyan drága volt a fülének, mint a saját szívverése. Szeretettel megpaskolta a bőr üléshuzatot, és a konzolról lesöpört egy láthatatlan porszemet. Szinte utált kiszállni imádott Corvette-jéből. Milyen jó érzés, gondolta, hogy valóra tudta váltani élete egyik legnagyobb álmát. Pedig milyen elérhetetlennek tűnt a szegény New Orleans-i gyereknek ez a kocsi! Mennyit álmodozott róla a mozi sötétjében, és mennyire sajnálta, hogy az utca rossz oldalára született! Azóta megvalósította az álmát, és a kocsiban töltött minden pillanatot igyekezett kiélvezni. Azonnal felkapta a mobiltelefonját, amikor megszólalt.

- Igen? - Ötven dollárt teszek rá, hogy a nyavalyás Corvette-ben ülsz, és azon elmélkedsz, milyen nagy utat járt be a mozi sötétjében ábrándozó, szerencsétlen kiskölyök, mire megvette álmai autóját. Al felsóhajtott. - Jaj, Maria, mi bajod van már megint a Corvette-tel? Úgy viselkedsz, mintha egy másik nővel lennék. - Talán azért, mert pontosan úgy bánsz azzal a tragaccsal, mintha egy másik nő lenne.

- Ugyan, Maria. Muszáj ennyi szamárságot összehordanod? - Mi ebben a szamárság? Pontosan tudom, hogy a Corvette a legnagyobb örömöd és büszkeséged. És én ezzel nem is vitatkozom. Úgyis tudom, hogy csak a második lehetek.

Al mély hangon nagyot nevetett.

- Erre mondják, hogy előbb-utóbb mindenki megtalálja a helyét az életben. - Azt akarod mondani, hogy én már megtaláltam? Maria sóhaja olyan volt, mint a szélvihar. Al megpróbálta maga elé képzelni, amint a telefont a füle és az álla közé szorítva, egy szál kombinéban ül a pamlagon, és éppen Corvette-vörösre pingálja a körmét. Bár igazából sokkal valószínűbb volt az eperszín vagy akár az égszínkék, attól függően, hogy épp milyen a hangulata.

- Ha tudni akarod, még dolgozom - közölte Maria szárazon, miközben kisimított szürke szövetszoknyáján egy ráncot, és diszkréten begombolta zakóját a fehér pólóing felett, amit a szoknyához viselt. Haját szigorúan hátrafogta egy teknőspáncélból készült csattal, és feltette keskeny, ugyancsak teknőckeretes Armani szemüvegét - nem mintha szüksége lett volna rá, hanem mert az entellektüel professzor asszony szerepét készült eljátszani. - Két perc múlva kezdődik az előadásom. Na? Mit mondott Bulworth? Al elvigyorodott. Ennyit a kombinéról meg a körömpingálásról. Úgy látszik, Maria annyira beleélte magát a magándetektív szerepébe, hogy már a női dolgokról is megfeledkezett. - Pont azt, amit mi is gondoltunk. Kétség sem férhet hozzá, hogy Laurie Martint elrabolták, sőt, ami ennél is valószínűbb, meggyilkolták. És valószínűleg Steve Mallard volt az, aki utoljára látta, bár állítja, hogy a nő nem jelent meg a megbeszélt találkozón. Ennek ellenére ő az első számú és egyben egyedüli gyanúsított.

- Vagy első számú, vagy egyetlen gyanúsított. Mindkettő egyszerre nem lehet. - Ha jogról volt szó, Maria a legapróbb szemantikai formaságba is belekötött.

- Úgy tűnik, Mallard a kivétel. Bár még nagyon képlékeny a dolog. Nincs holttest, nincs bizonyíték, így letartóztatás sincs. Még mindig San Diegóban van, és bejár dolgozni a cégéhez. Közben a felesége meg a gyerekei otthon rágják a kefét Encinóban. Maria összeráncolta a homlokát.

- Nem voltak róla rosszak a benyomásaim, bár elég szokványosnak találtam. - Mind az. - Al sok asszony- és gyerekmolesztálóval találkozott a munkája közben. Ismerte a módszereiket. És a gyilkosokéit is. - Ha engem kérdezel, és a jelek is erre utalnak, megcsalta az asszonyt Laurie-val.

- Hm. a távolság sosem tesz jót a szerelemnek - ismerte be Maria. - Ebben az esetben nyilvánvalóan nem. Ennek ellenére azt mondom, kaphatna némi esélyt. Al a fejét csóválta. Most a jogász beszélt Mariából.

- Kap is. Míg elő nem kerül a holttest. - Vagy Laurie Martin, teljes életnagyságában. Könnyen lehet, hogy éppen egy mexikói szépségfarmon lazít. Al feladta. - Ha te mondod, édesem. - De addig is, mit csináljunk szerinted azzal a szegény nővel?

- Melyik nővel, kicsim? - Al az órájára nézett. Tíz perc múlva megbeszélése volt az egyik ügyfelével az irodában a Sunseten.

- Vickie Mallarddal. A feleséggel. - Fogalmam sincs. Figyelj, most mennem kell. Vár rám egy ügyfél. Majd később még beszélünk róla, rendben?

- Rendben - mondta Maria, és ő is az órájára pillantott. Te jó ég, el fog késni! Már csak ez hiányzott! Sietve végigkopogott a folyosó fényes kövezetén, és mit sem törődve az utána forduló fejekkel meg elismerő vigyorokkal, beviharzott a tanterembe. Sem a méretre szabott szövetszoknya, sem a szemüveg nem csökkentette Maria erotikus vonzerejét.

A tananyagra azonban nem tudott igazán odafigyelni. Az ismeretlen Vickie Mallard körül jártak a gondolatai, aki a gyerekeivel együtt befészkelte magát a tudatába, és ott is maradt. Nőfaló lett volna a szolidnak tűnő Steve Mallard? Lehet. Képes lehetett gyilkolni? Talán. De Maria nem így gondolta. Amint befejeződött az órája, felkapta a telefont, és felhívta Bulworth nyomozót a San Diegó-i rendőrségnél. Pár percnyi udvarlás és hízelgés után megkapta, amit akart: Steve Mallard ügyvédjének a telefonszámát. Egy másodpercig sem habozott.

- Mr. Zuckerman éppen telefonál, hölgyem, de ha megadja a telefonszámát, visszahívja - csicseregte a titkárnő azon a kellemetlen, magas hangon, amelyen a kevésbé fontos ügyfeleket szokták lerázni.

- Engem ugyan ne hívjon vissza - válaszolta ingerülten Maria. - És ha nem hallotta volna a nevem, elmondom még egyszer. Cwitowitznak hívnak. Maria Cwitowitznak. Ügyvéd vagyok. Mondja meg Zuckermannek, hogy Steve Mallard ügyében keresem.

Néhány pillanatnyi döbbent csend után kattogni kezdett a vonal, majd Joe Zuckerman hangját lehetett hallani. - Ms. Cwitowitz? Steve Mallardról szeretne mondani valamit? - Igen, róla. Az a helyzet, Mr. Zuckerman, hogy láttam néhányszor az ügyfelét. Laurie Martinnal.

Hallotta, hogy Zuckerman felszisszen, és megpróbálta elképzelni. Idősebb fickónak gondolta, ősz hajúnak, aki az ingatlanjogban otthonosabban mozog, mint a bűnügyekben, és valószínűleg barátként intézi a család ügyes-bajos dolgait.

- Tudnia kell, Mr. Zuckerman, hogy nemcsak ügyvéd vagyok, hanem magándetektív is - hazudta Maria nagy szemforgatás közepette, és közben keresztbe tette a mutató- és a középső ujját. Azzal nyugtatta magát, hogy tulajdonképpen nem is jár messze az igazságtól. Ha rajta múlik, estére minimális hazugságtartalma sem lesz a kijelentésének. - A társammal, Al Giraud-val véletlenül szemtanúi voltunk annak a találkozónak, amely Laguna Niguelben zajlott, a Ritz-Carlton bárjában, és amely minden jel szerint az ön ügyfele és Laurie Martin első megbeszélése volt. Maria részletesen beszámolt a megfigyeléseiről, majd arról az esetről is, amikor La Jollában, a Hotel la Valenciában látta pezsgőzni a párt.

- Még annyit szeretnék mondani önnek, mint Mr. Mallard ügyvédjének, hogy bár pezsgőt ittak, az volt a benyomásom, hogy a kapcsolatuk üzleti jellegű maradt. Nem fogták egymás kezét, még csak meg sem érintették egymást, és az asztal fölött nem fonódott össze a tekintetük.

- Értem - felelte Zuckerman türelmesen. - De mennyiben segít ez az ügyfelemen, Ms. Cwitowitz?

- Hogy rajta segít-e, azt nem tudnám megmondani, de a feleségén talán igen - válaszolta Maria. - Igazából ő járt a fejemben, amikor felhívtam önt. Mielőtt elköszönt volna, megadta Zuckermannek a saját számát és Alét is, hogy szükség esetén bármelyiküket elérhesse. Közben azon tűnődött, helyesen cselekedett-e, és hogy egyáltalán érdekli-e Vickie Mallardot, hogy valaki együtt látta a férjét Laurie Martinnal. Főleg most, hogy a fél világ látni vélte valahol a párt. Vállat vont, aztán felkapta fekete bőr aktatáskáját, és lassú tempóban elindult hazafelé. De továbbra sem tudta kiverni a fejéből Vickie Mallardot és a lányait. Már Brentwoodban járt, lassan araszolt a szokásos esti csúcsforgalomban. Éppen az O. J. - gyilkosságokról elhíresült Bundy Drive közelében autózott, amikor felötlött benne valami. Mi van, ha téved? Mi van, ha Steve Mallardból nem ok nélkül lett gyanúsított? Eltelt egy hét, és Laurie Martin még mindig nem került elő. Lionel Bulworth nyomozónak kezdett elege lenni az ügyből.

- A jó büdös francba! - tört ki, majd ezt megtoldotta még néhány hasonló kifejezéssel, miközben már vagy századszor viharzott végig Laurie Martin luxuslakásának hófehér padlószőnyegén, amelybe szabályos ösvényt mélyített negyvennyolcas talpaival. - Már egész halom bizonyítékunk van Steve Mallard ellen, mégsem tehetünk semmit, mert nincs meg a holttest.

Egyik kollégája, Pamela Powers nyomozó - akit röviden csak Pammie-nek vagy Pow-nak szólítottak a barátai és nyomozótársai a La Jolla-i őrsön, vagy egyszerűen Nyominak, a nyomulós természete miatt - elkomorult.

- Azt akarja mondani, hogy megússza ez a szánalmas alak? - Lebiggyesztette az ajkát. - Ha rajtam múlik, semmiképp. uram - tette hozzá, elismerve, hogy persze Bulworth vezeti a nyomozást. Aztán határozott mozdulattal a sapkája alá tuszkolta vörös tincseit, és megfeszítette férfiasan széles vállát. - Eltaposom azt a kis tetűt. Mert bűnös, ez nyilvánvaló.

Bulworth tűnődő tekintettel méregette a harcias amazont. Pammie gondolkodására időnként kifejezetten rossz hatást gyakorolt, hogy meggyőződéses feminista volt.

- Túl sok rémtörténetet olvas, Powers - vetette oda kurtán. - És közben megfeledkezik pár apróságról. Például arról, hogy nincs meg a holttest.

- Lefogadom, hogy előkerül. Elég, ha a pasi elkövet egy jelentéktelen hibát. Már a legkisebb tévedés is nyomra vezető lehet. És a fickó olyan ideges, mint a sarokba szorított patkány. Bízzon bennem. uram.

Bulworth felsóhajtott. Az emberei a lehető legaprólékosabban átfésülték Laurie lakását. Mindent begyűjtöttek. A legkisebb hajszálat, rostot és a fellelhető ujjlenyomatokat is.

Eredménytelenül. Amit találtak, az mind Laurie Martintól származott. Úgy tűnt, a nő senkit sem hívott meg az otthonába. Steve Mallardot pláne nem. De Bulworth ellenőrizni akart mindent, legalább még egyszer. A kétségbeesés néha furcsa dolgokat produkál. Képtelen volt elhinni, hogy nem tudnak előállni semmivel. Úgy gondolta, kell lennie valaminek, amit éppen a nyilvánvalósága miatt nem vesznek észre. De nem volt szerencséje. Laurie Martin visszafogott életet élt. Elment dolgozni, a jelek szerint jó munkaerőnek számított, és vasárnaponként misére járt a közeli templomba.

Ennek ellenére Bulworth tekintélyes méretű dossziét állított össze Laurie-ról és Steve Mallardról. Legalább egy tucatnyi tanú állította, hogy látta őket egy bárban, egy étteremben, vagy Laurie Lexusában.

Laurie üzenetrögzítőjén, az ódivatú szalagos készüléken, amelyről a jelek szerint nemigen törölt le semmit, egymást érték Steve üzenetei. Mintha Laurie Martinnak nem is lett volna magánélete - illetve ami volt, az nagyon egyhangú lehetett, mert a rögzítő szerint Mallardon kívül senki sem telefonált neki.

Bulworth a legbosszantóbbnak azt találta, hogy az üzenetek teljesen ártatlanok voltak. Holnap hat órakor várom. Vagy: Fogytán a türelmem, hívjon vissza, kérem. Hétre magáért megyek, úgy készüljön, hogy elviszem vacsorázni. Mégis volt bennük valami kétértelmű is. Bulworth egyenesen félelmetesnek találta őket. Már csak azért is, mert kiváló közvetett bizonyítékként szolgáltak Steve ellen. Azt sugallták, hogy megpróbálta behálózni Laurie-t - aki feltehetően elutasította. Nyomozótársához hasonlóan Bulworth is meggyőződéssel hitte, hogy Steve Mallard egy féltékenységi rohamában meggyilkolta Laurie Martint. De ahhoz, hogy tehessen valamit, kerítenie kellett egy holttestet.

Százharminc mérföldnyire, a Los Angeles-i San Fernando-völgyben Steve Mallard olyan lassan hajtott encinói otthona felé, amilyen lassan a forgalom engedte. Szerette volna minél későbbre halasztani a találkozást a feleségével, Vickie-vel. Nem voltak jó hírei. Az imént jött el a lagunai őrszobáról a sokadik, minden eddiginél nyomasztóbb kihallgatás után.

Megfeszültek az arcizmai, ha Bulworth nyomozó kérlelhetetlen arcára gondolt, vagy arra a gonosz törpéket idéző tekintetre, amellyel Powers nyomozó figyelte. Foglak, és ízekre szaggatlak - ígérte a pillantása. Egy percig sem hagyott kétséget afelől, hogy ezt lassú és fájdalmas módon képzeli véghez vinni. Steve épp elég filmet látott és elég detektívregényt olvasott ahhoz, hogy tudja, mire számíthat. Azt is tudta, hogy ki kell tartania a vallomás mellett. Jottányit sem változtathat rajta, meg, ha hajszálnyit enged, és azok a gazfickók mérföldeket csinálnak belőle egy pillanat alatt. Szent isten, még azt gondolta, hogy a rendőrök az ő oldalán állnak! Lehet, hogy régebben így volt, de ezt a feltételezést sürgősen el kellett felejtenie. Mindörökre. A bérelt Ford Taurus panaszos köhécseléssel tiltakozott az alacsony sebesség ellen, de Steve nem akart gyorsítani. Nem akart találkozni a feleségével. Nem akarta elmondani neki, amit előbb-utóbb mindenképp el kell majd mondania. Merthogy nem maradt más választása. Már azt sem tudta volna megmondani, hányszor pörgette végig gondolatban a kihallgatáson történteket. Beismerte, hogy a Laurie-val megbeszélt időpontban ott volt a háznál. Ott várt rá, az épület előtt. Amelynek nyitva volt az ajtaja, mondták neki.

Erre azt felelte, hogy tudja, hiszen bement. És miközben Laurie-ra várt, alaposan körül is nézett. Tetszett neki, amit látott. Remélte, hogy meg tudnak egyezni az árban.

Laurie-nak ott kellett lennie, erősködtek a rendőrök. Az ajtót ugyanis csak ő nyithatta ki. Talán először valaki másnak mutatta meg a házat, mondta erre Steve némi gondolkodás után. Mert tudta, hogy észnél kell lennie. Mindent végig kell gondolnia, mégpedig alaposan.

- Egyedül Laurie-nak volt kulcsa - ismételgették a nyomozók, és a tekintetükben épp annyi együttérzés látszott, mint egy hal pillantásában. - Látta valaki, miután elment a munkahelyéről? Nem. Azt mondja, ott volt a háznál. Onnan hova ment? - Vissza a szállodámba - válaszolta Steve. Hiszen ez volt az igazság. - Az egész éjszakát a szobámban töltöttem. Egyedül.

- Van bizonyítéka erre? Mikor ért oda? Látta valaki?

Újra meg újra feltették neki ugyanazokat a kérdéseket. Ő újra meg újra válaszolt. Nem tudja bizonyítani, hogy valóban ezt tette, mondták neki. Ő pedig egyre fáradtabbnak érezte magát, egyre inkább felmorzsolódtak az idegei, és egyre fogyott a türelme is. Végül persze elengedték. Nem tehettek mást. Nem volt bizonyítékuk, aminek révén közvetlen kapcsolatba hozhatták volna őt Laurie Martin eltűnésével. Akinek még mindig nem találták meg a holttestét.

Mégis becsapott a bomba. És most mindent el kell majd mondania Vickie-nek. A kellemes kertvárosi negyed, ahol éltek, még mindig újszerűnek hatott. A házak előtt elnyúló előkertek ápoltak voltak, a garázskapukra erősített kosárlabdagyűrűkön még meg sem repedezett a festék, a bejáratok mellett lerúgott görkorcsolyák csak ifjú gazdájukra vártak. Steve azt kívánta, bár sohase hagyta volna el az otthonát.

A bérelt autóval felállt a kocsifelhajtón, kiszállt, és kinyitotta a bejárati ajtót. Vickie a nappaliban ült a farmerkék kanapén, és mint az utóbbi időben szinte mindig, a híradót nézte. Az ajtónyitásra megmerevedett, és izgatottan a szívéhez kapott.

- Ki az? - Csak én vagyok. - Steve megállt a nappali ajtajában. Az asszony szíve még hevesebb kalapálásba kezdett attól, amit látott. A férfi borotválatlan volt, hatalmas karikák sötétlettek a szeme alatt, a haja pedig úgy összekócolódott, mintha leengedett kocsitetővel tette volna meg a hosszú utat. Még csak nem is hasonlít arra a férfira, akit már vagy tizennyolc éve ismerek - suhant át a döbbent Vickie agyán. Ekkor azonban felvillant előtte az a kép, amikor először látta Steve-et: kócos volt, csapzott, vad életöröm sugárzott belőle, csak úgy szikrázott körülötte a levegő.

- Mi történt? Miért jöttél haza? - Steve-nek ugyanis ilyenkor dolgoznia kellett volna.

A férfi letette az aktatáskáját, és fáradtan huzigálta le magáról a dzsekijét.

- Hol vannak a lányok? - Shauna Lyonséknál játszanak. Hogy ne legyenek itthon - tette hozzá Vickie szárazon. - Ez az első nap, hogy békén hagynak bennünket a riporterek. Biztos dühösek lesznek, ha megtudják, hogy elmulasztották az érkezésedet. Eddig ugyanis meg kellett elégedniük annyival, hogy engem lencsevégre kapnak, amikor vásárolni megyek vagy iskolába viszem a gyerekeket.

- Vickie. - A férfi csak állt, két keze ernyedten lógott a teste mellett. Olyan volt, mint egy emberi roncs, aki időtlen idők óta rémálomban él. - A nyomozás idejére felmentettek a munkavégzés alól. Vickie felszisszent. A beszívott és visszatartott levegő már-már robbanással fenyegetett.

- Azt mondták, az lesz a legjobb, ha szabadságra megyek. míg le nem zárul az ügy. Át kellett adnom az autót, az irodát, mindent. Vickie térde megrogyott. Visszahanyatlott a kanapéra, és a kezébe temette az arcát. Az egész életük összeomlással fenyegetett. Már így is kerülték az emberek. Azok is, akik korábban barátoknak mondták magukat. Azok pedig, akik kitartottak mellette, azt tanácsolták neki, hogy vigyázzon. Mármint magára és a gyerekekre. A férjét meg hagyja el.

- Nem öltem meg, Vickie. - Steve hangja hűvös volt, élettelen, mintha az érzelem utolsó szikrája is kihunyt volna benne, nagy űrt hagyva azon a helyen, ahol az emberi érzéseknek kellett volna lenniük. Az asszony elé lépett, megemelte az állát, mert csak így tudta elérni, hogy a szemébe nézzen. - Hiszel nekem? - Igen. - válaszolta Vickie, de a hangja bizonytalanságról árulkodott.

- Ne aggódj, akkor sem hibáztatlak, ha nem - mondta csalódottan Steve. - Eddig még senki sem hitt nekem, miért te lennél az egyetlen, aki másként gondolkodik? Elengedte az asszony állát, átment a szobán, és az ablakhoz lépett. A türkizkék úszómedence napfényben szikrázó vizét bámulta, meg a rózsákat, amelyeket ő maga ültetett, amikor beköltöztek. A csíkos strandtörülközőket, amelyeket csakis a lányai teríthettek olyan ferdén a műanyag ruhaszárítóra, és amelyekbe most bele-belekapott a szél. Milyen normálisnak tűnt az élet!

- Továbbra is csak azt mondhatom, hogy nem öltem meg Laurie Martint. Nem is láttam aznap este. Alig ismertem. Kizárólag üzleti ügyben találkoztam vele. Kedves, kellemes nőnek találtam, aki nagyon keményen dolgozik. És azt ígérte, hogy megtalálja nekünk a tökéletes otthont.

Vickie a férjére meredt. Hinni akart neki. Mindennél jobban. És hitt is neki. Hiszen ő az a férfi, akit főiskolás kora óta szeret. A lányai apja. Jobban ismeri mindenkinél. A tudata mélyén azonban ott lüktetett az a zavaró kérdés, és sehogy sem tudott szabadulni tőle. Ha Steve valóban ártatlan, akkor ki követte el a bűntényt? Steve aznap estére visszavette a családfő szerepét.

Jól fésülten, pólóingben és rövidnadrágban hamburgert és hot dogot sütött a gyerekeknek a kerti grillezőn. A medencére néző teraszon ültek, és beszélgettek.

- Fáradtnak látszol, apu - jegyzete meg a tízéves Taylor, miközben fanyalogva rágcsálta a tányérjára rakott sajtburgert, ami pedig rendes körülmények között a kedvenc étele volt. Steve a kislány elé tolta a salátástálat.

- Egy kis zöldséget is egyél - mondta, és már ki is szedett a tányérjára egy adagot. - Te is kérsz, Mellie? - Kisebbik, mindössze hatéves lánya, aki ugyanolyan apró termetű és vékony csontú volt, mint az anyja, de Steve nagy, barna szemét örökölte, zavart pillantásokkal méregette az apját a hot dogja mögül. - Nem, köszönöm - válaszolta udvariasan. - De Taylornak igaza van, apa, tényleg fura vagy. Vickie chardonnay-t töltött a poharába. Nemcsak a férje tekintetét kerülte, hanem a lányokét is.

- Az eltűnt nő miatt vagy ilyen, ugye? - folytatta Taylor a kérdezősködést. - Mindenki rólad beszél, apa. Minden tévéhíradóban benne vagy. - Tudom, tudom. - Steve keze megremegett, miközben salátát szedett a tányérjára. Előre tudta, hogy nem fogja megenni. - Eleinte még király volt a dolog. Még büszke is voltam, hogy az apukám bekerült a tévébe. De most. - Taylor szemében megjelent egy hatalmas könnycsepp, és mivel képtelen volt lenyelni a szájába tuszkolt falatot, visszatette a tányérra a hamburgert. - Sajnálom, Taylor. Nagyon-nagyon sajnálom, hogy ez történt velünk. - Steve keze ökölbe szorult az asztal alatt. Istenem, istenem! - gondolta kétségbeesetten. - Mibe keveredtem? Hogy történhetett ez éppen énvelem. mivelünk? - Semmi baj, apu. - Mellie lecsusszant a székéről, és az apjához szaladt. Sovány kis karjaival átölelte, olyan erősen, ahogy csak bírta. - Nem érdekel, mit mondanak mások. Mi nagyon szeretünk.

- Én is szeretlek titeket - válaszolta a kislány haját simogatva Steve, de a tekintete közben Vickie-t fürkészte az asztal fölött. - Ez így nem mehet tovább - mondta aztán hirtelen. - El kell mennem innen, hogy egyedül legyek, és kigondolhassam, mit csináljak.

- De hát hová mehetnél? - Vickie nem mondta ki ugyan, de mindketten tudták, mire gondol. A rendőrség ott liheg Steve nyakában, minden lépését figyelik, nyilván tettek róla, hogy ne hagyhassa el az országot. hogy ne szökhessen át, mondjuk, Mexikóba. és hogy ne követhessen el egy újabb gyilkosságot.

- Felmegyek Arrowheadbe, a tóparti házba. A hegyekben nyugalom van, és talán sikerül kiszabadulnom ebből a. nyomasztó helyzetből. És nektek sem kell aggódnotok - tette hozzá, olvasva az asszony gondolataiban. - Szólok Joe Zuckermannek.

- Arrowheadbe? - Taylor imádta a tóparti házat a San Bernadinó-i hegyekben. - Mi is mehetünk? Csak pár napra hadd menjünk fel, apa. kérlek. Olyan jó lenne!

Ő is odaszaladt az apjához, és szintén a nyakába csimpaszkodott. Steve magához ölelte a vékonyka testeket, és minden erejére szüksége volt, hogy el ne sírja magát.

- Minden, ami az életben fontos nekem, itt van ebben a házban - mondta csöndesen Vickie-nek. - Azt szeretném, ha ezt sohasem felejtenétek el. Az asszony elkerekedett szemekkel bámulta. Steve megcsókolta a lányai feje búbját, majd gyengéden eltolta magától őket, és tettetett vidámsággal azt mondta: - Sajnálom, lányok, de most nem jöhettek velem. Majd talán legközelebb. a jövő hónapban. Apa most egyedül szeretne horgászni.

Annyira elmerült a kislányok babusgatásában, hogy csak Vickie éles kiáltására kapta tel a fejét.

Nem tudta, mi történhetett, de aztán árulkodóan felvillant egy vaku.

- Menjenek innen! - sikoltotta Vickie, aztán felugrott, és az evianos üveget megragadva rohanni kezdett a bokrok közt kuporgó férfiak felé. Ketten voltak. - Tűnjenek innen, gazemberek! - kiáltotta, és feléjük hajította az ásványvizes palackot. - Hagyjanak bennünket békén! Takarodjanak. Takarodjanak a házamból!

Ekkor már a lányok is sikoltoztak, megijesztette őket a két idegen meg az anyjukból kirobbanó harag.

- Anyu, anyu. mi a baj? Kik ezek az emberek? - Közben rémülten csimpaszkodtak az apjukba, aki szótlanul ölelte őket, de közben az ég felé fordította a fejét, hogy a gyerekei ne láthassák az arcát eltorzító fájdalmas fintort, amely inkább emlékeztetett űzött vadra, mint békésen vacsorázgató, nagyvilági férfira, aki a kínok kínját állja ki.

A lesifotósok elhordták az irhájukat, de Vickie képtelen volt elmozdulni a bokrok mellől. Úgy bámulta a pompás növényeket, mintha valaki mérget locsolt volna rájuk. Steve odament hozzá, és megfogta a karját.

- Tényleg az lesz a legjobb, ha elmegyek. Ha a paparazzók rájönnek, hogy nem vagyok itthon, talán békén hagynak benneteket. Hidd el, így lesz a legjobb. Neked is meg a lányoknak is. A nő bólintott, de még mindig nem nézett a férjére. - Segítek összecsomagolni. - Csak pár dologra lesz szükségem. - Dzsekit mindenképpen vigyél magaddal. A hegyekben hűvösek az esték. Minden idegszálukkal arra összpontosítottak, hogy fenntartsák a szokványos beszélgetés látszatát, hiszen a kislányok egymásba csimpaszkodva, könnytől csillogó szemmel, rettegve figyelték minden megnyilvánulásukat.

- Mi ez az egész, anyu? Mi történt? Apa megölte azt a nőt, azért van ez a cirkusz? - Taylorban már nyoma sem volt a nagylányos hűvösségnek, ugyanúgy reszketett félelmében, mint a húga. - Senkit sem öltem meg, kicsim - suttogta a fülébe Steve, és magához ölelte. - Meglátod, pár hét, és minden úgy lesz, mint régen. A rendőrök megtalálják Laurie Martint, és minden rendbe jön.

- Biztos? - Taylor alsó ajka még mindig remegett, ami a lelke mélyéig megrázta Steve-et. - Biztos, kicsim. Hamarosan minden visszatér a normális kerékvágásba. Miután Steve beült a bérelt Ford Taurusba, a kislányok pedig álomba sírták magukat, Vickie leült a telefon mellé, és felhívta a család ügyvédjét, Joe Zuckermant.

- Azt hiszem, igazából nem is ismerem Steve-et - sírta keservesen. Tudta, ha valakiben meghízhat, az az apja régi barátja, Zuckerman. Előtte bármilyen titkot felfedhetett. - Másként nézek rá, más szemmel látom. Nem tudom, érti-e, de amikor átöleli a gyerekeimet, akaratlanul is arra gondolok, hogy ugyanazzal a kézzel talán leszúrta azt a nőt. Vagy megfojtotta. És ha igen, mit csinált a holttesttel? Aztán azt mondom magamban, hogy biztosan elment az eszem, hiszen hosszú évek óta szeretem, tizenkét éve vagyok a felesége. mindig jóérzésű emberként viselkedett. Jó férj, nagyszerű apa. hogyan kételkedhetek benne mégis?

- Érthető, hogy így viselkedsz, Vickie - magyarázta nyugodt hangon Zuckerman, majd elhallgatott, mert a nőn ismét erőt vett a zokogás. - Hallgass ide, kislány. A születésed óta ismerlek. Steve-et pedig majdnem ugyanannyi ideje ismerem, mint te, és egyszer sem adott okot arra, hogy a tisztességességét megkérdőjelezzem. - Nekem sem. Egészen mostanáig. A férfi szánakozva felsóhajtott. - A médiafelhajtás teszi ezt veled. Nekem elhiheted. - Vajon viszonya volt Laurie Martinnal? - Vickie-nek úgy tűnt, miközben beszélt, hogy a szíve valahol a torka magasságában dobog. Ezt a kérdést még nem merte föltenni senkinek. - Mert hát, ha nem volt, miért hívta meg állandóan? Nem ezzel kezdődik az udvarlás? Hogy meghívok valakit egy italra vagy vacsorára? Zuckerman erre nem tudott mit mondani, hiszen a lelke mélyén maga is úgy gondolta, hogy pontosan így kezdődnek a titkos kapcsolatok. De aztán eszébe jutott Maria Cwitowitz. - Figyelj, Vickie, ma felhívott egy nő. Maria Cwitowitz a neve. Ügyvéd és egyben magánnyomozó. Azért telefonált, mert aggódott miattad. - Miattam? Hiszen nem is ismerem. - Nem, ez igaz. De elmesélte, hogy véletlenül több alkalommal is látta Steve-et Laurie Martin társaságában. Először a Ritzben, Laguna Niguelben. A bárban voltak. Szerinte akkor találkoztak először, és messziről is látszott, hogy a nő házakat mutogat a férjednek. Legközelebb egy héttel később látta őket, egy másik hotelban, La Jollában. A teraszon ültek, pezsgőt ittak. - Joe eltartotta a telefont, hogy megóvja a fülét Vickie keserves kiáltásától. - Nem, Vickie, félreérted, várj. Maria Cwitowitz pontosan azt akarta elmondani nekem, illetve neked, hogy szerinte továbbra is üzleti volt köztük a kapcsolat. Nem fogták egymás kezét, sőt meg sem érintették egymást, és az asztal fölött nem fonódott össze a tekintetük. Ha jól emlékszem, ezeket a szavakat használta.

- És a pezsgő?

- Vickie hangja keserűen csengett.

- Ugyan!

Manapság mindenki pezsgőt iszik, ha kell, ha nem. Visszatérve Ms. Cwitowitzhoz, meghagyta, hogy mindenképpen mondjam el mindezt neked. Azt mondta, ettől talán megkönnyebbülsz egy kicsit. - De ki ez a Maria Cwitowitz? - A Pepperdine-on tanít jogot, és azt állítja, hogy egy Al Giraud nevű magánnyomozó társa. Róla kiderítettem, hogy valóban magándetektív, méghozzá a legjobbak közül való. Vickie fejében egymást kergették a gondolatok.

- Tudja esetleg Giraud telefonszámát, Joe? Szeretném felhívni.

5. fejezet

Maria bekanyarodott hatalmas Mercedesével a Queens Roadra. Sötét volt. A bal kezében egy papírpoharat tartott - egy Vente Costa Ricant tej nélkül, két cukorral -, ami a Starbucks nyelvén nagyon erős kávét jelentett. Jobb füle és válla között a mobiltelefonját szorította, a jobb keze azonban a kormánykeréken volt, kivéve azt a néhány pillanatot, amikor a visszapillantó tükörbe nézve kiigazította a száján a rúzst.

Barátnője a vonal másik végén éppen azt taglalta, mit gondol Maria kapcsolatáról Al Giraud-val.

Csak szex, vásárlás nélkül - mondta. Maria felnevetett. Bár találó volt a megjegyzés, neki tökéletesen megfelelt ez az állapot. Balra fordította a kormányt, és a nagy autó, mintha csak robotpilóta irányítaná, már be is gurult Al térköves udvarára. Maria elköszönt a barátnőjétől, leállította a motort, és egyetlen szempillantás alatt kinn termett az autóból. Táskáját a hóna alá csapta, bal kezében továbbra is a kávéspoharat szorongatta.

Allel ellentétben ő nem volt szerelmes a kocsijába. Mivel mindig is jómódban élt, nem kellett arról álmodoznia a mozi sötétjében, hogy egyszer, ha nagy lesz, talán sikerül majd szert tennie egy ezüstszürke gépcsodára, amely elröpíti egy csodálatos, semmihez sem fogható világba.

Maria Beverly Hillsben született, és csodálatosabb helyet nem is tudott elképzelni. Hollywoodból nem elszökni szoktak az emberek. Akik engedtek a csábításnak, inkább megszöknek otthonról, hogy Hollywoodba költözhessenek. Valami hasonló történt Maria szüleivel is. Max és Irina Cwitowitz számára Beverly Hills tényleg a paradicsomot jelentette a balkáni halálzónák után. Igaz, amikor eljöttek onnan, nemcsak a sivár életet hagyták maguk mögött, hanem széthullott családjuk életben maradt tagjait is, meg azt a sok halottat, akiket sohasem találtak meg a lebombázott épületek romjai alatt, és eltűnteket, akik generációszám szóródtak szét a véget nem érő háborúk alatt. Még mindketten gyerekek voltak, amikor a Balkán a második világháború utáni osztozkodás következtében orosz érdekszférába került. Mindenüket elveszítették. Az otthonukat, a pénzüket - és az apjukat is.

Az özvegyek összebarátkoztak, és attól kezdve együtt tengették sivár életüket egy nyomorúságos szálláson, az egyik szétbombázott templom alagsorában. Amikor a gyerekek elég idősek lettek ahhoz, hogy megálljanak a saját lábukon, a két asszony egyre gyakrabban hozta szóba, hogy a fiataloknak el kellene szökniük egy olyan országba, ahol szabadon és jobb körülmények között élnek az emberek.

Max és Irina a két anya legnagyobb örömére egy titkos szertartás keretében összeházasodott, majd nekivágtak a vasfüggönyön túlra vezető, veszélyes útnak, abban a biztos tudatban, hogy soha többé nem látják a szeretteiket. Hosszú, nehéz utat jártak be, míg Amerika feltárta előttük a kapuit. Mire megkapták az állampolgárságot, nyilvánvalóvá vált, hogy Maxnek remek az üzleti érzéke, és csupán tíz évre volt szüksége ahhoz, hogy az ingatlanpiac egyik mogulja legyen belőle.

A négy évtized alatt, amit a pályán töltött, Max Cwitowitz mindent eladott, amit Beverly Hillsben el lehetett adni, sőt a tevékenységét kiterjesztette Bel Airre és Brentwoodra is. Közben jókora vagyont szedett össze. Azt remélte, hogy egyetlen gyermeke, Maria, majd átveszi tőle az üzletet. Még a cég nevét is megálmodta - Cwitowitz és Lánya -, csak azzal nem számolt, hogy Mariának már a születése pillanatában saját akarata volt. A legtöbb gyerek csak szülei unszolására jelentkezik a jogi egyetemre. Maria azonban szabályosan kikövetelte magának, hogy a Kaliforniai Egyetem jogi karára mehessen. Ilyen előzmények után teljesen természetesnek tűnt, hogy summa cum laude diplomázott, majd rekordgyorsasággal a mesterfokozatot is megszerezte. Most pedig már a doktori disszertációján dolgozott, miközben jogot tanított a Pepperdine-on. Mindemellett nagyon vágyott rá, hogy magándetektívként is kipróbálja magát.

Sőt semmit sem kívánt jobban. Annyira akarta, hogy szinte fájt. A saját kulcsával nyitotta ki Al ajtaját, majd elkiáltotta magát: - Szia, drágám, megjöttem! - Aztán mosolyogva a szájához emelte a poharát. De mivel a Costa Rica kávé nem volt jó hidegen, vágott egy grimaszt, és egyenesen a konyhába ment. Letette a poharat a pultra, és elindult, hogy megkeresse párját.

Al otthona nem lehetett volna sem szerényebb, sem férfiasabb. A barna bőrrel bevont, szegecsekkel díszített díványon nem hevert egyetlen párna sem, az üvegtetej ű, kovácsoltvas dohányzóasztalon nem illatozott virág, a fényes keményfa padló szigorát nem enyhítették szőnyegek. Azt azonban meg kellett adni, hogy minden ragyogott a tisztaságtól.

Manuel Vargas takarítócége hetente megjelent a házban, amely úgy nézett ki a távozásuk után, mintha nem lakta volna senki. Sehol sem hevertek ledobott törülközők, a mosogatóban nem maradt piszkos edény, az ablakok tisztán ragyogtak, a padló makulátlanul fénylett, még az ágyneműn sem lehetett gyűrődést találni.

Al nem volt otthon, így hát Maria rávetette magát a teljesen ránctalan, szürke ágyneműre, és nagyot nyújtózva azon tűnődött, hol lehet a férfi. Lerúgta a cipőjét, aztán felült, levette a zakóját, a szoknyáját, végül kibújt a pólójából, majd átsétált a króm-fekete fürdőszobába, vett egy hűvös zuhanyt, és magára csavarta Al szürke, flanel fürdőköntösét roppantul haragudott rá a szürkesége miatt. Bármilyen divatos szín volt is a szürke, nem illett az arcához, főleg, miután lemosta magáról a sminket. Sóhajtva felvitt a szempillájára egy réteg fekete festéket, elegáns arccsontján végighúzta a barackszínű púderben megmártott pamacsot, majd némi gondolkodás után ugyanilyen színűre festette a szemhéját is. Ehhez jött némi ajakfény, és a művelet lezárásaként jó adag Hermes 24 Faubourg-t spriccelt magára. Elégedetten beleszippantott a levegőbe, aztán kiment a konyhába, felkapott egy üveg Eviant, és visszasétált a hálószobába. Mindössze két hálószoba volt a házban, a másikat, a kisebbiket, Al irodaként használta.

Maria bekapcsolta a tévét, és addig nyomogatta a távirányítót, míg rá nem talált arra a helyi csatornára, amelyiken este tízkor kezdődött a híradó. Kényelmesen nekidőlt Al párnáinak, és a jéghideg Eviant kortyolgatva várta, hogy hazaérjen a ház ura.

Majdnem tizenegy óra volt, amikor meghallotta a Corvette dörmögését. Roland Galvan éppen a másnapi időjárást ismertette a televízióban, és - Los Angelesről lévén szó - nem sok változást ígért. Aztán már nyílt is az ajtó, és a keményfa padlón felhangzottak Al könnyed, szapora léptei.

Amikor meglátta Mariát, a férfi felvillantotta azt a ravaszkás mosolyt, amelyet - bár csak a szája sarka görbült fel egy kicsit, és a bal szemöldöke emelkedett meg alig észrevehetően - Maria olyan, de olyan szexinek talált, és amely azt sugallta: édesem, az élet túl rövid ahhoz, hogy akár egy percet is elvesztegessünk belőle. Aztán Al egyetlen mozdulattal felnyalábolta a nőt, majd - pontosan úgy, ahogy az a romantika nagykönyvében meg van írva - lefektette az ágyon.

Egek, mennyire odavolt érte Maria! Felvillantotta híres mosolyát, amelytől nemcsak az arca gyúlt lángra, hanem mesés, szürkészöld tekintete is, így jelezte a férfinak, mennyire szereti.

- Nézd, nagymama, ki fekszik az ágyacskámban? - dünnyögte a férfi, majd mindkét kezét zsebre vágta, és kaján vigyorral nekitámaszkodott az ajtónak. Egy elnyűtt egyetemi póló volt rajta, amelyet Mariától kapott még az ismeretségük kezdetén, és amelynek akkori ragyogó fehérsége azóta kopott szürkére változott. De így valahogy jobban is állt neki.

- Összekevered a Piroskát a Hófehérkével - jegyezte meg Maria, miközben tetőtől talpig végigmérte a férfit. - És én még azt hittem, minden magánnyomozó úgy néz ki, mint Don Johnson. Tudod. Pasztellszínű Armani öltöny, pisztolytáska a hónalj alatt. Finom a modora, mint a selyem, pazarabbnál pazarabb helyekre viszi a barátnőjét, és mielőtt ágyba bújnak, vodka-martinit tölt neki.

Al vállat vont.

- Akkor tévedtél. Vagy egyszerűen csak változnak az idők. Maria akkorát sóhajtott, hogy megemelkedett a mellén a fürdőköpeny. Al erre odalépett hozzá, határozottan szájon csókolta, aztán elindult a fürdőszoba felé, és minden lépésnél ledobott magáról egy-egy ruhadarabot.

Maria hallotta, hogy csobogni kezd a víz. Kikapcsolta a tévét, és betette az egyik kedvenc CD-jüket, Sinatra és Jobim közös albumát. Aztán visszafeküdt az ágyra, lehunyta a szemét, és várt.

Nem hallotta, hogy Al visszajött, azt sem érzékelte, hogy ott áll mellette, egészen addig, míg meg nem csapta az orrát annak az Issey Miyake parfümnek az illata, amelyet ő ajándékozott a férfinak. és amelyet oly kellemesen átjárt Al testének még férfiasabb, még bódítóbb illata. Maria végigfuttatta ujjait a férfi izmos, karcsú hátának érzékeny izmain, amelyek összerándultak az érintésétől, aztán beletúrt a sűrű, sötét hajba, lehúzta magához Al arcát, és átadta magát a szenvedélyesen elnyíló ajkaknak. Ekkor megszólalt a telefon.

Al fölemelte a fejét, és a készülékre nézett. Aztán Mariára.

- Ne merészeld fölvenni, Al Giraud! - mondta Maria, és figyelmeztetőn megrázta a fejét. - Na és ha elmulasztok valami fontosat? - kérdezte Al. Eltolta magától Maria kezét, és fölemelte a kagylót. - Igen - mondta, de közben a nőt figyelte, aki sértetten összehúzta formás testén az ölelkezés közben szétnyílt flanelköntöst. Aztán csak feküdt, két karját összefonta a mellkasán, és a plafont bámulta dühösen. Közben persze fülelt. Természetesen azonnal felkapta a fejét, amikor Al így folytatta: - Ó, jó estét, Mrs. Mallard. Igen, én vagyok az. Segíthetek valamiben?

Maria most már le sem vette róla a szemét egyetlen szót sem akart elmulasztani. Al meztelenül ült az ágy szélén, és komoly arccal hallgatta Vickie Mallardot.

- Mr. Giraud - kezdte elcsukló hangon az asszony, amiből Al tudta, hogy közel áll az összeomláshoz. - Szeretném megbízni egy nyomozással. A férjemről lenne szó, meg arról a nőről, Laurie Martinról.

- Ismerem az ügyet. - Al Maria felé fordult, és komoran összevonta a szemöldökét. Biztosra vette, hogy tőle kapta meg a telefonszámát Vickie Mallard.

Maria arca azonban meg sem rezzent. Érdeklődve hallgatta, amint Al megbeszél Mrs. Mallarddal egy találkozót másnap délelőttre. Amikor a férfi letette a telefont, megragadta a karját.

- Mit mondott? - kérdezte mohón. - Fel akarja adni a férjét? Miért akarja, hogy odamenj? - Azt szeretné, ha bizonyítékokat szereznék a férje ártatlanságára. Vagy a bűnösségére. Maria döbbenten kapkodott levegő után.

- Úgy érted, azt hiszi, hogy a férje tette?

Al az ablakhoz lépett. Elhúzta a függönyt, és lepillantott a szökőkútra, amelyet a madarak fürdőmedenceként használtak, ezért állandóan takarítania kellett belőle a madárürüléket.

- Szerintem nem tudja, mit higgyen. Valószínűleg teljesen összezavarta a média, ami érthető is. Gondolj csak bele. nem lehet könnyű egy gyilkossággal gyanúsított férj feleségeként.

Maria kipattant az ágyból, és ő is odalépett az ablakhoz, a férfi mellé. Megérezte a lehetőséget, és esze ágában sem volt elszalasztani.

- Al, én hívtam fel Mallardék ügyvédjét, elmondtam neki, hogy néhányszor láttuk őket együtt. És megadtam neki a számodat. Azon az estén én is ott voltam veled a Ritz bárjában. Pontosan annyit tudok az ügyről, amennyit te. És ez a jog szerint éppen elég ahhoz, hogy a társad legyek.

- A jog szerint? - Maria csak blöffölt, és Al ezt nagyon is jól tudta. - Erről még te sem tudnád meggyőzni a bíróságot.

Maria összeszorította a száját. Al pontosan tudta, hogy ez mit jelent.

- Jaj, Al, mikor könyörülsz már meg rajtam? Most tényleg tudnék neked segíteni. Jól bánok a nőkkel. Hadd beszéljek Vickie Mallarddal. Olyan dolgokat is kiszednék belőle, amelyeket neked soha az életben nem mondana el. Fogadunk?

- Szó sem lehet róla, Maria. Mondtam már, hogy nincs szükségem társra. A nő pillantásával csak egy feldühödött fenevadé vetekedhetett. Indulatosan sarkon fordult, visszamasírozott az ágyhoz. Ott megrázta magát, és színpadiasan a földre csúsztatta a flanelköntöst. Al elvigyorodott.

- Mondtam már. Attól, hogy lefekszel velem, még nem lesz új állásod. Maria azonban eleresztette a füle mellett a megjegyzést. Öltözni kezdett, méghozzá olyan gyorsan és olyan takarékos mozdulatokkal, hogy Al szája tátva maradt a döbbenettől. Maria pár pillanat alatt minden ruháját magára kapta. Aztán megfordult, és egy hosszú, megvető pillantással végigmérte a férfit. Fekete szoknyát viselt, fehér vászonblúzt és fényes, fekete cipőt, és lazán a vállára dobott egy fekete kardigánt. Hosszú, szőke haját fekete szalaggal fogta hátra, a tekintete vadul villogott.

- Soviniszta disznó - mondta udvarias hangon. Al arra gondolt, hogy talán igaza van. Vickie Mallard esetleg tényleg szívesebben beszélne egy nővel, főleg, ha Maria ezt az arcát mutatja neki. a tanult, jól nevelt, takaros diáklányét.

- Na jó - mondta zsémbesen. - Beveszlek, ha annyira akarod. Ezúttal Maria volt az, aki elvigyorodott. - Ahhoz, hogy megkapjak egy állást, nem kell lefeküdnöm senkivel - jelentette ki diadalmasan, és már húzta is le magáról a blúzt. - Bár kétségtelen, hogy nagy előny.

6. fejezet

Amikor Vickie másnap reggel ajtót nyitott Al Giraud-nak, az volt az első gondolata, hogy még sohasem találkozott hasonló férfival. Farmernadrágjában és pólóingében Al inkább látszott viharvert rocksztárnak, mint annak a sikeres magánnyomozónak, akire Vickie számított.

- Jó reggelt, Mrs. Mallard. - Az asszony csak vonakodva fogta meg a férfi kinyújtott kezét. Mintha attól tartana, gondolta vigyorát elrejtve Al, hogy megmérgezi. A nappaliban ültek le, a nő a farmerkék kanapéra, a férfi a régimódi hintaszékbe, amely Steve kedvenc ülőhelye volt. Egy darabig érdeklődve méregették egymást. Al udvarias volt, halk szavú, és a maga módján vonzó is, de érződött benne valami fenyegető. Talán szüksége is van erre egy magánnyomozónak, nyugtatta magát Vickie.

- Kávét? - kérdezte, mert eszébe jutott, hogy ő a háziasszony. - Vagy inkább valami hideg italt? Kólát? Esetleg sört? Al megrázta a fejét.

- Köszönöm, asszonyom, semmit sem kérek. Inkább térjünk a tárgyra. Mit akar elmondani a férjéről? Vickie vett egy nagy levegőt. Azt hitte, ő fog kérdezni a férfitól, elvégre ő fizeti.

- Tulajdonképpen semmi különöset nem tudok mondani - felelte komoran. - Csak azt, amit már mindenki tud. Al megsimogatta kékesen sötétlő állán a borostát, és az asszonyra nézett. Mariának igaza volt, ez az asszony nem fog megnyílni előtte.

- Mégis mit kíván tőlem, Mrs. Mallard? - Fogalmam sincs, mivel foglalkozik igazából egy detektív - hadarta Vickie. - El sem tudom képzelni, hogyan működik egy ilyen megbízás. Sőt, ha őszinte akarok lenni, azt sem tudom, hogy ki maga - tette hozzá nyíltan, és a kezét összekulcsolva előrehajolt.

- Oké. Akkor talán kezdjük azzal, hogy bemutatkozom. - Al könnyeden beszélt, lezseren, mindent megtett azért, hogy megnyugtassa a nőt. Mesélt magáról, az irodájáról és a megbízásairól, de neveket egyszer sem említett.

- Minden ügyet bizalmasan kezelek, Mrs. Mallard - szögezte le. - Emiatt tehát nem kell aggódnia. Maga fizet, magának tartozom számadással. Senki másnak. - Az asszony megkönnyebbülten felsóhajtott, mire a férfi még megtoldotta a mondandóját: - Büszkén mondhatom, hogy a cégem kilencvenszázalékos sikerrel teljesíti a megbízásokat. A nő tekintete felvillant. - És mi a helyzet azokkal, akik a maradék tíz százalékba tartoznak? - Általában kiderül róluk, hogy bűnösök. Vickie azt kívánta, bár ne tette volna fel a kérdést.

- Oké. Szóval Laurie Martin eltűnt, és senki nem tudja, hova lett. - Al széttárta a karját, mintegy jelezve, hogy a nő ennyi idő alatt a világ bármely pontjára eljuthatott. - Meggyilkolták? Nem tudjuk. De be kell látnunk, hogy erre utalnak a jelek. És ha csakugyan így történt, akkor ki követte el a gyilkosságot?

- Pontosan ezt szeretném megtudni én is - válaszolta rekedten Vickie, és már nagyon bánta, hogy belekezdett ebbe az egészbe. Miért idegesíti ez az ember? Miért nem kezdi el egyszerűen a nyomozást? Pedig Al azt meg sem említette, hogy akár Steve Mallard is elkövethette a bűntényt. Mint ahogy azt sem, hogy ha egyszer munkához lát, mindent ki fog deríteni Steve-ről. És persze Laurie Martinról is. Most éppen Steve múltjával akarta kezdeni. A jelennel, gondolta, majd Maria foglalkozik.

- Beszélnem kell a férjével - közölte. Vickie számított erre, és közölte, hogy Steve Arrowheadben van, elbújt a média elől. - És persze önmaga elől is menekülni akar - tette hozzá szárazon. - Többé már nem tud meglenni önmagával, Mr. Giraud. Al együtt érzőn bólintott, majd lejegyezte a pontos címet.

- Elég nehéz helyzetben van - dünnyögte. - De erre nem megoldás a menekülés. Előbb-utóbb elő kell jönnie. - Hogy ezzel minden gyilkos így van, azt már csak gondolatban tette hozzá. Tettükhöz ugyanis a vallomás hozza meg a katarzist. Némelyik, Al már nem egyszer látott ilyet, még mosolyog is közben.

Ezután megbeszélték a díjazást, aztán Al megigazította a farmernadrágját, és kezet nyújtott. Vickie elfogadta. Meglepően melegnek találta Al kezét.

Erősnek. És határozottnak a kézfogást. Jelent ez valamit? - kérdezte magában reménykedve.

- Hamarosan az asszisztensem, Maria Cwitowitz is be fog ugrani magához - mondta Al. - Fel fog tenni néhány kérdést. Lehet, hogy személyes jellegűeket is - tette hozzá, és látta, hogy a nő meglepődik.

- Nincs rejtegetnivalóm.

Al azonban kiolvasta tekintetéből az ijedtséget. Megsajnálta. Nem irigylésre méltó a helyzete. Sőt, egyenesen pokoli. Egy percig sem feledkezhet meg arról, hogy esetleg gyilkos a férje.

- Hát persze, hogy nincs, angyalom. Illetve. - kapott észbe Al, és gyorsan kijavította önmagát: - .Mrs. Mallard. Bocsásson meg. Déli származású vagyok, és megvan az a rossz szokásom, hogy mindenkit angyalomnak meg édesemnek szólítok. Nem akartam megsérteni. Vickie azonban észre sem vette a nyelvbotlást. Amikor azonban becsukta az ajtót a férfi után, még a korábbinál is elhagyatottabbnak érezte magát. Mintha Al Giraud távozásával a remény is elhagyta volna.

Lehuppant a kanapéra, és elsírta magát - először, mióta az ügy elkezdődött.

Maria olyan ruhadarabokat válogatott össze, amelyekről úgy gondolta, minden tekintetben illenek az első találkozáshoz Vickie Mallarddal. Fekete garbót húzott, rövid fekete bőrszoknyát, fekete, hasítottbőr, magas sarkú bokacsizmát, majd hatalmas karkötő órát csatolt a csuklójára, amely egyszerre három kontinens idejét mutatta. Végül felkapott egy jókora fekete Prada aktatáskát, amelybe már korábban bekészített egy jegyzettömböt, egy parányi diktafont, John Grisham legfrissebb regényét és egy csomag Junior Mints cukorkát. Az utóbbiakat azért, mert mindkettőnek a rabja volt. Aranyszőke haját a feje búbjára halmozta és egy fekete fésűvel rögzítette, fülbevalónak szürke gyöngyöt választott, a rúzsa sötéten csillogott. Ezüstszürke Mercedesében ülve arra gondolt, hogy a sikeres magándetektív tökéletes megtestesítője. Biztosra vette, hogy társa a kopott farmernadrágjával és pólójával, elnyűtt lábbelijével, Olympics 95 órájával és ezeréves Corvette-jével megközelítően sem kelt hasonló benyomást senkiben. Maria gyűlölte azt az autót. Ha csak rágondolt, hogy Al mennyi időt tölt a bütykölésével meg a tuningolásával, kirázta a hideg.

S ilyenkor bizony meg sem próbálta eltitkolni a véleményét. Pedig tudta, hogy szókimondásával veszélyes helyzetbe sodorhatja önmagát. Általában próbálta száműzni a fejéből ezeket a gondolatokat. Tudta, hogy Al élete nem egyszerű.

De azzal, hogy a társa lett, talán könnyít a helyzetén. Majd ő kibogozza az ügyfelek időnként kibogozhatatlannak tűnő történeteit. Női oldalról fogja megközelíteni az eseteket. Intellektuális módszerekkel. Ő ugyanis mindig a logikára hallgatott. Al ezzel szemben leginkább az ösztöneire. Ez volt köztük a legnagyobb különbség - bár nem az egyetlen. A Mallard-rezidencia egy új lakónegyedben volt, ahol a takaros, három vagy négy hálószobás házak viszonylag kis telkeken sorakoztak egymás mellett. A házakhoz kicsi, négyszögletes kertek tartoztak, mindegyiknek egy-egy facsemete állt a közepén. Mindbe magas, kétszárnyú ajtón lehetett bejutni, és mindegyiknek mediterrán típusú oromzata volt. Mallardék otthona sem különbözött a többitől. Kivéve a ház előtt gyülekező pletykaéhes riportereket és paparazzókat. Maria leállította a kocsiját az utca végében, és odasétált a házhoz. Érezte, hogy felé fordulnak az arcok, hallotta, hogy zümmögni kezdenek a kamerák, de nem törődött velük. Megállt az ajtó előtt, és becsengetett. - Ki az? - kérdezte fojtott hangon Vickie Mallard. - Maria Cwitowitz vagyok, Mrs. Mallard. Al Giraud munkatársa. - Jöjjön a hátsó ajtóhoz, legyen szíves. Ezt nem szeretném kinyitni. Maria az ablakokra pillantott. Mindegyiken leeresztették a redőnyt, mintha gyászolnának odabenn. Átvágott a füves előkerten, belépett az oldalsó kapun, és miközben behajtotta maga mögött, szinte érezte a nyakán a fényképezőgép-lencsék melegét. Szegény nő - gondolta. - Mivel érdemelte ki ezt a szörnyűséget? Vickie Mallard fehér nadrágot és piros inget viselt, ami kiemelte sápadt arcszínét. Nem volt rajta smink, a szemét karikák övezték, kivörösödött szemhéja megdagadt. - Fogadja részvétemet. - A szavak önkéntelenül buggyantak elő Maria szájából, mint egy békeüzenet. Vickie igazán rosszul festett. Teljesen összetörtnek látszott. Az idegösszeomlás szélén állt.

- Köszönöm. - Miközben a nappaliba vezette vendégét, Vickie szórakozottan körbepillantott, de észre sem vette, hogy a kristályvázában réges-rég elhervadtak a virágok, pedig Mariának ez rögtön feltűnt.

- Kérem, foglaljon helyet - szólt Vickie. - Megkínálhatom egy hideg itallal? Vagy egy kávéval? - Nem, köszönöm. Nem akarom sokáig feltartani. Látom, hogy fáradt. - Fáradt? - Vickie felnevetett legalábbis a rövid, vakkantásszerű hangot nyilván nevetésnek szánta. - Nem tudom, képes leszek-e még valaha aludni. Lehuppant a kanapéra Mariával szemben, aki bokánál keresztbe tett lábaival nagyon is kiegyensúlyozott benyomást keltett.

- Maga és Al Giraud. tényleg munkatársak? Mariát megmosolyogtatta a kérdés mögött megbúvó döbbenet. - Az ellentétek jól kiegészítik egymást - magyarázta könnyedén. - Rám maradnak azok a feladatok, amelyeket Al csak vonakodva teljesítene. Remek csapatot alkotunk. Vickie bólintott.

- Mégis milyen dolgoktól vonakodik Al Giraud? - Akár hiszi, akár nem, Al talpig úriember - válaszolta Maria, és előhúzta a fekete aktatáskából a jegyzettömböt és azt a márkás luxustollat, amely még egyszer sem hagyta cserben. - Sohasem kérdezné meg, például, hogy milyen Steve-vel a. szexuális életük.

Vickie arca lángba borult. Olyan lett, mint egy zavarban lévő tinédzser.

- No de miért tenne fel ilyen tapintatlan kérdést? - kérdezte mereven. - Azért, mert a rendőrség már ezen a téren is kezelésbe vette a férjét. És az ügyész is meg fogja kérdezni tőle ugyanezt. Így hát ismernünk kell a választ, Vickie. Tudnunk kell, milyen Steve az ágyban. Jó vele? Megelégedett azzal, amit itthon kapott, vagy másutt is hajszolta az élvezeteket? Ha igen, a lányok vonzották inkább, vagy a fiúk? Egyáltalán, milyen volt a magánéletük? - Maria írásra készen tartotta a tollat a kezében. - Az igazságot akarom, Vickie. A maga érdekében. És persze Steve-ében is. Vickie attól félt, elájul zavarában. Más lett volna a helyzet, ha egy pszichiáterrel vagy egy mentálhigiénés szakemberrel beszélget ezekről a dolgokról. Ezt a nőt azonban alig ismeri, és egyébként is. úgy néz ki, mint Raymond Chandler női változata, aki nyugodtan szerepelhetne akár egy gyengébb hollywoodi filmben is.

- Nem tetszenek ezek a kérdések, Miss Citowitz. - Cwitowitz - helyesbített Maria. - Szvitovic-nak kell ejteni. - Elnézést, Miss Cwitowitz. - Ms. ha nem haragszik. Vickie harcias mozdulattal hátrasimította rövid, fekete haját.

- Mi az ördögbe keveredtem? - kérdezte, azzal felpattant, és türelmetlen járkálásba kezdett. - És egyáltalán. ki az ördög maga? Azt hittem, sikerül szert tennem egy magándetektívre, erre mit kapok? Egy dilis párost, amelyiknek mindkét tagja úgy fest, mintha a New York-i helyszínelők őrülteknek készített verziójából lépett volna elő. Csakhogy ez itt nem egy esti krimi, Ms. Cwitowitz. Ez itt az én életem, és maga ebben akar szemérmetlenül turkálni.

- Pontosan. Kérem, meséljen nekem a férjéről. Vickie összetörten roskadt le a kanapéra. - Minden a legnagyobb rendben volt vele - mondta, és ismét elpirult. - Mármint a szex területén. Steve kedves és gyengéd, nem okozna fájdalmat senkinek.

- De milyen valójában ez a kedves és gyengéd férfi, Vickie? Honnan származik? Milyen volt gyerekkorában? Milyen a családja? Hogy ismerkedett meg vele? - Hobokenből származik, New Jersey-ből. A családjával sosem találkoztam, mert valamilyen oknál fogva összekülönböztek, nem tartják a kapcsolatot, és amennyit tudok a dologról, abból úgy tűnik, nem ért nagy veszteség. Ösztöndíjasként került az egyetemre, ott találkoztunk. Nagyon elfoglalt volt, mert a tanulás mellett végig dolgoznia kellett, hogy el tudja tartani magát. Egymásba szerettünk. Ettől kezdve úgy történt minden, ahogy az a nagykönyvben meg van írva. Illetve - tette hozzá - nálunk sor került egy nagy családi veszekedésre. Mivel Steve nem zsidó, nem volt elég jó a Saltzmanék lányának. Idővel és türelemmel azonban sikerült elsimítanunk a viszályt, olyannyira, hogy miután a szüleim a keblükre ölelték, mint vejüket, Steve áttért a zsidó hitre, és megajándékozta őket két gyönyörű lányunokával. Egy fiúval azonban még az adósuk. Ahhoz, hogy teljes értékű vő legyen, még törlesztenie kellene. Néhány pillanatig elgondolkodott.

- Én ízig-vérig kaliforniai lány vagyok - folytatta aztán komolyan. - Itt nőttem fel a San Fernando-völgyben. Az apám fogorvos. Mindig nagyon közel álltam a családomhoz. Amikor terhes lettem Taylorral, otthagytam az állásomat. Csak az anyaságra koncentráltam. Nem akartam, hogy másvalaki nevelje fel a gyermekemet, és Steve sem akarta. Aztán Mellie is megérkezett. Én pedig éltem a főállású anyukák életét. Fuvaroztam a gyerekeimet, konditerembe jártam, aztán beültem valahová a barátnőimmel egy kávéra meg persze pletykálkodni. Meglátogattam az anyámat, megszerveztem a születésnapi partikat, halloween-jelmezeket varrtam, és megünnepeltem a családommal a hanukát. Hawaiira jártunk vakációzni a szüleimmel, ahol rendszerint csatlakoztak hozzánk a nővéreim férjestül, meg persze a gyerekeik. Éltük a boldog családok életét.

- Míg el nem kezdődött a rémálom - tette hozzá halkan Maria.

7. fejezet

Bulworth nyomozó Jack büféjében ebédelt, a rendőrőrstől mindössze egy saroknyira. Azon túl, hogy jelenlétével naponta megtisztelte a büfét, úgy ette végig a heti menüt, a krumplipürével körített vagdalttal kezdve a marhaszegyen át egészen a gombócig, hogy egyetlenegyszer sem jutott az eszébe a zsír meg a koleszterin. Nagydarab ember volt, és ezen nem is szándékozott változtatni. Mivel ő Jack büféjében ebédelt, Pammy Powers volt az, akihez a hívás befutott. A papírmunkában nyakig ülő Pammy éppen a megbokrosodott számítógéppel folytatott kilátástalan küzdelmet, így egyáltalán nem örült, amikor megszólalt mellette a telefon.

- Mi van? - vakkantotta bele a kagylóba, melyet ügyesen az álla és a válla közé szorított, miközben vészjóslón villogó szemét továbbra is a számítógép képernyőjén tartotta. Mikor működnek úgy ezek a nyavalyás gépek, ahogy a leírás alapján várhatná tőlük az ember? Pammy biztosra vette, hogy nem benne van a hiba. Mások is folyton panaszkodnak a gépékre. Talán ideje lenne néhány jó szót szólni a régi írógépek és faxok érdekében, mert a megnyithatatlan e-mailek már az agyára mennek.

- Micsoda?! - kérdezte, és már nem érdekelte a monitor. A kagylót markolta, méghozzá olyan erővel, mintha megpróbált volna kiugrani az ujjai közül. Másik kezével már a golyóstolla után kutatott.

Oké, hol? - Gyorsan feljegyzett valamit. - Mikor? Pontosan hány órakor? Oké, rendben, szivi, azonnal ott leszünk. Hogy? - kérdezte, és felnevetett a válasz hallatán. - Rendben, akkor nem szólítalak szivinek. Most legalább felnyitottad a szemem. Te mint szexszimbólum, haha! Akkor én Kleopátra vagyok. Inkább Marcus Antonius, mi? Na jó, nem bánom, mindig is vonzóbbnak tartottam, mint Kleót.

Még akkor is vigyorgott, amikor letette a kagylót.

- Bingó! - ordította olyan hangosan, hogy mindenki felkapta a fejét az irodában. - Már itt sem vagyok! - Azzal a fejébe csapta a sapkáját, és kiviharzott az ajtón. - Nem tudjátok, hol van Bulworth? Befutott egy kis elintéznivaló. Bulworth azonnal észrevette. Pammy sapkája alól elővillant lángvörös haja, széles válla kitakarta a napot, könyökével nagyokat taszított az útjában álló embereken. nem lehetett összetéveszteni senkivel. Bulworth behúzta a nyakát, és abban bízott, hogy elvonul mellette a vihar.

- Uram! Ennyit a szerencséről, gondolta Bulworth. Felnézett maceszgombócos csirkeleveséből, és csak az járt a fejében, hogy még nem érkezett meg a fő fogás.

- Mi ütött magába, Powers?

A nő becsusszant mellé a bokszba. Még csak annyit sem mondott neki, hogy húzódjon beljebb, bár az lett volna a meglepő, ha szól. Powers tudta, hogy kell semmibe venni az embert. durvább és faragatlanabb volt, mint az őrsön dolgozó férfiak többsége, beleértve a főnökét is.

- Megtalálták az autót - lihegte. - Egy elhagyatott kanyonban, az út szélén. Az egyik felderítő helikopter vette észre nem sokkal ezelőtt. A nyakamat teszem rá, hogy az övé. - Mégis mit gondol, kinek kellene a maga nyaka, Powers? - kérdezte megvetően Bulworth. - Egyébként milyen autót találtak? - Egy aranymetált. Ami, ha engem kérdez, csakis egy Lexus lehet. Bulworth letette a kanalát. Bánatos pillantást vetett a maradék levesben úszkáló tésztára és a maceszgombócokra, majd odaintette a pincérnőt. - Galambocskám, törölje, legyen szíves, a marhaszegyet. Ezt pedig - folytatta, miközben feltápászkodott - írja a számlámhoz, rendben? Sietünk. Mire a rendőrkocsihoz értek, Bulworth minden fiút begyűjtött telefonon: a nyomozókat, a helyszínelőket, az ujjlenyomatosokat, a fotósokat, még a hullaszállítót is, noha holttestről nem esett szó, azonban bízott benne, hogy az is előkerül. Magában fogadást kötött arra, hogy ki követte el a gyilkosságot. A rendőrségi konvoj lassan araszolt előre a hegyoldalban, egészen odáig, ahol a helikopter legénysége felfedezte a kocsit. Az út keskeny volt, a talaj olyan meredeken emelkedett, hogy a helikopter meg sem kísérelhette rajta a leszállást, így inkább visszafordult, és néhány mérföldes távolságban várta az utasításokat egy leszállásra alkalmas helyen. Amikor melléértek, Bulworth kiszállt az autóból, és a két rendőr részletesen beszámolt neki a felfedezésről. Az autót a sofőrje olyan helyen hagyta, ahol kisebb csodára volt szükség ahhoz, hogy észrevegyék. Szinte teljesen eltakarta az ágak sűrűje meg az aljnövényzet. Ők is elrepültek volna fölötte, mondták, ha a szélvédőről nem verődik vissza a napsugár. Ekkor olyan alacsonyra ereszkedtek, amilyen alacsonyra csak lehetett, és azonosították az autót.

- Azt hiszem, megtaláltuk Laurie Martint - mondta a pilóta. - Én is azt hiszem - felelte Bulworth, és erőteljesen hátba veregette a pilótát. - Jó munkát végeztek, fiúk. Most maradjanak itt. Amint szükség lesz magukra, jelentkezem. A gerincében érezte, hogyan szökik fel szervezetében az adrenalin, amikor az utolsó kanyart is maguk mögött hagyva megpillantotta az autót. Laurie Martin aranymetál Lexus 400-asát. Mind a négy ajtaja nyitva állt. Az eldugott kanyon csendjében kísértetiesen felerősödött a legyek zümmögése. Bulworth pontosan tudta, hogy ez mit jelent. Tekintetét végigfuttatta a sötét útburkolaton, amelyen napok óta apró porörvényeket kavart a szél. Ha voltak is lábnyomok, már rég semmivé lettek, állapította meg bosszúsan. A fiúk ennek ellenére tették a dolgukat. Négykézlábra ereszkedve méréseket végeztek, átszitálták a homokot, fényképeket készítettek.

Powers fel-alá szaladgált a keskeny úton. Bulworth a rendőrségi Crown Victoriának támasztotta a hátát, nyugodtan várakozott. Rágyújtott egy vékony, barna szivarkára, azt pöfékelte, mintha csak pihenőt tartana. - Az egyetlen bűnöm - szokta mondani a feleségének, aki erre mindig azt válaszolta, hogy a szaga túltesz minden más bűnön, amelyről rendőrfeleségként valaha hallott.

Közben azért Bulworth alaposan megnézte az autót. Egyetlen karcolást sem vett észre rajta, bár a rárakódott vastag porréteg alatt bármi lehetett. Aztán gumikesztyűs kezével óvatosan szélesebbre tárta a sofőrülés mellett az ajtót, és bepillantott a kocsi belsejébe. Ott azonban nem találta meg, amit annyira keresett. Felsóhajtott, és visszahúzta a fejét.

- Nincs itt - közölte bánatos hangon. - Gondolom, a gyilkos elvonszolta a kanyon pereméig, és lelökte. - De akkor miért nem vitte el az autót? Powers lehelete a nyakát csiklandozta, ami nagyon nem tetszett Bulworthnek.

- Talán azért, mert a saját kocsiján érkezett. Feljöttek ide, talán randevúzni, két autóval, és miután a fickó megölte a nőt, kénytelen volt itt hagyni a kocsiját. Merthogy egyszerre két autót nem vezethetett, ugyebár. - Nem, uram. - Powers felsőteste eltűnt az autó belsejében, így a hangját csak fojtottan lehetett hallani. - Ezek az átkozott legyek - morogta. - Aha, már látom! A vérre jönnek! Nézze csak, Bulworth nyomozó! A hátsó ülés csupa vér!

Bulworth megnézte. A nőnek persze igaza volt, bár Bulworth szerint megvárhatta volna, hogy ő vegye észre a vérfoltot. Végül is ő vezeti a nyomozást. De hát Pammy már csak ilyen. Nem véletlenül hívták Nyominak.

- A kulcs még mindig benne van a gyújtáskapcsolóban - jegyezte meg Bulworth, hogy helyreállítsa megtépázott tekintélyét. - Vonszolja odább a fenekét, Powers. A helyszínelők maga miatt nem tudják elvégezni a dolgukat. A nő a diadalittas mámortól vörösen elhátrált az autótól. - Most már biztosan el fogjuk kapni azt a szemetet, uram - jelentette ki megfellebbezhetetlenül. Bulworth felhúzta a szemöldökét.

- Biztosan, nyomozó - felelte kétkedő hangon. De ahhoz, hogy megszorongathassuk, szükségünk lenne Laurie Martin holttestére is.

8. fejezet

Steve Mallard már várta Alt. Vickie ugyanis felhívta, és figyelmeztette, hogy elindult hozzá. - Ő az egyetlen reményünk - mondta. De amikor Steve meglátta a fákkal szegélyezett ösvényen közeledő férfit, összeszorult a gyomra. Ha ez a baleknak tűnő alak az egyetlen reményük, akkor neki befellegzett, gondolta leverten. Ennek ellenére udvariasan fogadta. Kezet rázott vele, beinvitálta a házba, és frissen főtt kávéval kínálta.

Al nem kért. A tóra néző panorámaablak mellől figyelte, ahogy Steve teletölt egy zöldbéka-mintával díszített, sárga színű bögrét, és közben automatikusan megjegyezte, hogy a férfi feketén, cukor nélkül issza a kávét. Tapasztalata szerint végül mindig a részletek vezettek el még a legnagyobb rejtélyek megoldásához is. Néha az is elég volt, ha észrevett valamit a megfigyelt személy járásában, vagy felfedezte, hogy az illető nem jobb-, hanem balkezes, de az is nyomra vezető lehetett, hogyan issza valaki a kávét. A legapróbb gesztus is árulkodóvá válhatott, és mire az illető észbe kapott volna, egy életre rács mögé került. Steve Mallard fáradtnak látszott - vagy inkább megviseltnek, mintha az egész világ terhét cipelte volna a vállán. Hacsak nem a bűntudat gyötörte meg ennyire. Al csak állt az ablaknál, szokásához híven a farmernadrágja zsebébe akasztotta a hüvelykujját, és a férfira nézett.

- Mi lenne, ha mesélne magáról valamit? Steve-nek még csak a pillája sem rezzent. Végül megvonta a vállát. - Ha akarja. Bár nem tudom, mit mesélhetnék. Egyszerű, otthonülő ember vagyok, egy feleség, két gyerek. meg egy csomó adósság, pedig keményen dolgozom. - Keserűen felnevetett. - Bár lehet, hogy most már nem egészen helytálló ez a jellemzés.

- Engem nem is ez érdekel igazán, hanem hogy korábban ki volt. Honnan származik? Milyen a családja? Steve a kandalló kőpárkányára könyökölt, és a sötéten tátongó tűzteret bámulta.

- Azt hittem, Vickie már elmondta. - Nem. Ezt a kérdést nem tettem föl neki. - Miért nem? - kérdezte Steve, és hívatlan vendégére villantotta a tekintetét. - Tudja, ha tehetném, a lóversenyen is a lótól próbálnám beszerezni a fogadáshoz szükséges információt.

- Maga szokott fogadni? - Erről vagyok híres. Hosszú csend következett, miközben mindketten megpróbálták felmérni a másikat. Végül Steve szólalt meg.

- A keleti partról származom. New Jersey Hoboken nevű városából. Az apám kamionsofőrként dolgozott. Mindig úton volt, keresztül-kasul járta az országot, alig láttuk. Ha épp nem dolgozott, akkor is elment a kocsmába a haverjaival. Velük evett, utána meg biliárdozással töltötték az időt. Nem volt otthon ülő típus.

- Maga viszont az lett. Talán éppen az apja miatt. - Lehet. - Steve tekintete nem árult el semmit. A kávéját kortyolgatta, és továbbra is a tűzteret bámulta. - Az anyám is dolgozott. Manhattan déli részén, egy varrodában. Korán elment otthonról, és csak későn ért haza. Egyetlen gyerek voltam, hétéves koromban a nyakamba akasztották a lakáskulcsot, és attól kezdve egyedül jártam mindenhová. Azt hiszem, ezt akartam kompenzálni az iskolában. Szorgalmasan tanultam, jó jegyeket kaptam. Nem mintha érdekelte volna a szüleimet. Egyikük sem törődött vele. Al összefonta mellén a két karját, az ablaknak támaszkodott. A szemét le sem vette Steve-ről.

- Az anyagi helyzetem alapján már annak is örülnöm kellett volna, ha egy New Jersey-i főiskolára bejutok - folytatta Steve -, de én el akartam kerülni otthonról. A magam ura akartam lenni. - Ismét megvonta a vállát. - Talán mondanom sem kell, a szüleimet egyáltalán nem érdekelte, mit csinálok.

Nekik csak egy dolog számított: hogy lehetőleg egy árva centet se kelljen rám költeniük. Azt gondoltam, a nyugati part elég távol van New Jersey-től, annál messzebbre nemigen mehetek. Több egyetemre is beadtam a jelentkezésemet. Az első válaszlevélben ösztöndíjat ajánlottak, ingyenes oktatást és kedvezményes kollégiumi elhelyezést. Nem mertem megvárni a többi egyetem válaszát. Attól féltem, ha nem fogadom el rögtön, elveszik tőlem ezt a lehetőséget is. Nem volt könnyű. Éjjel-nappal dolgoztam, hogy elvégezhessem a szakot, és sikerült. Elektronikából diplomáztam, jó eredménnyel. Akkor már tudtam, hogy nem mehetek vissza a keleti partra. És nem is lett volna miért visszamennem. Az egyetemi évek alatt egyszer sem próbált elérni az anyám. - Elhallgatott, majd halkan folytatta: - Addigra nagyon megszerettem Kaliforniát. Imádtam, hogy kétszáz napig süt a nap. Mit érdekelt, hogy az emberek közben esőért imádkoznak, és hogy sóvárogva emlegetik Noét meg az Ararátot. Itt életemben először barátok vettek körül. Fiúk, akikkel együtt lógtam, és csinos, szeretnivaló lányok, akiket, mivel örökké le voltam égve, nem hívhattam meg sehova, legfeljebb csak a partra vagy egy moziba. - Felsóhajtott. - Ekkor ismerkedett meg Vickie Salzmannel is. - Igen. Ekkor találkoztam Vickie-vel. - Steve visszament a parányi konyhába, és töltött magának még egy adag kávét. Közben mintha kissé húzta volna az időt. Al azon tűnődött, vajon mit nem akar neki elmondani.

- A többit már maga is tudja. - Steve hangja egyértelművé tette, hogy erről nem akar többet mondani. Al tehát témát váltott, hiszen egyáltalán nem állt szándékában befejezni a beszélgetést.

- Akkor meséljen Laurie Martinról. Steve ismét elfordult tőle. Egy ideig a kávéfőzőt babrálta, majd visszasétált a kandallóhoz.

- Már mindent elmondtam a rendőrségnek. Al bólintott. - Akkor most ismételje el nekem is a sztorit. Steve szeme türelmetlenül megvillant. Al konstatálta magában, milyen hirtelen természetű. Vajon mindig ilyen volt? Vagy csak a körülmények tették ilyenné?

- És mi a fenéért ismételném el? - Mert a felesége megbízott, hogy segítsek magának. Ennél több okkal nem szolgálhatok. - Al megvonta a vállát. - De ha magának nincs szüksége a segítségemre, nem kell elfogadnia. - Azzal elindult az ajtó felé, és közben azon tűnődött, engedi-e Steve Mallard, hogy kisétáljon. És ha igen, tisztában van-e azzal, hogy evvel az utolsó reményét veszíti el? Ha Steve szeret fogadni, akkor tudnia kell, hogy ez a mindent vagy semmit kockázata, és ebben a játékban Al jelenti számára a mindent. Ha most elengedi, semmije sem marad.

- Jól van, jól van, elmondom magának is. Ahogy Vickie-től már bizonyára tudja, áthelyeztek. Házat kerestem. Tengerre nézőt szerettünk volna, de hiába próbálkoztam, nem találtam kedvünkre valót. Illetve találtam, csak nem tudtam volna megfizetni. Több ingatlan is megfelelt volna az elképzeléseinknek, a fizetésem azonban nem tette lehetővé, hogy bármelyiket megvegyem. Aztán egy helyi lapban megláttam Laurie Martin képét meg a hirdetését, felhívtam, és megkérdeztem, van-e eladó ingatlana. Aznap estére meg is beszéltünk egy találkozót. - Laguna Niguelben, a Ritzbe. Steve éles pillantást vetett Alre.

- Honnan tudja? - Véletlenül én is ott voltam aznap este. Magát is láttam, ott várakozott a bárban. És Laurie-t is, amikor megérkezett. Meg is állapítottam, hogy jó lába van. Azt mondja, a hirdetése mellett a képét is látta az újságban. Megkérdezhetem, miért hívta fel? Csak mert ingatlanügynökként hirdette magát, vagy azért is, mert csinosnak találta?

- Az istenfáját! - kiáltott fel dühösen Steve, és olyan erővel csapta le a bögréjét, hogy kilöttyent belőle a kávé. - Mire célozgat itt nekem?

Al természetesnek találta a reagálást. Nem először tapasztalta, hogy egy ártatlan kérdés hallatán elveszíti valaki a fejét. Gyakran látott ilyesmit. - Semmire, pajtás. Csak kérdezem. A legtöbb férfi bukik a szőkékre. - Megvonta a vállát. - És ez alól a nős pasik sem kivételek. - Hát én az vagyok, a fenébe is! - Steve ökle hatalmasat csattant az asztalon. Akkorát, hogy ezúttal lerepült róla a bögre. A férfi ismét elveszítette az önuralmát, most még az arca is belevörösödött. A szeme villámokat szórt, a keze remegett. - És még azt hittem, hogy az én oldalamon áll! Ha már én fizetem.

- Nem maga fizet, hanem a felesége. És jól mondja, a maga oldalán állok. De ahhoz, hogy segíthessek, tudnom kell, mi történt. Miért nem akarja elmondani? Az elejétől a végéig. Szívesen meghallgatom. Steve ideges mászkálásba kezdett. Az arcát eltorzította a gyász és a fájdalom. Vagy inkább a félelem? Al úgy gondolta, kezdi beadni a derekát. Ami rendben is volt, hiszen eljött a gyónás ideje. Legalábbis, ha van mit meggyónnia. - Laurie barátságosnak és lelkesnek tűnt a telefonban - kezdte Steve. - Azt mondta, pontosan tudja, milyen házra lenne szükségem, és meg is fogja találni nekem. Úgy beszéltük meg, hogy miután végzek, találkozunk a Ritz-Carlton bárjában. Ugyanaznap, valamivel korábban egy másik megbeszélésem is volt ott, és mint kiderült, neki is a környéken akadt dolga, eladásra felkínált ingatlanokat kellett végigjárnia, így még csak kitérőt sem kellett miattam tennie. Több ház alaprajzát és fényképét is elhozta. Kiválasztottam vagy egy tucatnyit, és megbeszéltük, hogy másnap este végigjárjuk őket. Így is lett, és nagyon elkeseredtem, mert egyik ház sem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. A fényképen mindegyik jobban festett, mint a valóságban. Ráadásul hosszú, nehéz napom volt, elfáradtam. Meghívtam Laurie-t egy közeli kávéházba. Beszélgettünk. tudja, csupa olyasmiről, amiről két ember ismerkedés közben beszélgetni szokott. Természetesen megmondtam, hogy nős vagyok, sőt még a feleségem és a lányaim fényképét is megmutattam neki. Kedvesen megjegyezte, hogy milyen szépek. Viszonzásképpen ő is mutatott egy fényképet a kutyájáról, Clyde-ról. Egy kis fekete jószág volt, piros szalaggal a nyakában.

Elhallgatott.

- És? Milyen volt? - kérdezte Al.

- Mi?

- Hát a vacsora. Milyennek találta a társaságát?

- Mit mondjak? Egész kellemesen alakult az este. Mindketten jól éreztük magunkat, azt hiszem. De ettől még nem lett házam. Még utána is szóltam, amikor beszállt az autóba. Remélem, legközelebb nagyobb szerencsénk lesz, vagy valami ilyesmit mondtam. Ö meg azt felelte, hogy ne aggódjak, nem fog csalódást okozni. - Ez után gyakran találkoztak - jegyezte meg Al, a történet folytatására biztatva Steve-et.

- De csak a házak miatt. Többet is megnéztünk. - És utána meghívta vacsorázni. - Igen. Párszor vacsoráztunk, és volt, hogy csak megittunk valamit. Jól éreztük magunkat. Többnyire Kaliforniáról beszélgettünk, meg persze az ingatlanpiacról, az eladó házakról. - És Laurie megígérte, hogy megtalálja magának a tökéletes házat. - Al maga is járkálni kezdett. A fél karját odaadta volna egy szál cigarettáért. Miért is engedett Mariának, amikor győzködni kezdte, hogy szokjon le.

- A lehető legjobb áron - tette hozzá Steve, és leroskadt a kandalló előtt álló székbe. Kimerültnek látszott. - És közben. hogy is mondjam. nem melegedtek össze? - Al közel sem fogalmazott olyan egyértelműen, mint Maria. Látszott, hogy Steve fontolóra veszi a kérdést.

- Ha ezt akarja hinni, akármit mondok is, attól nem fog mást gondolni. Talán nem kellett volna meghívnom sem vacsorázni, sem ebédelni, sőt még egy pohár italra sem, de magányos voltam, és Laurie jó társaságnak bizonyult. Ennyi, nem több.

- Szex? Nem volt? - Nem - válaszolta Steve határozott hangon. Már vagy százszor feltették neki ugyanezt a kérdést.

- Szex nem volt. - És Vickie-vel? Steve felpattant, és harciasan Al elé lépett. Látszott, hogy szinte szétveti a testét az indulat. Alnek azonban a szeme sem rebbent.

- Ha jól értettem, pajtás, szeretné tisztára mosni magát - mondta nyugodt hangon. - És ha elfelejtette volna, én is ezen dolgozom. Ha nem mondja el az igazat, nem jutunk sehova. Steve felnyögött, és lehunyta a szemét.

- Miért nem hagy már békén? Fáradt vagyok. Ahhoz sincs erőm, hogy tagadjak. - Akkor ne tagadjon. - Al pergő déli hanglejtéssel, halk, csábító hangon mondta ezt, mintha csak azt akarta volna sugallni, hogy mondja meg az igazat, és máris megkönnyebbül.

Összekapcsolódott a tekintetük.

- Menjen a pokolba, Giraud! Nem én tettem! A beálló csendben szinte tapinthatóvá váltak az erőszak kettőjük között áradó hullámai. A hatás csak akkor tört meg, amikor Al elindult az ajtó felé. De mielőtt kilépett volna, megfordult, és Steve-re nézett. - És a feleségével? Vele mi a helyzet? - ismételte meg kérdését.

- Vickie nagyszerű az ágyban. - Steve hangja mintha megbicsaklott volna, miközben ezt mondta. Aztán elfordult, és visszalépett a kandalló előtti székhez. Most már tényleg úgy festett, mint egy reményvesztett ember. Vagy, gondolta Al, mint aki nagyon megbánta, amit elkövetett.

- Minden a legnagyobb rendben volt közöttünk. Jó, nem állítom, hogy nem csappant meg egy kicsit a szenvedély, elvégre tizenkét éve vagyunk házasok, de attól még jó volt. Hogy is mondjam. ismertük egymás testét. Tudtuk, mivel szerezhetünk örömet a másiknak. Al észrevette, hogy a férfi múlt időben beszél. Steve Mallard kedves, könnyed modorú, jóképű fickónak látszott. De ahogy azt a történelem már számtalanszor bebizonyította, a gyilkosok között is akad ilyen. Nem is egy. Vajon ő is gyilkos? Al ösztöne azt súgta, hogy nem, de hogy igaza van-e, arra az idő hozza majd meg a választ. Így vagy úgy.

- Sajnálom, hogy nem jött össze a ház - mondta végül. - Pedig tökéletesnek látszott, ugye? Steve vállat vont.

- A fene se bánja. Lehet, hogy úgysem lett volna a miénk. Laurie azt mondta, gyorsan kell lépnünk, mert más is érdeklődik utána. Al megújult érdeklődéssel kezdte hegyezni a fülét.

- Igen? Kicsoda? - Tudta, hogy Maria sokkal udvariasabban, kedvesebben tette volna fel a kérdést, de hát ő más nevelést kapott.

Steve kimerülten megrázta a fejét. - Azt nem tudom. Először azt hittem, csak azért mondja ezt, mert így akarja magasabbra tornászni a vételárat. A beálló csendet a telefon éles csengése szakította meg. Steve Mallard akkorát ugrott, mint akit meglőttek, aztán mintha földbe gyökerezett volna a lába, megdermedt, és a készülékre meredt. Végül Al volt az, aki az ötödik csengésre fölvette a kagylót.

- Tessék. Ó, üdvözlöm, Mrs. Mallard. Al Giraud vagyok. Igen, a férje is itt van. Itt áll mellettem. Akar beszélni vele? - Már éppen át akarta adni a telefont Steve-nek, amikor Vickie Mallard mondott még valamit. Al hangosan felszisszent, és Steve-re nézett.

- Természetesen megmondom neki, Mrs. Mallard. Vagy inkább adjam át neki a telefont? Ne? Rendben, asszonyom. Akkor továbbítom neki az üzenetet. Visszatette a helyére a kagylót.

- Egy eldugott kanyonban megtalálták Laurie Martin autóját. Vérnyomok vannak a hátsó ülésén. A rendőrség biztosra veszi, hogy hamarosan a holttest is előkerül. Jelenleg kutyákkal vizsgálják át a területet. - Miközben beszélt, Steve reagálását figyelte.

Már egyébként is szörnyen nézett ki a férfi, de most még tovább romlott az állapota. A halántékán lüktetni kezdett egy ér, a szeme kidülledt, a keze ökölbe szorult. Úgy nézett ki, mint aki egy tátongó szakadék szélére ért. Talán azt élte át gondolatban, ami az eldugott kanyonban történt, és ami miatt ez a szörnyű helyzet kialakult. - Biztos, hogy nem akar beszélni róla? - kérdezte Al halkan. - Én tényleg a maga oldalán állok, pajtás. Vagy már elfelejtette?

Steve szabályosan visszacsuklott a székbe, mint akit nem bírnak el a lábai. A szemét elfutotta a könny. Arcát a kezébe temette, és felzokogott.

- Hát nem érti? - kérdezte kétségbeesetten. - Tényleg nem tudok mit mondani. Al odalépett hozzá, és szótlanul nézte egy darabig. - Új ügyvédre lesz szüksége - mondta végül. - Zuckerman nem tud megbirkózni egy gyilkossági üggyel. Én viszont ismerek valakit. Listernek hívják. Ben Lister. - Leírta egy lapra a nevet meg az ügyvéd telefonszámát, és az asztalra tette. - A feleségét is felhívom, neki is megadom Lister számát. Ben ügyes fiú. Ha van valaki, aki tud segíteni, akkor ő az.

Steve fölemelte a fejét.

- Elmegy? - Sajnos mennem kell. Vár a való világ. De ne aggódjon, nem marad sokáig egyedül. Ha a sejtéseim nem csalnak, egy órán belül ismét látogatói lesznek.

- Látogatók? - Steve arca teljes értetlenséget tükrözött. - Mégis kik?

- A zsaruk, pajtás. Bulworth nyomozó meg az emberei. Most, hogy bekövetkezett ez a fordulat, be fogják vinni egy újabb kihallgatásra. Ez teljesen nyilvánvaló.

- De hát. ezt nem tehetik meg. Kérem. Ne hagyjon itt.! Steve rettentően félt. Legalább annyira, mint a horogra akadt hal. Annyira, hogy Al egyszerre megsajnálta. Úgy érezte, tényleg nem hagyhatja egyedül. A végén még elkövet valami őrültséget. Megszökik. Vagy megöli magát.

- Rendben van. Maradok. Úgyis hamarosan ideérnek. Addig talán mégis megiszom egy csésze kávét. - Igazából persze nem kávéra vágyott, hanem egy szál cigarettára.

9. fejezet

Bulworth nem vesztegette az idejét. Helikopterrel érkezett a tópartra, majd a helyi seriff autójával fékezett le a ház előtt.

- Stephen Frederick Mallard, velünk kell jönnie a rendőrségre. Laurie Martin elrablása, illetve eltűnése ügyében szeretnénk feltenni önnek néhány kérdést. Joga van hallgatni, és joga van ahhoz, hogy az ügyvédje a kihallgatás alatt végig jelen legyen. Steve Mallard csak állt. A válla előregörnyedt, két karja ernyedten lógott a teste mellett, mintha a halálos ítéletét mondták volna ki. - Gondolhattam volna, hogy itt talállak - szólt oda Alnek Bulworth. - Mielőtt megkérdeznéd, még nincs meg a holttest. De előkerül. Hamarosan. Al azonban oda sem figyelt. Felhívta ugyanis Ben Listert, és éppen az ügy állását magyarázta neki, meg hogy ő milyen szerepet játszik az egészben. Az ügyvéd megígérte, hogy amint lehet, felveszi a kapcsolatot Steve-vel, Al pedig arra tett ígéretet, hogy Steve hallgatni fog, míg Lister oda nem ér. Al tudta, hogy együtt kell működnie Listerrel, mert csak rajta keresztül juthat bizonyítékhoz a mind szövevényesebbé váló ügyben. Lister ügyvédi irodájában volt egy számítógép, amely állandó összeköttetésben állt a San Diegó-i rendőrség gépeivel, és amely - ezt Al biztosra vette - nyomon fogja követni Steve Mallard és Laurie ügyének minden mozzanatát. Emellett ahhoz is kellett neki az ügyvéd segítsége, hogy Laurie otthonába és irodájába bejuthasson. Meg akarta nézni Laurie Steve-ről vezetett aktáját, még akkor is, ha a rendőrök már jártak ott. Abban bízott, hogy némi szerencsével rábukkanhat valamire, ami elkerülte a figyelmüket. Miközben a rendőrök elvezették a megbilincselt Steve Mallardot, Al azon tűnődött, vajon képes lehetett-e ez az összetört ember meggyilkolni Laurie-t.

Maria a férfi lakásán várta az Arrowheadből visszatérő Alt.

- Ott voltál - mondta vádló hangon. - Mindent láttam a tévében! Bulworth úgy nézett ki, mint a macska, amelyik megette a kanárimadarat. Pedig csak ezt a szegény Steve Mallardot állította elő. Letartóztatta!

- Nem tartóztatta le. Csak bevitte kihallgatásra. - Ami azt jelenti, hogy még mindig nem találták meg a holttestet. Al arca vigyorra húzódott.

- És te hogy vagy, drágám? Kösz, hogy megkérdezted. Nehéz napom volt. - Ne rizsázz itt nekem, Giraud! Miért nem hívtál fel, mielőtt elindultál Arrowheadbe? Veled mentem volna! Lehet, hogy tudtam volna segíteni. Al levette az ingét, és a barna bőrdívány karfájára dobta.

- Nem, most nem tudtál volna. - Lerúgta a cipőjét, és éppen azon volt, hogy kilépjen a nadrágjából. Maria le nem vette róla a szemét. Párnás alsó ajkát harapdálta, és halkan felsóhajtott. - Miért nem viseled a Calvint, amit tőlem kaptál? - Én már csak ilyen ódivatú fickó vagyok, Maria. Ragaszkodom a régi cuccaimhoz.

- Talán nem ártana, ha kicsit megpróbálnál alkalmazkodni a változásokhoz. Al nem felelt, csak vigyorogva el akart lépni Maria mellett, aki villámgyorsan elkapta az alsónadrágjánál fogva.

- Mégis mit gondolsz, hova mész? A férfi tekintete épp olyan ártatlan volt, mint a mosoly olya. - Hová menne egy férfi ilyen nehéz nap után, ha nem zuhanyozni? - Az még ráér. - mormogta Maria, miközben lejjebb csúsztatta ujjait a férfi alsónadrágjában. - Ó, Giraud - nyögte. - Hogy lehet, hogy még mindig olyan a feneked, mint egy tinédzseré? - Mit tudsz te a tinédzserek fenekéről? - Al megfordult, hogy a feneke még jobban belesimuljon Maria tenyerébe, meg hogy magához ölelhesse a nőt.

- Én is voltam tinédzser. - felelte Maria és az ajka éhesen lecsapott a férfi mosolygó szájára. - No igen. Persze az már jó régen lehetett - felelte Al nevetve, miután Maria haját megmarkolva és kicsit meghúzva kiszabadította a fogai közül az ajkát. - Ne játszd itt velem a detektívesdit! - torkolta le Maria. - Egyébként nem is olyan régen volt. Főleg ha hozzád hasonlítom magam. Al felsóhajtott.

- Ebben igazad van, drágám. - Azzal megcsókolta a nőt. Szenvedélyesen, erőteljesen. Úgy, ahogy egy olyan nőt csókol a férfi, akiért megőrül, gondolta Maria boldogan, és máris azon ügyeskedett, hogy csók közben le tudja fejteni magáról a testére simuló kék miniruhát. - Te jó ég! - Al meg sem próbálta leplezni a döbbenetét. - Nem hittem volna, hogy nincs rajtad alsónemű.

- Hozzád jöttem. Arra gondoltam, így megspórolhatunk egy kis időt. - Azzal visszaügyeskedte magát a férfi karjaiba, hozzápréselte a hasát, izgatóan birizgálni kezdte bőrét a mellbimbójával, és játékosan beleharapott a fülébe. - Még mindig akarod azt a zuhanyt?

- Vagy azt, vagy egy hideg sört. - Gazember! - kiáltott Maria. A következő pillanatban Al a karjába kapta, és elindult vele a fürdőszoba felé.

A fekete-fehér csempés fürdőszoba olyan volt, mint egy hűvös barlang. A víz langymelegen csordogált a csapból, csak a zuhanyfülkére irányított halogénlámpa éles fénye ártott a romantikus hangulatnak.

- Olyan, mintha egy pornófilmben szerepelnénk - lihegte Maria, miközben kisimított a homlokából egy hosszú, nedves fürtöt. - Ó, istenem, Giraud, még, igen. Hátát a zuhanyfülke falának támasztotta, lábait átkulcsolta a férfi derekán. Al a fenekét markolta, miközben mélyen belehatolt. - Ó, Giraud, Giraud! - kiáltotta Maria. - Te vagy a legjobb. a legeslegjobb.! - Aztán hagyta, hogy magával ragadják az öntudatlanság édes, minden mást feledtető hullámai, és eljusson abba a mennyei állapotba, amellyel semmi más nem versenyezhet. Al még utána sem engedte el Mariát. Szorosan ölelte, mintha máskülönben nem tartották volna meg remegő lábai. Már maga sem tudta, miben fürdik - vízben, vagy a homlokáról csorgó verejtékben.

- Túl öreg vagyok én már ehhez. Maria a férfi vállgödrébe fúrta az arcát. - Öreg a fenét! Senki sem veheti fel veled a versenyt. Legalábbis azok közül - tette hozzá gonoszkodva -, akiket ismerek.

- Te alávaló némber! - mormogta Al, és apró csókokkal borította a nő nyakát. Aztán mikor érezte, hogy tiltakozni kezdenek az izmai, keservesen felnyögött. - Nem bírom tovább ebben a pózban. Engedj el, légy szíves! Maria nevetett, és lassú mozdulattal leereszkedett. Amint földet ért a lába, ismét odapréselte magát a férfihoz. - Azt hiszem, szerelmes vagyok beléd, te vén csataló - suttogta átszellemülten. Al vidám nevetését megkettőzte a fekete-fehér csempékről visszaverődő visszhang.

- Ó, drágám. Kíváncsi vagyok, akkor is ezt mondod-e, amikor megnézed magad a filmben. Bár biztosra veszem, hogy remekül fogsz mutatni a felvételen.

- Tudtam, hogy nem véletlenül van a zuhanyfülkére irányítva a halogén. Ha arra gondolok, hogy a kezedbe tettem a sorsomat. - Közben már a férfi hátát szappanozta, és időnként lejjebb is megtáncoltatta a szivacsot.

- Ha nem vigyázol, ismét bajba kerülsz! - Akarsz fogadni? - kérdezte Maria, és nevetve belesimult a férfi ölelő karjaiba. - Most meg hová mész? - kérdezte méltatlankodva Maria, ahogy kielégülten nyújtózkodott egyet Al immár nagyon is gyűrött szürke lepedőjén. Onnan figyelte a férfit, amint szőrös, izmos lábán egyensúlyozva beleügyeskedi magát egy tiszta alsónadrágba. - Azt gondoltam, rendelhetnénk pizzát. Egy margaritát, pepperonival az egyik felén. A te feleden tette hozzá mosolyogva.

- Sajnálom, bébi, de el kell mennem. Ha akarod, neked szívesen rendelek egyet. Maria azonban már talpra is ugrott, és villogó szemekkel támadt a férfira.

- Mi az, hogy el kell menned? Egyáltalán hova? - San Diegóba, angyalkám. Hogy egészen pontos legyek, Lagunába. Steve Mallard végzetével van találkozóm. Maria bágyadtan visszahanyatlott az ágyra.

- Tudhattam volna. Egy röpke csók, és már el is rohansz. Ez vagy te, Giraud. - Legalább nem örökre rohanok el a csók után felelte Al. - Még mindig akarod azt a pizzát? - Természetesen nem. Nem is szeretem. Csak azért szoktam veled enni, hogy ne kelljen egyedül vacsoráznod. A férfi keze megállt az ing gombolása közben.

- Nofene! Akkor ki szokta felfalni az én részemet is? Lehet, hogy van egy hasonmásod, akivel időnként szintén megosztom az ágyamat? - Na jó, vallomást teszek - mondta valamivel alázatosabban Maria, és kiszámított mozdulattal hátrasimította a haját híresen gyönyörű szeméből. - Szeretem a pizzát, de csak szex után. - Már csak azt kellene tudnom, hogy a szexet kivel szereted - jegyezte meg tréfásan a férfi, majd nevetve hozzátette: - Sajnálom, drágám. Semmit sem szeretnék jobban, mint veled pizzázni. Még egy pohár bort is felszolgálnék hozzá abból a jó kis chiantiból, amelyet a Vons piacon vettem, és ami azóta terjedelmes borospincémet gazdagítja.

- Arra gondolsz, aminek a konyhapult alatt szorítottál helyet? Mert pontosan tudom, hogy ott nincs más, csak két üveg az egyik legolcsóbb olasz vörösborból, meg egy palack jobbfajta kaliforniai chardonnay, amit nyilván ajándékba kaptál valakitől, mert te túl sóher vagy ahhoz, hogy hatvan dolcsit kifizess egy borért. Ezeken kívül nem láttam mást abban a roppant terjedelmes borospincében, csak pár palack Asahi sört. Ja, meg még néhány Perrier-t, de hogy azokat miért nem a hűtőszekrényben tartod inkább, azt elképzelni sem tudom.

- Na jó, beismerem, nem vagyok nagy borszakértő, sosem volt elég időm ahhoz, hogy az ilyen flancos dolgokat kitanuljam. Legyen tele a poharam, nekem már az is elég. - Felhúzta a farmernadrágján a cipzárt, és belecsúsztatta meztelen lábát a papucscipőjébe. - Nem akarsz velem jönni?

- Micsoda? - Maria egyetlen szempillantás alatt kipattant az ágyból, és magára kapta a kék miniruhát. - Várj! Meggondoltam magam! - mondta Al, miután végignézett rajta.

- De hát miért? - Maria felhúzta krémszínű bőrcipőjét, rántott néhányat a ruháján, és felvillantotta legcsábosabb mosolyát. - Már készen is vagyok. - Te tényleg azt hiszed, hogy eljöhetsz velem ebben a tenyérnyi ruhában úgy, hogy nem viselsz alsóneműt? Maria újfent megigazította magán a ruhát.

- Ó, ne légy már ennyire prűd! Megígérem, hogy összeszorítom a térdemet. - Hah! Szó sem lehet róla, hölgyem! Ilyen hiányos öltözékben nem jelenhetsz meg a San Diegó-i rendőrségen!

- Ó, hogy az a.! - nyögte Maria, majd keresztülvágtatott a szobán. Egyetlen mozdulattal kirántotta azt a komódfiókot, amelyikben a férfi az alsóneműjét tartotta, és villámgyors mozdulattal magára kapott egy bokszeralsót. - Tessék! Ez mindent eltakar. A nadrág szára hatalmas buggyokat vetett Maria karcsú combján, és majdnem a térdéig lógott az ülepe. Al minden rosszallása ellenére elnevette magát.

- Meg kell hagyni, Maria, te aztán minden helyzetben feltalálod magad. - Ennek a jogi képzettség az oka. Nem végezheted el az egyetemet, amíg nem tudod minden kérdésre a választ. - Magasabbra húzta a derekán az alsót, és önelégülten így folytatta: - És pontosan ezért lesz mindennél nagyobb szükséged a jelenlétemre, amikor Bulworth elkezdi kihallgatni az ügyfeledet. Én ugyanis jogászként gondolkodom, és rögtön észreveszem, ha csapdába akar csalni benneteket. Így neked nem lesz más dolgod, mint megkeresni a kibúvókat abban, ami elhangzik. - Én sem fogalmazhattam volna jobban, bébi bókolt Al, azzal megfogta Maria könyökét, és gyakorlatilag kituszkolta a garázsba. Ott kinyitotta előtte a Corvette ajtaját. - Jaj, ne! Nem mehetnénk inkább az én autómmal? - kérdezte Maria, és könyörgő pillantást vetett a férfira. - Nem, de valamit azért megtehetek a kedvedért. Lehúzom a tetőt, így mire odaérünk, a szél megszárítja a hajad. - Menj a fenébe! - vágta oda Maria, és bosszúsan berántotta maga mögött a kocsi ajtaját. - Aki engem szeret, annak szeretnie kell az autómat is - dörmögte nevetve a férfi, aztán felbőgött a motor, és kigördültek a garázsból. Nemsokára maguk mögött hagyták a Queens Roadot, majd a Sunset Stripe-ot is, és hamarosan a 405-ös úton robogtak dél felé. Al gondolatai ekkor már Steve Mallard körül forogtak, akinek a nyakán egyre jobban szorult a hurok.

Bulworth úgy döntött, nem áll szóba Allel. Széles, húsos arca megközelíthetetlenséget tükrözött, a pillantása keménységet, mint mindig, amikor gyilkossal akadt dolga, akit esze ágában sem volt kiereszteni a karmai közül. Ilyen körülmények között nem adott lehetőséget Álnak arra, hogy a vádlott közelébe menjen, arra meg pláne nem, hogy a kihallgatáson jelen legyen. Ehhez, mondta, csak a vádlott ügyvédjének van joga. - Rendben - válaszolta könnyed hangon Al. - Akkor Ms. Cwitowitz Mallard ügyvédjeként csatlakozik Mr. Listerhez. Bulworth tekintete, ha lehet, még keményebbre váltott. - Micsoda? Magaddal hoztad a privát nagyágyúdat? - A fején találtad a szöget, pajtás. Ms. Cwitowitznak a lehető legmegfelelőbb a képesítése. - El tudom képzelni - válaszolta gúnyos hangon Bulworth, és Mariára nézett, aki kék miniruhájában, hátrafogott hajával alig látszott többnek tizenhatnál. - Ahhoz sem elég idős, hogy sört rendeljen a bárban, nemhogy egy gyilkost képviseljen. - Egy feltételezett gyilkost, nyomozó - javította ki villámgyorsan Maria. - Egyébként nálam van az igazolványom, nyugodtan nézze meg. Bulworth tehetetlenül felsóhajtott.

- Rendben. Azt hiszem, maga bejöhet. Maria nyakig begombolta világoskék kasmírpulóverét, lejjebb huzigálta magán a ruhát, és peckes léptekkel elindult a nyomozó után. Steve Mallard már ott ült a műanyag bevonatú asztal mellett, amelyen nem volt más, csak egy piszkos hamutartó meg egy pohár víz. Mallard azonban nem dohányzott. A balján Ben Lister foglalt helyet, egy zömök, kopaszodó férfi, akinek átható kék szemét sokszorosára nagyította szódásüveg vastagságú szemüvege. Maria jól ismerte a jogászok baráti összejöveteleiről. Ennek ellenére bemutatkozott, és elmondta, milyen minőségben van jelen, aztán helyet foglalt Steve jobb oldalán. A szeme sarkából alaposan szemügyre vette a férfit. Nem talált rajta semmi kivetnivalót. Nyugodtnak látszott, és persze megviseltnek. Borotválatlanságában mégis érződött az a megnevezhetetlen valami, ami - bármilyen ártatlan volt is - bűnösnek mutatta.

Maria az asztalra tette jegyzettömbjét, és teljes készenlétben várta, hogy elkezdődjön a kihallgatás. Alt nem lepte meg, hogy az egész alig másfél óra elteltével véget is ért. Elsőként Steve Mallard és a két ügyvéd lépett ki a szobából, majd a nyomukban tehetetlen kifejezéssel az arcán Bulworth és rettenthetetlen szárnysegédje, Powers.

- Na, hogy ment? - kérdezte Al, és még egy utolsót kortyolt diétás kólájából. - Jól - válaszolta leverten Bulworth. - Egész jól. Az ügyfeled egyelőre szabad, de biztosíthatlak róla, nem sokáig. Ezt neki is megmondtam.

- Nagyszerű. Így legalább tudjuk, hogyan állunk. Köszönöm, nyomozó. - Azzal megmarkolta Steve könyökét, és tolni kezdte maga előtt. A férfi úgy lépkedett, mintha ólomból lett volna a lába. - Üdvözlöm a feleségedet meg a gyerekeket, Bulworth - szólt vissza az ajtóból Al. - Remélem, a közeljövőben ismét összejövünk egy jó kis grillpartira.

- Én is remélem - sóhajtotta Bulworth, és tehetetlenül nézte, amint a gyanúsítottja kisétál az őrs ajtaján. - Amint tisztázzuk ezt a nyavalyás ügyet, és rács mögött tudhatom ezt a csirkefogót - tette hozzá, és látszott rajta, hogy komolyan gondolja minden egyes szavát.

10. fejezet

A Dennys kávézóban ültek, Lagunától északra, az autópálya egyik lehajtójának közelében. Ben Lister hamburgert és sült krumplit evett, Al két tojást kolbásszal és ugyancsak sült krumplival, Maria szezámmagos bagelt. Steve egy csésze kávét kortyolgatott mohón, már a harmadikat néhány perc leforgása alatt. Nem csoda, ha ennyire fel van pörögve, gondolta Maria.

- Miért nem eszik valamit? - kérdezte, bár ha őszinte akart lenni, semmi kedve nem volt étkezésre buzdítani Steve Mallardot. A férfi nem úgy viselkedett a kihallgatáson, ahogy egy intelligens embertől várni lehetett volna. Szorosan összezárta a száját, és csak akkor válaszolt a kérdésekre, ha Listertől engedélyt kapott. Válaszai azonban ilyenkor is csak néhány szavasak voltak, többnyire csak egy igenből vagy egy nemből álltak.

- Tessék, vegyen! - Maria a férfi elé tolta a tálcáját, és közben egy röpke pillanatra összekapcsolódott a tekintetük. Szép barna szeme van, állapította meg magában Maria. Félelemmel teli, barna szeme.

- Köszönöm. Nagyon köszönöm. - Steve kettétört egy süteményt, és mint akinek hirtelen megjött az étvágya, egyben lenyelte az egész falatot. Al odaintette a pincérnőt.

- Hozzon még egy szezámmagos bagelt a barátomnak, angyalom. És talán egy adag omlettet is, legyen szíves. A középkorú, kellemesen telt és kétségkívül fáradt pincérnő szemében nemtetszés villant az angyalom szó hallatán. Maria elvigyorodott.

- Ne vegye a szívére - mondta. - Délen nevelkedett, és mindenkit angyalomnak szólít. - Azért remélem, a fiúkat nem - válaszolta sértetten a pincérnő, és sietős léptekkel távozott.

- Illemtanórákat kellene venned, Giraud, legalább abból, hogyan kell megszólítani valakit, és jó benyomást kelteni másokban. - Maria felsóhajtott. - Nem tudhatod, mikor jöhet jól a jó modor. Egyébként jogi szempontból akár szexuális zaklatásnak is tekinthetők az ilyen megnyilvánulások.

- Valóban? - Al gonoszul felvonta a szemöldökét. - Pedig én bóknak szánom őket. Nem tudom, miért zavar egy csinos nőt, ha angyalomnak szólítom. Lister felnevetett, és még Steve is elmosolyodott.

- Nos, a helyzet a következő - kezdte Lister két harapás között. - Nincs holttest, viszont vérnyomok vannak az autó hátsó ülésén. Már vettek mintát, és elküldték vizsgálatra, hogy megállapítsák a vércsoportot. Persze majd Steve vérével is összevetik, hátha tőle származik. - Nem. Nem származhat tőlem. Én ugyanis nem ültem abban a kocsiban! - tört ki Steve-ből a tiltakozás. - Soha? - kérdezte Al. - Na jó, egyszer-kétszer előfordult, hogy beültem, amikor házakat néztünk. Ilyenkor Laurie vezetett, mert ő ismerte az utat. Miért mentünk volna két kocsival? De azon az estén nem. Nem is találkoztam vele.

- Aznap, amikor eltűnt - tette hozzá síri hangon Lister. Steve kétségbeesetten lehajtotta a fejét, éppen amikor a pincérnő megérkezett az omlettel meg a bagellel.

- Nos, ha nincs holttest, amivel összevethetnék az autóban talált vért, gyakorlatilag lehetetlen elvégezni a DNS-vizsgálatot - állapította meg Lister. - Csupán azt lehet bebizonyítani, hogy a vér nem Steve-től származik. Származhat persze Laurie-tól, de holttest nélkül ezt a feltételezést nem tudják bebizonyítani. De nincs sok időnk. Most is, miközben itt beszélgetünk, helikopterek köröznek a kanyon felett, és biztos vagyok benne, hogy újra bevetették a kutyákat is. Az egész környéket átfésülik. Föl kell készülnünk arra, hogy előbb-utóbb megtalálják, amit keresnek.

Steve a tojást meg a kávét bámulta, és félő volt, hogy mindjárt elokádja magát. Maria kettétörte az egyik bagelt, és mohón beleharapott.

- Az enyémért cserébe - magyarázta, és miközben Listert hallgatta, Steve-en tartotta a tekintetét. - Steve ujjlenyomatát már megtalálták a Lexusban, de ennek, mint Steve-től hallottuk, megvan a logikus magyarázata. Találtak viszont más, egyelőre azonosítatlan ujjlenyomatokat is, amelyek valószínűleg Laurie többi ügyfelétől származnak. A zsaruk már keresik őket.

- Most is, miközben itt beszélgetünk - tette hozzá gúnyosan Maria, és lapos pillantást küldött Al felé. A férfi észrevette. - Te kis kötekedő - súgta, és máris elfordította a fejét. Maria elvigyorodott. Azon tűnődött, eszébe jut-e a férfinak, hogy az ő alsónadrágját viseli a ruhája alatt, és mindezt miért. Azért, hogy a méltóságát megőrizze. De nem. Al arca igencsak komoly volt. Látszott, hogy az ügy körül forog minden gondolata. - Már ellenőrizték Steve bankszámláját, és végigjártak minden egyes helyet, ahol Laurie-val megfordult. Éttermeket, kávéházakat, bárokat. Steve beismerte, hogy valóban jártak ezeken a helyeken. Nem csinált belőle titkot.

- Mégis hány alkalommal mutatkoztak együtt nyilvánosan? - kérdezte Maria. - Hatszor. Talán hétszer. - Steve kihörpintette a kávéját, és nem nézett senkire. - Oké. - Lister bekapta az utolsó falatot, és leöblítette egy korty kólával. - A lényeg, hogy nem tudják Steve-et benntartani. Nincs ellene bizonyítékuk, így vádat sem tudnak emelni. Csak egyet tehetünk. Várunk, míg meg nem találják Laurie Martin holttestét. - És akkor nyakig leszünk a szarban - jegyezte meg komoran Al.

- Nem baj. Majd mi lemossuk - felelte Lister, és Steve-re mosolygott. - Azt javasolom, menjen haza a feleségéhez. Próbáljon lazítani egy kicsit. Én majd kézben tartom a szálakat. Bízzon bennem. Törődjön a gyerekeivel. Foglalja el magát. Rendben? Steve bólintott, de az arca merev maradt. Mint aki lebénult, gondolta Maria.

- Itt van az otthoni számom, meg a kocsitelefon száma is - folytatta Lister. - Ha úgy érzi, hogy szüksége van rám, bármikor felhívhat. Érti, Steve? Bármikor. Komolyan gondolom. Oké?

- Oké - ismételte Steve, mint akit felhúztak. Az omlett és a fél bagel érintetlenül maradt az asztalon. Csupán Al tett le mellé jókora borravalót. - Viszlát, angyalom - szólt utána csúfolódó hangon a pincérnő. - Jöjjön máskor is! Al még akkor is vigyorgott, amikor ráfordultak a 405-ös útra, és elindultak vissza, Los Angeles felé. Maria egyáltalán nem örült annak, hogy a Corvette hátsó ülésén kell utaznia, de Steve hozzá képest nagydarab volt, nem beszélve arról, milyen kellemetlenül érintette volna, ha egy gyilkossággal gyanúsított férfi ül a háta mögött.

- Mindjárt otthon lesz, Steve - mondta a férfinak könnyed hangon Al. Csakhogy Steve már egyáltalán nem volt biztos abban, hogy még van otthona.

A Jon Benet Ramsey-gyilkosság óta nem támadt ekkora felzúdulás Amerikában. Steve Mallard neve a gyilkos szó szinonimája lett. Közvélemény-kutatást végeztek arról, bűnösnek tartják-e az emberek a lakosság ötvenhat százaléka egyértelműen bűnösnek hitte, és csupán huszonhárom százalék vélekedett úgy, hogy ártatlan. A többiek nem tudták, mit gondoljanak. Rivera, Larry King, Matt Lauer. Minden tévécsatornán Steve volt a főszereplő a legnépszerűbb műsorvezetők vizsgálták, bűnös-e Laurie Martin elrablásában, illetve esetleges meggyilkolásában. De nemcsak a tévébe került be naponta, hanem a bulvárlapokba, a képes újságokba és a rádióba is. Beszéltek róla Angliában, Franciaországban, Ausztráliában. és minden alkalommal ugyanazok a kérdések hangzottak el: Mi történt Laurie Martinnal?

Hol lehet? Egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy ezekre a kérdésekre senki sem tudja megadni a választ. Eltelt egy újabb hét, és Laurie Martin holtteste még mindig nem került elő.

11. fejezet

Vickie Mallard már nem járt el naponta az edzőterembe - nem bírta elviselni a felé forduló arcokat, az elsuttogott megjegyzéseket és a kíváncsi pillantásokat. Bárhova ment, úgy érezte, mindenki őt figyeli, mindenki róla beszél. A bevásárlást már nem a közeli üzletben intézte, hanem jóval messzebb. Képes volt mérföldeket autózni némi zöldségért meg gyümölcsért, mert abban bízott, hogy a lakóhelyétől távol megőrizheti névtelenségét. De gyakran még ilyenkor is a nyomába eredtek a bulvárlapok fotósai, mint ahogy minden reggel, amikor iskolába vitte a gyerekeket a Chevyvel. Azt hitte, belehal, amikor először látta meg a lányokat az egyik bulvárlap feketével szedett főcíme alatt: A GYILKOS GYERMEKEI. Hazament, berohant a konyhába, lecsapta a pultra a barna bevásárlózacskókat, majd felsietett az emeletre, hogy a férjét szembesítse a helyzettel. Mint az utóbbi időben mindig, Steve most is az ágyon feküdt. A nagy közös franciaágyon, amelynek színes foltokból varrt takaróját az Appalache-hegységben vásárolták egy családi vakáció alkalmával. Ebben az ágyban fogantak a gyermekeik - azok a gyermekek, akik most számkivetetté váltak a saját hazájukban. Vagy inkább megbélyegzetté.

- Nem bírom tovább - közölte magas, hisztériaközeli hangon, mire Steve fáradtan emelte föl a fejét. Egy hosszú percig csak nézte az asszonyt, aztán lecsukta a szemét, és visszahanyatlott az ágyra.

- Tudom. - Megörülök! Láttad, mit írnak a gyerekeinkről? - Odahajította az újságot. A lap Steve mellkasán landolt. - Olvasd el! - visította Vickie. - Olvasd csak el, a fene essen beléd! A gyilkos gyermekei, így emlegetik őket. - Elhallgatott, mert fojtogatni kezdték a könnyek, aztán az ágy szélére rogyott, és felzokogott. - Nem bírom tovább, egyszerűen nem bírom. Képtelen vagyok tovább csinálni. nem tudom, mit követett el a férjem. a lányoknak pokol az életük. Persze, figyelmeztették a többieket, hogy viselkedjenek velük normálisan, de minden megváltozott körülöttük. Számkivetettek lettek. Velem együtt. Mi történt velünk, Steve? Mivé lett az életünk? Steve felállt, és odalépett hozzá. Kinyújtotta a kezét, hogy megérintse, de félúton elakadt a mozdulata. Akármikor megérintette Vickie-t az utóbbi időben, az asszonynak mindig megfeszült a teste, mintha attól félne, hogy bántani akarja.

- Folyamatos ostrom alatt vagyok a saját otthonomban - zokogta Vickie. - Lesifotósok ugranak elém, amikor vásárolni indulok, fényképezőgépekkel felszerelkezett motoros férfiak követik a lányaimat. Steve fejében egyre csak az a félmondat zakatolt: .nem tudom, mit követett el a férjem. Tudta, hogy vége. Lépnie kell.

- Az lesz a legjobb, ha elhagylak - mondta csendesen. - Amint besötétedik, elmegyek. Vickie könnyáztatta szemmel nézett a férfira, de nem ellenkezett.

- Hova? - Arrowheadbe, azt hiszem. Vickie nem szólt, de tudta, hogy már nem sokáig bírná elviselni Steve jelenlétét a házban. Tényleg el kell mennie.

- Én meg elküldöm a lányokat a nővéremhez mondta valamivel nyugodtabban. - Teljesen lehetetlenné vált a helyzetük. Nem igazságos, hogy ekkora terhet kell cipelniük. - De ez azt jelenti, hogy egyedül maradsz. - A férfi ösztönösen az asszony vállára tette a kezét, aki abban a pillanatban megmerevedett. - Nem tudom, mit tehetnék, Vickie - mondta Steve fásultan, és ellépett mellőle. - Azt se tudom, mit mondhatnék. Az asszony még csak rá sem nézett. A rabbijukra gondolt, aki mindig erős bástyaként állt mellette, és amiben csak tudott, segített neki. Aztán az apjára, aki saját fiaként szerette Steve-et.

- Az Isten senkit sem ítél el addig, míg be nem bizonyosodik, hogy az illető valóban bűnös - mondta az apja, de szomorú szeméből ki lehetett olvasni a kétkedést. Ugyanez a kétely mardosta Vickie-t is. Ha a tükörbe nézett, ott volt a szemében, és gyűlölte magát emiatt.

- Segítek összecsomagolni. Mindössze ennyit tudott mondani.

- Ezredszer teszem fel magamnak a kérdést, hogy ez a csinos, vonzó és valószínűleg okos nő mitől lehetett ennyire magányos.

Vasárnap reggel volt. Al Maria süppedős, párnákkal telerakott, szürkésbarna plüsskanapéján ült, és a méregdrága üvegasztalon pihentette kopott csizmába bújtatott lábait, hatalmas koszfoltokat ejtve a csillogó felületen. Szokásos farmerját viselte, és a változatosság kedvéért egy fekete pólót, amely már annyira kifakult, hogy inkább szürkének látszott. A tévécsatornákat váltogatta, abban bízva, hogy valamelyiken talál egy jó futballmeccset. Maria, aki hófehér frottírköntöse alatt nem viselt semmit, mellette feküdt a kanapén, és az ölébe hajtotta a fejét. Az L. A. Times-t olvasgatta, és időnként belekortyolt kihűlt kávéjába.

Ezek voltak számukra a hét kedvenc pillanatai, amelyeket - és erre meg is esküdtek - sohasem állt szándékukban a munkával kapcsolatos problémák megvitatásával elrontani.

- Talán rejtegetnivalója volt. - A mindig logikus gondolkodású Maria azonnal megtalálta a legmegfelelőbbnek tűnő választ, még így is, hogy közben a horoszkópját olvasgatta. - Sidney Omarr azt mondja, óvakodjak a hamis álarc mögé rejtőzködő férfiaktól. Szerinted mit érthet ezen? - Az én horoszkópom mit ír? - kérdezte Al. Ahogy a kávéjáért nyúlt, lehajolt, és megpuszilta a nő fején a szőke fürtöket.

- Na. nézzük a skorpiót. - dünnyögte Maria, és felvihogott. - Vigyázz, mert könnyen elképzelhető, hogy az igaz szerelem nem olyan igaz, amilyennek látszik. - Ez a fickó hazudik. - Al kihörpintette Maria csészéjéből a maradék kávét, aztán visszatette az üres csészét az asztalra. - Öltözz fel, angyalom. Elmegyünk itthonról. Maria felnyögött. A padlótól mennyezetig érő ablaküvegen legördülő esőcseppeket nézte, amelyektől nem lehetett látni a Csendes-óceánt. Maria otthona ugyanolyan káprázatos volt, mint ő maga. A fehér márványépület tizenegyedik emeletének majdnem a felét elfoglaló, háromszáz négyzetméteres lakásból elképesztő kilátás nyílt az óceánra.

A járólapok halványszínű mészkőből készültek, a konyhában a fekete gránit és az acél volt az uralkodó, a fürdőszobákban - három volt belőlük - a márvány és az üveg. A hatalmas felületű ablakok az óceán partján kígyózó útra néztek, amelyen túl szinte mindig szörfösök lovagoltak a tarajos hullámokon.

A berendezési tárgyakkal Maria majdnem ugyanolyan takarékosan bánt, mint Al, ám a férfi otthonától eltérően az ő lakását a kényelmes minimalizmus jellemezte. A meleg tónusú keleti szőnyegeken párnákkal megrakott, süppedős plüsskanapék terpeszkedtek, de a hallban csak egyetlen, vékony lábú alumíniumkonzol állt egy három láb magas kristályvázával, amelyben ott díszelgett egy bársonyos barkákkal teli fűzfaág. A hálószobában fehér orchideák illatoztak a hatalmas, skarlátszínűre lakkozott, aranymintával díszített ágy körül, amely összecsukható oldalaival maga is olyan volt, mint egy kisebb szoba, és a kínai hagyomány szerint azért készítették így, hogy távol tartsa az alvótól a gonosz szellemeket.

Al úgy gondolta, Maria otthona pontosan olyan, mint a gazdája - sokarcú, és minden helyiségének más hangulata van. Csak azt nem értette, miből vásárolta Maria a valóban fényűző lakást, és hogyan képes fenntartani. Al Giraud azonban nem az a típusú férfi volt, aki sokáig kerülgette a forró kását. Ha tudni akart valamit, azt előbb vagy utóbb megkérdezte.

- Apa révén jutottam hozzá természetesen - hangzott a kézenfekvő válasz. - Befektetésnek szánta, amikor megvette, aztán nekem adta. Ennyi hasznom van abból, hogy az ingatlanpiacon töltötte a fél életét. Ezt hallva Al gondolatai ismét Laurie Martin körül kezdtek forogni. - Esik az eső - nyafogta Maria. - Nem beszélve arról, hogy ez a mi napunk. Megállapodtunk, hogy senki kedvéért nem öltözünk fel, nem fogadunk senkit, nem megyünk sehova, és nem beszélünk üzleti ügyekről. Csak lustálkodunk.

- Drágám, most akkor az asszisztensem vagy, vagy nem? Itt állunk egy gyilkossági ügy kellős közepén, és a gyilkos még mindig szabadon mászkál. Hogy is tölthetnénk lustálkodással, tévénézéssel meg újságolvasással a vasárnapot, amikor tudjuk, hogy Vickie Mallardnak és a gyerekeinek pokollá változott az életük? Maria egy pillanatra megfeledkezett új, magánnyomozói szerepköréről, és azonnal felpattant.

- Te szívtelen dög! Még a zsaruknak is van szabadnapjuk. Nem beszélve arról, hogy én az asszisztensi munkám mellett négy teljes napot lehúztam a másik munkahelyemen. És holnapra elő kell készítenem egy felmérőt. - Úgy tervezte, hogy meglepi a joghallgatóit egy dolgozattal, mert tudni akarta, mennyit tanultak az utóbbi hetekben. Meg akarta szorongatni a bitangokat, mert ahogy látta, némelyikük végigaludta az előadásait.

- Nem, Maria. Most ennél fontosabb dolgot kell megoldanunk. Itt van ez a Laurie Martin. Egyedülálló fiatal nő. Egy luxuslakásban lakik, amelyet két évvel ezelőtt vett magának, és egy Lexus 400-assal furikázik, amelyet egy helyi autókereskedéstől lízingel. Pontosan fizeti a részleteket, a hitelkártyáján mindig van fedezet, mint ahogy az egyes áruházakban vezetett hitelszámláin is. És még csak bankkölcsöne sincs. Tudjuk, hogy nem élt nagy társasági életet. Nincsenek közeli barátai, kapcsolatai inkább üzleti jellegűek. Rendszeresen eljárt a lakásához közeli baptista templomba. Eltűnt, de eddig senki sem kereste. Egyetlen családtagja sem jelentkezett. Sohasem volt férjnél. Mindent összevetve tehát, Laurie magányosan élte az életét. És ez az, amit sehogy sem értek. Én kihívónak találtam ugyan buja kaliforniai szőkeségét, de tény, hogy az ilyen külső vonzza a férfiakat. Mégsem volt állandó barátja. Vajon miért? Miért nem járt partikra? Miért nem járt el esténként a munkatársnőivel? - Fogalmam sincs - vallotta be Maria. - Lehet, hogy tényleg volt valami rejtegetnivalója, nem gondolod? - De bizony, angyalkám! - felelte Al ragyogó mosollyal. - Pont ez járt a fejemben. És most nincs más tennivalóm, mint kitalálni, hogy mit rejtegetett.

- Talán tennivalónk, szívem - javította ki Maria. Al felvonta a szemöldökét. - Máris elfelejtetted, hogy társak vagyunk? A férfi elvigyorodott.

- Hogyan felejthetném el akár egy pillanatra is?

12. fejezet

Laurie Martin lakása Laguna Beachben volt, a művészek és turisták körében egyaránt népszerű, galériákkal, flancos butikokkal és ajándékboltokkal teli városkában. A jó szállodákba és a festői szépségű partszakaszokra özönlöttek a turisták és a szörf szerelmesei, míg az állandó lakók a festői hegyoldalban éltek, elszórtan elhelyezkedő, gyönyörű villákban és az óceánra néző luxuslakásokban.

Al most először tehette be a lábát Laurie lakásába, de ehhez Lister és Maria közös erőfeszítésére volt szükség, akik Steve ügyvédjeiként mindent latba vetettek annak érdekében, hogy az akadékoskodó Bulworth nyomozót jobb belátásra bírják. - Kösz, hogy kirángattak az őrszobáról ezen a szép esős vasárnapon - fogadta őket a nyomozó Laurie lakása előtt. - Időtlen idők óta nem volt ilyen nyugalmas hétvégi ügyeletem. Erre tessék, belepiszkítanak. A lakásban, amely tágassága ellenére is zsúfolt volt, a világos színek uralkodtak.

- Legalább százötven négyzetméter - becsülte fel az ingatlanokhoz is értő Maria a területét. - Kicsit sok egy személynek, nem gondolod? - Csak akkor, ha nem hasonlít hozzád - felelte Al. - Ha igen, akkor kétszer ekkora is kevés volna neki. - Miközben beszélt, végigjártatta pillantását a pasztell lakásbelsőn: a fehér, a rózsaszín és a türkiz árnyalatai uralkodtak mindenütt. - Elég trópusi hangulata van - jegyezte meg. - Nem furcsa ez kicsit egy olyan nőnél, aki Texasból származik?

- Nem Floridából? - kérdezte Maria, miközben szemügyre vette a kandallópárkányon álló, bekeretezett fényképet. Egy kicsi fekete kutyát ábrázolt, vörös szalaggal a nyakán. - Milyen aranyos - mormogta. - Vajon mi történhetett vele? Al közben végigjárta a konyhát és a hálószobát, de sem kutyakosarat, sem kutyatálat, sem kutyaeledelt nem talált sehol.

- Ki viseli gondját a kutyának? - kérdezte a rendőrtől. - Miféle kutyának? Nincs itt semmiféle kutya. Ebben a házban tilos állatot tartani. Bulworth kilépett a fedett erkélyre, és rágyújtott. Al kérdő pillantást vetett Mariára.

- Steve azt mondta, hogy amikor megmutatta Laurie-nak a lányai fényképét, Laurie viszonzásképpen ugyancsak mutatott neki egy képet a kutyájáról, Clyde-ról. Úgy beszélt róla, mintha itt élne vele, ebben a lakásban. Ahogy Steve-vel a gyerekei. Érted, ugye? Észrevetted, hogy egyetlen embert ábrázoló fénykép sincs sehol?

- Talán nem volt neki mása, csak a kiskutyája - vélekedett Maria, majd kezébe vette a fényképet, kicsúsztatta a keretből és megfordította. Árulkodó információt keresett a hátulján, de nem talált. Al a könyvespolcokat vette szemügyre. Amikor a legalsó polchoz ért, hátrapillantott a válla felett. A nyomozó még mindig az erkélyen álldogált. - Maria, foglald le egy kicsit a barátunkat. Légy kedves hozzá. Beszélgess vele. - Miről? A férfi lesújtó pillantással válaszolt.

- Milyen magándetektív vagy te? Én mondjam meg neked, mi az, amitől egy férfiban felébred az érdeklődés egy nő iránt? - Jó, jó, rendben. - Maria átsétált a szobán, és kiment az erkélyre.

- Van még egy cigarettája, nyomozó? - kérdezte bársonyos hangon. Al elmosolyodott. Maria még csak nem is dohányzott. Al tudta, hogy ezért még fizetni fog. Lehajolt, és leemelte a polcról azt a bőrkötésű kötetet, amelyet már korábban észrevett. Ahogy sejtette, egy fényképalbum volt. Gyorsan végigpörgette a lapjait. A legtöbb kép házakat ábrázolt, talán azokat, amelyeket Laurie-nak sikerült eladnia. Akadt benne még néhány vakáción készült tájkép, aztán néhány oldal, amelyen kizárólag a fekete kutyus szerepelt. Az egyiken egy autó csomagtartójából kukucskált kifelé. Al nem tudta kivenni az autó rendszámát - valószínűleg elmozdult a gép, amikor a fénykép készült, és elmosódott a rendszámtábla, de abban majdnem biztos volt, hogy nem kaliforniai. Gyorsan a zsebébe csúsztatta a fotót, és visszatette az albumot a polcra. Hallotta, hogy Mariát elfogja a köhögés, ezért gyorsan behívta.

- Most örülök csak igazán, hogy sosem dohányoztam - morogta a nő. - Olyan a szám, mint egy szemetesvödör. - Pedig ez is a napi munkához tartozik. Az összes detektív dohányzik, akit csak ismerek.

- Kivéve téged. Örülök, hogy jobb belátásra bírtalak, így legalább nem szemét ízű a szád. Al bánatosan felsóhajtott. - Ha tudnád, néha mennyire hiányzik az a szemét! Közben átmentek a hálószobába.

- Lányos - állapította meg Maria a süppedős, fehér szőnyeg és az ugyancsak fehér, arannyal díszített Lajos-stílusú ágy láttán, amelyen egy halom fodros párna hevert. A kerek asztalkák üveglapjai alatt fodros szélű, türkizszín selyemterítők feszültek, a rózsaszín bársonykanapét szinte teljesen elfoglalta egy babagyűjtemény, az olvasólámpák ernyője rózsaszínben pompázott. - Elég vacak ízlése van.

- Vess egy pillantást a szekrényre is, drágám. Nézd meg a ruháit. Ki tudja, mi mindent olvashatsz ki belőle azzal a hatalmas tudással a tarsolyodban. A nagyméretű gardróbszobának is beillő szekrény teljesen tömve volt, Maria szerint olyan cuccokkal, amelyeknek a többségében Laurie dolgozni járt. Kis selyemkosztümök meg egyrészes ruhák, szoknyák és zakók sorakoztak a fogasokon. Jó minőségűek, de nem túl drágák.

- Csupa olyan, amit egy fiatal nő az ő helyzetében megengedhet magának - magyarázta Giraudnak. - Kivéve ezeket. Hm. Gyere, nézd meg te is! Azzal kiemelt a szekrényből vagy tucatnyi ruhát és egyenként megforgatta őket Al előtt. - Hm... az anyám otthoni göncnek nevezte az ilyeneket - jegyezte meg Al, ahogy szemügyre vette az ízléstelen, virágmintás, hosszú ujjú, keskeny fehér gallérral díszített ruhákat. - Vajon mi az ördögnek vette meg Laurie ezeket a szörnyűségeket? Talán kettős életet élt? - Inkább hármasat - jegyezte meg Maria, azzal előhúzott a szekrény hátuljából egy ölnyi csupa csipke selymet: rövid szoknyákat, kivágott blúzokat, vállpánt nélküli topokat, köztük azt az élénkkék csipkefelsőt, amelyet, ha nem csalt az emlékezete, a Hotel La Valenciában viselt Laurie. - Vajon miből futotta neki ezekre? - kérdezte töprengő hangon, ahogy végighúzta az ujját egy méretre szabott hasítottbőr zakón, amely minden kétséget kizáróan a Rodeo Drive egyik méregdrága butikjából származott. - És ha már itt tartunk, miből vette ezt a lakást? - Al végigjártatta tekintetét a remek elrendezésű szobákon, a süppedős, faltól falig szőnyegeken, a gránit- és márvány szerelvényeken. - Meg a luxusautóját? Nem abból, amit ingatlanügynökként keresett, ebben biztos vagyok.

- Talán örökölt - vetette fel Maria. - Meghalt az anyja, és ráhagyta a családi ékszereket. - A fenét. Bármiben lefogadom, hogy a családjában nem voltak ékszerek. Bárhol éltek is - tette hozzá komoran. Egyre jobban izgatta Laurie Martin. Vajon honnan az ördögből bújt elő? És egyáltalán, kicsoda? S ami a legfontosabb, hol a pokolban lehet? Tehetetlenül beletúrt a hajába, és mivel borzasztóan vágyott egy szál cigarettára, kimarkolt néhány zselés cukorkát az egyik asztalon álló üvegtálból.

- Csak nem akarod megsemmisíteni a bizonyítékot, pajtás? - kérdezte vigyorogva Bulworth. - Úgy hallom, leszoktál a dohányzásról. Ha édességgel kárpótolod magad, a végén még elhízol.

- Őt aztán nem fenyegeti ez a veszély - jegyezte meg zsémbesen Maria, és sokatmondó pillantást vetett a nyomozó sörhasára. Bulworth még szélesebben elvigyorodott, és látványos mozdulatokkal újabb cigarettát dugott a szájába.

- No, befejezték? - kérdezte, miközben rágyújtott. - Ilyenkor szoktam kávézni meg fánkot enni. Nem szeretném, ha egyesek miatt változtatnom kellene a szokásaimon.

Al elment az ingatlanügynökségre, ahol azt próbálta megtudni a munkatársaktól, hogy milyen ember volt Laurie. Barátságos? Flörtölős? Könnyelmű? Magányos? Visszahúzódó? Zárkózott? Maria ugyanekkor abba a Laguna Beach-i baptista templomba látogatott el, amelyben Laurie vasárnaponként részt vett az istentiszteleten.

Csontos Johnson tiszteleteshez tökéletesen illett a gúnyneve: csontvázszerű fiatalember volt, cingár nyaka körül lötyögött a keménygallérja, tekintete a távolba révedt.

Mintha máris a túlvilágon élne, gondolta kétségbeesetten Maria. Már kétszer megkérdezte tőle, mit tud Laurie Martinról, és bár a tiszteletes mindkétszer elkezdte megválaszolni a kérdést, már a második mondat közepén elkalandozott, és a vallási közösségről meg a hit fontosságáról kezdett prédikálni.

- Értem, tiszteletes. De visszatérhetnénk inkább Miss Martinhoz? - Maria megpróbálta visszaterelni isten bágyatag szolgáját az eredeti kérdéshez, és közben nem kis erőfeszítéssel igyekezett elrejteni a türelmetlenségét. De semmire sem jutott. Biztosra vette, hogy Al szándékosan osztotta rá ezt a feladatot, míg magának a gyümölcsözőbbet tartotta meg. - Rendszeresen eljárt Laurie a templomba? - kérdezte újra, és magában gyagyásnak minősítette a tiszteletest.

- Laurie Martin? - A pap szeme elkerekedett, mintha meglepte volna a kérdés. - Ó, igen, az a szegény gyermek. Igen, gyakran eljött. Majdnem minden vasárnap. Kivéve, amikor dolgozott. Ingatlanügynök volt, tudja. Maria az ég felé emelte a tekintetét.

- Igen, tudom. - Előfordult, hogy vasárnap is meg kellett mutatnia valakinek egy házat, találkoznia kellett egy ügyféllel, de nagyon nem szívesen hagyta ki az istentiszteletet.

- Meg tudom érteni. - Maria megpróbálkozott egy mosollyal, de mivel a pap valahova a távolba nézett, nem ért el vele semmit.

- Kedves, halk, félénk nőnek látszott. Ha tehette, szívesen tevékenykedett a templom körül. Részt vett a közösségi összejöveteleken, és segített az idősek lelki gondozásában. Nagyon segítőkész volt mindenben.

- Tudom, hogy bizalmas információ megosztását kérem öntől, tiszteletes, de biztos vagyok benne, hogy érti az okát. Szokott magáról beszélni Laurie? Elmondta például, hogy honnan származik? Beszélt a családjáról? Vagy esetleg a férfiakkal kapcsolatos problémáiról? A pap megvonta a vállát, aztán megrázta a fejét.

- Nem. Ilyesmiről sohasem beszélt. Nem is tudom, kihez állt közel a közösségben. Talán. John MacIverhez. Őt kellene megkérdeznie.

13. fejezet

MacIver háza a kisváros peremén állt, a hegyoldalban. Elég elszigetelten a többitől, gondolta Maria, amitől csak még erőteljesebb hatást tett arra, aki látta. Az ötvenes években építhették feketített gerendái, gyémántbetétes ablakai voltak, a bejáratot hatalmas, cikornyás vaskapu zárta le.

Maria a kocsijában ült, a rácsos kerítés mögött vicsorgó, megtermett németjuhász kutyát figyelte, és közben azon tűnődött, hogy fog bejutni egyáltalán. A ház a kerítés meg a kutya nélkül is úgy festett, mint egy erőd. Ekkor észrevette a kavicsos kocsifelhajtón feléje bicegő öregembert.

- Na, ezt megúsztam - mormogta, még mindig az acsargó kutyán tartva tekintetét. - Hallgass már el, Gestapo! Nem hallod? A végén még megint ránk haragítod a szomszédokat.

Maria döbbenten nézett a férfira. Gestapo! Milyen név ez egy kutyának? Még akkor is, ha németjuhász. Aztán körülnézett, de egyetlen szomszédot sem látott sehol. Olyan közelségben semmiképp nem, hogy zavarhatta volna a kutyaugatás. Meg van zizzenve ez az ember, gondolta. Ahogy kiszállt, jó magándetektív módjára alaposan megfigyelte a férfit. Hófehér haj, úgy nyolcvan körül járhat, botra támaszkodik. Valószínűleg a gondnok lehet. De nem, ahhoz túl jólöltözött. Talán John MacIver apja.

- Jó napot! - kiáltott oda neki, és biztos, ami biztos, megajándékozta díjnyertes mosolyával. - Maria Cwitowitz vagyok. Mr. John Maclverrel szeretnék beszélni. A férfi szemügyre vette a hívatlan vendéget a kapu mögül a kutya közben még mindig ott vicsorgott a lába mellett.

- Azt mondtam, hallgass, Gestapo - ismételte meg reszketeg hangon a férfi. - Ül! Maria legnagyobb meglepetésére a kutya pontosan azt csinálta, amit mondott neki.

- Nincs itthon - válaszolta kurtán az öreg. - Laurie Martin ügyében keresem. Mondja meg neki, legyen szíves, hogy szükségünk lenne a segítségére. Szeretnénk megtalálni Laurie-t. A férfi arca felragyogott.

- Meg akarja találni Laurie-t? Miért nem ezzel kezdte? Jöjjön be. Jöjjön csak be. - Azzal megnyomott egy gombot, mire kinyílt az elektromos kapu. A kutya abban a pillanatban kiugrott az útra. Maria gyorsan lenyomta az elektromos ablakemelő gombját. A fenyegető morgástól semmit sem hallott, de nyilvánvalóan elhangzott egy újabb vezényszó, mert a kutya vonakodva eloldalgott. Előtte azonban még végighúzta erős karmait a Mercedes ezüstszürke oldalán. Maria arca megrándult. El tudta képzelni, milyen következménnyel járt a vad mozdulat. Ezért még megfizet Giraud, füstölgött magában, miközben óvatosan kiszállt a kocsiból.

Az öregember addigra egy nehéz láncot akasztott Gestapo nyakába, de hogy minek, azt Maria nem értette, hiszen a töpörödött férfi nem jelenthetett problémát a kutyának. Teljesen egyértelmű volt, ki az erősebb és a nehezebb. Maria összeszorított szájjal indult a kapu felé. Sosem gondolta, hogy egyszer az életét fogja kockára tenni Laurie Martinért. Szemét a még mindig acsargó kutyán tartotta, úgy lépegetett megadón a férfi mellett.

- Azért neveztem el Gestapónak, mert mindenkivel így viselkedik, már kölyökkora óta. Senkit sem enged a ház közelébe. Csak azt, akit már ismer. Laurie-t például szerette. Ő bejöhetett, amikor csak akart. Persze mindig hozott neki valami finomságot. Egy újfajta kutyaeledelt vagy egy szép, húsos csontot. Képes volt elmenni a henteshez, hogy félretetessen egy-egy lábszárcsontot, annyira szerette a kutyákat. .. - Az öreg reszelősen felsóhajtott. Már a bejáratnál jártak. Az ajtó résnyire nyitva állt. - Jöjjön, jöjjön beljebb, kérem - invitálta a férfi, és a botja segítségével szélesre tárta az ajtót. - Mit is mondott, mi a neve? Mivel a jelek szerint nagyothallott, Maria közelebb hajolt hozzá.

- Maria Cwitowitz - mondta tagoltan. - Szólítson nyugodtan Mariának. - Maria? Szép neve van. Az öreg végigvezette egy tágas, fekete-fehér márványlapokkal borított előszobán. Onnan átmentek egy másik helyiségbe, amelyet pihenőhelyként vagy inkább búvóhelyként használhattak. Maria körülnézett. A falak mentén felállított, padlótól mennyezetig érő mahagónipolcok szinte roskadoztak a könyvek alatt. A súlyos, szilvakék függönyökből porszag áradt, és mivel szorosan össze voltak húzva, teljesen kirekesztették a napsugarakat. A berendezés egy antik diófa komódból, egy igencsak repedező zöld bőrkanapéból, néhány virágmintás bútorhuzattal bevont klubszékből és egy régi török szőnyegből állt. A komódon kisméretű televízió porosodott. A helyiséget egy hatalmas zongora uralta, amely úgy kilógott ebből a környezetből, mint egy bárénekesnő a templomi kórusból. A vaskos, bonyolult faragásokkal díszített kandalló fölött egy portré lógott. Űzött tekintetű, szőke nőt ábrázolt szatén estélyi ruhában, gyémántokkal a nyakában, egy szál hófehér liliommal a kezében.

Elég feltűnő jelenség, állapította meg magában Maria, és ahogy a képet bámulta, arra gondolt, hogy a nő valamelyest hasonlít Laurie Martinra. A szeme mindenképpen. Persze az is lehet, hogy téved.

- A feleségem - közölte az idős férfi, és olyan mozdulattal huppant le a kanapéra, mintha a lábai felmondták volna a szolgálatot. - Imogen. Meghalt. Tíz évvel ezelőtt. - Szép asszony - mondta udvariasan Maria, bár igazság szerint kemény vonású banyának tartotta a képen látható nőt: a szája megvetően lebiggyedt, a szeme türelmetlenséget tükrözött.

- A művésznek tökéletesen sikerült megragadnia a jellemét - tette hozzá egy őszintének semmiképp sem mondható mosoly kíséretében. - Hogyan? - A férfi a füléhez tartotta a kezét, de aztán mégiscsak felfogta, mit mondott Maria, mert így folytatta: - Ezért is szerettem Laurie-t. Mert annyira hasonlított rá. De üljön le, Miss Maria, üljön le, üljön csak le.

- Ha jól tudom, a fia gyakran elkísérte Laurie-t a templomba. Johnson tiszteletes szerint jó barátságban voltak. - Csontos Johnson azt mondta, hogy van egy fiam? Honnan vette ezt a badarságot? Természetesen nincs fiam, így nem is kísérhette el Miss Martint sehova. Én szoktam elkísérni. Nocsak, nocsak, gondolta Maria, és még a lélegzete is elakadt. Tehát magával John Maclverrel beszél! Laurie-nak a jelek szerint mégiscsak volt egy barátja.

- Szörnyű, szörnyű, hogy mit tett vele az a férfi. - Az öreg hangja még reszketegebbé vált, a szeme megtelt könnyel. - Hol van? Maga szerint hol lehet? - kérdezte, majd keresztbe fonta két csontos karját a mellén, mintha így visszatarthatta volna a rátörő fájdalmát. Mariának az volt a benyomása, hogy nem először omlik össze Laurie miatt. Úgy tűnt, szíven találta az eset, és ezt nem is titkolta.

- Sajnálom, ami történt, Mr. MacIver - mondta, és leült a férfi mellé a töredezett kanapéra. - El tudom képzelni, mit érez. Nagyon szerethette a hölgyet.

- Jól mondja. Hölgy volt, a szó valódi értelmében. Gyengéd, kedves, odaadó. És szép. Nagyon szép. - Miközben beszélt, fakó arcával egészen közel hajolt Mariához. Még Ben Listernél is vastagabb szemüveget viselt, és Maria megesküdött volna, hogy hályogja van, amiből az következett, hogy nem lát tisztán. Ezen még a vastag lencse sem segíthet. - Ismerte Laurie-t? - kérdezte MacIver. - Személyesen sajnos nem. - Akkor nem tudja, mit mulasztott. - Az öreg nagy nehezen felállt, odabicegett a kandallóhoz, és leemelt a párkányáról egy bekeretezett fényképet. - Ez ő. A képen látható Laurie nagyon más volt, mint az a kaliforniai szőkeség, akit Maria a Ritz bárjában látott. De hogy a két nő egy és ugyanaz, ahhoz nem férhetett kétség. Laurie az egyik fehérgalléros, hosszú ujjú, virágmintás ruháját viselte a képen. Hóna alatt egy nagyméretű fehér táskát szorongatott, és lapos sarkú fehér cipő volt a lábán. Szőke haját feszes kontyba fogta, és kimérten mosolygott. Valószínűleg ezt a szerepet alakította minden alkalommal, amikor a templomban megjelent.

- Tényleg nagyon szép - jegyezte meg illemtudóan Maria. - Meg tudom érteni, hogy olyan. szeretetre méltónak találta ezt a. - Egy pillanatra elhallgatott, mert nem találta a megfelelő kifejezést. - .régebbi divatú megjelenést.

- Pontosan ez tetszett meg benne - kapott a szón MacIver. Aztán elcsuklott a hangja, és a szeméből peregni kezdtek a könnyek. - Nagyon szerettem - vallotta be megtörten. - Megkértem, hogy legyen a feleségem. És ő igent mondott. De az volt a véleménye, hogy ne kapkodjuk el a dolgot. Azt mondta, gondoljam végig még egyszer, biztosan ezt akarom-e. Nem akarta, hogy beszéljenek rólunk az emberek. Maria ismét végigjártatta döbbent tekintetét a helyiségen. Az öregfiúnak volt pénze, ehhez kétség sem férhetett, és ezt nyilvánvalóan Laurie is tudta. - Értem. MacIver levette a szemüvegét, és megtörölte a szemét. - Magának is nagyon szép arca van, Miss Maria, gyengéd, mint az övé. Eddig még senkinek sem beszéltem Laurie-ról, még Johnson tiszteletesnek sem. Laurie azt akarta, hogy ami köztünk van, maradjon titokban. De azt azért megengedte, hogy vegyek neki egy jegygyűrűt. Kedves dolognak tartotta. A titkos egyezség megpecsételésének.

- A feltekeredett kígyó a gyémántszemmel. Mariának hirtelen eszébe jutott a gyűrű. Innen futotta hát Laurie-nak olyan értékes darabra. - Elég különös választás egy eljegyzéshez. - Hát, Laurie már csak ilyen volt. Mindig meglepte az embert. Valóban különleges természettel áldotta meg a sors. - Bocsásson meg, hogy ilyet kérdezek, de. nem zavarta Laurie-t a korkülönbség? Ó maga nem lehetett több .

- A harmincas éveiben járt - segítette ki MacIver. - Én pedig nyolcvannégy vagyok. Persze maga nem értheti. Laurie nagyon spirituális természetű volt. A korkülönbség az ő szemében nem jelentett semmit. Mindig azt mondta, hogy teljesen egy hullámhosszon vagyunk, egy srófra jár az agyunk, és biztosan egy párt alkottunk már az előző életünkben is. Úgy tartotta, a sors ajándéka, hogy ismét összetalálkoztunk. vagy a végzeté, neki sokkal jobban tetszett ez a megfogalmazás. - MacIver egy éles pillantással végigmérte Mariát, bár hogy a vastag szemüveg nélkül mit látott a hályogos szemével, azt Maria nemigen tudta volna megmondani. - Tény, hogy a kapcsolatunk más vonatkozásban is különleges volt - folytatta büszkén. - Én ugyanis még mindig aktív vagyok. van bennem élet mindenütt. Nos, éljen a Viagra, gondolta Maria, de hangosan csak ennyit mondott: - Az az érzésem, hogy Laurie nagyra értékelte az élet ajándékait.

- Igen. És én mindent meg tudtam volna adni neki - válaszolta mohón az öreg. - Kérem, ne értsen félre. Laurie-t nem érdekelte a pénzem. Nem. egyáltalán nem. Még azt sem engedte, hogy bármit vegyek neki.

- Mégis, mit adott neki a gyűrűn kívül? - Pénzt nem. Egy centet sem fogadott el soha. A maga számára semmiképp. Bár egyszer kisegítettem, amikor a nővére gyermekét operálták. Nem volt elég pénzük a műtétre. És egyszer támogattam azt a jótékonysági szervezetet is, amelyiknél dolgozott. Szegény gyerekeknek gyűjtöttek karácsonyra. Az idős férfi szemét ismét elfutotta a könny. - Jó ember volt Laurie. Talán túlságosan is jó. És tudom, hogy szeretett.

- Honnan tudja? - kérdezte kíváncsian Maria. Túl azon, hogy MacIver idős volt, és nemcsak testi, hanem egyértelműen szellemi fogyatékosságban is szenvedett, semmiképpen nem lehetett volna festővászonra kívánkozó szépségnek minősíteni.

- Ő maga mondta - hangzott az egyszerű felelet. - Azóta, hogy a férje tíz évvel ezelőtt meghalt, nem volt szerelmi kapcsolata senkivel. Én voltam az első. És tudja, miért? Azért, mert úgy érezte, megbízhat bennem. Félt ettől a nagy, csúnya világtól, ami nem is csoda. Én is félnék, ha gyenge nő lennék, és egyedül kellene megbirkóznom a mindennapok nehézségeivel. Még a munkahelyén is hátrányban volt a férfiakkal szemben. Erről is beszélgettünk.

Maria hátradőlt a zöld bőrkanapén. Teljesen letaglózta a döbbenet. Úgy tudta, Laurie Martinnak se nővére, se férje nem volt, és semmiféle jótékonysági alapítványban nem tevékenykedett.

Gyengéden megpaskolta az idős férfi kezét. A madárcsontú emberke áttetsző bőre alatt kéknek látszottak a kidudorodó vénák.

- Sajnálom, ha felzaklattam, Mr. MacIver - mondta. - És nagyon köszönöm, hogy ilyen őszinte volt velem. Biztosra veszem, hogy amit elmondott, segíteni fog bennünket a nyomozásban. Még nagyobb segítség lenne, ha magamnál tarthatnám ezt a fényképet. Tudom, hogy nem szívesen válik meg tőle, de legalább egy napra kölcsön kaphatom? Csináltatok róla néhány másolatot, amiből magának is adok, és visszahozom. Nagy szolgálatot tenne vele.

MacIver Mariára nézett. Félelem villant a szemében.

- Nem mondta, hogy a rendőrségtől van - jegyezte meg szemrehányó hangon. - Szólnia kellett volna. Laurie nem örülne, ha tudná, hogy beszéltem róla a rendőrségnek. Maria hirtelen hegyezni kezdte a fülét.

- Igen? Egész pontosan miért nem, Mr. MacIver? Nekem elmondhatja - tette hozzá mosolyogva, és ismét megpaskolta a férfi kezét. - Én ugyanis nem vagyok rendőr. Semmi közöm a rendőrséghez.

A férfi megkönnyebbülten felsóhajtott.

- Így már mindjárt más. Tessék, vigye el nyugodtan a képet. Ami pedig a rendőröket illeti. Laurie tényleg nem szerette őket. Nem bízott bennük. Azt mondta, egyszer-kétszer zaklatták, valami apró ügyben az autója miatt. Úgy tartotta, hogy a rendőr, ha a másik oldalon áll, ellenség, akit kerülni kell.

Maria bólintott.

- Értem. Még egyszer köszönöm, hogy ilyen kedves volt, Mr. MacIver. És ne aggódjon! Holnap visszahozom a fényképet. Amikor felállt, felugrott a kutya is, és mély torokhangon morogni kezdett, villogtatta a szeme fehérét és méretes agyaraival vicsorított.

- Ne haragudjon, de nem kísérem ki - mondta MacIver. - Eléggé elfáradtam. Majd a távirányítóval kinyitom magának a kaput. Ül, Gestapo! - A kutya abban a minutumban visszahuppant a padlóra, Maria gerince mégis bizseregni kezdett, amikor elsétált mellette. Attól tartott, hogy az agyarak egy óvatlan pillanatban belehasítanak a bokájába. De a kutya meg sem mozdult.

Kitartás, biztatta magát, míg a Mercedes biztonságába nem ért. Megnyugvást azonban csak akkor érzett, amikor behúzta maga mögött a kocsi ajtaját.

Nem jöttem hiába, ujjongott magában, és közben azon tűnődött, hasonló szerencsével járt-e a munkatársaknál szimatoló Al is. Elvigyorodott. Ilyen bizonyítékra nem tehetett szert, ezt lefogadta volna. Alig várta, hogy megmutathassa neki.

14. fejezet

Al feltornászta magát az egyik bárszékre az Apple Pan patkó alakú pultja mellett. A büfé csupán egyetlen saroknyira volt Westwoodtól keletre, ezért gyakran beugrott ide, mi több, a kedvenc helyei közé tartozott. A negyvenes években nyitották, és azóta gyakorlatilag semmit sem változtattak rajta, legfeljebb csak a látogatottsága nőtt. Al is már vagy tíz perce várakozott, és odakint, a kettős ajtó mellett nemhogy csappant volna, inkább egyre hosszabb lett a sor. A pult mögött négy fickó dolgozott a grillek mellett. Sült burgonyát lapátoltak a papírtányérokra, húspogácsákat pirítottak a hamburgerekhez, és pirított rozst szórtak a tonhalsaláta meg a tojássaláta tetejére. Közben olykor hatalmas szeleteket vágtak a büfé messze földön híres almás lepényéből, amelynél jobbat - legalábbis Al szerint - egész Los Angelesben nem lehetett kapni. A sor hosszából ítélve sokan osztották a véleményét.

- Mizujs, Al? - kérdezte a pultos. - A szokásosat? Al már tizenöt éve járt majdhogynem napi gyakorisággal a büfébe, a fiúk pedig még régebben dolgoztak a pult mögött.

- Még kérded? - Sohasem tudhatom, nem akarod-e kipróbálni egyszer a hamburgerünket is - válaszolta a pultos, majd Al elé csúsztatott egy dobozos kólát, hozzá egy papírpoharat arra az esetre, ha Al nőiesen akarná elfogyasztani a jéghideg italt. Egy perc sem kellett hozzá, és a kólát egy adag tonhalsaláta követte, majd egy papírtányérnyi sült krumpli és dupla adag ketchup. Al az első harapásnál tartott, amikor megérezte a nyakán a huzatot. Ez a forgószél csakis Maria lehet, gondolta, miközben megfordult. És valóban. Barátnője munkaruhának aligha nevezhető szerelésben tört magának utat a pulthoz. Fehér lycrasortot, rövid derekú sporttrikót, edzőcipőt és Lakers feliratú sapkát viselt.

- Elnézést, bocsánat, elnézést. - mondogatta egészen addig, míg le nem huppant az Al mellett éppen megüresedő székre. - Együtt vagyunk - magyarázta a háta mögött méltatlankodóknak.

- Maria, hogy tehetted ezt? - sziszegte a fülébe Al. - Ez a szegény fickó már tíz perce vár. Sor van, ha nem tűnt volna fel. - Tudtam, hogy itt talállak. És a sort is észrevettem, de nem álltam be, mert valami nagyon fontosat kell mondanom - magyarázta a nő vigyorogva.

- A végén még eléred, hogy mindkettőnket kidobjanak. - Már jobb helyekről is sikerült kidobatnom magam - válaszolta Maria egy vállrándítás kíséretében.

- Mit adhatok, hölgyem? - A pultos is kezdett türelmetlenkedni, Maria megjelenése ugyanis veszélybe sodorta a délidőben megszokott rutint. A leüléstől a távozásig általában tizenöt perc jutott egy vendégre. - Hm. lássuk csak. - Maria ráérősen tanulmányozni kezdte a pulton lévő étlapot. Hamburger, sajtburger, tonhalsaláta, tojássaláta, sült burgonya, pite. Oldalt biccentette a fejét, és elmosolyodott. - Igazából füstöltlazacot szerettem volna krémsajttal és pirított szezámmagos zsemlével. Nem csak a pincér, Al is kimeresztette a szemét.

- Hölgyem, eltévesztette a házszámot. Ilyesmit legfeljebb az utca végén kap, a Junior Deliben. Mi csak hamburgerrel és krumplival szolgálhatunk. Mondja gyorsan, mit kér. - Tojássalátát, krumpli nélkül - válaszolta Maria nyafogós hangon.

- Legalább annyi tisztesség lehetne benned, hogy elpirulsz - dünnyögte a fülébe Al, miközben megmártott egy krumplit a ketchupjában. - Manapság már nem pirulnak el a nők. Leszoktunk róla.

- És mit csináltok helyette? - Bocsánatot kérünk - vágta rá ördögi mosollyal Maria, majd a mögötte álló fickóhoz fordult: - Kérem, ne haragudjon - mondta neki lebilincselő mosollyal, mire a férfi rögtön visszamosolygott rá. - És magától is elnézést kérek - fordult Maria a pincérhez, aki éppen lecsapta elé a tojássalátával alaposan megrakott papírtányért. - Te jó ég, ez négy embernek is elég lenne! Becsomagoltathatom a maradékot? Bocsánat. - tette hozzá gyorsan, látva Al rosszalló tekintetét.

- Jó, most, hogy mindenkitől bocsánatot kértél, láss neki, aztán menjünk gyorsan.

- De annyi mindent el kell mondanom.

Már öt perce ott ült a pultnál, és még egy falatot sem nyelt le az elérakott ételből. Az Apple Pan menetrendje végleg felborult.

- Meg kell értened, hogy nem a Ritzben vagy, Maria - sziszegte a fülébe Al. - Ha a fiúk túllépik az ebédidőt, túlórázniuk kell. Maria minden további szó nélkül felkapta a papírtányérját meg a dobozos kóláját, és lecsusszant a bárszékről.

- Oké, nem tartom fel tovább a sort. Majd megeszem a kocsiban. A francba, nem is vagyok éhes. Al addigra lenyelte az utolsó falat tonhalat is, és mindkettőjük ebédjét kifizette. A sült krumpliját otthagyta a pulton, felmarkolta viszont a kólát, a másik kezével megfogta Maria könyökét, és tolni kezdte az ajtó felé.

- Tizenöt éve járok ide, és nem tudom, lesz-e holnap bátorságom idetolni a képemet.

- Már miért ne lenne? Maria arcán őszintének tűnt a döbbenet. Al megadóan felsóhajtott. - Nem érdekes. Inkább halljuk, mi az a fontos mondanivaló! Már a Mercedesben ültek, és mivel a parkolójegy lejárt, Al morogva kiszállt, és bedobott a parkolóórába egy újabb negyeddollárost. Aztán visszaült Maria mellé, becsapta maga mögött az ajtót, és nagyot húzott a kólából. Maria a tojássaláta tetejét nyalogatta.

- Hmm. nyami. - mondta elismerő hangon. - A legjobb a városban - közölte Al olyan büszkén, mintha társtulajdonos lenne a büfében.

- Arra kell következtetnem a morcosságodból, hogy nem jártál túl sok sikerrel Laurie munkatársainál. Al végzett a saját kólájával, és most Mariáéba kortyolt bele.

- Tudod mi a véleményem? Az, hogy nagyon idegesítő tudsz lenni, ha akarsz.

- Ki? Én? Maria hosszú szempillái ártatlan verdesésbe kezdtek. Al a fejét csóválta. - Ne csináld ezt, drágám. Most üzletről beszélünk, és ha elfelejtetted volna, én vagyok a főnök.

- Igen, uram. - Maria katonásan kihúzta magát, ám a mozdulattól a papírtányér tojássalátás felével egyenesen Al csizmájára esett. Maria tudálékos pillantásokkal próbálta felmérni a kárt.

- Próbáld a jobbik oldaláról nézni a dolgot. A majonéztől kifényesedik a kopott csizmád. Egyébként is jobb, mintha az autóm fekete szőnyegén kötött volna ki. A férfi vett egy nagy levegőt.

- Ha nem vetted volna észre, összeszorított fogakkal beszélek - jegyezte meg, miközben erőtlen kísérletet tett arra, hogy a papírtányér segítségével eltávolítsa a csizmájáról a tekintélyes adag salátát. A maradékot a parányi papírszalvétával próbálta eltüntetni, de csak szétmázolni tudta a csizmaszáron.

- Tessék - mondta gyászos hangon Maria, és Al ölébe dobott egy csomag papír zsebkendőt. - És hogy lásd, milyen tanulékony vagyok, tőled is bocsánatot kérek. Ez tizenöt percen belül negyedszer fordul elő. Borzasztóan sajnálom, Al - csicseregte, azzal két tojásos keze közé fogta a férfi arcát, és kiadós csókot nyomott a szájára. A csók mintha magától mélyült volna el. Al úgy érezte, bukfencet vet a szíve. Egy kamasz érezhet így az első randiján, gondolta boldogan, és igyekezett tovább nyújtani a pillanatot.

- Na ki vele, mi volt olyan fontos! - mondta, miután kiszabadult a tojásos szorításból. Maria zöldesszürke szeme elsötétült, felhorzsolódott az ajka. Al még sosem látta ilyen gyönyörűnek és ennyire szexinek. Alig bírta türtőztetni magát.

- Megtaláltam Laurie pasiját. - És? - Al a kényelmes bőrtámlának döntötte a hátát, és közönyös képet vágott. Maria a vállába öklözött.

- Auú! Fogd vissza magad, drágám, mert még megsérülök! - kiáltotta Al nevetve, és most már Mariának szentelte minden figyelmét.

- Oké, főnök. A helyzet a következő. Laurie Martin a helyi baptista közösségben megismerkedett egy John MacIver nevű férfival. A templomban az egyik virágmintás otthoni göncét viselte, ami roppant jól illett a férfi ősz hajához, szódásüveg szemüvegéhez és elegáns sétapálcájához. A pasi nyolcvannégy éves és gazdag, a nő harminc-egynéhány, és valami csúnya játékot játszik. Emlékszel a gyűrűjére? Feltekeredett kígyó hatalmas gyémánttal. Nos, Maclvertől kapta eljegyzési gyűrűként. Ő kiválasztotta, a vőlegény kifizette. Al hangos füttyentéssel adott hangot elképedésének. - Akkor miért nem a megfelelő ujján viselte?

- Azért, mert nem akarta, hogy jegygyűrűnek nézzék. Egyelőre. Titokban akarta tartani az eljegyzésüket. Azt akarta, hogy MacIver gondolja végig még egyszer a dolgot, egyúttal nem szerette volna, ha beszélni kezdenek róla az emberek. Megjátszotta a szegény, egyszerű nőt, aki egyes-egyedül van széles e világon. Al ismét füttyentett egyet.

- Jó munkát végeztem?

- Kiválót, angyalom.

- És ha ez nem lenne elég, MacIver szerint Laurie megérdemelte volna, hogy szentté avassák. Jó ember, a lehető legjobb, mégpedig a szó leghagyományosabb értelmében, ezt mondta róla MacIver. A néhai feleségére, Imogenre emlékeztette, aki, legalábbis a portréja alapján, szép kis portéka lehetett maga is.

- És a pasas? - MacIver? - Maria eltűnődött. - Nem tűnik túlontúl gyengédnek, nem is tudom, szimpatikusnak találtam-e. Az biztos, hogy sebezhető, öreg, magányos és egy kicsit gyagyás. Alig lát, és nagyon rosszul hall. De Gestapóval együtt élt-halt Laurie-ért.

- Gestapo?! Az meg kicsoda? - Egy németjuhász kutya. Ha csak egy rossz mozdulatot teszek, darabokra szaggat. De a jelek szerint Laurie-ért teljesen odavolt. Amikor a nő meglátogatta a gazdit, nagyon okosan mindig vitt a kutyának valami finomságot. Egy szép, húsos cupákot. Így nem kellett attól tartania, hogy az acsargó véreb a lábát eszi meg. És közben a vőlegényét is lenyúlta néhány lepedővel. Először a nővére számára kért tőle némi apanázst, aki máskülönben nem tudta volna megműttetni a kisfiát. Utána valamikor karácsony előtt egy jótékonysági szervezet számára, amelyben állítólag ő maga is lelkesen tevékenykedett. - Micsoda meglepő fordulatok! - Al hátradőlt, és lehunyta a szemét. Maria várt pár pillanatig, csak akkor állt elő a csattanóval. - Mindennek a tetejében azzal etette Maclvert, hogy a férje tíz évvel ezelőtti halála óta ő az első férfi az életében. Al szemhéja felpattant. Maria elégedetten vigyorgott.

- Látom, ez fölkeltette az érdeklődésedet. - Férj? Meg nővér gyerekkel? Angyalkám, kezd érdekessé válni az ügy. - Hát még ha meglátod, kit ábrázol ez a kép! Magát a szépséges Laurie Martint! - Azzal diadalmasan előhúzta a Maclvertől kölcsönvett fotót.

- Laurie második élete. - dünnyögte Al, miközben szemügyre vette a virágmintás ruhába öltözött, szolid nőalakot. - És van itt valami, aminek a segítségével esetleg bepillantást nyerünk a harmadikba is - mondta, és előhalászott a zsebéből egy barna borítékot. Maria felnyitotta. Az a fénykép volt benne, amelyik a kis fekete kutyát, Clyde-ot ábrázolta, amint egy autó csomagteréből kukucskál kifelé.

- Kinagyítattam - magyarázta Al. - Nem veszel észre rajta valami érdekeset? Maria megrázta a fejét.

- Tényleg aranyos ez a kutya. Jól áll neki a piros szalag. - És ez az aranyos Clyde egy 1980-as Buick Regal csomagterében üldögél. No és gyakorló magánnyomozóként azt is észre kellett volna venned, hogy az autónak floridai rendszáma van, ez a nagyításon egészen tisztán látható.

- Floridai! - kiáltott fel Maria. Mégsem volt hát véletlen, hogy Laurie lakása Floridát idézte színeiben és berendezési tárgyaiban egyaránt. - Nos, drágám, szerinted hol kellene kezdenünk a nyomozást? - Floridában! Mindig is szerettem volna körülnézni South Beachben.

Al az ablaka előtti utcai panorámát bámulta. A görkorcsolyákon tovasuhanó karcsú, szőke kaliforniai lányokat, akiknek hosszú, napbarnított lábai ütemesen váltogatták egymást, míg dobhártyájukat folyamatosan szaggatta a fejhallgatójukban bömbölő, valószínűleg elviselhetetlenül modern zene. Most is, miközben itt beszélgetünk - jutott eszébe a Ben Lister által használt kifejezés, amelyből Maria rögtön viccet csinált. Nagy felforgató a nő, ezt be kellett ismernie, de rendkívül mulattatók a megnyilvánulásai.

A lámpánál dühödt robaj tört ki egy szakállas fickó piros Ducati 916-osából. A földgolyó leggyorsabb kétkerekűje arra várt, hogy átsétáljon előtte egy idősebb asszony, aki rózsaszín masnikkal díszített, lebegő fehér ruhájában és hatalmas, ugyancsak rózsaszín bimbókkal ékesített kalapjában, fehér tűsarkú cipőjében olyan volt, mintha egy marcipántorta tetejéről toppant volna ide. Aztán néhány dúsgazdag szőkeség lépett a képbe - Al eltűnődött, vajon minden Beverly Hills-i nő szőke-e -, és bevágódtak az út szélén várakozó fekete limuzinba. Remekül szabott, márkás ruhákat viseltek, lágyan ringó, remekbe szabott melleket, és híres márkajelzéseket a táskájukon. Az utca túloldalán a kávéház teraszát ellepték a jegeskávét és dupla mokkát kortyolgató fiatalok, akik - Al ezt teljesen biztosra vette - ízekre szedik a világot, csak azért, hogy aztán újra összerakhassák a saját ízlésük szerint. Vagy ha nem ezt teszik éppen, akkor azokról a haverokról pletykálkodnak, akik kivételesen nincsenek ott velük. Végül is a pletykák mozgatják a világot, főleg Hollywoodban. A film fővárosában sokan földönfutóvá válnának, ha nem foglalkoznak velük állandóan a pletykalapok. A Sunseten a szokásos mederben folyt az élet. A sarkon combig érő, vörös bőrcsizmában egy prostituált kínálgatta magát. Magas sarkáról majdnem ledöntötték a szélvészként érkező, leborotvált fejű hip-hop fiúk, akik legalább hat számmal nagyobb, buggyos, harmonikaszerű nadrágjukkal túltettek még Charlie Chaplinen is. A közeli irodákban dolgozó hivatalnokok ételdobozokkal megpakolva már visszafelé igyekeztek a munkahelyükre, hogy gyorsan bekapják a kedvenc büféjükben vásárolt szendvicsüket, a tinik a Tower Recordsba tartottak, hogy feltöltődjenek, és rajtuk kívül végig az utcán hömpölyögtek a ki tudja, hova tartó, teljesen hétköznapinak tűnő emberek. Al elfordult az ablaktól, és próbálta megemészteni a floridai rendszámtáblával ellátott autóról frissen kapott információt. Mint kiderült, az évek alatt több floridai tulajdonosa is volt, akiknek a neve semmit sem mondott Alnek, mint ahogy az utolsó, texasi tulajdonosét sem találta ismerősnek. A texasi tulaj egyébként nem igazán érdekelte, hiszen az autónak, amelyet Laurie fotóalbumában látott, minden kétséget kizáróan floridai rendszáma volt. Elmosolyodott, amikor eszébe jutott Maria. Milyen lelkesen ajánlotta fel, hogy elkíséri Floridába! Csakhogy Panama City kicsit más volt, mint South Beach vagy Miami.

Éppen hogy megcsörrent a telefonja, már fel is kapta.

- Ben Lister vagyok. Éppen most beszéltem a barátjával, Bulworth nyomozóval. - Csak akkor a barátom, ha más-más ügyön dolgozunk. Most inkább ellenségek vagyunk, egyetlen információt sem hajlandó megosztani velem.

- Nos, velem nem ilyen ellenséges. Most éppen azt közölte, hogy az autóban talált vér nem Steve-é. Al füttyentett egyet. Kékes-borostás arcán lassan elégedett mosoly terült szét. Mivel nem tartott borotvát Maria lakásán, ahol előző este a fényűző Bel Air Hotelban elköltött, szemérmetlenül drága vacsora után végül kikötöttek, nem tudott megborotválkozni. Még most is beleborzongott, ha arra gondolt, hogy minden lenyelt falat legalább tíz dollárjába került. Maria azonban azt mondta, tartozik neki ennyivel a Maclverről és Laurie-ról kiderített információkért. Al nem ellenkezett. Tudta, hogy a nőket időnként el kell kényeztetni, máskülönben morcossá válnak. És a vacsora nagyon jól sikerült. De még milyen jól! Maria még sohasem nézett ki jobban, és szemmel láthatóan élvezte az este minden pillanatát.

Vacsora után pedig egymást élvezték, talán még sokkal, de sokkal jobban, mint a vacsorát. Gyorsan elhessegette magától a csábító emlékeket. - Van valami elképzelésük arról, hogy kié lehet? - Nincs. Lehet akár Laurie-é is, de az ő vérével nem tudják összevetni, mert nincs meg a holttest. Egyelőre. - Lister a hasonló mondatokhoz mindig hozzátette: egyelőre, mert biztosra vette, hogy most már bármelyik pillanatban előkerülhet a holttest. - Folyamatosan keresik. Most is, miközben itt beszélgetünk - tette hozzá kedvenc szófordulatát idézve. Al felnevetett. - Remélem, eltart még egy ideig a keresés. Amíg nem találják meg, a zsaruk nem tudnak új bizonyítékot felhozni az ügyfelünkkel szemben. Legfeljebb csak közvetetteket. - De ettől még Steve marad az egyetlen gyanúsított. - Ez igaz. És azt hiszem, ezen csak egyféleképpen segíthetek. Ha új gyanúsítottat találok nekik. - Tegye ezt, barátom - mondta Lister. - És ha sikerrel járt, tudassa velem. - Rendben. Köszönöm a jó hírt. Meg hogy hívott. Al egy pillantást vetett fekete Olympics 95 órájára - melyet Maria a Corvette-tel együtt annyira utált -, aztán felhívta a nő autótelefonját. Maria azonnal benyomta a kihangosító gombját, és megpróbálta túlkiabálni a háttérben zúgó sztrádazajt. - Szia, drágám - kezdte Al, hiszen tudta, hogy a vonal másik végén, ha nem mutatkozott is be, csak Maria lehet. - Vezetek! - kiabálta Maria. - Beszélj hangosabban! - Húzd fel az ablakot, Maria! Aztán vedd le a kihangosítóról a telefont! - Tessék? Al kétségbeesetten túrt a hajába. - Azt mondtam, édesem, hogy húzd fel az ablakot! Akkor jobban fogsz hallani. Vagy tévedek, ha azt hiszem, hogy a flancos Mercid teljesen hangszigetelt? - Hát, biztos, hogy nem olyan, mint a te nyavalyás Corvetted - dünnyögte Maria, miközben megnyomta az ablakemelő gombját, és a füléhez szorította a telefont. - Mi történt, édesem? - kérdezte ezúttal tisztán, érthetően. - A Lexusban talált vér nem Steve-é. - Hurrá! Akkor. lekerül a nyakáról a hurok? - Nem egészen. A vér valószínűleg Laurie-é, csak hát nem tudják elvégezni az azonosító tesztet.

- Mert nincs vérmintájuk, amellyel összevethetnék, amit a kocsiban találtak. - Maria, néha olyan okos dolgokat mondasz, hogy alig hiszem el. - Ne macerálj, te disznó! Még csak gyakornok vagyok! Csak most kezdtem a szakmát, te pedig már tizenöt éve benne vagy. Szállj le rólam, légy szíves! - Vedd úgy, hogy leszálltam. Azért hívlak, mert meg akartam mondani, hogy indulok Floridába. Al arca összerándult, amikor meghallotta a fék csikorgását a telefonban.

- Mit mondtál? - Hogy megpróbálom elérni a fél kettes atlantai járatot. - De miért nem Miamiba mész? - Mert az autó nem Miamiból származik, hanem Panama Cityből. - Hm. Elég ocsmány hely, ha nem haragszol. Al elvigyorodott. - Azért ha el akarsz jönni, én nem ellenzem. - Inkább nem, főnök. Biztosra veszem, hogy egyedül is boldogulsz. - Hát, nem is tudom, drágám. minden tőlem telhetőt megteszek. - Azért hiányozni fogsz ma este, Giraud - váltott doromboló cicahangra Maria. - Üres lesz az ágyam nélküled. De tudod mit? Majd lehunyom a szemem, és rád gondolok. Meg a tegnap éj szakára.

- Gondolj arra, drágám. És mire felébredsz, lehet, hogy már ott is leszek. - Megígéred? - Tudod jól, édesem, hogy nem vagyok ígérgetős fajta. Inkább fogadni szeretek, úgyhogy azt mondanám, hogy az esély tíz az egyhez. - Tartom - felelte nevetve Maria. - Vigyázz magadra, Giraud! Nehogy bajba kerülj nélkülem! - Megpróbálok nem bajba kerülni - felelte Al, majd letette a telefont, fogta a táskáját, bezárta az irodája ajtaját, amelyen pontosan úgy festett a neve és alatta a felirat: MAGÁNNYOMOZÓ - BIZALMAS ÜGYEK, mintha egy negyvenes években készült film díszlete lett volna. Aztán keresztülsétált a Sunseten, és a kávézó fiatalok példáját követve rendelt magának egy dupla eszpresszót. Azt remélte, hogy az erős kávéval az ismételten rátörő nikotinéhséget is sikerül legyőznie.

15. fejezet

Panama City tipikus tengerparti városka. Alacsony, lapos tetej ű házak alkotják, mint a floridai településeket általában. Felhőtlen égboltjáról olyan erővel sütöttek a nap perzselő sugarai, hogy szinte lyukat égettek Al pólójába, aki egy idő után kezdte úgy érezni magát, mint egy közepesen átsült marhaszelet. Egyáltalán nem tetszett neki város, és csak örülni tudott, hogy Maria nem kísérte el.

Egy komor motelban töltötte az éjszakát. Azt kívánta, bár mások elbeszéléseiből ismerné csak, olyan rossz tapasztalatokra tett szert egyetlen éjszaka alatt.

Jól meglett volna a bérelt kocsi nélkül is. Feltűnő autó volt, a kék elképesztően csúf, foszforeszkáló árnyalatában. A fékje gyakorlatilag nem fogott, a kormánya kilazult. Al másra sem tudott gondolni vezetés közben, csak a Corvette-jére.

A motelszoba lyukas szúnyoghálóján egész éjjel ki-be jártak a szúnyogok. Az ajtó nyikorgott és nagyokat nyögött a forró szélben az ablak vékony rolettáján egész éjszaka őrjítő táncot jártak egy zölden és vörösen villogó neonreklám fényei. Humphrey Bogartnak sosem volt ilyen rossz dolga.

Az emberek azonban kedvesek voltak Panama Cityben, így nem kellett sok idő ahhoz, hogy Al megszerezze a keresett információt. A Buick Regalról kiderült, hogy egy Pensacolában állomásozó tengerészgyalogos, bizonyos James H. Victor tulajdona volt. Csakhogy Jimmy Victor már nem élt. Tíz éve meghalt, rendkívül tragikus módon, amikor kigyulladt a lakókocsija. A balesettel minden valamirevaló újság foglalkozott akkoriban.

A pensacolai helyi lap több számában is tudósított a tűzről. Al mindet előkotortatta az archívum mélyéről, és miközben végignyálazta a tudósításokat, nagyokat tüsszentett a lapok közül kiszabaduló évtizedes porfelhőkben.

A leírtak szerint a gáztartály robbant fel, és a robbanás nyomán kigyulladt a lakókocsi. Jimmy felesége, lánykori nevén Bonnie Hoyt, aki mellesleg Gainsville-ből származott, éppen a kutyáját sétáltatta, amikor bekövetkezett a tragédia. Bár rohant, ahogy csak bírt, mire visszaért, mindent elborítottak a lángok. A cikkek szerint az asszony nagyon bátran viselkedett. Megpróbálta kivonszolni a férjét az égő lakókocsiból, és közben ő maga is megperzselődött néhány helyen. Az ajtónál végül feladta. Itt találták meg Jimmy összeégett testét. Az egyik fele bent volt a lakókocsi belsejében, a másik fele kilógott a szabadba.

Pensacolában temették el szerencsétlent. Al kiment a temetőbe, és meg is találta a sírját. Egyszerű sírkövére semmit sem véstek fel, csak a nevét, illetve a születése meg a halála dátumát. A sírt sem virág, sem fű nem díszítette, és mivel egyetlen fa sem állt a közelében, sohasem vetődött rá árnyék. Szegény Jimmy haló poraiban is tovább perzselődött a floridai nap tűzforró sugarai alatt.

Al tapasztalatból tudta, hol szerezhet információt az üggyel kapcsolatban: a legközelebbi bárban már csak azért is, mert a városban van a haditengerészet egyik legnagyobb bázisa. A bár sötét volt, és titokzatos. Egyetlen hatalmas teremből állt, amelynek a hátsó felében vagy fél tucat biliárdasztal sorakozott. Az asztalok zöld posztójára imbolygó árnyékokat vetett a felettük himbálódzó lámpaernyő. A vendégek egy része itt gyülekezett - dákóikra támaszkodva türelmesen várták a sorukat. A hosszú, agyonkarcolt söntést csillogó lakkréteggel vonták be, de ez sem tudta elfedni a több évtizedes italfoltokat.

Alnek nem kellett attól tartania, hogy a pincér perecet vagy mogyorót fog felszolgálni a Budweiserhez. A vendég már annak is örülhetett, ha poháralátétet kapott. Al felkapaszkodott az egyik bárszékre, és a pult mögött álló, edzett tekintetű nőtől kért egy korsó csapolt Budot. A pincérnő valamikor vörösesszőke haját olyan magasságokig tupírozta, hogy szinte a plafonig ért, onnan hullott vissza göndör tincsekben a vállára. Hideg kék szemét markánsan meghúzott fekete vonal keretezte, és látszott, hogy ajkától nem sajnálta az élénkrózsaszín árnyalatú rúzst. Megjelenése olyan volt, mint egy hatvanas évekből itt maradt, koravén tinédzseré, aki azóta sem változatott a stílusán.

Al a pultra könyökölt, és félig a terem belseje felé fordulva fölmérte a helyzetet. Késő délután volt, ami kocsmai viszonylatban nem számított forgalmas napszaknak. Abban bízott, hogy ennek ellenére nem kell túl sokáig várakoznia. Nem szívesen vesztegette volna el a délutánját egy korsó Bud mellett. De olyan kevesen voltak a kocsmában, hogy gyors menekvésben semmiképp sem reménykedhetett. - Mióta dolgozik itt, angyalkám? - fordult végül a pincérnőhöz. A nő rávillantotta rózsaszínben csillogó mosolyát: A jelek szerint eszébe sem jutott, hogy éppen zaklatni próbálják. Talán a munkája részének tekinti, gondolta Al. - Régóta, szivi. Legalább tíz éve. Amint felnőttek a gyerekeim, fogtam magam és munkába álltam. Ezzel nemcsak a házimunkát ráztam le magamról, hanem a házasságomat is. Életem legjobb lépése volt.

- Meg tudom érteni - dünnyögte Al két korty sör között. - Magát viszont még nem láttam nálunk. Vagy tévedek? - Nem. Nemigen járok erre. Most is csak átutazóban vagyok. Arra gondoltam, beugrom ide, hátha találok valakit, aki ismerte a haveromat. Jimmy Victornak hívták. Együtt nőttünk fel, aztán ahogy az lenni szokott, elváltak az útjaink. Csak annyit tudok, hogy beállt a tengerészgyalogsághoz, aztán bent égett a lakókocsijában.

- Úgy van. Jól emlékszem az esetre. Bár régen történt, napokig foglalkozott vele a sajtó. Még a tévébe is bekerült. Al nagyot húzott a söröskorsójából. - Szegény Jimmy. Sok barátja volt? - Rengeteg. Népszerű fickó volt, érti, hogy gondolom. Bomlottak utána a lányok.

- Úgy tudtam, megnősült. A nő rózsaszín ajka ismét mosolyra húzódott. - A legtöbb férfit az nem zavarja. - Azt hiszem, kénytelen vagyok igazat adni magának - válaszolta nevetve Al, de közben alig tudta megállni, hogy ne vessen egy beszédes pillantást az órájára. Nem akarta lekésni a legközelebbi járatot.

Nem tudja, hogy léphetnék kapcsolatba a régi haverjaival? Nagyon érdekelne, mi történt vele pontosan. Olyan jóban voltunk valamikor.

A nő a homlokát ráncolta, és szórakozottan csavargatni kezdte lakktól merev fürtjeit.

- Az az igazság, hogy már nemigen járnak ide. De azt hiszem, tudom, hol találhatja meg őket. Legalábbis azokat, akik itt maradtak. A Halásztanyán. Ugyanebben az utcában van, pár saroknyira innen. Biztosan tudom, hogy Marty Knudsennek máig az a törzshelye. Jimmy is megfordult ott párszor. Meg Franky Alford.

- Kösz, angyalkám. Azt hiszem, meg is próbálom.

Egy tízessel fizetett az italáért, és mondta a nőnek, hogy tartsa meg a visszajárót, aki cserében megajándékozta egy újabb rózsaszín mosollyal. A Halásztanya majdnem teljesen úgy festett, mint a másik bár, csak biliárdasztalok nem voltak.

Itt a jelek szerint csak inni lehetett, pedig a mennyezetről halászhálók lógtak alá, a lambériás falakon pedig homárfőző fazekak porosodtak. Az egész helyiség - a hevenyészett pultot is beleértve - úgy nézett ki, mintha kétszer négy hüvelykes darabokból tákolták volna össze. Kész csoda volt, hogy nem emelték meg a nagy teljesítményű légkondicionáló felől érkező fuvallatok, hogy aztán hurrikán módjára ledobják valahol másutt.

A másik különbség az volt, hogy itt férfi állt a pult mögött. Idősebbnek, bölcsebbnek és vagányabbnak látszott, mint a másik kocsma rózsaszín ajkú pincérnője. Ferde, lapos orra és tömzsi keze egyértelművé tette, hogy valamikor bokszolóként kereste a kenyeret meg a hírnevet, míg fényesre borotvált feje arra utalt, hogy szereti követni a trendet. De lehetett akár egy neonáci csoport tagja is. Al itt is sört rendelt, aztán megkérdezte, ott van-e a kocsmában Frankie Alford vagy Marty Knudsen.

- Ki akarja tudni?

Alnek eszébe jutott Maria módszere, és megpróbálkozott egy lebilincselő mosollyal. Semmit nem ért el vele.

- Egy jó barát - mondta végül. - Jó barát. Akkor hogyhogy még sosem láttam itt? - Mert tulajdonképpen egy barát barátja vagyok. Jimmy Victoré. Régebben együtt lógtunk. Utoljára akkor hallottam róla, amikor meghalt. Most erre jártam, és eszembe jutott, hogy itt állomásozott annak idején. Gondoltam, beugrom, hátha megtudok róla valamit. Hogy hogyan is történt ez az egész. Meg hogy hol van eltemetve, mert hát szeretném leróni a sírjánál a kegyeletemet. A csapos lehajtotta a fejét, mint a támadásra készülő bika. Al most örült csak igazán, hogy olyan széles a pult. Aztán a férfi felnézett, és elkiáltotta magát: - Hé, Frankie, itt van egy fickó! Azt állítja, jól ismerte Jimmy Victort.

- Igazán?

Frankie magas volt, bivalyszerű, körülbelül harmincöt éves lehetett. A haját tengerészgyalogoshoz illően rövidre vágatta, arca vöröslött az örökös napsütéstől és feltehetően az elfogyasztott alkoholtól is.

Al kinyújtotta felé a kezét.

- Üdv, haver. Al Giraud vagyok. Sráckorom óta ismertem Jimmyt. A családját is. Később, mikor beállt a tengerészgyalogsághoz, valahogy megszakadt köztünk a kapcsolat. Hogy úgy mondjam, más irányt vett az életünk. Aztán ma véletlenül erre jártam, keresztülhajtottam a városon, és eszembe jutott szegény fiú. Arra gondoltam, illene meglátogatnom, ha már itt vagyok. Mármint a temetőben. Ha kicsit megkésve is, elköszönnék tőle.

- Igen, persze. - A tengerészgyalogos a lelket is kirázta Alből, mielőtt elengedte a kezét. - Szegény Jimmy! Jó fiú volt. Szörnyű, hogy így kellett meghalnia. El tudom képzelni, milyen pokoli lehetett.

- Ott volt a temetésén? - Persze. Rajtam kívül csak a felesége jött el, meg egypár haver. Amennyire tudom, nem volt családja. Ja, és ott volt még az a kis fekete kutya is.Clyde, vagy nem is tudom, hogy hívta az asszony. Mindig piros szalagot viselt a nyakán. Bonnie mindenhová magával vitte. Al rendelt egy újabb kört.

- Milyen asszony volt a felesége? - Bonnie? - A férfi megvonta a vállát. - Sötét hajú, sötét szemű. Én a magam részéről kicsit furcsának találtam. Főleg a nézését. De jó alakja volt, meg formás lába. Jimmy mégis sokat kalandozott. Tudja, hogy van ez. Meglátott egy nőt, és nem bírta türtőztetni magát. És persze a nők sem ellenkeztek. Jóképű fickó volt. Aztán Jimmy megtudta, hogy Bonnie is összejött valakivel. Attól kezdve már csak veszekedtek. A temetésen láttam utoljára Bonnie-t. Fogalmam sincs, mi lett vele.

Al ezután megkérdezte, hogyan juthat el a temetőbe. Már járt ugyan Jimmy sírjánál, de a látszat kedvéért ezt elhallgatta. Fizetett még egy utolsó sört a csaposnak meg Frankie Alfordnak, aztán minden jót kívánt nekik, és távozott.

Nocsak, nocsak, nocsak - gondolta magában, és miközben a padlóig nyomta a foszforeszkáló autóban a gázpedált, szélesen elvigyorodott. Nem sok ideje maradt, de bízott benne, hogy eléri az Atlantába induló hatórás gépet. Bonnie és Clyde. Érjen csak haza Mariához, lesz mit mesélnie!

16. fejezet

Maria türelmetlenül gondolt arra, hogy néha kifejezetten unalmas is lehet a magánnyomozó élete. Mint például most. Al megbízásából végig kellett járnia az összes San Diegó-i vérbankot, hogy kiderítse, adott-e vért valaha Laurie Martin. Steve Mallard megbízott ügyvédjeként ezzel foglalkozott két napig. Teljesen fölöslegesen. A rendőrség ugyanis megelőzte, és egyikük munkáját sem koronázta siker. Eszeveszett tempóban hajtott Los Angeles felé, és magában folyamatosan szitkozódott az elpazarolt napok miatt. Közben azon tűnődött, nem is először, vajon tudja-e Al, hogy mit csinál. Megcsörrent az autójában a telefon. Rögtön felkapta.

- Szia, édes, mi a helyzet? Al hangján érezni lehetett, hogy vele ellentétben ő jutott valamire.

- Hála neked, isteni napom volt. Egyik kórházból a másikba vonultam, és a rengeteg véradónak hála bokáig jártam a vérben. Hogy tehetted ezt velem, Al? Tudod, hogy már a vér látványától is elájulok. - Szegény drágám, akkor nem tudtál ebédelni sem, igaz? Hogy kárpótoljalak, elviszlek vacsorázni. Mit szólsz hozzá?

- Azt, hogy köszönöm szépen - felelte zsémbesen Maria, de szinte ugyanabban a pillanatban kibuggyant belőle a kérdés: - Hova? - A Typhoonba, ha neked is megfelel. Úgy fél nyolc körül. - De aztán idejében ott legyél! - Maria figyelmeztető hangjába nem kevés kétely vegyült.

A férfi felnevetett.

- Én ott leszek. Csak te ne késs el! - Még akkor is kuncogott, amikor Maria lecsapta a telefont.

A Typhoon különleges kis étterem volt egy használaton kívüli hangár első emeletén. Ablakai a Santa Monica-i repülőtér kifutópályájára néztek. A látványosságot így a beérkező kis Cessnák és a rocksztárokat, üzletembereket és néha filmszínészeket szállító pompás magángépek szolgáltatták, valamit a közeli Csendes-óceán felett tűzvörös és aranyló színekben alábukó napkorong. A martinit remekül keverték, a kissé eklektikus étlapon gyakorlatilag minden ételt meg lehetett találni, ami a nyugati partvidéken közkedveltnek számított, a thai tavaszi tekercset, az indiai curryt, a keleti szósszal leöntött ropogós csikóhalat és a szingapúri fűszeres tésztát ugyanúgy, mint a hamisítatlan amerikai fogásnak számító bordaszeletet. Igazi különlegességként rovarokat is lehetett választani a menüről, bár Al még senkit sem látott, aki sáskát vagy tücsköt rendelt volna vacsorára.

Maria szándékosan késett. Al előre tudta, hogy így lesz, ezért útközben beugrott egy bárba, és legurított egy palack jéghideg Asahi sört, kettes számú kedvencét a Sámuel Adams után. Az előbbit azért szerette, mert száraz volt és karcos, az utóbbit édeskés, sima zamata miatt.

Mint mindig, a fejek most is megfordultak az étterembe belépő Maria után, aki ezúttal spanyol flamencótáncos stílusban fogta hátra aranyszőke haját. A tarkójára engedett laza konty a szokásosnál is jobban kiemelte nyaka kecsességét, bájos arca körül megmeglebbentek az elszabadult fürtök, és ismét feltette a teknőckeretes Armani szemüveget, csak most napszemüveglencsékre cserélte benne az átlátszó műanyagot. Mariának mindig problémát okozott a Typhoonban a naplemente állította, hogy szemét a lehető legkellemetlenebb szögben érik a sugarak. Hosszú, fekete szoknyát viselt, hozzá feltűrt ujjú fehér inget és fényes, fekete papucscipőt. Pontosan úgy festett - legalábbis Al szerint -, mint egy nyúlánk balerina. Mint mindig, most is Al nyakába csimpaszkodott, és hosszan megcsókolta.

- Hiányoztál - dünnyögte, miután elengedte, és alaposan szemügyre vette a sötét lencsék mögül. - Te is nekem, édesem. - Al látszólag ügyet sem vetett a vigyorgó arcokra, lefejtette nyakáról az ölelő karokat. Miután elfoglalták helyüket egy ablak melletti asztalnál, Al odaintette a pincért. Mariának vodkamartinit rendelt, magának egy újabb Asahit. Maria az italát kortyolgatta, és közben vágyakozó pillantásokat vetett az aranyló égbolton tovasuhanó egyik Eagle-re.

- Mikor lesz annyi pénzünk, hogy vehessünk magunknak egy ilyen gépet? Akkor nem kellene atlantai átszállással repülnünk sehova.

- Talán, ha majd te is olyan jó leszel a szakmában, mint én vagyok.

Maria kedvetlenül felsóhajtott. - Ma végképp elegem lett az egészből. Nem jutottam semmire.

- Azt hiszem, meg tudom mondani, hogy miért. Maria zöldesszürke szeme megvillant. - Te tudtad, hogy semmit sem fogok találni! Szándékosan csináltad, igaz? Képes voltál végigjáratni velem azt a rengeteg kórházat. Még mindig fertőtlenítőszagom van, pedig órákig álltam a zuhany alatt. - Maria, Maria, hadd mondjam el, mi történt! Miközben Maria a koktélját kortyolgatta, Al beszámolt neki mindenről, amit Jimmy és Bonnie Victorról, illetve a Clyde nevű kutyusról megtudott. - Bonnie és Clyde! - motyogta döbbenten Maria.

- Úgy bizony, édesem. A harmincas évek hírhedt kettőse. - Csak nem azt akarod mondani, hogy Bonnie és Laurie Martin egy és ugyanaz a személy? A férfi bólintott.

- De. Pontosan ezt akarom mondani. - Na de miért változtatta meg a nevét? Semmi köze nem volt a férje halálához. Sőt. Ha igaz, amit írnak, megpróbálta megmenteni. Félig sikerült is kivonszolnia az égő lakókocsiból. - Nem tudom, miért változtatta meg a nevét, de lefogadom, hogy azért, mert valami rejtegetnivalója volt. - Őrület. Az iratai. a társadalombiztosítási kártyája, a jogosítványa, a hitelkártyája, meg a többi. mind Laurie Martin névre van kiállítva. - Sajnos, szívem, manapság nem túl nehéz így rendezni a dolgokat. Némi utánjárással bármit elintézhetsz. Csak el kell menned az Alvarado Streetre, ott a zöldkártyától a jogosítványig és a tb-kártyáig bármit beszerezhetsz, amit csak akarsz. Feltéve, ha ki tudod fizetni. Egyébként nem kerül túl sokba. Maria homloka gondterhelt ráncokba gyűrődött. - Mi van, ha sohasem kerül elő Laurie holtteste? - Akkor Steve Mallard megússza. De az a gyanúm, hogy ez a Laurie, helyesebben Bonnie, egy velejéig romlott némber, ráadásul abból a fajtából, amelyik mindig eltünteti maga után a nyomokat. Még akkor is, ha nem fenyegeti különösebb veszély. Egyszerűen ilyen a természete. Ennek ellenére érdemes lenne még egyszer végigjárni a vérbankokat, Maria. Hátha kiderül, hogy Bonnie Victor néven adott valaki vért. Belátom, őrülten hangzik, de sohasem lehet tudni. - De miért kockáztatta volna meg a véradást? Ha valóban olyan aljas, amilyennek mondod, miért akart volna másokon segíteni? Al vállat vont.

- Ki tudja? Talán a férje halála ráébresztette, hogy bizonyos helyzetekben milyen nagy szükség van a vérre. És akár ő is kerülhet ilyen helyzetbe. Miért adnak vért az emberek? - Valószínűleg azért, hogy nekik is adjanak, ha úgy hozza a sors. Miközben élvezettel végigették a fél étlapot, a miniatűr bordaszeletektől kezdve az omlós húsú csikóhalig és a mártással leöntött, ízletes zöldbabig, Al beszámolt Mariának a Panama City melletti motelról és a két sötét bárról.

- Egyik sem nyerte volna el a tetszésedet, drágám. - Szerencse, hogy ilyen jól ismersz - dünnyögte gúnyosan Maria, majd ringó léptekkel elindult a női mosdó felé. Amíg Mariát várta, Al végignézte egy karcsú gép érkezését. Arra gondolt, hogy Mariának igaza van. Sohasem lesz annyi pénze, hogy megengedhessen magának egy repülőt. Lister hívása hajnali hat előtt ébresztette őket. Maria álmosan felnyögött, a fülére szorította a kezét, és hosszú lábát Al köré fonta, hogy ne vehesse fel a telefont. - Hagyd, hadd csörögjön - nyögte. - Még korán van. - Drágám, senki sem áll neki telefonálni ilyenkor, hacsak nem akar valami fontosat mondani. - Al kibontakozott Maria szorításából, és felvette a kagylót. - Megtalálták a holttestet, Giraud. Al felismerte Ben Lister hangját. - Hol? - Kiszimatolták a hullakereső kutyák. Majdnem a kanyon legalján bukkantak rá, jóval távolabb attól a körtől, ahol keresni kezdték. Nagyon trükkös a felszín arrafelé. Eltart egy ideig, míg felhozzák. Még azt sem tudjuk, milyen állapotban van a rengeteg eső meg az egyebek miatt.

- Máris indulok. Útközben szólok Bulworthnek, aztán visszahívom.

Al villámgyorsan magára kapkodta a ruháit. Maria is kipattant az ágyból, és megragadta a férfi karját. - Várj! Mi történt? - Megtalálták a kanyonban a holttestet. Oda kell mennem, amilyen gyorsan csak lehet. - Veled megyek. - Maria felvette az alsóneműjét, magára kapta az előző este viselt fekete szoknyát, és hozzá az első felsőrészt, amely a keze ügyébe került - ez történetesen Al szürke Russel Athletic pólója volt. Csak ekkor figyelt fel a tetőn kopogó vízcseppekre. Felsóhajtott. Más sem hiányzott a boldogságához, mint egy esőáztatta kanyon. Remek. Rekordgyorsasággal visszaértek a Santa Monica-i repülőtérre, ahol beszálltak a négyüléses Cessnába, amelyet Al útközben rendelt meg telefonon. Minél magasabbra emelkedtek, annál kisebbnek tűnt alattuk a Typhoon, végül teljesen eltűnt a szemük elől. Ezúttal tényleg sietniük kellett. Al szerint minden perc számított.

A vigasztalanul zuhogó eső átláthatatlan függönyt vont a kanyon fölé, és kísértetiessé tette a mentést végző tűzoltók külsejét, akik úgy néztek ki sisakjukban és mentőruhájukban, mint a mélytengeri búvárok. Több hét telt el Laurie eltűnése óta, a test a bomlás miatt már kezdett szétesni, ami tovább nehezítette a mentőcsapat helyzetét. - Hetekbe telik, mire a fiúk összekaparják a darabjait - morogta Bulworth, aki úgy járkált fel-alá a kanyon peremén, mint egy katonai manővert irányító törzsőrmester. Maria csillogó fekete esőköpenyében és a hozzá illő gumicsizmában levegő után kapkodva megpróbált úgy tenni, mintha nem is hallotta volna az iménti mondatot. A hullakereső kutyák megtették kötelességüket, és most a kereső egység furgonjában melegedtek. Maria azt kívánta, bár csatlakozhatna hozzájuk. - Jönnek! - ordította el magát ekkor Bulworth, mire a hullaszállító autó sofőrje beindította a motort, és megpróbált közelebb araszolni a szakadék széléhez, készen arra, hogy a megtalált földi maradványokat a törvényszéki halottszemlére átvegye. A rendőrségi fotósok bekapcsolták a lámpákat, és felvételre kész állapotba állították a videókat és a fényképezőgépeket. Laurie Martin utolsó fellépését akarták rögzíteni. A levegőt még a szorosan lezárt hullazsákon keresztül is átjárta a bomló hús minden másnál erősebb szaga. Maria gyomra a torkáig emelkedett. Összeszorította a száját, hogy el ne hányja magát. Soha nem tudnád kimosni magad egy ilyen gyalázatból - figyelmeztette magát gondolatban. - Nemcsak magadra hoznál szégyent Bulworth és a - pöffeszkedő Powers előtt, hanem Giraud-ra is. Nem beszélve azokról a bátor fickókról, akik szemrebbenés nélkül, rezzenéstelen gyomorral végzik a munkájukat. Ha elhányod magad, vége a magándetektív karrierednek, mert Giraud-tól nem kapsz több melót. Al közvetlenül a hullaszállító mellett állt, és Bulworthszel beszélgetett. Aztán odacsoszogott Mariához a sárban, és szemügyre vette az esőfüggönyön át.

Maria felvonta a szemöldökét.

- Most mi lesz? - kérdezte remegő hangon. - Én egy csésze kávéra szavaznék - felelte Al, és Mariát maga után vonszolva elindult a bérelt Explorer felé.

A Starbucks erős, gőzölgő kávéja jót tett Maria háborgó gyomrának. Ajkát megkönnyebbült sóhaj hagyta el. - Remekül álltad a sarat, drágám - mondta Al gyengéden, és megpaskolta Maria kezét. - Elég gyomorforgató dolgokat láttunk. Nem lett volna szabad megengednem, hogy elkísérj.

- Micsoda? Képes lettél volna megfosztani a repülés élményétől? - kérdezte Maria, és még egy reszketeg mosolyt is megkockáztatott. - Azt találták meg, akit kerestünk, Giraud? - A test túlságosan bomlásnak indult ahhoz, hogy ezt itt meg tudják állapítani. De még ma elvégzik rajta a halottkémi vizsgálatot. Fogmintát vesznek tőle, és a DNS-ét összevetik az autóban talált vérmintával. - De addig is. - Előkotorta zsebéből a mobiltelefonját és Maria vérbankokról készített listáját, és felhívta az első számot. Maria a forró kávét kortyolgatta, és Al kérdéseire figyelt. Végül néhány perc múlva a férfi befejezte a beszélgetést.

- Elsőre sikerült - mondta halkan. - Bonnie Victor két hónappal ezelőtt adott vért. - Akkor máris ellenőrizhetjük - kapott a szón Maria. - Ennyire gyorsan azért nem megy a dolog. A véréből nyert plazma ugyanis éppen Hawaii felé tart egy tankhajó fedélzetén. Maria szeme elkerekedett.

- És elképzelhető, hogy valaki megpróbálja visszaszerezni? - Az tuti! - közölte Al, és máris hívta Bulworth számát. - Már most is, miközben itt beszélgetünk, bébi.

Laguna Niguelben töltötték az éjszakát, a Ritzben, ahol először látták Laurie Martint és Steve Mallardot. Csakhogy, gondolta Maria keserűen, Laurie nem csinos nő többé, hanem egy szétesőfélben lévő hústömeg. Steve Mallard pedig gyanúsított, aki mindenki elől megpróbál elbújni, de leginkább önmaga, a felesége meg a rendőrség elől.

Az eső még mindig ömlött. A trópusi felhőszakadásra emlékeztető vízözönt a Dóra nevű hurrikán hozta a térségbe, mely kiterjesztette a haragját az öbölre és a kaliforniai partokra is. A magasra csapó hullámok pereme fehéren habzott olyan éjszaka volt, amikor határozottan jólesett volna a befűtött kandalló melege, egy pohár finom vörösbor és valami igazán finom, vigasztaló étel. A Ritz mindezt megadta - sőt ennél jóval többet is.

Lakosztályukba visszavonulva a kandalló előtt hevertek fehér, szállodai frottírköntösükben. Nagyokat kortyoltak a szénen grillezett marhaszelethez és a fokhagymás krumplipüréhez felszolgált Mondavi Cabernet Reserve-ből, és várták, hogy megszólaljon a telefon. Maria hozzá sem nyúlt a húshoz. Gondolatai még mindig a hullazsákba zárt Laurie Bonnie maradványai körül jártak, így csak a krumplipüréből csipegetett egy kicsit. Közben arra gondolt, hogy száműzi étrendjéből a húst, és megpróbálkozik a vegetáriánus ételekkel.

17. fejezet

Ezalatt San Diegóban Bulworth a halottkémi hivatal szürke folyosóján járkált fel-alá, és miközben moslékszerű kávéját kortyolgatta az ócska műanyag pohárból, az odabent zajló boncolás eredményére várt. Bemehetett volna a boncterembe ő is, de neki nem volt olyan jó gyomra, mint a boncolást végző patológusnak. Más egy friss hulla, és megint más, ha maradványok kerülnek a boncasztalra.

Powersnek azonban nem okozott gondot egy ilyen apróság. Ő odabent tette a kötelességét, és kiélvezte a boncolás minden pillanatát, mert tudta, hogy minden egyes perc közelebb viszi Steve Mallard letartóztatásához. Úgy viszonyult a gyilkossághoz, mint mások a szerencsejátékhoz, csak számára az jelentette a játék izgalmát, hogy sikerül-e rábizonyítani a bűntényt arra, aki elkövette. Úgy érezte, ez az a tevékenység, amelyre született, ezért csodálattal töltötte el még az is, amikor egy tetemből kiemelték a gyomrot, majd megmérték, vagy amikor vizsgálgatni kezdték a csontokról lemálló, rothadó húsdarabokat. Ebben az esetben az okozta számára a legnagyobb izgalmat, amikor a fogászati azonosításához szükséges fotók elkészítéséhez szétfeszítették a hústalan állkapcsot.

Épp csak arra nem volt felkészülve, hogy milyen eredményt hoz a boncolás.

Már hajnali kettő múlt, amikor befutott Bulworth hívása. Maria a kanapén szundikált. Fejét Al ölében pihentette, és időnként megpróbált változtatni kényelmetlen helyzetén. Előző nap reggel hatkor ébresztette őket Lister telefonja, azóta semmit nem aludtak. Még Al is kezdte úgy érezni magát, mint akinek egy hosszú repülőút után az időeltolódással kell megbirkóznia. - Giraud - szólt halkan a kagylóba, hogy ne ébressze fel Mariát.

- Oké, pajtás, most kapaszkodj meg, ha van miben - kezdte kimért hangon Bulworth. - A holttest nem Lauire Martiné! - És hogy jutottatok erre a következtésre vér- és DNS-vizsgálat nélkül?

- Úgy, öregfiú, hogy az, amit a kanyonban összekapartunk, nem olyan régen még egy negyven év körüli, fehér férfi volt. Al csalódott füttyentésére Maria is felébredt. Mint a gazdája hívására reagáló öleb, gondolta rezignáltan. Tény, hogy azonnal felpattant a szeme.

- Mi történt? - kérdezte, miután Al letette a telefont. A férfi elmondta, amit megtudott. - Akkor most mi lesz? - kérdezte üres tekintettel Maria. - Azt hiszem, tovább kell folytatnunk a keresést. A rendőrség közben elvégezteti a holttesten a DNS-vizsgálatot, és a fogazata, a haja, a vére, a testnedvei meg az ujjlenyomatai alapján - már ha maradt neki - megpróbálják megállapítani a fickó személyazonosságát. Ami - tette hozzá ingerült homlokráncolással - időbe telik. És közben, bármit teszünk, egyetlen lépéssel sem jutunk előre.

- Még mindig ott van Laurie Bonnie Hawaii felé tartó vérplazmája - jegyezte meg reménykedő hangon Maria. Al erről időközben teljesen megfeledkezett. Most elmosolyodott. Szemöldöke a magasba szaladt, úgy, ahogy Maria a legjobban szerette, és mélykék tekintete összekapcsolódott az ő zöldesszürke pillantásával.

- Igazad van, Maria Cwitowitz. Nem véletlenül lettél az asszisztensem - tette hozzá egy forró csók kíséretében. - No és azt se felejtsük el, hogy Bonnie Victor rögtön a férje temetése után eljött Panama Cityből. Es azt is pontosan tudjuk, hogy a Buick Regal következő állomása a texasi Falcon City volt.

- Ahogy a jelek szerint a miénk is az lesz - jegyezte meg Maria kedvetlenül. Az éjszaka mélységes csöndje körülölelte Vickie Mallard házát. Az asszony a fülét hegyezve figyelt.

Még az autópálya máskor gyűlölt zümmögését is jó néven vette volna ebben a riasztó némaságban, ám ezen az éjszakán még az is csak távoli suttogásnak hatott. San Fernando-völgy az igazak álmát aludta. Csak ő nem tudta lehunyni a szemét.

Bekapcsolta a tévét. Nem mintha nézni akarta volna. Az utóbbi időben nem akadt olyan műsor, amelyik lekötötte volna a figyelmét. Állandóan a saját, egyre gigantikusabbá váló problémája körül forogtak a gondolatai. Nem tudott odafigyelni semmi másra. De így, hogy a készüléket bekapcsolta, legalább volt valami háttérzaj a házban. Nem bírta tovább a csendet. És úgy érezte, több magányos éjszakát sem bír elviselni. Ismét lezuhanyozott, már harmadszor aznap este, felvett egy tiszta pólót, hozzá egy flanel rövidnadrágot és azt a rózsaszín szívekkel díszített frottírköntöst, amelyet Steve-től kapott Valentin-napra.

A férjére gondolva olyan erősen húzta meg a derekán az övet, hogy elakadt a lélegzete. Mióta megkapták a bírósági végzést, a riporterek kénytelen voltak távol tartani magukat a háztól, így legalább a szomszédok folytonos panaszkodása abbamaradt. A lányok még mindig Vickie nővérénél voltak. Sokkal jobban érezték magukat az unokatestvéreikkel, mint otthon, és az iskola is tetszett nekik. Ettől persze még szívet tépő volt a magatartásukban tapasztalható változás: a vidám, szókimondó kislányok csendes, visszahúzódó gyerekekké váltak, alig hagyták el a házat, és tanítás után többnyire rögtön elindultak hazafelé. Vickie természetesen mindennap találkozott velük, de ez nem sokat enyhített a hiányérzetén. Egy percre sem tudta elfelejteni, hogy nem fekszenek ott gondosan betakarva a hallból nyíló szobájukban. Még a civódásuk is hiányzott neki. Szinte elviselhetetlennek tűnt, hogy Taylor nem teszi föl a máskor olyan idegesítő kérdést: Egyáltalán, van itthon valami kaja?, és Mellie sem akaszkodik rá nyafogva, hogy mikor kapja meg a legújabb Beanie babát.

Steve új ügyvédje, Ben Lister túl kemény ember volt, mint ahogy Al Giraud is. Ami Vickie-t illeti, szívesebben bízta volna magát Maria Cwitowitzra. Annál is inkább, mert Giraud-ban még mindig nem tudott megbízni. Mivel sohasem találkozott hozzá hasonló férfival, nem tudta, hogy kell bánni vele.

Ezt Al maga is érzékelhette, mert Vickie-vel Maria tartotta a kapcsolatot. Ő mondta el Vickie-nek, hogy a San Diegó-i rendőrkapitányságon egyre magasabbra csapnak a türelmetlenség és a tehetetlen kétségbeesés hullámai, és hogy Ben Lister Steve közelébe sem engedi a zsarukat. Ha lenne konkrét bizonyítékuk - mondta Maria -, már rég letartóztatták volna.

Vickie csak remélni merte, hogy ilyen bizonyítékra nem sikerül szert tenniük. De ezt közel sem vette annyira biztosra, mint Maria, és ezért gyakran furdalta a lelkiismeret.

Csak ne volna annyira magányos! Lebotorkált a földszintre, felkapcsolta a lámpát a pult fölött, és körbejártatta pillantását a takaros konyhán. Tulajdonképpen leginkább a konyha miatt vették meg a házat, meg a belőle nyíló nappali miatt. Amint meglátta, Vickie rögtön beleszeretett a nagy kandallóba és az eltolható, az úszómedencéhez kijáratot teremtő üvegpanelekbe, a kerti grillsütőbe, a világos színű konyhaszekrényekbe és a sötétkék csempével borított konyhapultba. A mediterrán jelleg a mindig kék eget, a napsütést és a vidámságot idézte fel benne. Amitől, gondolta szomorúan, most mindörökre búcsút kell vennie. Kinyitotta a hűtő ajtaját, majd rögtön be is csukta. Aztán a szekrényajtókat kezdte nyitogatni. Rendet rakott néhány polcon, de nemcsak a keze túlórázott, hanem az agya is. A gondolatai Steve körül jártak. Aggódott miatta. Vajon ő tette? Vagy mégsem? Egek, majd beleőrült, hogy nem tudta a kérdésre a választ, és Steve hallgatása korántsem nyugtatta meg. Mióta elment, egyszer sem jelentkezett, így Vickie csak Maria jóvoltából tudhatta, hogy férje még mindig a tóparti házban van, Arrowheadben. Csak a magány ne lett volna annyira gyötrelmes! Üressé vált az élete. Úgy érezte, nem bírja tovább. Beszélnie kellett valakivel. bárkivel. Felkapta a telefont, és felhívta Mariát. Csak legyél otthon, kérlek, legyél otthon - fohászkodott, a telefon pedig csak csengett, csengett rendületlenül.

- Giraud, mi ütött beléd, hogy ilyenkor telefonálsz? Talán nincs óra Falcon Cityben? - szakította félbe Maria türelmetlen hangja a csengetést.

- Vickie Mallard vagyok, Maria. Maria meglepett pillantást vetett az órájára. Késő volt, hajnali negyed egy. Már éppen le akarta kapcsolni a villanyt.

- Mi a baj, Vickie? - Nem bírom tovább. Teljesen egyedül vagyok a házban. Attól félek, megőrülök. Elveszi az eszemet ez a bizonytalan várakozás. Maria érezte Vickie hangjában a kitörni készülő hisztériát. Nem mintha ez újdonság lett volna. Valahányszor Vickie-vel beszélt, az asszony hangjából mindig kicsengett a félelem.

- Beszélnem kell valakivel, Maria. Tudom, hogy késő van, de nem tudna esetleg idejönni? Van valami, amit szeretnék elmondani magának. Steveről lenne szó.

- Tegyen fel egy kávét, Vickie. Mindjárt ott vagyok.

Szóval ilyen a magándetektívek élete, gondolta Maria, miközben felhúzott egy farmert, egy fekete pulóvert meg egy papucscipőt. Nem lehet nyugta éjszaka sem. A titkok nem nézik, hány óra van. Akad olyan, amelyik hajnalban bukkan elő. Vajon mi lehet az, amit Vickie azonnal el akar mondani? A konyhán áthaladva felkapott egy üveg bort. Lehet, hogy nagyobb hasznát veszik, mint a kávénak. Talán feloldja Vickie-ben a feszültséget.

Mivel hirtelen megéhezett, Vickie készített magának egy füstölt lazacos-krémsajtos szendvicset, és feltette főni a kávét. A háttérben folyamatosan mormogott a tévé. A híreket keresve az asszony váltogatni kezdte a csatornákat. Más műsor nem tudta lekötni az utóbbi időben. Aztán megint hegyezni kezdte a fülét. Mintha ajtónyitást hallott volna. Maria már meg is érkezett? Lehalkította a tévét, és megpördült. Ismét hangot hallott.

- Maria? - kiáltotta. Ezúttal másnak érezte a csendet. Valahogy összesűrűsödött, és Vickie-nek az volt a benyomása, mintha lélegezne. A szíve kalapálni kezdett, a szája pedig hirtelen olyan száraz lett, mint a sivatag. Ijedten elfordult, és kinyújtotta a kezét a telefon felé.

Sziszegést hallott a háta mögül. Mintha egy vadmacska lopakodott volna mögé. Aztán a következő pillanatban két erős kéz fojtogatni kezdte. Kiáltani akart. annyira szeretett volna kiáltani. Az egyik kesztyűs kéz azonban a szájára tapadt, és nem engedte.

A testében forró higanyként áradt szét az adrenalin. levegő után kapkodott. és közben úgy érezte, rögtön szétpattan a feje. Most már valóban fuldoklott, levegő után tátogó szájából kilógott a nyelve, és vér ízét érezte rajta. a saját vérének az ízét.

Ez nem történhet meg velem - gondolta zakatoló aggyal. - Ezek a kezek kiszorítják belőlem a szuszt. mindjárt végem. Ó, istenem, segíts! Hirtelen felvillant előtte Taylor képe, aztán Mellie-é is, olyan tisztán, mintha ott lennének.

Küzdenie kell. Nem lehet, hogy ne lássa többé a gyerekeit... Újult erővel kezdett rugdosni hátrafelé. Aztán a támadója gyomrába vágta a könyökét. Erezte, hogy enged a szorítás a torkán. Összeszedte minden erejét, és ismét hátralökte a könyökét. Bárki állt is mögötte, felnyögött. Olyan hangot hallatott, mint a kipukkadt lufi. Vickie levegő után kapkodva megpördült.

Ó, magasságos isten. kés van nála. és a símaszkja mögött villogó szeméből szinte perzsel a gyűlölet meg a harag. Fölemeli a kezét, és lesújt. aztán újra. meg újra. egyre erősebben. sziszegő lihegés kíséri minden mozdulatát.

Valahonnan messziről Vickie a saját vinnyogását vélte hallani. Ez volt az utolsó hang, amit még érzékelt az agya.

18. fejezet

Maria Mallardék rövid kocsifelhajtóján parkolta le a Mercedesét. Végignézett a kihalt utcán. Csupán két autó állt a járda mellett. Magándetektív-szemével megvizsgálta mindkettőt, és az emlékezetébe véste őket. Egy fekete Explorer, egy kék Acura. A legtöbb házban már eloltották a villanyt. Maria elmosolyodott. Az ablakok mögött szuszogó gyerekekre gondolt, akiket reggel az anyukájuk visz majd az iskolába, vagy ha az anyukájuknak dolgozni kell, akkor a bébiszitterük. Milyen jó is a fiatal házasoknak, gondolta. Csupa öröm az életük. Meg munka, amelynek nem szakad vége soha.

Mallardék házának valamelyik hátsó helyiségében égett a lámpa. Maria a függönyön át jól ki tudta venni a fényt. A bejárati ajtóhoz lépett, és megnyomta a csengőt. Nem történt semmi. Ismét csöngetett, és közben egy pillantást vetett az elfüggönyözött ablakokra. Vickie nyilván vár, gondolta bosszúsan, akkor hát miért nem nyit ajtót?

Lenyomta a kilincset. Az ajtó zárva volt. Odasétált az oldalkapuhoz, kinyitotta, és megkerülte a házat. Látta, hogy a villany a konyhában ég. A hátsó ajtó mellett is megnyomta a csengőt, de Vickie ezúttal sem reagált. Maria egyre furcsábbnak találta a dolgot. Arra gondolt, hogy az asszony esetleg kiment a mosdóba, vagy telefonál. Talán épp Stevevel beszél. Bepillantott az oldalablakon, de semmit nem látott. Megpróbált bemenni. Legnagyobb meglepetésére az ajtót nyitva találta. Végignézett a sötét folyosón.

- Vickie! - kiáltotta hangosan. - Én vagyok az, Maria. Nem tudta volna megmondani, miért lábujjhegyen megy tovább. Talán azért, mert a házban olyan nagy volt a csend, hogy felállt tőle a hátán a szőr.

Megkönnyebbült, amikor a tompán megvilágított konyhához ért.

- Vickie?! - kiáltotta ismét, bár érezni lehetett a hangján, hogy elbizonytalanodott. Befelé menet a konyhapultra állította a borosüveget. S ekkor megpillantotta a padlón a füstölt lazacos szendvicset, meg azt a valamit. Mintha egy viszonylag nagy testű, elhajított rongybaba lett volna, amelyik széttárt karokkal feküdt a konyhakövön. De a baba rendkívüli módon hasonlított Vickie-re. Nagy vörös tócsában feküdt. a nyakából, a mellkasából és a karjából bugyogva csordogált a vér. A sikoltás valahonnan Maria testének a mélyéről jött. Eddig nem is tudta, hogy képes kiadni ilyen hangot. Minden benne volt ebben a sikolyban, amit érzett. Félelem, fájdalom és rettenet.

Hogy a lélegzetvételt hallotta-e meg, vagy csak az ösztöne lépett működésbe, maga sem tudta. Ahogy megpördült, pontosan szemben találta magát egy maszkot viselő, magas, vékony alakkal. A félelem forró volt, nem hideg, ahogy mindig is képzelte, és mint magasba csapó láng, az egész gerincén végigszaladt.

Ismét felsikoltott, mire az álarcos a szájára szorította a kezét, és erőteljesen hátrarántotta a fejét. Maria fogai belemélyedtek az alsó ajkába, és kiserkent a vére. Ekkor a támadó ismét rántott egyet a nyakán.

Küzdj, vagy fuss! - parancsolta a Maria ereiben száguldó adrenalin. Zakatoló szívvel, harcra készen megpördült, és ekkor meglátta a támadó magasra emelt kezében a véres kést. Ugyanazt a kést, amellyel nem sokkal korábban Vickie-t megölte. Mariát elvakította a düh. Nem tudta, mit csinál, de azzal tisztában volt, hogy nem akar meghalni. Fellendítette a térdét, és jó erősen megcélozta vele a támadó ágyékát. Aztán villámgyorsan félreugrott a kés útjából, dühödten felsikoltott, és a maszkos alak szemébe mélyesztette a körmeit. A gyilkos felüvöltött fájdalmában. legalább olyan hangosan, ahogy Maria, aki az életéért harcolt. Ahogy azt Giraud is elvárta volna tőle. Eltáncolt a penge elől, be a pult mögé, de a támadó ott lihegett a nyomában. Maria felpattant a pultra, és csúszni kezdett a másik vége felé. A gyilkos azonban megragadta a hátán a pólót, és így Maria a ruhájánál fogva fennakadt a pult peremén. Aztán a kés pengéje egyszer csak felhasította a karját, és Maria megérezte a kiömlő vér meleg selymességét. Ó, mennyire gyűlölte a vért! A puszta látványát, a ragacsos tapintását, vasra emlékeztető szagát. Elfogta a hányinger. Biztosra vette, hogy mindjárt elájul.

Bár szédült, fölemelte a fejét. A támadó gyűlölködő szeme ott izzott fölötte, mint két fekete széndarab. Maria addig azt hitte, csak az ördögnek lehet ilyen pillantása.

A fájdalomtól és a félelemtől eszét vesztő Maria valahogy kitornászta magát a pólójából, és félmeztelenül lecsúszott a pult másik oldalára. A maszkos alak azonban gyors volt, és mozgékony. A felállni készülő Mariára vetette magát. de ő ismét a szemébe mélyesztette az ujjait, és majdnem elvigyorodott, amikor meghallotta a támadó fájdalmas szisszenését. De a gyilkos keze új fegyvert talált. Megmarkolta a pulton álló borosüveget. Maria látta, hogy a palack lassan elindul a feje felé, aztán hirtelen felgyorsul.

Falcon Cityben olyan nagy volt a hőség és a szárazság, hogy még egy halottban is felélesztette volna a szomjúságérzetet. Csak úgy vibrált a forróság a levegőben. Dél múlt, amikor Al a Wrangler terepjáróval - San Antonióban, ahol bérelte, a sportosabb modelleket kedvelték - végigdübörgött a városka főutcáján. Úgy érezte magát, mintha egy westernfilm beállított jelenetének díszletei között csörtetett volna keresztül. Mire észbe kapott, már véget is ért a központon átvezető rövidke út. Al visszapillantott a válla felett, de nem látott mást, csak egy magányos pálmafát meg egy csillogó vízfelületet. Ami lehetett akár délibáb is, amilyeneket a sivatagban képzel maga elé a kimerült vándor.

Mivel maga előtt sem látott semmi különöset, megfordult, és visszagurult a városközpontba.

Falcon City főutcáját jellegzetes, kétszintes épületek szegélyezték. A földszinten üzletek voltak, az emeleten lakások. Az üzletsor egy szupermarkettel meg egy drogériával kezdődött, és egy mini-bevásárlóközpont zárta. A két végpont között volt vaskereskedés, játékbolt, kínai étterem, hamburgerbüfé, rövid- és méteráru-kereskedés, valamint egy mexikói vendéglő, egy autókereskedés és egy Body Shop üzlet. Al tekintete egy pillanatra megállapodott az autókereskedésen, miközben elhajtott mellette. Arra gondolt, hogy talán itt cserélte el a Buickot Bonnie. Majd kideríti, de előbb az autó jelenlegi tulajdonosával kellett beszélnie.

Miss Gwyneth Arden egy kicsi, barna zsindelyes házban lakott, amelyre kellemes árnyékot vetett egy hatalmas eukaliptuszfa. A fa törzséről itt-ott lehámlott a kéreg, és az egyik csupasz részen hosszú sor fekete özvegy kapaszkodott felfelé. Miközben Al bebocsátásra várt az ingatag tornácon, eltűnődött, vajon tud-e Miss Arden a pókokról. Egyetlen nőt sem ismert, aki szerette volna a pókokat, a fekete özvegyek meg főleg nem tartoztak azon állatok kategóriájába, amelyeket szívesen láttak a ház körül.

Miközben letörölte a tarkójáról a verejtéket, Al végre megértette, miért viselnek a cowboyok tarka kendőt a nyakuk körül: mert a kicsike háromszög megakadályozza, hogy az izzadság végigcsorogjon a hátukon. A kendőviselés idővel hagyománnyá vált. A poros szúnyogháló kerete mögött nyitva állt a bejárati ajtó, de Al hiába meresztette a szemét, semmit sem látott odabenn, csak a falat, mely mindössze négylépésnyire volt az ajtótól, tehát csakis az előszobáé lehetett. Al még soha életében nem látott ilyen kicsike előszobát. A falon egy ódivatú szépiarajz lógott. Jézust ábrázolta vérző szívvel, töviskoronával a fején. Ezzel a képpel üdvözölte Miss Arden a vendégeit. Legalább, gondolta Al, miközben újra megnyomta a csengőt, nem érheti őket meglepetés.

- Hahó! Van itt valaki? - kérdezte, és bedugta a fejét a nyíláson. Penész és templomi tömjén szaga csapta meg az orrát. Tüsszentenie kellett. Egy kis fekete macska surrant el a lába mellett, majd a ház belsejében felhangzott egy mély, parancsoló női hang.

- Bújj be! Ha te vagy az, Jackson Miller, tedd le a zöldséget a konyhapultra, és mondd meg a mamádnak, hogy este ne felejtsen el eljönni a bingóterembe. Oké? Bár nem az volt, akit a jelek szerint vártak, Al belépett a szúnyoghálós ajtón. Az egy négyzetméteresnél alig nagyobb alapterületű előszobából balra nyílt a konyha. A mosogatóban a mennyezetig ért a piszkos edény, a pulton halomban álltak az üres kartonok, és rengeteg macskaetető tál, kólásdoboz meg mindenféle szemét hevert szerteszét. Egy macskaalmos doboz ugyanúgy takarításra várt, mint az évtizedes kosztól ragadó linóleumpadló, amelynek már a színét sem lehetett megállapítani. Jobbra nyílt a nappali. Miss Arden egy kőkori, zöld bársonnyal bevont díványon hevert, és az üvöltő tévét bámulta, a jelek szerint az Életünk napjai egyik lebilincselő epizódját. A fejét sem fordította hátra, hogy megnézze, tényleg letette-e Jackson Miller a zöldséget a konyhapultra, vagy hogy egyáltalán áll-e valaki az előszobájában. A téglakandalló felett egy másik Jézus-kép lógott, és vagy tucatnyi gyertya égett az egyik sarokban kialakított Madonnaoltár imazsámolya előtt. Elviselhetetlen volt a tömjén - és macskaszag. Al azonban azt vallotta, hogy az ember orra könnyen alkalmazkodik, és egy idő után hozzászokik a legrosszabbhoz is. Miss Ardenből semmi más nem látszott, csak a feje búbja.

- Elnézést, hölgyem. Miss Arden.! - Al megpróbálta túlkiabálni a tévét, de nem volt benne biztos, hogy ez sikerült neki. - Volna néhány perce? Szeretnék kérdezni valamit.

- Tessék? - A nő még csak le sem vette a szemét a képernyőről. Al beljebb lépett, majd a díványt is megkerülte, mert csak így tudta felhívni magára a figyelmet.

- Elnézést, Miss Arden. Az autója miatt jöttem. A nő elképesztően kövér volt. Bő, narancssárga-kék mintás hawaii köntöst viselt, házilag festett haja feketébb volt, mint bármelyik varjú, és egy kék masni díszítette. Kövér lábát kék színű, szőrös papucsba bújtatta, kicsi orra hegyén világos keretű műanyag szemüveg billegett. Rózsabimbó alakú száját ugyanolyan narancssárgára festette, mint amilyen a köntöse volt, bár Miss Arden csapnivaló ízlését látva Al biztosra vette, hogy festhette volna akár kékre is.

- Várjon egy percet - mordult rá Miss Arden, és nyomatékosan meglengette rövid, virsliszerű ujját. - Nem látja, hogy nézek valamit? Al engedelmesen várt, és közben próbálta nem túl mélyen beszívni a szagokkal átitatott levegőt. A szemetesvödörből áradó bűz, a tömjén és a hőség gyilkosan fullasztó hatású elegyet alkotott. Öt perc múlva végre megjelent a képernyőn a stáblista. Gwyneth Arden csak ekkor pillantott a díványa mellett ácsorgó férfira.

- Ki maga, és mi a fészkes fenét akar? - reccsent rá durva hangon, és kimeresztette malacszemét. Al nem hibáztatta az udvariatlan megnyilvánulásért. Végül is egy idegen állt a szobájában, akinek lehettek akár rossz szándékai is. Hirtelen eszébe jutott, hogy a határvidéken vannak, és még örülhet is, hogy a bősz háziasszony nem kapott elő egy puskát a dívány alól. Nem ő lett volna az első amazon, aki így old meg egy helyzetet. - Ne haragudjon, hogy zavarom, hölgyem - kezdett magyarázkodni -, de szeretnék néhány kérdést feltenni az autójával kapcsolatban. Egy 1980-as Buick Regalról lenne szó.

- Tudom, hogy milyen autóm van - förmedt rá az asszony. - Miért érdekli annyira? - Mert szeretnénk megtalálni az előző tulajdonosát, Miss Arden. Megmondaná, kitől vette? - Hogyhogy kitől? Személy szerint senkitől sem vettem, hanem elmentem egy autókereskedésbe, a Harmonsba, ott akadtam rá úgy hat-hét évvel ezelőtt. - Eközben váltogatni kezdte a csatornákat. Al türelmesen megvárta, míg megtalálja a keresett műsort. Nem tehetett mást, ha ugyanis a nő nem akart, nem volt köteles válaszolni a kérdéseire.

- A főutcán található autókereskedésre gondol? Azt hittem, annak Marstons a neve. A nő apró szeme elszakadt a képernyőtől, és egy pillanatra megpihent Alen.

- Maga nem idevalósi, ugye?

- Nem, hölgyem. Nem.

- Mert akkor tudná, hogy Harmonék már jó néhány éve felhagytak az üzlettel. A francba, gondolta Al. Akkor hiába jött ide. Egy bezárt autókereskedésben nem találhatja meg egy évekkel ezelőtt eladott autó adatait. És Miss Ardennek nyilvánvalóan nem volt több mondanivalója. Az antennája már ráállt a Vészhelyzet következő epizódjára. Al megköszönte, hogy egyáltalán szóba állt vele, de a nő valószínűleg meg sem hallotta a szavait.

Al kilépett a házból, vett néhány nagy levegőt, és mintha a benti bűz rátapadt volna a ruhájára, heves mozdulatokkal leporolta magát. Aztán a tekintete ismét megállapodott a fekete pókokon. Most négy vagy öt látszott belőlük a fa törzsén, és meg sem mozdultak, amikor elhaladt mellettük. Megesküdött volna rá, hogy figyelik a mérges kis szörnyek. Ettől felállt a hátán a szőr.

Azon tűnődött, mi legyen a következő lépés. Beszállt a dzsipbe, és mellékutcákon visszaautózott a városközpontba. Nem sok választása maradt. A legközelebbi gép, amellyel visszarepülhetett, csak másnap reggel indult San Antonióból, ő meg itt állt, a semmi közepén, ahol még csak egy kocsmát sem látott sehol. Hamarosan egy üveg Sámuel Adamsről fog hallucinálni, gondolta, amelynek hidegtől párás oldalán jeges vízcseppek gördülnek alá. De addig, míg ez a vágyálma teljesül, be kellett érnie az állomás ital-automatájában kapható kólával.

Megivott egy üveggel, aztán vett még egyet, hozzá egy csomag barbecue ízesítésű burgonyaszirmot. Ebéd texasi stílusban, gondolta kedvetlenül, miközben a forró dzsipben ülve rágcsálta a sós szirmokat, és megpróbálta kigondolni, mitévő tegyen. Szeretett volna lezuhanyozni, meg aludni egy kicsit, csak így látott némi esélyt arra, hogy helyrerázódjon ebben a rekkenő hőségben. A motelt Bluebirdnek hívták, és majdnem pontosan úgy nézett ki, mint Miss Arden háza, csak valamivel nagyobb volt, és a penész- meg a macskabűz helyett itt a száraz rothadás szagával keveredő, tisztítószerből származó fenyőillat alkotott elviselhetetlen elegyet. A rendetlen recepciópult fölött elektromos légyfogó zümmögött, és a tévé, amely itt is be volt kapcsolva, éppen egy lóversenyt közvetített. Al érdeklődve figyelte, amint a hátsó bolyból irányított rakétaként előretör egy csapott hátú barna, és átveszi a vezetést.

- Szépen csinálta - jegyezte meg elismerően. - Aha. Az egyik helyi család istállójából való. Harmonéktól. Elég rondán néz ki, de futni azt tud. Tettem is rá pár dolcsit. De azt nem árt tudni róla, hogy maximum ezer méterig tudja tartani ezt az iramot.

- Kösz a tippet - mondta Al, kifizette a harmincöt dollárt, és átvette a hatos szoba kulcsát. - Megjegyzem a nevét, hátha egyszer indítják Del Marban is. - Bár nagy fogadó hírében állt, nem szokott úgy fogadni, hogy ő maga nincs jelen a versenyen. Szerette látni, hogyan izzadja halálra magát a ló a győzelemért. A versenyló nem egy nyerőgép volt a szemében, hanem a szépség egyik megnyilvánulása. Bár nem bánta, ha időnként hozott egy kicsit a konyhára. Arról ábrándozott, hogy egyszer, ha gazdag lesz, vesz magának néhány lovat, ha másért nem, hogy örömét lelje bennük. Elmosolyodott a gondolattól.

Még akkor is vigyorgott, amikor kinyitotta a hatos szoba ajtaját. Körülbelül annyi esélye volt arra, hogy versenylova legyen, mint hogy vásároljon magának egy olyan magángépet, amilyenre Maria vágyott. Viszont amit Maria mondott, az nem butaság. Ha lenne repülője, most nem kellene itt rostokolnia ebben a barátságtalan szobában, ahol fekete égésfoltok éktelenkednek a kopott barna szőnyegen, és ahol egy nyomott foltmintás terítővel letakart ágy, egy fautánzat éjjeliszekrény meg toalettasztal és egy ugyancsak kiégetett műanyag mosdókagyló alkotja az egész berendezést. Meg egy zuhanyozó, amely ha rozsdás volt is, legalább bőségesen ellátta hideg vízzel. Vagy tíz percig állt alatta, aztán megtörölközött, és végre ismét emberi lénynek érezte magát. Az ágyhoz lépett. Felhajtotta az ágytakarót, és hálát adott az égnek, mert az ágynemű makulátlanul tiszta volt. Meztelenül végigfeküdt a lepedőn, és megpróbálta végiggondolni a lehetőségeit. Harmon. A nap folyamán kétszer is találkozott a névvel. Így hívták a helyi autókereskedés korábbi tulajdonosát és a versenyló gazdáját is. Elég sok pénze lehetett, ha képes volt végbevinni ezt a jelentős váltást. Kihúzta az éjjeliszekrény fiókját, és kivette belőle a telefonkönyvet. Felütötte a betűnél, és végignézte a neveket. H. H. H. Harley, Harold, Harper.

Harmont azonban nem talált. Jókorát káromkodott. Visszafeküdt az ágyra, és a párnájának támaszkodva törni kezdte a fejét. A Buick ide került Falcon Citybe. Ami azt jelentette, hogy Bonnie is megfordult a városkában. A válasznak, amit annyira keresett, tehát szintén itt kellett lennie valahol. Felült, és még egyszer végignézte a telefonkönyvben a betűs neveket. Lehet, hogy véletlenül átsiklott felette a tekintete. De nem. Hirtelen ötlettől vezérelve megnézte a betűs neveket is, hátha megtalálja köztük Bonnie Victort. De nem. Az betűnél viszont rábukkant egy L. Martinra, aki a Linden Drive 122. alatt lakott.

Egy szempillantás alatt felöltözött, és fél perc múlva már lent állt a portánál, és a következő pár pillanatban megtudta a testes recepcióstól, miként juthat el a Linden Drive-ra. A 122-es számú ház pontosan úgy nézett ki, mint a többi környékbeli épület: fehér deszkákból épült hepehupás, kiégett gyepére folyamatosan hullatta magját az előtte álló borsfa fedett tornácán egy öreg hintaszék és egy kivénhedt Sears hűtőszekrény állt.

A hintaszékben egy asszony ült, aki felnézett, amikor észrevette a ház előtt megálló autót. Az ötvenes éveiben járó nő csinos, derékban behúzott, piros-fehér pöttyös ruhát viselt. Rövid, hullámos ősz haját a füle mögé simította. A nyakát gyöngysor díszítette, a fülében gyöngy fülbevaló, az ujján apró gyémántokkal kirakott, alakú jegygyűrű csillogott. Pontosan annak látszott, aki volt: egy kedves hölgynek. - Elnézést kérek a zavarásért, asszonyom - szólította meg Al, miután becsukta maga mögött a dzsip ajtaját. - Válthatnánk néhány szót?

Az asszony felsóhajtott, és megrázta a fejét.

- Ha el akar adni valamit, fiatalember, akkor nem. Semmit sem akarok venni. Nem engedhetem meg magamnak. Al felnevetett, és a nevetéséhez csatlakozott az asszony is.

- Szeretem az őszinte beszédet, hölgyem, és ez az volt. De én más ügyben jöttem. Egy eltűnt személy miatt. Megbízott a családja, hogy próbáljam felkutatni, és kiderült, hogy a maguk városában is eltöltött némi időt. Van nálam egy fénykép róla. Megnézné, hogy ismeri-e?

- És miért éppen nálam érdeklődik? Egyvalamit biztosan nem lehetett elmondani a nőről: azt, hogy ostoba lenne.

- Azért, asszonyom, mert megtaláltuk a nevét az eltűnt holmija között, a lakásában. És most végigjárunk mindenkit, akit ismerhetett. A nő bólintott, és kinyújtotta a kezét.

- Hadd lássam azt a képet. - Al átadta neki John MacIver Laurie-ról készített fotóját, és türelmesen megvárta, míg az asszony előkeresi a szemüvegét.

- Hát persze hogy ismerem! - kiáltott fel a nő pár pillanat múlva. - Bonnie Harmon. Bár először nem voltam biztos benne, hogy ő az. Tudja, régebben vörösre festette a haját. Volt egy kis fekete kutyája. Clyde-nak hívta, ha jól emlékszem. Piros szalagot viselt a nyakában. Bonnie-nak ő volt a mindene.

Telitalálat, gondolta Al.

- Milyen nevet mondott, Mrs. Martin? - Bonnie Harmon. Illetve először más vezetékneve volt, de hogy mi, azt nem tudnám megmondani. Elfelejtettem. Nagyon sajnálom, hogy eltűnt, bár ha őszinte akarok lenni, nem lep meg a dolog - tette hozzá tűnődő hangon.

- No és hogy ismerkedett meg Bonnie-val, Mrs. Martin? - tudakolta Al. - Ó, bocsásson meg! Hogy milyen udvariatlan vagyok - kapott észbe hirtelen az asszony, és egy székre mutatott. - Kérem, foglaljon helyet, Mr. - Giraud. Al Giraud. Köszönöm - mondta Al, és leült az asszonnyal szemben a fehér, fonott székbe. - A hűtőben van hideg ital, kóla, Gatorade. szolgálja ki magát.

- Köszönöm, asszonyom, elfogadom. Nagy a hőség. A nő ismét felnevetett azon a vékonyka hangon, amely tökéletes összhangban volt törékeny, madárcsontú küllemével.

- Ha azt hiszi, ez nagy hőség, a szeles időszakban kellene eljönnie, Mr. Giraud. Akkor a mostanihoz képest vagy húsz fokot emelkedik a hőmérséklet, és akkora a forróság, hogy az autója csomagtartóján is megsütheti a reggeli rántottát. Ami most van, az errefelé kellemes, közepesen meleg időnek számít. Al udvariasan nevetett, aztán visszaterelte a beszélgetést Bonnie-ra, a megismerkedésükre.

- Pár mérföldnyire innen, nyugati irányba, a lummondi benzinkút mellett van egy büfé. Egy alkalommal ott ebédeltem. ami mostanság is gyakran előfordul - tette hozzá az asszony -, mert tudnia kell, hogy az egész államban ott készítik a legjobb barackos lepényt, és a sült csirkéjük is isteni, szóval, mondhatni, törzsvendég vagyok. Nos, ott ebédeltem, és útban a kijárat felé még beugrottam a mosdóba. Már félúton voltam Falcon City felé, amikor észrevettem, hogy otthagytam a táskámat. Természetesen rögtön megfordultam, és abban bízva, hogy még megtalálom, visszamentem. Persze megfordult a fejemben, hogy nincs sok esélyem, egy ilyen forgalmas helyen bármi megtörténhet, nem beszélve arról, hogy mindenféle alak megfordul az úton.Egy fiatal nő éppen akkor adta oda a táskámat a pincérnőnek, amikor beléptem az ajtón. Nagyon köszönöm, ifjú hölgy - mondtam, merthogy roppant hálás voltam. Ebéd előtt jártam a bankban, és majdnem hetven dollár készpénz volt a táskámban, nem beszélve a csekkfüzetemről meg a bankkártyámról. Nagyon szívesen, asszonyom - válaszolta ő. Minden keresztény ember ezt tette volna a helyemben. És tudja, Mr. Giraud, ez az egyszerű magyarázat egészen a szívem mélyéig hatolt. Olyan kevés jótéteményt tapasztal manapság az ember. Ezután beszédbe elegyedtünk. A nő megkérdezte, hogy hol tudná eladni az autóját. Egy öreg Buick volt, ott parkolt a büfé előtt. Megmondtam neki annak a helyi autókereskedésnek a nevét, amelyikhez, ha kocsit akartam cserélni, magam is fordulni szoktam, sőt el is mentem vele, hogy a lehető legjobb árat kapja. Aztán megkérdezte, elvinném-e egy motelhoz. És ez után rögtön azt akarta tudni, hol van a legközelebbi baptista templom. Én magam ugyan episzkopális vagyok, de ettől még nem találtam kevésbé rokonszenvesnek. A templomhoz vittem el először. Bemutatkozott a tiszteletesnek, elmondta neki, hogy egy darabig a városban marad, és szeretne eljárni a gyülekezetébe. Rendes lánynak látszott, csak kicsit ódivatú volt. Szorosan hátrafésülte azt a szép vörös haját, és egyáltalán nem sminkelte magát. Még rúzst sem használt. Ennek ellenére egészen csinos volt. Ezután elvittem a legközelebbi motelhoz, és meghagytam neki, hogy hívjon fel, ha bármire szüksége van. De azt már akkor láttam rajta, hogy eléggé. független teremtés. Sok szerencsét kívántam neki, és elköszöntem tőle. Gondolhatja, mennyire meglepődtem, amikor alig néhány hónap múlva arról értesültem a helyi lapból, hogy ez a kedves ifjú hölgy az öreg Boss Harmon felesége lett, aki már a kilencvenet is betöltötte, bár szó se róla, szép vagyona volt. Harmon családja bojkottálta az esküvőt, ami aztán elég sok pletykát elindított. De igazán csak akkor kezdtek beszélni az emberek, amikor pár hónap múlva Boss meghalt egy lakástűzben. Bonnie azt mondta, hogy dohányzott az ágyban, és véletlenül meggyulladt az ágynemű. De ezt persze senki sem hitte el.

- Vajon Bonnie örökölte Boss Harmon pénzét? - Hát, ezt nem tudnám megmondani. Szerintem csak a temetést várta meg, aztán rögtön elment. Én legalábbis nem láttam azóta sem, nem hiszem, hogy járt volna erre.

- Nem? - kérdezte tűnődő hangon Al. - Ezért is lepődtem meg annyira, amikor megláttam a képét. Igaz, hogy ezen szőke, de biztos vagyok benne, hogy Bonnie az. Al zsebre tette a fényképet, megköszönte Mrs. Martin segítségét és persze a kólát is, majd megkérdezte, hol találja meg Harmonékat.

- Ó, az idős Harmon fia meg a felesége elköltözött, rögtön a tűz után. Eladták Mr. Marstonnak az autókereskedést, aztán a házukat meg a többi ingatlant is pénzzé tették, és San Antonióba mentek. Úgy tudom, jelenleg több vállalkozása is van az ifjabb Harmonnak. Többek között versenylovakat tart. - Megcsóválta a fejét. - Boss Harmon biztosan forog a sírjában. Az öreg minden vasárnap elment a templomba. Ki nem állhatta a hazárdjátékot, az ivást és a hasonló dolgokat. - De dohányzott - jegyezte meg Al. A nő felvonta a szemöldökét.

- Igen. Dohányzott - mondta bólogatva.

19. fejezet

A csaknem egymilliós lakosú San Antonio kellemes város, árnyékos terei, csatornái kifejezetten spanyolos hangulatúvá teszik. Beau Harmon a város szélén lakott egy fejedelmi, gyarmati stílusú, udvarházszerű épületben, amely Al szerint majdnem tökéletes mása volt az Elfújta a szél Tarájának. Miközben poros dzsipjével végiggurult a kanyargós kocsifelhajtón, arra a következetésre jutott, hogy Bonnie-nak a jelek szerint nem sikerült teljesen kifosztania Boss Harmon családját. Semmi mást nem tudott felmutatni, csak egy jó kis lakást meg egy lízingelt Lexust, míg Boss fia, Beau, úgy élt, mint egy király.

Leállította a dzsipet egy égig érő tölgy árnyékában, amely még mindig abban a gigantikus fakeretben állt, amelyben ideszállították, nagy valószínűséggel egy igazi ültetvényről, ahol Al becslése szerint legalább fél évszázadig növekedett. Beau Harmon rezidenciájának minden szegletéből az új dolgok nyers illata áradt. A hatalmas területű pázsit frissen kikelt, zsenge fűszálai között még látszott a fűmag, és még a levegő is festékszagú volt.

A széles bejárati lépcső márványból készült. Al az ajtóhoz ment, és becsengetett. A dallamcsengő a Texas sárga rózsáját játszotta valahol a ház mélyén. Míg Al a két emelet magasságú oszlopok tövében várakozott, megpróbálta kitalálni, hogy nézhet ki Beau Harmon. Mint Jockey Ewing? Vagy Lindon Johnson? Netán mint Barry Goldwater? Esetleg mindhárom egyszerre, John Wayne alakításában?

Kíváncsian kapta fel a fejét, amikor kinyílt az ajtó. Egy ezüstösen ősz hajú, fehér zakót és csíkos szürke nadrágot viselő, idős úrral találta magát szemben. - Parancsol, uram? - kérdezte a férfi enyhe brit akcentussal, és miközben végigmérte a küszöbön álló idegent, kevélyen felvonta a szemöldökét. Egy komornyik! Alt teljesen lenyűgözte a felismerés. Nem is tudta, hogy az autókereskedők ilyen színvonalon élnek.

- Al Giraud vagyok - mondta.

- Mr. Harmon már vár.

Még jó, hogy elővigyázatosságból felhívta Harmont Falcon Cityből. Nem vágyott rá, hogy bárki márványlépcsőjéről lehajítsák, főleg miután sikerült megtalálnia a belépésre feljogosító jelszót, amely ezúttal Bonnie Harmon neve volt. Beau úgy ugrott fel, amikor meghallotta, mint akit megcsípett a darázs, ezt még a vonal túlsó végén is érezni lehetett. Felnyögött, aztán sokáig csak hallgatott. Egyetlen kérdést sem tett fel, csak annyit mondott Alnek, hogy délután kettőkor várja a házában.

- Kérem, fáradjon be, uram. - A komornyik olyan pillantással mérte végig, amelyből szinte sütött a sajnálkozás. Látszott, szerette volna, ha legalább kalapja van a vendégnek, ha már kabátja nincsen, vagy legalább sálja, amit elvehetne tőle, ahogy az ősi angol kastélyokban dívik. Al örült, hogy legalább a pólóját tisztára cserélte.

Odabenn olyan volt a hőmérséklet, mint egy hűtőszekrény belsejében. Al szinte érezte, ahogy nemtetszésük jeleként összehúzódnak a verejtékmirigyei. Néhány fokkal alacsonyabb hőmérsékleten akár húst is lehetett volna tárolni a helyiségben.

- Várjon itt, uram. Szólok Mr. Harmonnak, hogy megérkezett. - A komornyik eltűnt a márványlapos hall egyik ajtaja mögött. Al körülnézett. Bár még csak kora délután volt, feje fölött a hatalmas kristálycsillár teljes pompájában ragyogott. A működtetéséhez szükséges árammal egész Falcon Cityt ki lehetett volna világítani. A hallból egy süppedős, levendulaszínű szőnyeggel borított, kettős lépcsősor vezetett az emeletre. A szőnyeget mindkét végén aranyozott, hattyúvégű nehezék szorította a fokokhoz. A lépcsősor csarnoknyi folyosóban folytatódott, amelyből vaskos, kétszárnyú ajtók vezettek a pazarul berendezett, rózsa-, levendula- és barackszín szobákba, illetve abba a meghökkentően fehér falú helyiségbe, amely pontosan a lépcsővel szemben nyílt. Az ajtók magassága a három métert is meghaladta.

A szobákat egytől egyig valamelyik Lajos stílusában rendezték be, és nem sajnálták tőlük az aranyozást.

Al halkan füttyentett, és megpróbálta megbecsülni, mennyibe kerülhetett ez a palotának is beillő házikó. Jóval többe, mint amennyit használt autók értékesítésével bárki megkereshet, ebben egészen biztos volt. Vagy már Boss Harmon is örökség útján jutott a hatalmas vagyonhoz, amit aztán a fiára hagyott, vagy Beau volt az, aki jól házasodott. Al szívesen fogadott volna - az utóbbira.

- Hát maga kicsoda?

Al felnézett. Egy magas, karcsú, barna nővel találta szemközt magát, aki az ívelt lépcsősor tetejétől nézett le rá. Ruhája szinte tökéletes összhangban állt a lépcsőt borító szőnyeg levendulaszínével, ami nem hagyott kétséget afelől, hogy a berendezést illetően ki hozta a döntéseket. Mind a ruha, mind a berendezés Mrs. Harmon ízlését tükrözte, ez nyilvánvaló volt. A nő Al becslése szerint az ötvenes évei vége felé járhatott, ám a plasztikai sebész szikéje a combjától az orráig átformálta. Az arcán egyetlen ráncot, a ruháján egyetlen gyűrődést sem lehetett felfedezni, és minden hajszál a helyén volt a gondosan fésült frizurában. Olyan sterilnek tűnt, mint egy műtő, olyan hidegnek, mint a légkondicionáló és olyan érzékinek, mint egy kaucsukbaba. Alben egy röpke pillanatra felmerült, hogy Beau Harmonnak esetleg viszonya lehetett Bonnie-val, de aztán elvetette az ötletet. Elvégre Bonnie az idősb Harmon felesége lett. A nő lassú, kimért léptekkel leereszkedett a lépcsőn. Óvatosságában bizonyára szerepet játszott ugyancsak levendulaszínű szandáljának hihetetlenül vékony tűsarka is.

- Ki maga? - ismételte meg a kérdést, ezúttal már kissé ingerülten. Mintha szokatlannak találta volna, hogy egy fehér pólós, farmernadrágos férfi álldogáljon a házában, megzavarva az elegáns összhatást. - Elnézést, asszonyom... öö.... Mrs. Harmon. Giraud vagyok, és a férjével van találkozóm.

Alt megcsapta az asszonyból áradó parfümillat, ami mögül - és erre akár meg is esküdött volna teljesen hiányoztak a női test izgalmas kipárolgásai, amelyekkel magához csábíthatta volna az egészséges férfiembert. Közelről is olyan sterilnek tűnt, mint egy frissen fertőtlenített acélszike.

- És miről szeretne beszélni a férjemmel? - A nő olyan távolságból faggatta, amely megvédhette az esetleges fertőzéstől. Hűvös kék pillantásával közben többször is végigpásztázta Alt.

- Hm... attól tartok, személyes ügyekről, asszonyom. Amelyek a férje édesapjával kapcsolatosak toldotta meg a választ, amikor látta, hogy az asszony nem elégedett vele.

- Boss Harmon már öt éve halott - felelte a nő kimérten. - Hála istennek - tette hozzá, majd elment Al mellett, és halkan behúzta maga mögött a fehér szoba ajtaját. Biztosan azért, hogy megszabaduljon a kellemetlen látványtól, gondolta Al. De legalább nem csapta be a nyavalyás ajtót, ami arra utal, hogy nagy önfegyelme van. A nő olyan volt, mint egy jéghegy. Al lefogadta volna, hogy miatta van húsfagyasztó fokozatra állítva a légkondicionáló.

- Erre parancsoljon, Mr. Giraud - hangzott fel ismét a komornyik hangja. Al csizmás léptei úgy hatottak a márványpadlón, mint a lódobogás. Beau Harmon egy grandiózus íróasztal mögött ült. Al arra gondolt, ugyanilyen asztala lehetett Napóleonnak is. Csupa faragás meg aranyozott szegély. .. És Napóleonhoz hasonlóan Beau is kistermetű férfi volt, egyszersmind parasztosan zömök, ami tovább fokozta az ellentétet közte és babkaró felesége között - akinél jóval fiatalabb lehetett. Szőke hajával, pirospozsgás arcával, fakókék szemével és tömpe orrával olyan férfi benyomását keltette, aki nem veti meg a whiskyt, sőt a kelleténél jóval többet fogyaszt belőle. Al most már tudta, hogy nem tévedett, amikor arra gondolt, hogy Beau jól házasodott. Mi másért vette volna el azt a megolvaszthatatlan jéghegyet? Beau még csak fel sem nézett.

- Foglaljon helyet, Giraud - szólt hűvösen. - Aztán mondja el, mit akar pontosan. - Miközben beszélt, sokatmondó pillantást vetett drága aranyórájára. Al úgy képzelte, legfeljebb a luxusjachtok kapitányai viselnek ilyen órát, ők is csak akkor, amikor nekivágnak az óceánnak. Biztosra vette ugyanis, hogy a feltűnő szerkezet legalább három kontinens pontos idejét mutatja egyszerre. Arra azonban, hogy Beau meg tudja állapítani rajta a texasi időt, már nem vett volna mérget. Vendéglátója összeérő, bozontos szemöldöke nem sok intelligenciát sejtetett. Al leült az íróasztal előtt álló, ragyogó vörös bőrrel bevont székre.

- Azért jöttem uram, mert szeretnék megtudni néhány dolgot az apja feleségéről. Bonnie Harmonról. - A volt feleségéről - helyesbített nyers hangon Beau. - Bocsánat, uram. Valóban helyesebb lett volna, ha az apja özvegyének nevezem. - Ha akart, Al kitűnően tudott bánni a szavakkal. Beau felnyögött, és hátradőlt ugyancsak vörös bőrrel bevont székében, amely kétszer akkora volt, mint amelyen Al ült, és amelyben az alacsony férfi olyan benyomást keltett, mint az apja irodájában garázdálkodó kisfiú. Al úgy gondolta, amíg Boss élt, nem is juthatott neki nagyobb szerep. Vagy amíg Miss Pénzeszsákot el nem vette.

- Mrs. Harmon eltűnt, uram, és engem bíztak meg azzal, hogy felkutassam. Négy héttel ezelőtt veszett nyoma Kaliforniában, ahol ingatlanügynökként dolgozott. - Bonnie! Mint ingatlanügynök! Hah! Az a kis trampli arra sem alkalmas, hogy felszolgáljon egy falusi kocsmában. Biztos benne, hogy ugyanarról beszélünk?

- Ó, igen. Egészen biztos vagyok benne. - Nos, vigyen el az ördög, ha elhiszem. Nem mintha sajnálnám, hogy eltűnt. Es egy könnyet sem hullatnék érte, ha nem kerülne elő, Mr. Giraud. Az a nő majdnem tönkretette az életemet, az apámat pedig teljesen kifosztotta.

- A felesége volt, nem? - De. Beviharzott a városba a vörös hajával meg a tűsarkaival. A Benboys Steak House-ban ismerkedtek meg, ahol Bonnie pincérnőként dolgozott, és ahol az öreg hetente többször is megfordult. Az a cafka meg szépen behálózta. Tudja, hogy van ez egy vénemberrel. Meglát egy csinos pofikát, és máris újra fiatalnak érzi magát. Nem tudom, pontosan hogyan történt, de mire észbe kaptunk, az öreg már teljesen a nő bűvöletében élt. Nem kellett neki senki más, csak Bonnie. Ő meg, gondolom, elhitette vele, hogy megy még neki a dolog, érti.

- No igen. Előfordul, hogy bizonyos életkor után megbolondulnak a férfiak - jegyezte meg segítőkészen Al. - Hát, az én apám biztos megbolondult, mert hamarosan már az esküvőjüket tervezték. Loretta majdnem belehalt a szégyenbe. Nem csoda. A családjának legalább ötvenéves múltja van - tette hozzá büszkén -, azt készült tönkretenni az apám. Talán hallott már a Larson Olajtársaságról.

Al biccentett.

- Nos, ahogy mondtam, a nő teljesen behálózta az öreget, és attól kezdve senki és semmi nem tudta volna megakadályozni a házasságukat. Loretta tett ugyan egy kísérletet. Megpróbálta elhelyezni a fatert egy kicsi, de jó nevű intézetben Austin közelében, ahol voltak ismeretségei. Az ő családjában is történt ugyanis egyszer egy apró szerencsétlenség, így tapasztalatból tudta, hogy ott jó helyen lenne az öreg.

- Tömzsi ujjaival beletúrt gyér, szőke hajába, majd Alre emelte fakókék tekintetét. - Egy olyan férfi, mint maga, nyilván megérti az ilyesmit. Al ismét bólintott.

- Bonnie azonban résen volt. Valahogy megneszelte, mire készülünk, mert orvosokkal és pszichiáterekkel igazoltatta, hogy az apám minden vonatkozásban compos mentis. Csak a hozzá való viszonyát nem vizsgálta senki - tette hozzá keserűen. - Hogy rövidre fogjam a történetet, a vén bolond feleségül vette azt a lotyót, aki négy hónap alatt sírba vitte. Legalábbis azt, ami a tűz után a testéből megmaradt.

- Erős dohányos volt az idős Mr. Harmon? - Igen. Csak a jóisten tudja, hogy úszhatta meg a tüdőrákot. Biztos whiskyvel tartotta kordában. Ha engem kérdez, egy üveg kilencvenszázalékos szesz minden betegséget legyőz. Még a legrondábbat is.

- Volt az apjának végrendelete? - Hogy volt-e? - Beau felállt a jókora székből, és az ablakhoz sétált. A háta mögött összekulcsolta a kezét, és a tájat bámulta, olyan tekintettel, ahogy az Elba szigetére száműzött Napóleon bámulhatott álmai földje, Franciaország felé, amelytől egy tenger választotta el. - Mindent arra a szajhára hagyott. A céget, a házat, a Cadillacjét meg az összes pénzét.

- Gondolom, nem hagyták annyiban. - De nem ám! Loretta ügyvédjei akkora nyomást gyakoroltak a nőre, mint egy rakomány tégla. Azt mondták neki, további vizsgálatokat fognak kérni apám halálát illetően, sőt ha nem hajlandó az ő szabályaik szerint játszani, utánanéznek bizonyos dolgoknak a múltjában is. Halálra ijesztették, azt hiszem, mert végül megállapodtak vele egy bizonyos összegben, és így megszabadulhattunk tőle. Al megköszörülte a torkát, mielőtt feltette a kényes kérdést.

- És pontosan mennyi pénzt kapott Mrs. Harmon, uram? Beau lendületesen elfordult az ablaktól. - Kétszázezer dollárt - válaszolta kesernyés mosollyal, aztán hátravetette a fejét, és felnevetett. - Vagy ez, vagy semmi, bébi, mondták neki. És a nő elfogadta az ajánlatot. Másnap reggel felmarkolta a lóvét, és elment. Készpénz kellett neki, csekket nem fogadott el. Még a készpénzfizetési csekket sem. Ezt a fajtát ugyanis csak készpénzzel lehet kielégíteni.

Al tudta, hogy igaza van.

- És azóta? Hallott róla? Nem jött vissza? Nem próbált több pénzt kérni? Beau megrázta a fejét. - Nem. Akkor hallottam róla újra, amikor maga felhívott. És mielőtt bármit is mondana, semmit sem akarok tudni. Egyszerűen nem érdekel, mi történt vele. Nem akarom, hogy megint meghurcolják miatta a családom nevét. Al tudta, hogy ebben a vonatkozásban semmit sem ígérhet Beau-nak, így hát megköszönte, hogy válaszolt a kérdéseire, és elindult kifelé. Amint a komornyik nyomában átment a halion, észrevette, hogy a fehér szoba ajtaja résnyire nyitva van, és azt is látta, hogy Loretta Harmon gyorsan visszahúzza maszkszerű arcát. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor becsukódott mögötte a vaskos bejárati ajtó. Arra gondolt, hogy Beau és Loretta Harmon esetében mennyire megtalálta a zsák a foltját.

20. fejezet

Maria tudta, hogy messziről jött vissza - egy rossz álomból, amely újra meg újra lejátszódott a fejében. a szegény, lüktető fejében. Álmában egy szendvicset látott a kövön Vickie Mallard konyhájában. Ebből legalább arra rájött, hogy még az élők között kell lennie. Hacsak a mennyországban nem kínálnak amerikai típusú szendvicseket. Zavaros tekintete lassan megállapodott egy fekete pulóveres férfin, aki ott térdelt Vickie fölött. Értetlenül megrázta a fejét. Arra gondolt, hogy hallucinál, és közben megbénította a félelem. Képtelen volt elhinni, ami történt. Mozdulatlanul feküdt, levegőt venni is alig mert. Aztán két testes rendőr lépett a látóterébe, célzásra emelt pisztollyal a kezükben. Egy pillanat alatt leteperték Steve Mallardot, bele a mocsokba és a vérbe, a homlokához nyomtak egy pisztolyt, és megbilincselték. Álmában könnyek gördültek végig Maria összevissza horzsolt arcán. Vajon minek a könnyei lehettek? A megkönnyebbüléséi? A fájdaloméi? Vagy a bánatéi? Egy jóindulatú arc hajolt fölé.

- Tartson ki, kedves - mondta a rendőr. - Mindjárt itt a mentő. Csak tartson ki.

És valóban berohantak a mentők. Előbb Vickie körül kezdtek nyüzsögni. Mint az angyalok, gondolta fáradtan Maria, akik arra készülnek, hogy felvigyék Vickie lelkét a mennyországba. Hordágyra fektették az asszonyt, akinek a testéből még mindig szivárgott a vér, és nagy, vörös pöttyöket festett a világos padlóra.

Aztán az álom sötétbe veszett.

Amikor Maria ismét magához tért, egy kórházi ágyon feküdt, és Al fogta a kezét. Olyan gyengéd aggodalom tükröződött a férfi arcán, hogy azért szinte megérte meghalni. Maria az arcára erőltetett egy fájdalmas mosolyt.

- Nahát, drágám. szia - krákogta olyan hangon, amely sok mindenkiére hasonlított, csak az övére nem. Úgy látszik, ez történik az ember hangszálaival, amikor kis híján megfojtják, gondolta. A szeme kitágult, és Maria felnyögött, ahogy újra megrohanta a borzalmas emlék. Az ujjai szorosan kulcsolódtak Al kezére. Úgy érezte, soha többé nem akarja elengedni.

- Szia, drágám. - Al kisimított Maria viharvert arcából egy puha, szőke fürtöt. Pillantása megállapodott horzsolásokkal teli nyakán, monokliktól fekete szemén, összevert fején és a karját borító kötéseken. Valamilyen csoda folytán Mariának sikerült kitérnie a feje felé tartó borosüveg elől, ennek köszönhette, hogy a kórházban fekszik, és nem egy sokkal kellemetlenebb helyen. Al akkor érzett így utoljára, amikor a fivérét lelőtték. Most is gyilkolni szeretett volna. Ott forrt a szívében a bosszúvágy.

- Az egyik szomszéd sikoltásokat hallott - magyarázta Mariának. - Ő hívta ki a rendőröket. - Még éppen időben, máskülönben most halott lennél - tette hozzá gondolatban, és a torkát elszorította a tehetetlen fájdalom. - Nem lett volna szabad megengednem, hogy belekeveredj. Több eszem is lehetett volna. Maria a két kezébe fogta a férfi kezét, és megszorította. - Csak azt ne mondd, hogy kudarcot vallottam - suttogta új, krákogó hangján. - Maria Cwitowitz magándetektív elfogta Steve Mallardot. Rajtakaptam. Al bólintott, de közben összerándult a gyomra. Majdnem elveszítette a nőt, akit szeretett. Ha nem engedte volna, hogy belebonyolódjon az ügybe, akkor Vickie Mallard őt hívta volna fel, ő ment volna oda, hogy beszéljen vele, nem Maria.

- Nem vallottál kudarcot. Elő is léptetlek, teljes értékű társam leszel. És többé egy lépést sem tehetsz nélkülem.

Maria óvatosan vigyorogni próbált, de közben az eszébe jutott valami, ami fájdalmas grimasszá változtatta az arcát eltorzító félmosolyt.

- Jaj, istenem - suttogta. - Mi van Vickie-vel? Ugye, nem.? - Gyorsan el is hallgatott. Képtelen lett volna kimondani azt a szót.

- Kómában van. A támadó félig megfojtotta, és több helyen érte szúrás. A kés átvágta az egyik ütőerét és keresztülszúrta a tüdejét. Az orvosok szerint alig egy ujjnyival kerülte el a szívét. Maria hatalmasat sóhajtott.

- Micsoda szerencse! - nyögte megkönnyebbülten. Al ebben nem volt olyan biztos. A szörnyű sebek miatt senki sem tudhatta, mi lesz Vickie Mallarddal, ha egyáltalán magához tér a kómából. A férjéhez hasonlóan most ő is a mindent vagy semmit játékot játszotta. Ha veszít, belehal. A gyógyszerek ismét legyőzték Maria éberségét. Al még sokáig fogta a kezét, miután elaludt. A legszívesebben a karjába kapta volna, hogy végigcsókolja a testét, és senkit sem engedett volna a közelébe. Képes lett volna megölni bárkit, aki nem kellő odaadással néz az ágya felé. Reszketegen felsóhajtott. Tudta, hogy nem lenne szabad így éreznie. A bosszúvágy nem vezet jóra. Maria él. Megúszta néhány karcolással semmi olyan nem történt vele, amit egy jó plasztikai sebész ne tudna helyrehozni. De Al haragját, amely minduntalan feltámadt, ha a nőre nézett, senki és semmi nem tudta csillapítani. Végül magára hagyta az alvó Mariát. Kilépett a csillogó-villogó kórházi folyosóra, és megkereste a kávéautomatát. Bedobott néhány érmét, és megvárta, míg az eszpresszó-nak nevezett sötétbarna ital megtölti a fehér papírpoharat. Közben Steve Mallardre gondolt, és arra, hogy milyen váratlan fordulatot vett a története. Miközben a kávét kortyolgatta, azon tűnődött, miért követhette el tettét Steve. Talán Vickie megtudta, hogy mégis történt valami a férje és Laurie között? Vagy rájött, hogy Steve megölte Laurie-t? A rejtély bonyolultabbnak tűnt, mint eddig bármikor.

Steve Mallardot a Twin Towers börtönben tartották fogva, a Los Angeles szívében álló, ultramodern erődben, ahova Al szerint a legelvetemültebb gonosztevőket zárták, csakis azért, hogy cellájuk résnyi ablakából vágyakozó pillantásokat vethessenek az alattuk húzódó forgalmas utcákra és napi ügyeiket intéző szabad emberekre.

Al mindig is furcsának találta, hogy ilyen helyre építették a börtönt, de igazából csak most ébredt rá a helyszín valóban különös mivoltára, amikor csatlakozott az ügyfeléhez tartó Ben Listerhez. A börtön kapuja csak egy ugrásnyira volt a szabad világot jelképező McDonaldstól és a város egyik legflancosabb Music Centerétől, de a kínai negyedbe vagy a fantasztikus tengeri fogásokat - egyebek között óriási fésűkagylókat - kínáló Mon Kees étterembe is el lehetett jutni alig tíz perc alatt. A szabadság csupán karnyújtásnyira volt a foglyoktól, mégis elérhetetlen távolságban, ami Al szerint még inkább súlyosbította büntetésüket.

Steve-et a felesége elleni gyilkossági kísérlet vádjával tartóztatta le a Los Angeles-i rendőrség. Ráadásul, ahogy Maria is mondta, tetten érték. Most megbilincselve vezették be abba a privát helyiségbe, ahol az ügyvédjükkel találkozhattak a foglyok.

Miközben gyors, szakértő pillantással végigmérte a férfit, aki majdnem meggyilkolta Mariát, Al megpróbálta semleges mederbe terelni a gondolatait. A munkája ugyanis megkívánta, hogy semleges legyen. Egyébként is, ha Maria nem keveredett volna bele ebbe az egészbe, őt sem érintették volna így a történtek. Most azonban jelentős erőfeszítésébe került, hogy pártatlan maradjon. A tudatalattija még mindig erősen háborgott, de sikerült úgy tennie, mintha nem vér, hanem jeges víz folyna az ereiben.

Steve frissen borotváltan érkezett, de a hajára ráfért volna egy alapos igazítás. Az arca annyira sápadt volt, hogy a bőre szinte átlátszónak tűnt, a tekintete üveges volt. Úgy néz ki, gondolta Al, mint aki évek óta nem látta a napot. Mint egy barlanglakó - akinek az élete, ha jobban belegondolt, nem sokban különbözött a börtönlakókétól.

- Hogy s mint, Steve? - kérdezte Lister, és kezet rázott ügyfelével. Alnek eszébe sem jutott, hogy ezt tegye. Steve bólintott, majd leroskadt az asztal mellett álló, egyenes hátú székre. - Minden rendben - felelte színtelen hangon. A száját erősen összeszorította, és elfordította a tekintetét. Ügyvédi-védenci viszonyuk miatt legalább nem voltak arra kárhoztatva, hogy a vastag, golyóálló üvegpanel két oldaláról beszélgessenek. Al gyűlölte a börtönöket. Ideges lett tőlük, mert ifjúkori botlásaira emlékeztették. Egyetlen vágya volt csupán: hogy rágyújthasson. Eltűnődött, szükség van-e egyáltalán a bilincsekre. - Rendesen bánnak magával? - kérdezte Lister, és kitett maga elé egy kicsi digitális diktafont. Azt akarta, hogy későbbi értékelését Steve saját szavai alapján tudja elkészíteni. - Mondjuk - dünnyögte Steve, még mindig kerülve a tekintetüket. - Talán elmondhatná, mi történt - javasolta Al. - Minek? - Steve a beszélgetés közben először emelte fel a fejét, és Al szemébe nézett. - Már úgyis tudják. Elmondtam Listernek és a rendőrségnek is, legalább százszor. - Akkor biztosan nem esik a nehezére, ha elmondja százegyedszer is. Steve még jobban összeszorította a száját, és a tekintetébe visszaköltözött az üresség. - Jobban tenné, ha mindent elmondana, pajtás - unszolta Al halkan. - Már ha ki akar kerülni ebből a zavaros helyzetből. - Számomra nincs többé kiút. Azt hiszi, nem tudom? Ott találtak a felségem mellett. A vérében térdeltem. És ott volt mellettem a kés is.

- Amelyen nincsenek ujjlenyomatok. - Nincsenek. De biztosan tudják, hogy a támadó kesztyűt viselt. És hogy a kés abból a készletből származik, amelyet Arrowheadben, a konyhaszekrényben tartunk. - Ezt nem tudtam. - Al meglepett pillantást vetett az ügyvédre.

- Bocs, Al. Elfelejtettem megemlíteni - szabadkozott Lister. Al csodálkozva felvonta a szemöldökét. A jelek szerint az ügyvéd annyira meg volt győződve védence bűnösségéről, hogy az ő szemében a kés csak lényegtelen apróságnak számított. Steve az asztalra fektette összebilincselt kezét, és lehajtotta a fejét. A válla előregörnyedt.

- A tóparti házunkban voltam, Arrowheadben. Felhívott valaki. Egy férfi. Nem ismertem fel a hangját. Azt mondta, a feleségem veszélyben van, menjek haza, amíg nem késő. Egy percig sem gondolkodtam. Beugrottam a kocsiba, és száguldottam. Az első ajtón mentem be a házba, a saját kulcsommal. Sötét volt. Az előszobában nem égett a villany. Valami zajt hallottam, és bekiabáltam Vickie-nek, hogy csak én vagyok. Nem akartam megijeszteni. Aztán beléptem a konyhába, és megláttam a vértócsát. És benne Vickie-t. Odarohantam hozzá. Az egyetlen gondolatom az volt, hogy segítsek rajta, olyan. olyan rettenetes látványt nyújtott. A nyaki artériájából még mindig spriccelt a vér. Arra gondoltam, hogy még él, hiszen vérzik. és hogy ne folyjon tovább a vére, elszorítottam az ujjammal az artériát. - Még jobban lehajtotta a fejét, és elhallgatott. - Aztán megérkeztek a rendőrök, és rám vetették magukat. Szabályosan belenyomták az arcomat a vértócsába, és pisztolyt szegeztek a halántékomhoz. - Keserves sóhaja megremegtette vékony felsőtestét. Al csak most vette észre, mennyire lefogyott. A gyilkolás, gondolta szórakozottan, nem lehet valami jó hatással az ember étvágyára.

- Mégis hány óra körül kapta a névtelen telefont? - tette fel a következő kérdést, melyet korábban már Lister is feltett.

- Fél tizenegy körül, azt hiszem. - Több mint száz mérföldnyire volt innen, fönn a hegyekben, amikor valaki felhívta, hogy a felesége veszélyben van. Miért nem értesítette a rendőrséget? - Ha elfelejtette volna, az utóbbi időben nem vagyok túl jó viszonyban a rendőrökkel. A fejemet akarták már akkor is. Mit szóltak volna, ha közlöm, hogy egy névtelen telefonáló szerint veszélyben van a feleségem? Rács mögé dugtak volna egy pillanat alatt. - A lényéből áradó keserűség olyan volt, mint a rossz szájíz.

- Talán mégis jobb lett volna, ha vállalja a kockázatot - vélekedett Al, a következményekre gondolva. Steve sötét szemében harag villant. Most az elevenére tapintottam, állapította meg elégedetten Al. A beszélgetés folyamán először látott Steve-en igazi emberi érzést.

- Azt hittem, rossz tréfa az egész. Vannak, akik élvezik az ilyesmit. Arra tippeltem, hogy valaki olvasott rólunk az újságban, és most szórakozni akar a kontónkra egy kicsit. - Hát nem ez történt - jegyezte meg jeges hangon Al. Esze ágában sem volt lazítani a hurkon. - Szóval, mit csinált, miután letette a telefont?

- Beszálltam a kocsiba, és visszajöttem Los Angelesbe. - Egy bérelt Ford Taurust használ mostanában, ugye? - Igen. Amikor felfüggesztettek, a cég visszavette a vállalati kocsit. - Na és milyen időt futott ezzel az autóval a kanyargós hegyi utakon?

- Jól vezetek. Tizenkettő-ötvennyolckor már ott voltam a ház előtt. - Al felvonta a szemöldökét, mire Steve hozzátette. - Megnéztem, hány óra van. Későre járt, egyetlen házban sem láttam fényt. Óvatosan csuktam be az autó ajtaját, mert nem akartam felzavarni a szomszédokat.

- Észrevett más autót is az utcán? - Körül se néztem. És ahogy már mondtam, sötét volt. - Talán nem égtek az utcai lámpák? - De... csak elég távol vannak egymástól. és a mi házunk éppen két lámpa közé esik. - Nem látott senkit, amikor kinyitotta az ajtót? - Nem. De megint csak azt tudom mondani, hogy sötét volt. - A hátsó ajtót is nyitva találták - vetette közbe Lister. Al bólintott. - Oké. Szóval bement a házba, meglátta a feleségét. Mit csinált? - Már mondtam. Odarohantam hozzá, és az ujjammal elszorítottam a nyakán az artériát, hogy ne vérezzen tovább.

- Amivel a mentők szerint megmentette az életét. Az artérián ugyanis keletkezett egy lyuk, és csak ezzel az egy módszerrel lehetett megállítani a vérzést. Árulja el, Steve, mikor állt neki, hogy megmentse Vickie-t? A rendőrök érkezése előtt vagy után? Azért tette, mert így akart alibit szerezni magának? El akarta játszani az odaadó férj szerepét?

- Az isten verje meg! - Steve megemelte összebilincselt kezét, és dühödten a műanyag asztalra csapott. - És közben semmit sem hallott? Lépteket például? Nem érezte, hogy van valaki a házban? Tudja, mire gondolok. néha felébred az emberben az a bizonyos hatodik érzék. mintha jeges ujjak markolásznák a nyakát. Nem érzett ilyesmit? - Nem gondoltam semmire. - Komolyan? Eszébe sem jutott, hogy a gyilkos esetleg még ott van a házban, és a maga élete is veszélyben forog? - Nem. - Steve válasza rövid volt és tömör. Arcáról, mintha álarc ereszkedett volna rá, eltűnt minden érzés. - Mondja már meg, mit hallott! - mordult rá Al. - Mert valamit hallania kellett. Ha igaz, amit mond, a gyilkos éppen akkor távozott a hátsó ajtón, amikor maga az elsőn belépett a házba. Valamivel el kellett menekülnie. Steve összeráncolta a homlokát. Látszott, hogy erősen próbál emlékezni. - Valahol - kezdte habozva -, valahol a háttérben mintha felzúgott volna egy motor. de túlságosan aggódtam Vickie miatt. Nem tudtam másra gondolni, csak arra, hogy meg kell mentenem. Al úgy látta, ennél többet nem tud kiszedni Steve-ből. Lister elrakta a diktafonját, elköszöntek Steve-től, és megvárták, míg az egyenruhás őr visszakíséri a cellájába. - Nos, mit gondol? - kérdezte Lister, miután maguk mögött hagyták a sivár folyosót, és kiléptek a szabad világba. - Hazudik? Vagy ő a történelem egyetlen gyilkosa, aki, hogy mentse a bőrét, próbálta megmenteni az áldozatát? Al elvigyorodott. - Hé, ha jól emlékszem, maga az ügyvédje. És mint ügyvédnek, hinnie kellene az ártatlanságában. - De ugye nem akar fogadni rá? - vágott vissza Lister, majd még egy kacsintás kísértében hozzátette: - Pajtás. - Aztán beült a kocsijába, és elhajtott. Al így egyedül maradt a kételyeivel. Tényleg Steve akarta volna megölni Vickie-t és Mariát? Nem lehetetlen, gondolta. Talán Vickie rájött, hogy köze van Laurie eltűnéséhez, és fel akarta adni. Már csak azt kellene kideríteni, gondolta, miközben kikanyarodott a Corvette-tel a parkolóból és besorolt a délutáni forgalomba, hogy hol lehet Laurie Martin. És egyáltalán, milyen szerepet játszik ebben az egész ügyben?

21. fejezet

Amikor délután a kórházba ért, Mariát az ablak mellé húzott székben találta. Narancslevet kortyolgatott, és százszor jobban nézett ki, mint előző nap.

Ez persze nem jelenti azt, hogy százszázalékos formában lenne, gondolta a férfi, miközben az ajtóban állva kritikus pillantásokkal méregette szerelmét. Maria szemén még mindig sötét monoklik voltak, a nyakán csúnyán vöröslöttek a horzsolások, a feje búbján tizenöt öltéssel varrták össze a duzzadt sebet, a karját pedig még sokkal többel. de élt, mosolygott, és csak ez számított.

Hosszú, fehér pamutpólót és vörös selyemköntöst viselt. Szőke haját simán hátrafésülte, és nem volt rajta smink. Úgy nézett ki, mint egy kislány, aki titokban ruhapróbát tartott az anyja hálószobájában.

Alsó ajkán hosszú, cakkos sebhely éktelenkedett, amely akkor keletkezett, amikor támadója rászorította szájára a kesztyűs kezét, hogy ne tudjon kiáltani, ő pedig kínjában belemélyesztette a fogait a saját ajkába. Al a bal arcát csókolta meg, mert ott egyetlen sebhelyet sem talált. - Kezd trükkössé válni a dolog - jegyezte meg mosolyogva. - Alig találok helyet az arcodon, ahol elférne egy puszi. - Fogadjunk, hogy én találnék néhányat? - Maria szexisen visszamosolygott a férfira. már amennyiben szexisnek lehet nevezni egy monoklis szemű, felszakadt ajkú nő mosolyát. - Kérsz egy kis narancslevet? - Nem, köszönöm. Azt szeretném, ha hazavihetnélek. - Épen és egészségesen - tette hozzá viccelődve Maria. - Lefogadom, hogy ezt az apádtól hallottad. Maria szürcsölve belekortyolt a gyümölcslébe. - Majdnem összefutottál vele. Az imént mentek el anyával. Mit mondjak. Ebben a pillanatban nem te vagy a kedvenc ismerősük. - Nem mintha eddig én lettem volna - felelte Al gyászosan. Maria elnevette magát. - Nos? Mi a helyzet Steve Mallarddal? - kérdezte.

- Azt állítja, nem ő tette. Állítólag kapott egy névtelen telefonhívást, amelyben arra figyelmeztették, hogy a felesége veszélyben van. Aztán mikor hazaért, ott találta kivérezve. Gyorsan elszorította az ujjával a még spriccelő artériát, amivel a mentők szerint gyakorlatilag megmentette az asszony életét. Maria értetlen képet vágott.

- Azt mondod, megpróbálta meggyilkolni, és mikor meghallotta, hogy jönnek a zsaruk, eljátszotta, hogy meg akarja menteni? - Hát, a jelek szerint pont ez volt a célja. Maria megrázta a fejét. - Ő követte el. Láttam, hogy ő volt. - És a kést is láttad a kezében? - A fenébe, Al, mégis mit gondolsz, hogyan szereztem ezeket a sebeket? Nem beszélve arról, hogy farkasszemet néztem vele. A férfi felsóhajtott.

- Elhiszem. - Vickie még mindig az intenzív osztályon fekszik - folytatta Maria. - Változatlanul kómában van. - Tudom. - Al már korán reggel betelefonált a kórházba. Meg akarta kérdezni, hogy van Vickie és persze Mariáról is érdeklődött.

- Amúgy milyen volt Texas? Meg Falcon City? Al részletesen beszámolt a látogatásáról Miss Gwyneth Ardennél, majd az igazi Laurie Martinnal folytatott beszélgetéséről is. Persze azt sem hallgatta el, amit Boss Harmon fiától, Beau-tól megtudott. - Szóval, drágám, a jelek szerint Ms. Bonnie Hoyt/Victor/Harmon ilyen bűnös módon jutott örökséghez. Szerintem először megölte Jimmy Victort, és megörökölte a kocsiját, aztán megölte az idős Boss Harmont, és megörökölte a pénzét. Ezenkívül ellopta az igazi Laurie Martin biztosítási kártyáját, amikor megtalálta a táskáját a büfé mosdójában, majd miután Boss meghalt, és Laurie bezsebelte, amit az örökségéből meg tudott kaparintani, szerzett magának egy új kocsit, átfestette a haját, és immáron Laurie Martinként Los Angelesbe jött, hogy új életet kezdjen. - És talán ezt a hagyományt akarta folytatni John Maclverrel - tette hozzá Maria tűnődő hangon. - Nem akármilyen nő ez a Laurie. Lehet, hogy valakinek feltűntek a kisded játékai, és ez a valaki arra is rájött, hogy mire készül. - No és szerinted, ki lenne ez a valaki? Talán Steve? - kérdezte Al, és megrázta a fejét. - Nem tudom elképzelni. - Tudod, mit gondolok? Jobban meg kellene ismernünk ezt a Bonnie-t. Mármint az elsőt, Bonnie Hoytot. Ki kellene derítenünk, hogy kicsoda valójában, honnan származik, és milyen életet élt, mielőtt elkezdte halomra gyilkolni a férjeit. - Igazad van, édesem. Sőt, azt kell mondanom, a fején találtad a szöget. Ugyanis pontosan ezt fogom tenni. Még ma Floridába utazom. Egész pontosan Gainesville-be. Négy órakor indul a gépem. - Micsoda? Azt sem várod meg, hogy kikerüljek innen? - Maria szemében harag villant. - Tudom, mire gondolsz, drágám. Azok után, amit értem tettél, nem ezt érdemelnéd. Borzasztóan sajnálom, hogy nem tudlak megvárni, de a vasat, ahogy a szólás tartja, addig kell ütni, amíg meleg. És amíg tudom, hogy nem kell aggódnom érted, mert a legjobb helyen vagy, ahol csak lehetsz. - Ráadásul épen és egészségesen - tette hozzá csalódottan Maria.- Ahogy mondod - dünnyögte Al, és megcsókolta egy olyan helyen, ahol nem volt rajta sem öltés, sem horzsolás.

Gainesville egyetemi város. Nem olyan nagy, mint San Antonio, de majdnem akkora. Al a repülőtérről a városba hajtva az út menti tábláról leolvashatta a lakosok számát. Ebből az derült ki, hogy Gainesville-ben ötvennyolcezren laknak, de Al úgy sejtette, hogy ez a szám a szeptemberi tanévkezdés előtt igencsak megugrik. Mivel a város a Mexikói-öböl és az Atlanti-óceán között terült el, itt is forróság volt.

Meg persze magas páratartalom. A gainesville-i telefonkönyvben egyetlen Hoyt sem szerepelt. Bérelt Lincolnjában ülve - rendszeresen visszatérő ügyfél lévén Alt a kölcsönzőben nagyra értékelték - alaposan szemügyre vette a várost, ahonnan Bonnie Laurie származott. Itt nem voltak szemetes lakókocsiparkok tiszteletreméltó, szerény, alacsony jövedelmű emberek lakták Gainesville-t, az utcákban egyszerű, gipsszel vakolt házak sorakoztak, mindegyikhez egy garázs tartozott. A köztereken rengeteg elöregedett jármű parkolt. Az úttest és a járda között gondozott pázsit töltötte ki az üresen álló sávot, meg helyenként néhány túlnőtt fenyő, amelyek nyilvánvalóan nem számítottak őshonosnak a térségben, ám kellemes árnyékot vetettek a napsütötte tájra, és persze bőségesen potyogtatták tűleveleiket meg tobozaikat.

A Windward Road 977. szám alatti ház poros fehér gipszvakolatával, hőséget kirekesztő papírárnyékolóival és két oldalán kihúzott, hurrikánnak is ellenálló drótkerítésével pontosan olyan volt, mint a többi. Illetve egyvalamiben mégiscsak különbözött: ez volt az egyetlen, ahol babakocsi állt az ajtó mellett, és az udvar egyik fedett szegletében Al egy járókát vélt felfedezni. Ellenőrizte a címet a jegyzetfüzetében, mert arra gondolt, hogy esetleg rossz helyen jár. Hoyték túl idősek voltak ahhoz, hogy kisbabájuk legyen - hacsak Bonnie nem gondoskodott néhány unokáról, akiket aztán a nagyszülők nyakába varrt. Csengetésére szinte azonnal ajtót nyitott egy mosolygós fiatal nő. Talán a húszas évei elején járhatott, és érdeklődő pillantásokkal méregette Alt. Már az ajtóban érezni lehetett a ház belsejében uralkodó babaillatot. Ez sokkal jobban esett Alnek, mint a macskaszag.

- Elnézést a zavarásért - kezdte udvariasan. - Mr. és Mrs. Hoytot keresem. Bemard és Barbara Hoytot. Úgy tudom, itt laknak.

- Valamikor tényleg itt laktak - válaszolta a fiatal nő, miközben egyik csípőjéről a másikra csúsztatta két év körüli gyermekét, és kisimított az arcából egy fakóbarna-tincset. - De most már vagy öt éve a miénk a ház. - Ragyogó fehér mosolyt villantott Alre, és számolni kezdett. - Igen. A lányom ötéves, és ő már itt született, meg persze a kicsik is. Négyen vannak összesen - tette hozzá nevetve. - Esetleg meg tudná mondani, hová költözött Mr. és Mrs. Hoyt? - Sajnos nem tudom. A ház jó ideje üresen állt, amikor megvettük. Nem sok fiatal akar ilyen elöregedett környékre költözni, de mi csak ezt engedhettük meg magunknak. Több gyereket akartunk, és azt hiszem, nem hoztunk rossz döntést. Szeretünk itt lakni. A szomszédok idős, kedves emberek, szívesen vigyáznak a gyerekekre, és nem kérnek érte sokat. Ráadásul sokkal megbízhatóbbak, mint a legtöbb fiatal. - Ismét elnevette magát. - Emlékszem, amikor gimibe jártam, bennem sem tengett túl a felelősségérzet.

- Valóban? - kérdezte barátságosan Al. A nő beszédes volt, és Al tapasztalatból tudta, hogy a beszédes emberektől lehet a legtöbbet megtudni. - Itt vannak például a közvetlen szomszédaink, Kramerék. Egész életükben itt éltek, az elsők között építették meg az utcában a házukat. Azt mondják, kétezer dollárjukba sem került. El tudja képzelni? - Akkor Kramerék ismerhették Hoytékat, nem gondolja? A nő meglepett képet vágott.

- De, tényleg. Biztosan. Ők talán meg tudják mondani, hová költöztek. Kedves, nyitott népek, biztos szívesen fogadják, ha bekopog hozzájuk.

Al megköszönte a nőnek a segítséget, és megtette azt a tizenöt lépést a keskeny cementjárdán, amely elválasztotta a fiatal család otthonát Kramerék házától. Itt nem látott babakocsit. Helyette egy alaposan kifényesített rézkopogtatót talált, tisztára mosott ablakokat és hófehér velencei árnyékolókat. Mrs. Kramer rendben tartotta a háza táját. A bejárati ajtó előtt éppen akkora hely volt, amekkorán elfért egy ember. A lépcsőszegélyen ládányi sötét gólyaorr piroslott. Al becsengetett. Kezdte úgy érezni magát, mint egy házaló, bár azt sem tudta, űzik-e még ezt a foglalkozást, és ha igen, mennyien lehetnek manapság, amikor az emberek félve nyitnak ajtót egy idegennek. Az idős Mr. Kramer azonban nem tartozott a félve ajtót nyitók közé. Al hallotta, hogy odabent csörögni kezdenek a kulcsok meg az ajtópántok, és ebből rájött, hogy a ház lakói általában a konyhaajtón keresztül közlekednek.

- Sajnálom, hogy ekkora gondot okoztam mondta Al a valóban idős, apró termetű férfinak, aki meglepett pillantással mérte végig. - Mr. és Mrs Hoytot keresem. Bemard és Barbara Hoytot. Úgy tudom, a szomszédban laktak. - Jól tudja, fiatalember - válaszolta a férfi, miközben megigazította arcához képest túl nagy szemüvegét, és hátrasimította gyér haját, amely, mint a fehér vattacukor, felágaskodott a feje búbján. - Talán ismerte Bernie-t?

- Igazából nem, csak hallottam róla. Az az igazság, Mr. Kramer, hogy a lányuk miatt szeretném megtalálni őket. - Al elővette Laurie fényképét, és megmutatta a férfinak. - Eltűnt, és engem bíztak meg a felkutatásával. - Azt mondja, eltűnt? Hm. nem mondhatnám, hogy meglep. - Mr. Kramer alaposan szemügyre vette a képet, egészen közel hajolt hozzá. Al akkor sem lepődött volna meg, ha az öreg lehelete párás, ragacsos réteget hagy a fényes felületen.

- Ez tényleg Bonnie. Bár elég régen volt, hogy utoljára láttam. - Alre nézett, alaposan végigmérte, mintha azon tűnődne, beengedheti-e a házába. Végül arra az elhatározásra juthatott, hogy nem veszélyes, mert kisvártatva azt mondta: - Kerüljön beljebb, uram. Túl nagy a hőség idekint. A feleségem jó barátságban volt Barbie Hoyttal, igaz, Barbie lánya fiatalabb volt, mint a miénk. Hála istennek - tette hozzá, miközben bevezette Alt kicsi, makulátlanul tiszta otthonukba. Mrs. Kramer lelkes törölgető lehet, gondolta Al, miközben körbehordozta tekintetét a kis szoba csillogóan tiszta tölgybútorain és a közepes méretű tévékészüléken. Ami - üdítő kivételként - itt végre nem volt bekacsolva. Sehol nem látott egyetlen porszemet sem. Mrs. Kramer a kandalló mellett ült, amelynek üres tűzterét egy nagy csokor műanyag nárcisz takarta el. Az asszony ugyanolyan kicsi volt, mint a férje, és annak ellenére, hogy a házban harminc fok körül lehetett a hőmérséklet, színes pléd takarta a térdeit. Olvasott, de amikor észrevette a vendéget, félretette a könyvet.

- Ez az úr Hoyték felől érdeklődik, Mimi - közölte Kramer. - Bonnie eltűnt, és őt bízták meg azzal, hogy kerítse elő. Ha akad nő, gondolta Al, akihez egyáltalán nem illik a Mimi név, hát Mrs. Kramer az. Olyan jelentéktelen külsővel áldotta meg az ég, amilyennel ahogy Al anyja mondani szokta - bűn elhagyni a házat. Hosszú fogai voltak, hosszú arcát hosszú, ősz haj keretezte. Sokkal inkább hasonlított lóra, mint nőre, és ha Al azokra a Mimi nevű cicababákra gondolt, akik a vegasi belváros klubjaiban kellették magukat, a legkisebb hasonlóságot sem tudta felfedezni közöttük. Arra a következtetésre jutott, hogy Mrs. Kramer anyja igencsak optimista volt, amikor nevet választott a lányának.

- Giraud vagyok, Mrs. Kramer. Al Giraud magándetektív. A reumás asszony szeme felragyogott.

- Nahát! Egy igazi magándetektív! Éppen Elmore Leonard legújabb könyvét olvasom. A könyvtárból kölcsönözte ki Harry. A rajongója vagyok. Még levelet is szoktam neki írni, és azt is beleírom, ha színtelennek találom a történetét. Biztos vagyok benne, hogy jó néven veszi az építő kritikát. - Alre mosolygott, elővillantva hosszú fehér fogait - amelyek, most már tisztán látszott, műfogak voltak - és vastag ínyét, de érdekes módon ettől a mosolytól az egész arca felderült és legalább tíz évet fiatalodott. Mimi Kramerrel nincs semmi baj, gondolta Al, miközben kezet fogott vele, és biztosította, hogy jólesik neki a kedves fogadtatás. Harry Kramer hellyel kínálta a virágmintás kanapén, Mimi pedig megkérdezte, megkínálhatják-e egy hideg itallal, mert úgy emlékezett, hogy maradt a hűtőben egy kis limonádé. Al azt felelte, köszöni, nem kér, és megpróbált rögtön a tárgyra térni. Magában hálát adott azért, hogy a háznak kellemes citromillata volt. Elmondta, hogy Bonnie Kaliforniában élt, és nemrég eltűnt, de a szomorú lehetőséggel, hogy esetleg meggyilkolták, nem akarta fölzaklatni a házaspárt.

- Szerettem volna megtudni, honnan származott Bonnie, milyen gyerek volt, tudják. ilyenkor minden információ fontos lehet - tette hozzá, és Mimi mohó tekintetéből látta, hogy nem jött hiába.

- Nos, akkor a legjobb helyen jár. Nincs senki, aki jobban ismerte volna Hoytékat, mint mi. Negyven éven át voltunk szomszédok. Ami Bonnie-t illeti, mindig is vad gyerek volt, a szülei egyszerűen nem tudtak mit kezdeni vele. Vakmerően viselkedett, örökké fel akarta hívni magára a figyelmet valamivel. Még egészen kicsi volt, amikor bolti lopáson érték. Többször is. A rendőrségre is bevitték, amiért az apja, gondolom, alaposan ellátta a baját. Azt beszélték, hogy a nadrágszíj is előkerült. De Bonnie-t semmivel sem lehetett megfegyelmezni. Az őrületbe kergette azokat a szegény embereket. Kerülte az iskolát, dohányzott, ivott, drogozott. Nem akadt olyasmi, amit ne próbált volna ki.

- Mit gondol, Mrs. Kramer, mennyi idős lehetett, amikor rákapott az italra meg a drogra? - Al csupa fül volt. Végre megismerheti az igazi Bonnie/Laurie-t.

- Ha jobban belegondolok, talán még iskolába sem járt. Barbie Hoyt majdnem belebetegedett. Nem tudta felfogni, hogy viselkedhet így a gyermeke. Hoyték istenfélő emberek voltak, Mr. Giraud. Egyetlen vasárnapi istentiszteletet sem hagytak volna ki. Az ebenezeri baptista kápolnába jártak, és aktív tagjai voltak a gyülekezetnek. Részt vettek a jótékonysági gyűjtésekben, mindig szívesen segítettek a szomszédoknak vagy a náluk szegényebbeknek. Hozzá kell tennem, hogy Hoyték jóval szerényebb körülmények között éltek, mint a környékbeliek. Bernie maga árulta el egyszer, hogy csak tízévi kuporgatással tudta visszafizetni a jelzálogot. Mindennél fontosabb volt számára, hogy saját otthonuk legyen. A világon mindennél. Azt mondta, így senki sem veheti el tőle a házát, és nem dobhatják ki őket, mint azokat a szerencsétlen bérlőket, akiknek kisgyerekeik voltak, vagy akik valamilyen aprósággal, mondjuk, kisállattartással megsértették a szabályt. Megcsóválta a fejét, mintha nem tudná elhinni, milyen gonoszak tudnak lenni az emberek.

- Aztán amikor tizenhét éves lett, Bonnie közölte a szüleivel, hogy elmegy Pensacolába, mert össze akar költözni egy tengerészgyalogossal, akivel megismerkedett valahol. Összepakolta a holmiját, kivette az anyja tárcájából az összes pénzt, és útnak indult. Talán mondanom sem kell, a szülei persze próbálták megállítani. Utánamentek, hogy visszahozzák, de nem jutottak messzire. Útközben balesetet szenvedtek, és mindketten meghaltak.

Könnyek szöktek az asszony szemébe. Al ösztönösen megpaskolta törékeny kézfejét. - Barátokat elveszíteni sohasem könnyű - szipogta az asszony. - Főleg nem ilyen körülmények között. - Nono, Mimi, semmi szükség rá, hogy felizgasd magad - intette Harry Kramer az asszonyt, és átvette tőle a szót. - A rendőrök azt mondták, fékhiba miatt történt a baleset, ami engem nagyon meglepett. Bernie Hoyt ugyanis valósággal rajongott a kocsijáért. Úgy gondoskodott róla, mint egy kisgyerekről. Nem volt új, de a festése és a ragyogóan tiszta motorja alapján újnak nézhette volna bárki. Mimi hangosan felsóhajtott, majd az asztalon álló, kagylókkal díszített dobozból előhúzott egy papír zsebkendőt, és megtörölte a szemét.

- Volt egy kis pénzük, azt Bonnie örökölte, meg persze a házat is, amit rögtön el is adott. Legközelebb akkor hallottunk róla, amikor a férje bennégett abban a lakókocsiban. Azt gondoltuk, Isten büntetése ez a sok tragédia az életében. - Megint felsóhajtott, és Alre emelte szomorú tekintetét. - Aztán végképp eltűnt a szemünk elől. El sem tudtuk képzelni, hova mehetett. Al megköszönte a segítségüket, elnézést kért, hogy felbolygatta a múltjukat, és különösképpen azért, hogy ennyire felzaklatta Mimit, majd elköszönt tőlük. A házaspár egészen az ajtóig kísérte, onnan néztek a távolodó kocsi után. Kétség sem férhetett hozzá, hogy Bonnie Hoyt, a szófogadatlan tinédzser azonos Bonnie Victorral, Bonnie Harmonnal és persze Laurie Martinnal is. Ám Al ezt az információt még nem akarta megosztani Bulworth nyomozóval. Amikor Al hazaért, és bekapcsolta a számítógépét, egy drámai hangú e-mail várta.

Segítség! Elraboltak a kórházból. Fogoly vagyok a saját otthonomban. Megtiltották, hogy találkozzam veled. Maria, miért nem keresel magadnak egy rendes fiút? - kérdezi anya. Egy orvost vagy egy fogászt. Anya, elmúltam már tizenhat, mondom erre én. El ám, lassan harminckettő is elmúlsz, feleli anya, és csak egy hajszálon múlt, hogy most nem a temetésedre készülünk. Felejtsd el azt a csirkefogót... Ha látni akarsz, gyere az Elefántcsonttoronyba. Pontban éjfélkor...

Maria Cwitowitz, magándetektív-gyakornok

Al hangosan felnevetett. Feltételezte, hogy az Elefántcsonttorony Maria márványépületben lévő lakását jelenti. Az órájára nézett. Negyed tizenkettő volt, vagyis még beugorhat a Greenblattsbe a Sunseten. Ott árulják a városban a legjobb sült csirkét. Friss spárgával egész jó vacsora lenne, gondolta Al. Maria szerette a spárgát. S hogy legyen mivel leöblíteni, vett egy üveg jégbe hűtött pezsgőt, majd elindult a Palisades felé. Maria drámai mozdulattal a nyakába vetette magát.

- Tudtam, hogy eljössz és megmentesz! - kiáltotta, és az elcsábított szerető szerepébe teljesen beleélve magát, csókolni kezdte a férfit, ahol csak érte. - Lassan a testtel, édes - figyelmeztette Al, és hogy mentse, ami menthető, óvatosan kihúzta a sült csirkés dobozt Maria hozzáfeszülő melle alól. Csak aztán vette szemügyre a nőt. A szeme körül zöldessárgára változtak a kékesfekete foltok, ahogy a nyakán éktelenkedő ujjnyomok is. A fejéről eltávolították a kapcsokat, a karjából kiszedték a varratokat, felfedve a hosszú, élénkvörösen virító sebhelyet.

- Lassan a testtel? Mindössze ennyit tudsz mondani, miután elraboltak a kórházból? Mondhatom, szép kis szerető vagy, Mr. Nagymenő Magánnyomozó. És én még arra számítottam, hogy megmentesz! - Azzal peckes léptekkel átsétált a nappaliba, felkuporodott a plüsskanapéra, és sértetten összecsücsörítette a száját. - Akkor egy kicsit elszámítottad magad, édes. A szüléidtől ugyanis nem tudlak és nem is akarlak megmenteni. Ők a tieid, neked kell megbirkóznod velük. És ahogy látom, meg is tetted. Sikerült megszabadulnod tőlük. Pedig az apád még nálam is keményebb fickó. Al kivitte a csomagjait a konyhába, és még egyszer végigmérte Mariát. Csodás fehér szatén hálóing volt rajta, amit még sohasem látott, Maria ugyanis vagy meztelenül, vagy pólóban aludt, néha zokniban, mert gyakran ébredt arra, hogy fázik a lába. Szőke haját óvatosan ráfésülte a fején éktelenkedő friss forradásra, a szájára vörös rúzst kent, és bőkezűen bánt a szemhéjfestékkel is.

- Nos, kit alakítasz ma este? Jean Harlow-t? - kérdezte vigyorogva Al. - Egyébként tetszik ez a hátrafésült frizura. - Te disznó! - Maria felkapott egy párnát, és a férfihoz vágta, aki ügyesen elkapta. - A vörös rúzs meg kifejezetten illik a sárga szemedhez - tette hozzá Al, elhajolva a következő párna elől. - Úgy akartam kinézni, mint azok a szegény szenvedő nők a harmincas évek filmjeiben. mint Ginger Rogers - motyogta sértett hangon Maria.

- Drágám, amennyire tudom, Ginger sohasem alakított szegény szenvedő nőt. Legfeljebb a lábát táncolta tropára Fred Astaire oldalán. - Akkor táncoljunk mi is! Azzal fűszeres-virágos illatfelhőbe burkolózva ismét a férfi karjaiba vetette magát. Al tisztában volt azzal, hogy ezt az illatkavalkádot a Maria testéből felszabaduló izgalmas kipárolgás teszi olyan fűszeressé. Amit a dúsgazdag Loretta Harmonról nem lehetett elmondani. Alt már a következő percek puszta gondolatától elöntötte a forróság. Felkapta a gyönyörű testet, és az ágyhoz vitte. - Esetleg egy kis pezsgőt, mielőtt megrontalak? - kérdezte rekedten. - És mikor kéred a csirkét meg a spárgát? Most. vagy később? Maria nevetve a férfihoz simult. Minden igyekezetével azon volt, hogy a lehető legnagyobb felületen érintkezzen a testük. Két lába puha, lágy bilincs módjára fonódott a férfi köré, míg keze a póló eltávolításán fáradozott.

- Később, te bolond - motyogta átszellemülten. Ekkor megszólalt Al mobiltelefonja. Maria fölemelte a fejét, és fenyegetőn a férfira nézett. - Ha fölveszed, megöllek - mondta színtelen hangon, és Al hitt neki.

- Nyertél - válaszolta, és harc nélkül megadta magát. Örült, hogy így tett. Maria bőre úgy simult az ujjai alá, mint a finom selyem, ágaskodó mellbimbója maga volt a megtestesült gyönyör, már a látványától sajogni kezdett Al ágyéka. Amikor a szájába vette az egyik rózsaszín bimbót, megesküdött volna rá, hogy rózsaillata és édesbor-íze van. Al elnyúlt a királyi méretű ágyon, átengedte a kezdeményezést. És Maria olyasmiket tett a testével, olyan pontokat érintett meg rajta, amelyekről addig azt sem tudta, hogy léteznek egyáltalán. Szentséges isten, gondolta félájultan, ez a nő egy zseni. Aztán még mielőtt túl késő lett volna, magára húzta a csodálatos testet, mely vad vágtába kezdett rajta, és addig fokozta az iramot, mígnem Al úgy érezte, hogy szétpattan a feje. Ekkor átadta magát a földöntúli lebegésnek, majd anélkül, hogy a tudatában lett volna, hangosan felnyögött, és a teste - ahogy Mariáé is - teljes egészében megremegett. Ebben a pillanatban ismét csörögni kezdett a telefonja. A tekintete összefonódott Mariáéval.

- Eszedbe ne jusson! - figyelmeztette halkan a nő. Al a párna alá csúsztatta a telefont, aztán leemelte magáról Mariát, és óvatosan a lepedőre fektette. - Ugye nem gondoltad komolyan, hogy felveszem? - kérdezte, majd a nő ágyékánál aranyló, puha domborulat fölé hajolt, és ízlelgetni, becézgetni kezdte, kiszürcsölte belőle azokat a nedveket, amelyek Maria lényegét adták, és ezzel - legalábbis remélte - ugyanolyan gyönyörhöz juttatta, amilyet percekkel korábban ő maga is átélt. Amint az apró, kéjes sikolyokat hallgatta, biztosra vehette, hogy a próbálkozását siker koronázta. Ezután felfelé indult a szája Maria testén. Minden porcikáját végigcsókolta, egészen sérült, kicsit még mindig dagadt szájáig, amelyet pillanatnyi habozás után apró, habkönnyű csókokkal kezdett becézgetni.

- Gyönyörű vagy. - dünnyögte. - Csodálatos. Te vagy álmaim asszonya. A keze eközben már a párna alatt járt, és megpróbálta kihúzni alóla a telefont. Maria megfeszülő könyöke azonban nem engedte.

- Pár percig igazán várhatnál, mielőtt megnézed, ki keresett. Vagy ennyi jó érzés sincs benned? El tudom képzelni, hogy már közben is ezen törted a fejed. - Most nem színlelte a haragot, valóban dühösnek látszott. - Nem igaz! - Al maga volt a megtestesült méltatlankodás. - De ha elfelejtetted volna, dolgom van. ahogy neked is, ha mindenáron azt akarod, hogy emlékeztesselek. Ráadásul te magad forszíroztad, hogy így legyen. Mondhatni, ragaszkodtál hozzá, Maria Cwitowitz, magándetektív-gyakornok, ahogy mostanában nevezed magad.

- Óóóó. pukkadj meg! - kiáltotta sértetten Maria, és még dobbantott is hozzá a lepedőn. Al elnevette magát, és abban bízva, hogy bárki hívta, hagyott neki üzenetet, a kezébe vette a telefonját. De semmilyen üzenet nem talált. Legalábbis újat nem. Felhívta az irodáját is, de ott sem kapott üzenetet. Kétségbeesetten felsóhajtott, és megnyomta a beszélgetés végét jelző gombot. Az órájára nézett. Hajnali fél kettő. A fenébe, gondolta bosszúsan. Pedig ilyenkor csakis fontos ügyben kereshették. Amikor meghallotta a pezsgő pukkanását, átment a nappaliba. Maria éppen akkor helyezte el hatalmas üvegasztalán a sült csirkével és spárgával megpakolt tálcát meg a pezsgősüveget.

- Látom, a legjobb formádat mutatod - jegyezte meg pajzánul. Al teljesen megfeledkezett arról, hogy meztelen. Visszalépett a hálószobába, majd egy perc múlva ismét megjelent abban a fekete frottírköntösben, amelyet Maria kifejezetten ilyen alkalmakra vásárolt neki. Legalábbis remélte, hogy neki vette, és nem azért, hogy bárki fölvehesse, akivel adott esetben intim kapcsolatba kerül. Felsóhajtott. Ha Mariáról volt szó, semmiben sem lehetett biztos. Azt azonban tudta, hogy Mariának ebben a pillanatban egyetlen férfi van az életében, és boldogan gondolt arra, hogy ez a férfi éppen ő. Maria ugyancsak magára öltötte a krémszínű selyemköntöst, a szájáról szinte teljesen eltűnt a rúzs, és a szemhéjfestéke is elmosódott, ezüstös nyomokat hagyva sárgászöld véraláfutásain. - Elbűvölő vagy - jegyezte meg Al, és magához vonta a nőt. - Neked meg még mindig a kezedben van a telefonod - felelte Maria, és beszédes mozdulattal kilépett az ölelő karok közül. - Pezsgőt? - Miért is ne? - Al átvette tőle a poharat, aztán letelepedett mellé a kanapéra. - Elképesztő dolgokat tudtam meg Gainesvilleben - közölte. Maria szeme elkerekedett.

- Istenem! El is felejtettem, hogy ott voltál! - Nem csodálom, amilyen izgalmasan alakult közben az életed. Elraboltak. az anyád megzsarolt, hogy keress magadnak egy fogászt. Az lett volna a meglepő, ha ilyen körülmények között nem felejted el. Maria látványosan forgatta a szemét.

- Na jó, halljuk, mit sikerült megtudnod Gainesville-ben! - Úgy tűnik, a kis Bonnie Hoyt igazi ördögfióka volt, aki mindet kipróbált. az alkoholt, a drogot. - Meg, gondolom, a szexet és a rock and rollt is - fejezte be helyette Maria.

- Ráhibáztál.

Miközben a csirkét ették, Al mindent elmesélt, amit Bonnie problémás múltjáról megtudott. Azt is, hogy tizenhét éves korában megszökött otthonról, és Pensacolába ment, ahol összeállt egy tengerészgyalogossal. - Jimmy Victorral - mondta a csirkeszárnyat rágcsálva Maria, majd miután letépett egy kockát a konyhából behozott papírtörülköző tekercséről, lassan megtörölte az ujjait.

- Igen, szerintem is Jimmy lehetett az. A szülei, akik istenfélő emberek voltak, minden vasárnap elmentek a baptista kápolnába, és tíz évig kuporgattak, hogy kifizethessék a házukra terhelt jelzálogot, mert az volt számukra a legfontosabb, hogy saját házuk legyen, természetesen megpróbálták megállítani. Utánamentek, de halálos baleset érte őket a Pensacolába vezető úton. Maria abbahagyta az evést.

- Ne hülyéskedj! - A házat a drága kis Bonnie örökölte, és azonnal el is adta. Aztán fogta a pénzt, és eltűnt. - Ó... te jóságos ég! - nyögte Maria, és undorodva letette a csirkét. Hirtelen hányingere lett. Megpróbálta leküzdeni egy korty pezsgővel, és közben Al tekintetét kereste a pohár pereme fölött. - Gondolod, hogy… - Én azt szeretném tudni, te mit gondolsz. - Szerintem megölte a szüleit - bukott ki Mariából.

Újra belekortyolt a pezsgőjébe.

- Szép kis alak, mi? - Hát nem különös? Mindig nagy nyereségre tett szert, ha meghalt valaki a közeli hozzátartozói közül. A szüleitől megörökölte a házat, helyesebben a pénzt, amit a házért kapott. Jimmy a Buickot hagyta rá, az idősebb Boss Harmon meg a pénzét. illetve a vagyona jókora részét. És az öreg Maclverrel is össze akarta kötni az életét, akinek a vagyonából már házasság nélkül is sikerült kiszakítania egy kisebb darabot. Mi másból futotta volna a Rodeo Drive-on vásárol ruhákra meg a flancos jegygyűrűre?

- És azt még nem is tudjuk, mennyit szedett ki Maclverből a titokzatos nővér megsegítésére, akinek másképp nem tudták volna megmenteni a gyerekét. Meg azt sem, hogy mekkora összeggel támogatta szerencsétlen flótás a nem létező jótékonysági szervezet karácsonyi gyűjtését. Maria földagadt szeme még jobban kidülledt a döbbenettől. Al arra gondolt, olyan, mint a héjából kifordult főtt tojás.

- A kis Laurie/Bonnie tehát igazi sorozatgyilkos - állapította meg színtelen hangon Maria. - Nyereségvágyból öl. Al elvigyorodott. Mariát máskor idegesítette volna ez a féloldalas mosoly, amelyben csupán a férfi szájának bal sarka és a bal szemöldöke vett részt, most azonban kifejezetten örült még ennek is.

- Úgy tűnik, rátapintottál a lényegre, édesem. Laurie Martin, alias Bonnie Hoyt/Vicor/Harmon közönséges bűnöző. Megszólalt a telefon. Mindketten az asztal felé néztek, ahol hangosan csörömpölt a készülék. Aztán Al kérdőn Mariára emelte a tekintetét.

- Vegye fel, Mr. Magánnyomozó. - Hajnali fél három van - felelte lustán a férfi. - Mit gondolsz, ki hívhat ilyenkor? - Vedd fel, és megtudod - vetette oda Maria olyan hangon, mintha sohasem jelentett volna számukra problémát a telefon csörgése. Töltött magának még egy kis pezsgőt, majd Al kétségbeesett sóhaját hallva felkapta a fejét. - A mindegy, ki az, várhat reggelig. - dünnyögte a férfi. - Hivatali idő is van a világon. Bárki is az, tartsa be. Mariát addigra majdnem szétvetette a kíváncsiság.

- Az ördögbe, Giraud, vedd már fel, mert megőrjít ez a hang! A férfi azonban makacsul megrázta a fejét, és az ujjaival szórakozottan dobolni kezdett a fotel karfáján. - Ó, hogy a.! - Végül Maria volt az, aki felkapta a telefont. - Halló! Ó! Üdvözlöm. Igen, jól vagyok, köszönöm. És maga? Alt keresi? Sajnos nem tudom adni, Bulworth nyomozó. Az igazak álmát alussza. Egy magánnyomozónak, legalábbis az szintjén, ki kell aludnia magát, mert beláthatatlan következményekkel járhat, ha fáradt. Ugye érti, mire gondolok? Még akkor is nevetett, amikor Al kikapta a kezéből a telefont.

- Felejtsd el, amit hallottál, Bulworth! - mondta gyorsan. - Ostoba asszonyi locsogás az egész, ugye érted, mire gondolok? - hadarta, és közben csúfondáros pillantást vetett Mariára, aki, mintha mi sem történt volna, odalibbent az ablakhoz, kivillantva a selyemköntös combig érő vágásából az egyik káprázatos lábát.

- Igen, én is mondtam neki, hogy fontos lehet. Egy jelentéktelen ügy miatt senki nem telefonál hajnali fél háromkor. Úgyhogy, Bulworth, ajánlom, hogy tényleg fontos legyen, máskülönben pokoli nagy bajba kerülök. Hosszú ideig egyetlen szót sem szólt, csak hallgatott.

- Nem? - kérdezte végül. - Hm. - Maria megpördült, mint akit megcsípett a darázs, és fülelni kezdett.

- Ó, a francba! - mondta Al tűnődő hangon. Mariának ez már sok volt. Visszalebbent a férfi mellé, és a telefonhoz hajolt. A füle szorosan ott lapult Al füle mellett, egyetlen szót sem akart elmulasztani.

- Nem is tudom, mit mondjak, Bulworth. Köszönöm az információt. Hát persze. Majd még beszélünk. - Al letette a telefont, és visszahanyatlott a párnákra. Tekintete közben a plafont fürkészte, mintha a háromméteres magasságban feszülő pókhálókat akarta volna megszámolni. Magában elismerően megállapította, hogy Maria apját nem ok nélkül emlegették az ingatlanpiac egyik moguljaként. - Mi történt? - kérdezte Maria türelmetlen hangon, és fenyegetőn Al fölé hajolt. - Mit mondott Bulworth? - Hát, ha őszinte akarok lenni, semmi fontosat. Kár volt felvenni a telefont. Tényleg várhatott volna reggelig. - Maria akkorát sózott a gyomrára, hogy Al feljajdult. - Aúúú! Jézusom, Maria, ezt meg miért kaptam? - kérdezte levegő után kapkodva. - Azért, mert megérdemelted, te disznó - válaszolta nyugodtan Maria. - Most pedig meséld el szépen, mit mondott Bulworth, oké? Al végül beadta a derekát. - Bulworth visszahozatta Bonnie/Laurie vérét a Hawaii felé tartó tankhajóról - kezdte. - Nem azonos a Lexusban talált vérrel. Maria nem erre számított, ezért most értetlen tekintettel meredt Alre.

- De akkor. kinek a vére lehet? - Jimmy Victoré. Az ő testét találták meg a kanyonban. Lelőtték. Egy 40-es Smith Wessonnal.

- Ó. te jó ég.! - Maria leroskadt a kanapéra. Teljesen letaglózta a döbbenet. - De hát Jimmy már tíz évvel ezelőtt meghalt Floridában, amikor kigyulladt a lakókocsija! - Úgy tűnik, mégsem. - Al ujjai öntudatlanul kutatni kezdtek a köntöse zsebében egy csomag Camel után, de aztán eszébe jutott, hogy már nem dohányzik. - De hát akkor kié lehetett a tűzben elégett test? Al ingerült pillantást vetett a nőre. - Maria, mi a fenének kell mindig föltenned a legnyilvánvalóbb kérdést? - Tényleg olyan nyilvánvaló lenne? - kérdezte hasonló ingerültséggel Maria. - Nem hallottam, hogy rákérdeztél volna.

- Azért, mert én már tudom a választ. A nő felállt, és közvetlenül elé lépett. - Tényleg tudod? - kérdezte sértett hangon. - Akkor ki vele, a fenébe is! Kit temettek el Jimmy helyett? - Valaki mást - hangzott a tömör felelet, és Al nevetve elhárította Maria következő gyomorütését. - Komolyan kérdeztem, Giraud. Ki halt meg abban a lakókocsitűzben? - Maria még mindig nem tudta. És persze Al sem.

- Valami szerencsétlen flótás. A felismerhetetlenségig összeégett. Bonnie tényleg azt hihette, hogy a férje az. De mint kiderült, tévedett. Tíz évig nem történt semmi, aztán Jimmy megjelent nála kísérteni. Vagy még valószínűbbnek tűnik, hogy inkább zsarolni. Al most már fel-alá sétált a nappaliban, és közben megpróbálta egymásba kapcsolni a történet innen-onnan összeszedegetett láncszemeit. - Bonnie azt mondta Steve-nek, hogy aznap még egy kuncsaftnak meg kell mutatnia a házat. Könnyen lehet, hogy Jimmy volt az a másik kuncsaft. - Ó, atyám! - Maria az arca elé kapta a kezét, amint kezdte megérteni, mi történhetett. - Laurie megölte Jimmyt. Ott a házban. Azért, mert megzsarolta. Egyúttal odahívta Steve Mallardot is. Fél hatra. Azzal, hogy megmutatja neki a házat. Csapdát állított neki.

- Az ördögbe, Maria, nem tudnál adni egy szál cigit? - Al ujjai egyre türelmetlenebbül doboltak az asztal tetején. Maria elengedte a füle mellett a kérdést.

- És aztán mi történt? - Úgy viselkedett, mint egy esti mesét hallgató gyerek. Al a köntöse zsebébe mélyesztette a kezét, és újra járkálni kezdett. - Szerintem az autóban lőhette le, aztán elvitte a kanyonba, és ott lelökte a mélybe. Aztán megrendezte a saját eltűnését, mert tudta, hogy Steve Mallardot fogják gyanúsítani. - És azt is sejthette, hogy a rendőrök gyilkossággal fogják vádolni Steve-et. Az autóülésen talált vér, a gyújtáskapcsolóban hagyott kulcs, az autó szándékosan nyitva hagyott ajtaja, az üres lakás. Mind-mind arra utalt, hogy elrabolták, mi több, valószínűleg meggyilkolták. - Maria egyre izgatottabb lett. Aztán egyszer csak elakadt, és Alre meredt. - De akkor Steve miért akarta megölni Vickie-t?

- Nem akarta megölni. Azon az éjszakán másvalaki járt a házukban. Maria, fel tudod idézni, milyen volt a támadód? Mire emlékszel vele kapcsolatban? Tudom, hogy nehéz, drágám, de ha nagyon koncentrálsz, biztos eszedbe jut róla valami. Magas volt? Erős? Milyen volt a testfelépítése? Egyáltalán. biztos, hogy férfi volt? Maria a padlót nézte, úgy próbálta felidézni magában a támadás ködös, félelemmel teli emlékképeit. Az ajkába harapott, és nyomban össze is rándult az arca, hiszen még mindig fájt a seb. De ez talán elősegítette az emlékezést.

- Valamivel magasabb volt, mint én. És azt mondanám, hogy vékony, de erős. A szeme pedig.- Elhallgatott. - A szemére egészen tisztán emlékszem. Még álmodtam is róla. Sötét, gyűlölettel teli szeme volt. - Megrázkódott. Az emlékezéstől végigfutott a hátán a hideg. - Az ördögnek van ilyen pillantása. Maria erőnek erejével kiszakította magát a szörnyű éjszaka emlékeiből, és mivel csak most tudatosult benne az utolsó kérdés, Alre meredt. - Hogy érted, hogy férfi volt-e? - Gondolj csak bele. Azok alapján, amit elmondtál, akár nő is lehetett. - Csak nem arra gondolsz, hogy. Laurie volt? - De, pontosan erre gondolok. Amikor Jimmy holttestét megtalálták a kanyonban, Laurie megijedt, hogy a rendőrség a nyomába ered. Ezért döntött úgy, hogy meggyilkolja Vickie-t, és másodszor is tőrbe csalja Steve Mallardot. Ő volt az, aki felhívta Steve-et Arrowheadben. Ő hitette el vele, hogy veszélyben van a felesége, hiszen tudta, hogy egy ilyen fenyegetés hallatán Steve gondolkodás nélkül visszarohan Los Angelesbe. Csak arra nem számított, hogy te is megjelensz a házban és megzavarod a tervét. - Te jóságos ég! - Maria felugrott a levegőbe, és pattogós, örömteli diadaltáncba kezdett. - Ez azt jelenti, hogy Steve Mallard kijöhet a börtönből! - Visszatáncolt Alhez, és sokadszorra is a nyakába csimpaszkodott. Viharos ölelése a férfi egész testére kiterjedt. vagy majdnem. Bármennyire örült is Al a látványos tetszésnyilvánításnak, be kellett látnia, hogy nem érdemli meg, ezért lefejtette magáról az ölelő karokat. - Várj, Maria. Steve nem megy sehová. Ott marad, ahol van. - A börtönben? Képes lennél hagyni, hogy továbbra is ott senyvedjen, mint a felesége elleni gyilkossági kísérlet állítólagos elkövetője, és mint Laurie Martin feltételezett gyilkosa? - Maria méltatlankodva felhorkantott. - Elfelejted, hogy ügyvéd vagyok, Giraud! Ha akarom, öt perc alatt összezúzom az ellene fölhozott vádakat, és a kezünkben lévő bizonyítékok alapján akár már reggel kihozom.

- Tudom, hogy megtehetnéd. De nem teszed meg. Még nem. - Maria szemöldöke megemelkedett a haragos villámokat szóró zöldesszürke szem fölött. Olyan volt, mint egy kitörni készülő vulkán. - Előbb meg kell találnunk Laurie Martint. Mint mindig, ha erősen gondolkodott, Maria most is beleharapott az alsó ajkába, és ismét felszisszent a fájdalomtól. Majd megszakadt a szíve Steve Mallardért és a még mindig kómában fekvő Vickie-ért. Eszébe jutott a két kislány, akikre az asszony nővére vigyázott, és akik még mindig abban a tudatban éltek, hogy talán gyilkos az apjuk.

Ha arra gondolt, mi mindenen mentek keresztül néhány hét alatt, elszorult a szíve. Kegyetlenség hagyni, hogy továbbra is kétségek között éljenek, de kénytelen volt belátni, hogy Alnek igaza van. Amíg nem bizonyítják be, hogy Laurie Martin életben van, nem ejtik a Steve ellen felhozott vádakat.

- Meg kell találnunk Laurie Martint - mondta csendesen. - Elő kell állítanunk. Élve vagy halva. Alnek nevetnie kellett. Nem tehetett róla, Maria most pontosan úgy beszélt, mint az olcsó krimik magándetektívjei. Ezúttal még a nevetés sem zavarta.

- Szerinted hogy bizonyíthatnánk be, hogy Laurie életben van? - Maria újabb adag pezsgőt töltött a poharakba. Megkóstolta, és mivel melegnek találta, vágott egy grimaszt. Kivett a jeges vödörből néhány jégkockát és belepottyantottá a gyöngyöző italba, amely vad bugyborékolásba kezdett. - így már jobb - állapította meg, miután ismét kortyolt egyet, és maga alá húzta formás lábát a csupa párna kanapén.

- Laurie Martin nagyon ért ahhoz, hogy ne csak a külsejét változtassa meg, hanem azzal együtt a személyiségét is - fogalmazta meg Al hangosan a fejében kavargó gondolatokat. - És van itt valami, amire még mindig nem tudtam rájönni. Ha ott hagyta a kocsiját abban az eldugott kanyonban, hogyan menekült el? Maria arca felragyogott.

- Jimmy Victor autójával! - vágta rá.

- Szóval miután Laurie végzett vele, Jimmy a saját autójával ment a kanyonba, csak hogy eltüntethesse a gyilkosa? Mi lenne, ha használnád azt a szép kis fejecskédet, Miss Okos Jogász? Na rajta, próbáld meg újra! Maria ezúttal hallgatott a férfira. Használta a fejét, és a következőket ötlötte ki: - Jimmy nyilván kocsival ment az eladó házhoz.

Ebben biztos vagyok. - Miközben beszélt, izgalom villant a szemében. - És abban is, hogy valamilyen sportkocsija volt. Esetleg furgonja, vagy valami hasonló, amelyen van vonóhorog. - Amihez Laurie hozzákapcsolta a Lexust és elvontatta a kanyonba. - Ott eltüntette a holttestet. - ...és kereket oldott a vonóhorgos kocsival.

Al nevetett.

- Mondtam már, hogy nálad briliánsabb, logikusabban gondolkodó jogászt elképzelni sem tudok? A legbonyolultabb problémát is ki tudod bogozni, ráadásul gyönyörű vagy. Én pedig őrülten szerelmes vagyok beléd, még akkor is, ha örökké el akarod terelni a figyelmemet, és nem engeded, hogy rágyújtsak. Mire Al a mondat végére ért, Maria befészkelte magát a karjaiba.

- Gondolj a többi dologra, amit viszont engedek, bébi - suttogta, és könnyedén végigsimított a nyelvével a férfi szemhéján. Aztán a fülén is, majd a szája következett. - Akkor hát - szólt Al tűnődve - először is meg kell tudnunk, volt-e Jimmy Victornak vonóhorgos autója, vagy esetleg bérelt-e ilyet Laurie eltűnése idején. - Gondolod, hogy Laurie még mindig azzal furikázik?

- Ha van egy kis esze, már túladott rajta. De a gyilkosok nem mindig gondolkoznak logikusan. Talán azt hiszi, hogy megússza. Csak idő kérdése, és mindenre fény derül. Laurie Martin éppen a személyazonossága megváltoztatásán ügyködött. A San Franciscó-i Firebird Motel volt a hatodik vagy talán a hetedik - hely, ahol megszállt, mióta elhagyta Lagúnát. Mindenütt más néven jelentkezett be, és egyáltalán nem örült, hogy egyik olcsó motelból a másikba kell vándorolnia. Ezen azonban nem segíthetett, míg nem szerzett magának új személyazonosságot. Azért szállt fel reggel a Los Angeles-i vonatra, hogy ezt elintézze.

Ha sikerül, gondolta, rendes lakást bérelhet magának. Nem olyan szépet, mint amit elhagyott, mert olyanra nem lesz pénze. Új életet akart kezdeni. San Franciscóban természetesen minden lehetőség megvolt arra, hogy az új személyazonosságot beszerezze, de mivel itt akart letelepedni, semmit sem kockáztathatott. Távolabb kellett mennie leendő otthonától.

Busszal ment az oaklandi Amtrak állomásra, amelynek épülete a Jack London Place-en volt. Felszállt a vonatra, leült egy ablak melletti helyre, és kifelé bámult, miközben a hosszú, ezüstszínű Stratoliner szerelvény kígyózva elindult part mentén kanyargó pályáján. Nem mintha érdekelte volna az ablak mellett elsuhanó táj. Még mindig forrt benne a düh, ha a gyönyörű aranymetál Lexusra, az álomszép luxuslakásra és a fantasztikus ruhákra gondolt, amelyeket kénytelen volt otthagyni, hogy hihetővé tegye saját meggyilkolását. A tapasztalat óvatosságra tanította, ezért nem vett magához mást, csak azt az ötvenezer dollárnyi készpénzt, amely Boss Harmon hagyatékából megmaradt, és amelyet mindig a hűtőszekrény mélyhűtő rekeszében tartott egy mirelit lasagne dobozában.

Az ő helyzetében - bármilyen jól élt is - nem engedhette meg magának, hogy elköltse, mert sohasem tudhatta, mikor kell továbbállnia. Egyébként is úgy tervezte, hogy hamarosan elköltözik, de előtte még össze akart házasodni John Maclverrel. Gondoskodott volna róla, hogy ez a házasság se tartson sokáig - néhány hét, és holtan találták volna az ágyában az öreget. A francba, olyan könnyű lett volna mindent elrendezni, az a vén trotty még csak nem is gyanakodott. Teljesen megbízott benne. Jobban, mint bárkiben. Húszezer dollárt már simán kiszedett belőle, és mint gondos szerető, az öreg bankszámláit és biztosítási kötvényeit is kezelésbe vette. Hogy senki se foghasson gyanút, felvetette Maclvernek, hogy az esküvő után kisebb, kevesebb rezsiköltséggel járó házba kellene költözniük, valahova az óceán közelébe, és rávette, hogy értékeltesse fel Tudor-stílusú házát. Laurie rendkívül kielégítőnek találta az 1,2 millió dolláros összeget, és a legjobb úton volt afelé, hogy a szerződésre az neve kerüljön, ne Maclveré. Az öreg sokkal jövedelmezőbb befektetésnek ígérkezett, mint Boss Harmon. Laurie sötét szeme villámokat szórt, és ökölbe szorult a keze. Ha nincs Jimmy Victor, mostanra nyélbe ütötte volna az üzletet. Végre teljesült volna élete álma, és milliomos lenne. Így azonban mindent elölről kell kezdenie. A vonatút hosszú volt, és unalmas. Ilyen gondok mellett hogy is érdekelhette volna az ablak mellett elsuhanó gyönyörű tengerparti táj, a ragyogó napsütés és a kékben ragyogó tenger?! Az utasok sem érdekelték, akiknek a többsége amúgy is az újságjába temetkezett, vagy elmélyedt az ölébe fektetett könyvben, vagy éppen rosszalkodó gyermekét próbálta jobb belátásra bírni. Mennyivel kevesebb gondot okoztak a kutyák, mint a gyerekek. Egy gyereket mégsem bízhatott volna a motel takarítónőjére. És egy vagyonba került volna a felnevelése. Pénzbe, amit Laurie inkább magára szeretett költeni. Most ötvenezer dollárja maradt, ez minden vagyona. Csak erre építhetett, ebből kellett felkapaszkodnia a következő szintre, amit ő megélhetési szintnek nevezett.

Amikor a vonat begördült a Los Angeles-i Union állomásra, Laurie már az ajtóban állt, hogy elsőként szállhasson le. A fejében egymást kergették az ötletek. Épp itt volt az ideje, hogy munkához lásson. Az állomás egyik újságosbódéjánál vásárolt néhány helyi lapot, aztán bement a kávézóba. Rendelt magának egy jeges kapucsínót, és miközben végigböngészte az újságokat, azt kortyolgatta zöld színű szívószállal. Leginkább a halálozási rovat érdekelte.

Minden gyászjelentést figyelmesen végigolvasott, aztán kiírt magának két nevet, felhörpintette a kávéját, és taxival elment a városháza közjegyzői hivatalába, ahol a legjobb tudomása szerint bárki betekinthetett a halotti anyakönyvi kivonatokba. Laurie tapasztalatból tudta, hogy a halotti anyakönyvi kivonaton gyakran az elhunyt társadalombiztosítási számát is feltüntetik. Márpedig ilyen szám nélkül nem nyithatott bankszámlát, nem bérelhetett lakást, nem kaphatott jogosítványt és nem vállalhatott munkát.

Szerencséje volt. Öt nappal korábban Glendaleben meghalt egy negyvenéves, Maria Joseph nevű nő. A halotti anyakönyvi kivonatán ott állt a társadalombiztosítási száma is. Laurie gondosan lemásolta a számot, aztán mintha mi sem történt volna, kisétált a közjegyzői hivatalból. Senki nem fordította meg a fejét a jelentéktelen külsejű nő után, akinek hollófekete haja cakkos tincsekben lógott a homlokába. Hátul viszont kíméletlenül rövidre nyíratta a haját, amitől még egyszerűbbnek, egyszersmind férfiasabbnak is látszott. Vastag keretes szemüvege még tovább rontotta amúgy is előnytelen külsejét. Sötét kosztümje olcsó volt, és divatjamúlt. Az átváltozása nem is sikerülhetett volna tökéletesebben. A vonzó kaliforniai szőke, akinek hetekkel korábban ismerték, eltűnt. Amikor elsétált a rendőrség épülete előtt, kimondottan felvillanyozta a tudat, hogy egy egész állam keresi, mégsem méltatják egy pillantásra sem az őrségben posztoló rendőrök.

Ennyit a zsaruk eszéről, állapította meg vidáman. Ő egyedül okosabb, mint a Los Angeles-i rendőrség összes zsaruja együttvéve. Kivéve talán Al Giraud-t meg azt a bombázó barátnőjét. De hogy is van az a mondás az emlegetett szamárról?

Maria a jogászi munkaruhának számító szigorú fekete nadrágkosztümben, fehér selyemblúzban és közepes sarkú cipőben a városházára tartott. Megbeszélése volt az egyik hallgatója ügyében, aki a városházán szeretett volna munkát vállalni, és Maria beleegyezett, hogy ő legyen az egyik ajánlója. Most az egyszer sem Giraud, sem a magándetektív munka nem jutott az eszébe, Laurie Martin meg pláne nem.

Fellépegetett a lépcsőn, és azt igyekezett még egyszer végiggondolni, mit fog mondani legtehetségesebb tanítványáról, akire - ezt akár le is fogadta volna - fényes jövő várt a bűnvádi eljárások területén. Minden adottsága megvolt ahhoz, hogy remek ügyész legyen: éles eszű volt, szerette minden oldalról körüljárni a dolgokat, akár hat nézőpontból is elő tudta adni ugyanazt a cselekményt. Ügyészként, gondolta Maria, olyan lesz, mint a mérgezett nyílvessző, és ördögien ravasz, amikor a védelem felmorzsolására kerül majd a sor. Személy szerint nem nagyon szerette a fiatalembert, de ettől még elismerte a rátermettségét és a tudását. Először észre sem vette a lépcsőn a sötét hajú nőt. Aztán amikor rápillantott, motoszkálni kezdett benne valami. Határozottan úgy érezte, hogy valamiért ismerős. Habozva megfordult, és újból a nőre nézett.

Ugyanekkor fordult felé Laurie is. Találkozott a pillantásuk. A szemüveg mögött szinte felizzott Laurie sötét, majdhogynem fekete tekintete. Aztán elfordult, és minden igyekezetével azon volt, hogy mielőbb elnyelje a tömeg. Maria dübörgő szívére szorította a tenyerét. Attól félt, megőrült. Elkeseredetten arra gondolt, hogy most már talán mindig képzelődni fog. Nagy erőfeszítés árán összeszedte magát, elhessegette a kísérteties gondolatokat és a sírja felett táncoló szellemek képét. Nem hitte volna, hogy ennyire beleivódott az emlékezetébe a gyilkos pillantása. Az a szegény nő biztosan el sem tudta képzelni, mit bámul rajta annyira.

Kár, hogy nem végzett vele akkor éjjel, gondolta dühösen Laurie. De Steve sajnos korábban érkezett, mint ahogy számítani lehetett rá. Ennél jobban csak azt sajnálta, hogy Vickie-vel sem végzett, de abban meg Maria zavarta meg. Pedig milyen tökéletesen megszervezett mindent! Azóta azonban zavarossá vált a helyzet, és Laurie semmit sem gyűlölt jobban, mint a zavaros helyzeteket. Tapasztalatból tudta, hogy el kell varrni a szálakat, mert minden elvarratlan szál továbbszalad, és lehet, hogy a rossz végénél fogva kezdik feltekerni. Ahogy az Jimmy esetében is történt. Laurie mindig is biztosra vette, hogy egy nap ismét megjelenik az életében, mégis váratlanul érte, amikor ez bekövetkezett.

Laurie-t tíz évvel korábban érte élete legnagyobb sokkja, amikor ott állt a lángoló lakókocsi előtt Floridában, és arra gondolt, hogy Jimmy lassan teljesen összezsugorodik odabenn. Hangosan felnevetett, amikor eszébe jutott, hogy a férfi kedvenc étele a kacsapecsenye volt. Biztosra vette, hogy ennyi idő után leginkább ahhoz hasonlíthat az állaga. Ekkor felvakkantott mögötte Clyde, ő megfordult, és Jimmy kárörvendő pillantásával találta szemben magát. Mint a villám, úgy cikázott végig a testén a rettenet. Ha Jimmy itt áll mellette, gondolta kétségbeesetten, akkor ki az, aki a kocsiban rekedt? A második gondolata még ennél is szörnyűbb volt.

Jimmy tudja, hogy el akarta tenni láb alól!

Ekkor velőtrázó sikoltás hangzott fel a kocsi belsejében. Olyan szenvedéssel és fájdalommal teli hang volt, hogy Laurie-t kirázta tőle a hideg. Visszafordult a lángoló lakókocsi felé, és megpillantotta a kifelé támolygó alakot. Mindene égett. A ruhája, a haja, sőt még a bőre is. Ott olvadt el Laurie szeme előtt. A sikolyok belehasítottak a párás floridai éjszaka csendjébe. Laurie csak állt, és döbbenten figyelte a férfi agóniáját. A szeretője volt az. Valószínűleg csak be akart ugrani hozzá, és mivel senkit sem talált otthon, bement. Az ajtó ugyanis mindig nyitva állt. Lehet, hogy részeg volt, és várakozás közben elaludt.

Az ő baja, gondolta Laurie, miközben a férfi rimánkodva nyújtotta felé lángoló kezét. Hogy ne kelljen tovább néznie a borzalmas jelenetet, Laurie visszafordult Jimmyhez, de már sehol sem látta. Amikor belehasított az éjszakába a közelgő tűzoltóautók szirénája, a férfi egyszerűen eltűnt. Mintha elnyelte volna a föld. Laurie tenyerébe ugyancsak belenyilallt a fájdalom. Akkor égett meg, amikor felgyújtotta a lakókocsit, és felrobbant a gáztartály. A szeretője közben egy nyomorúságos halommá zsugorodott az ajtókeretben. Laurie gyorsan végiggondolta, mi lenne számára a legjobb lépés, aztán rohanni kezdett a kocsi felé.

Az összeégett test mellett talált rá a seriff. Ott térdelt, a haja és a karja csupa korom volt, és a férje nevét nyöszörögte: - Jimmy, Jimmy. Aztán a seriffre emelte könnyes tekintetét, aki felsegítette, majd a vállára terített egy takarót, és odavezette a mentőautóhoz.

- Megpróbáltam segíteni rajta. Mindent megtettem, hogy kimentsem a férjemet - siránkozta Laurie alig hallhatóan, és bizonyságképpen megmutatta nekik felhólyagosodott tenyerét. - De olyan nagy volt a forróság. nem tudtam közelebb menni. azt hittem, szétolvadok. - Még akkor is zokogott, amikor betették a mentőbe. A kis fekete kutya beugrott utána. A mentők ki akarták tenni, de Laurie olyan erővel szorította, hogy nem tudták elvenni tőle.

- Clyde velem jön - közölte ellentmondást nem tűrő hangon. A megújult erővel tett kijelentésre még a mentők is felkapták a fejüket. Furcsa volt ez olyan nőtől, aki éppen hogy átesett egy súlyos traumán. Látva a szemekben a meglepetést, Laurie könnyes magyarázatba kezdett: - Már csak ő maradt nekem - mormolta, és Clyde puha szőrébe temette könnyező arcát. A mentők persze megengedték, hogy magával vigye a kutyát.

22. fejezet

Később kiderült, hogy tulajdonképpen szívességet tett Jimmynek. Nemsokára ugyanis vádlottként bíróság elé kellett volna állnia egy helyi lány megerőszakolása miatt. A haditengerészet orvosa megállapította, hogy az összeégett testről nem lehet ujjlenyomatot venni, a feleség vallomása alapján azonban Jimmy Victorként azonosították az áldozatot, így, hogy hivatalosan halottá nyilvánították, ejtették az ellene felhozott vádakat. Jimmy úgy eltűnt, mint tavaszi olvadás idején a hó.

Laurie azonban ismerte a férjét, kicsinyes, bosszúálló természetét. Tudta, hogy egy napon Jimmy vissza fog térni, hogy végezzen vele.

Ekkor támadt az az ötlete, hogy megváltoztatja a személyazonosságát - a személyiségét meg a külsejét is. Aztán elmegy valahova messzire, és elölről kezdi az életét.

Még a temetésen is ezt tervezgette, amikor a kutyával és Jimmy néhány tengerészgyalogos haverjával ott állt a sírgödör mellett. Elképzelte, amint teljesen új nőként megérkezik egy új, ismeretlen helyre, ahol - ha elég ügyes lesz - talál magának egy másik, gazdag férjet. Minél idősebbet, annál jobb, gondolta. Az öregeket ugyanis sokkal formálhatóbbnak tartotta, mint a fiatalokat. Mivel befolyásolhatóbbak voltak, kevesebb gondot okoztak. Először azonban el kellett húznia a csíkot. Mindörökre. Nem volt sok pakolnivalója. Csak az a pár holmi, amit a biztosítótól kapott pénzből vásárolt magának. Meg Clyde, természetesen. A temetés utáni nap reggelén fogta a csomagját, beült a Buickba, és útnak indult. Az ég kék volt, ragyogóan sütött a nap, és ettől énekelni támadt kedve. Csak azért hallgatott el néha, hogy megsimogassa a mellette kuporgó kutyát, aki imádattal teli pillantásokkal hálálta meg a kedveskedést. Nemhiába szerette a kutyákat. Sohasem hagyták cserben, és nem volt velük semmi gond. Több vödör könnyet elhullajtott, amikor az első kutyája elpusztult, de még csak el sem homályosult a szeme az apja és az anyja halálakor. Ennek persze megvolt a maga története.

Mennyire utált Bonnie Hoytként felnőni abban a kicsike, silányan megépített házban, a szúette gerendák alatt! Hogy gyűlölte az örökké perzselő floridai napot, amelynek hevét az a vacak, ablakra szerelhető légkondicionáló sem tudta csökkenteni, amit az apja a Searsben vásárolt féláron. Igaz, legalább nem volt olyan kegyetlen hangja, mint korábban a lakásba állított ventilátoroknak. Éjszakánként meztelenül feküdt az ágyán, és miközben verejtékben úszott a teste, teljes hangerőre állította harminchét centis átmérőjű, fekete-fehér televízióját, kizárólag azért, mert tudta, mennyire felbosszantja ezzel a szüleit.

De megérdemelték! Miért nem születtek gazdagnak? Miért nem tudtak neki jobb otthont teremteni? Első Clyde kutyusa szintén kifeküdt a párás hőségtől rongybaba módjára hevert Bonnie ágya mellett a hűvös kőpadlón. Bonnie még a piros szalagot is levette a nyakáról ilyenkor, hogy elviselhetőbbé tegye számára a forró éj szakákat. Miután megnézte a Bonnie és Clyde-ot, irigyelni kezdte a merész, gyönyörű és velejéig romlott Bonnie-t. Egyúttal persze csodálta is. A film után változtatta a kis fekete terrier nevét Clyde-ra, és hogy jobban hasonlítson filmbeli névrokonához, piros szalagot kötött a nyakára. Arról álmodozott, hogy egyszer együtt szerepelnek majd egy krimiben, bankot rabolnak, FBI-ügynököket gyilkolnak halomra.

Vad, erőszakos dolgokról fantáziált, és ilyenkor képzeletében egészen más volt, nem az az ártatlan arcú kislány, akit minden vasárnap elvonszoltak a szülei a közeli baptista templomba. Az apja meg az anyja egy istentiszteletet sem hagyott volna ki, és vallásukat már akkor ráerőltették a lányukra, amikor megszületett. Pedig Bonnie-t a templom gondolatától is a hányinger kerülgette. Akarva-akaratlanul megtanult mindent az Istenről meg a cselekedeteiről. Legalábbis jóval többet, mint amennyit szeretett volna. De mindig közelebb érezte magához a sátánt. Mellette, már amennyire Bonnie tudta, lehet szórakozni is. Ifjú életének egy iskolai esemény lett a csúcspontja. Egy igazán őrült, rendkívül erőteljes hatású eset, amelyről nem mert beszélni senkinek. Még Jimmynek sem. Egy nap Jennifer Vanderhovennel együtt üldögéltek az iskolai ebédszünetben. Jennifernek nagy kék szeme és szőke haja volt, amelyet általában vastag, derékig érő copfban viselt. Mindig szép és kifogástalan ruhában járt iskolába. Bonnie gyűlölte. A butácska, lágyszívű és befolyásolható kislány azonban vonzódott az erős, határozott Bonnie-hoz, aki ezt kegyetlenül kihasználta. Uralkodott felette, parancsolgatott neki. Tél volt. A hideg miatt beindították az iskolában a fűtést, és a hatalmas vaskazán felügyeletét a pedellusra bízták. - Gyere, nézzük meg a kazánházat - vetette fel szórakozottan Bonnie, akit mindig is izgalomba hozott a tűz. Jennifer vonakodott a dologtól. Azt mondta, nem szeretné bepiszkítani a ruháját. Bonnie azonban belekarolt, és szabályosan levonszolta a kazánházba. Tudta, hogy a pedellus nem lesz ott, hiszen neki is ebédszünete volt.

Forróság, por és füst fogadta őket odalenn.

Bonnie megmarkolta a nagy fogót és kinyitotta vele a vasajtót, szabad utat nyitva a kazán belsejében tomboló forróság előtt. Nem lángok voltak odabenn, hanem izzó ragyogás. Bonnie egyre fokozódó izgalommal nézte, és közben odaédesgette maga mellé Jennifert, hogy ő is érezze a kazán hevét. Aztán mikor már egymás mellett álltak, gondolkodás nélkül betaszította a kislányt a vörös izzásba, és rácsapta az ajtót, majd amilyen gyorsan csak tudott, kiszaladt a kazánházból. Tíz perc múlva, amikor már nem vert olyan izgatottan a szíve, visszasomfordált az udvarra, és mindenkitől azt kérdezgette, nem látták-e Jennifert. Mivel a kislány nem jelent meg a délutáni órákon, keresni kezdték. Később a rendőröket is kihívták. Detektívek nyüzsögtek mindenütt. Amikor megtalálták Jennifer maradványait a kazánban, a színes bőrű pedellust letartóztatták, és bíróság elé állították. Jennifer meggyilkolása volt ellene a vád.

Bonnie tanúként jelent meg a tárgyaláson, és igyekezett kiélvezni a rivaldafény minden pillanatát. Azt vallotta, hogy miután megették Jenniferrel az ebédjüket, kimentek sétálni egy kicsit. Aztán neki el kellett mennie a mosdóba, így magára hagyta barátnőjét. Ekkor látta utoljára. Vallomása hangos zokogásba fulladt. Gyengéden elvezették, és a tárgyalóteremben ülők szeme megtelt az együttérzés könnyeivel.

A pedellust bűnösnek találta az esküdtszék, és villamosszékre ítélték. Minden fellebbezését elutasították, és öt év múlva végrehajtották rajta a halálos ítéletet. Bonnie a per minden mozzanatát figyelemmel kísérte az újságokban és a fekete-fehér tévé képernyőjén, és amikor a pedellust elítélték, hangosan felnevetett. Már akkor megállapította, milyen ostobák a rendőrök, és milyen könnyű túljárni az eszükön. Nem vettek észre mást, csak a nyilvánvaló dolgokat. Legjobb esetben is csak az orruk hegyéig láttak el. Azóta is erre építette a filozófiáját. Ezért tüntette el olyan alapossággal Laurie Martint, és ezért tette nyilvánvalóvá mindenki számára azt a hazugságot, hogy Steve Mallard meggyilkolta.

Bonnie sohasem gondolta magát sem rossznak, sem ördöginek. Az a tudat, hogy megölte Jennifert, erővel, magabiztossággal és egyfajta felsőbbrendűségi érzéssel töltötte el. Ezután még inkább elhitte magáról, hogy erősebb mindenkinél. A gyilkolás olyan kéjérzetet ébresztett benne, amellyel csak a szexuális gyönyör vetekedhetett. Mindenhatónak érezte magát, ha ölt. Önálló nő volt, ahogy azt az ostoba szüleivel is megpróbálta megértetni, amikor tizenhét évesen összecsomagolt, hogy összeköltözzön Jimmy Victorral Panama Cityben. Akármit csináltok, nem tudtok visszatartani - mondta nekik, de a szülei nem hittek neki.

Jimmy nagyon sok mindenben különbözött azoktól a tizenéves fiúktól, akikkel Bonnie azelőtt találkozott. Idősebb volt, szexisebb, és mindig tudta, mit akar. A lány ellenállhatatlannak találta. Csakhogy ezzel, mint később rájött, nem volt egyedül. Jimmy Victorért egyszerűen bomlottak a nők. Az apja minden erejével meg akarta akadályozni Bonnie távozását. Ő persze előre tudta, hogy így lesz, ezért gondosan elkészítette a tervét. Csak a jóisten tudta, mennyire kellett neki a pénz, hiszen Jimmynek nem volt egyetlen centje sem. Ahhoz azonban, hogy pénzhez jusson, meg kellett szabadulnia a családjától. Alaposan kitanulmányozta a fék működését, így hát pontosan tudta, mit kell tennie. A baleset látványosabbra sikerült, mint amilyenre számított. Minden híradóban beszámoltak róla. A kocsi átcsúszott a másik sávba, aztán többször is megpördült. Olyan lapos lett, mint egy szardíniásdoboz, és palacsintává lapultak benne a szülei.

A temetésükön részt vett az egész gyülekezet. A szomszédok, akik egész életükben ismerték őket, meg a barátaik. A sír mellett álló Bonnie a tarkóján érezte a felé irányuló gyűlöletet és a gyásznépben fortyogó haragot, de nem törődött vele. Megörökölte a szülei szerény vagyonát, a kis házat, amelyet azonnal eladott, és azt a pár ezer dollárt, amit életükben sikerült összespórolniuk. A temetés után pár hétre a Bahamákra utaztak Jimmyvel. Új ruhákat vettek, kaszinókba jártak, élték a gazdagok gondtalan életét. Bonnie soha többé nem ment vissza Gainesville-be.

Jimmy a bázis közelében bérelt egy lakókocsit, de szinte sohasem tartózkodott otthon. Örökké szolgálatban volt Bonnie még féltette is, hogy túl sokat dolgozik. Ráadásul nem egy hagyományos lakókocsiparkban laktak, hanem az erdőben, egy kicsike tisztáson, elég távol a legközelebbi főúttól. Bonnie nem szeretett ott lakni. Magányosnak érezte magát még Clyde társaságában is. És persze unatkozott. Időnként beült a Buickba, elment a piacra vásárolni, és ilyenkor a kis fekete terriert is magával vitte. Ő volt az állandó társa. Az emberek megálltak mellettük, leginkább azért, hogy megcsodálják a takaros kis ebet, de Bonnie-nak ettől még nem lettek barátai. Jimmy pedig csapnivalóan rossz férjnek bizonyult. Bonnie szeméről akkor hullt le a hályog, amikor egy alkalommal bement egy grillbárba Pensacolában, és szóba elegyedett a bárpultnál felszolgáló fiatal nővel, aki körülbelül vele egykorú lehetett. Verena Noble-nak hívták.

- Eddig azt hittem, mindenkit ismerek itt a környéken, de veled még sohasem találkoztam. Hogy lehet? - kérdezte Verena, miközben felszolgálta neki a jéghideg Miller sört. - Csak nemrég költöztem ide. - Bonnie ellenséges pillantásokkal méregette a nőt. Hibátlan alakja vonzóvá tette, mélyen kivágott fekete ruhája, amely úgy simult a testére, mintha második bőre lenne, igen szexivé. - Nem ismersz véletlenül egy Jimmy Victor nevű fickót? - kérdezte néhány semleges mondat után Bonnie. Verena látványosan az ég felé emelte a tekintetét.

- Hogy ismerek-e? Minden este itt eszi a fene, és minden héten más nő van vele. Hogy mivel kábítja őket, azt nem tudom, de tény, hogy odavannak érte.

Bonnie szeme kidülledt, és a tüdejéből kifújt levegőnek olyan hangja volt, mint a túlfeszítettségtől szétpukkant lufinak.

- Valami rosszat mondtam? - kérdezte Verena, majd döbbenten hozzátette: - Ugye nem a te pasid? Bonnie azonban meg sem hallotta a kérdést. Egyetlen szó nélkül kirohant a bárból, vett magának egy fekete ruhát, mélyen kivágottat, mint Verenáé, majd elment táncolni. Azzal a fickóval töltötte az éjszakát, akit tánc közben felszedett, és bizony tetszett neki a dolog. Elég volt belekóstolnia, máris rákapott az ízére. De hát így volt ez mindennel, csak már elfelejtette. Arra is rájött, milyen könnyű szeretőt találni. A férfiak mindenütt egyformák. Ha egyszer szagot kaptak, úgy loholtak utána, mint párzási időszakban a kan kutya a tüzelő szuka után.

Laurie a vonaton idézte fel mindezt, útban San Francisco felé, és bizony nevetnie kellett a találó hasonlaton. A szeretője is úgy viselkedett, mint a kan kutyák. Addig loholt a tüzelő szuka után, míg el nem égett maga is.

23. fejezet

Jimmy temetése után beült a Buickba, és nyugat felé indult. Minél távolabb akart kerülni Floridától, ezért addig ment megállás nélkül, ameddig a benzintartályban lévő üzemanyag tartott. Végül egy dél-karolinai kisvárosban kötött ki, ahol az első útja egy drogériába vezetett. Ott vett egy bronzvörös árnyalatú hajfestéket, majd elhajtott az első útjába kerülő McDonaldsig. Magának egy Big Macet kért, Clydenak egy sima hamburgert, és az autóban jól belaktak. Aztán bejelentkezett egy motelba, és másnap reggel bronzvörös hajjal folytatta az útját. Hogy hova tart, azt nem tudta volna megmondani. Kalifornia felé indult. A texasi Falcon Citybe érve talált rá az igazi Laurie Martinra, helyesebben a büfé mosdójában hagyott táskájára. Átkutatta és megtalálta benne a társadalombiztosítási kártyát. Ellenállt a csábításnak, és nem vette ki a táskából a hetvendollárnyi készpénzt. Ez túl kockázatos lett volna egy olyan kisvárosban, mint Falcon City. A társadalombiztosítási számnak egyébként is nagyobb hasznát vehette szükség esetén, így gondosan lemásolta, majd visszaadta a táskát. Ez után a Buicktól kellett megszabadulnia, mert az autó lenyomozása nem jelentett volna különösebb gondot Jimmynek. Aztán olyasmit tett, amire csak az igazán ravaszak képesek: csatlakozott a helyi baptista gyülekezethez, ahol villámgyorsan kiszűrte a tagok közül a gazdagokat és a tehetőseket.

Rendkívül szórakoztatónak találta, hogy a legjobb fogások mindig a templomban akadtak a horgára. Mintha az Úr akarta volna így. Bonnie arra gondolt, hogy a sátán biztosan örömét leli az efféle tréfákban.

Boss Harmon kerekes székhez volt kötve, de még így is látszott, hogy nem véletlenül kapta a Boss, vagyis a Főnök nevet. Alapítóként sokáig vezette azt az autókereskedést, amelyik megvásárolta Bonnie Buickját, majd a visszavonulása után a fia vette kézbe az irányítást. Bonnie, aki határozottan szexinek látszott testhez simuló, mélyen kivágott ruhájában és tűsarkú cipőjében, éppen abban a helyi étteremben kapott pincérnői állást, amelynek Boss a törzsvendége volt. Így nemcsak a templomban találkoztak rendszeresen, ahol Bonnie általában szűziesen szolid ruhát viselt, hanem az étteremben is, és így a lány ügyeskedésének hála, fokozatosan összemelegedtek. Bonnie óriási hűhót csapott az öreg körül. Beszélgetett vele, végighallgatta a locsogását, megsimogatta hófehér, gyér haját, meggyújtotta a cigarettáját, és - a fiával meg a menyével ellentétben - sohasem tett neki szemrehányást a borzalmas köhögése miatt. Sőt, előzékenyen megtörölte a száját egy puha szalvétával, amikor evés közben gusztustalanul kicsordult a nyála. Boss félénken megjegyezte, hogy nem tud nélküle élni, mire Bonnie felnevetett, és azt mondta, hogy akkor bizony össze kell házasodniuk.

- Máskülönben - tette hozzá - lehet, hogy nemsokára felveszem a nyúlcipőt. Háromheti ismeretség után összeházasodtak. Bonnie az esküvőn hófehér menyasszonyi ruhát viselt, amelyet a hozzáillő fehér tűsarkú cipővel együtt San Antonióban látott meg egy bevásárló körút alkalmával. Mindig is fehér esküvőről álmodott. A haja a valóságosnál is vörösebbnek tűnt a hosszú fátyol alatt, amely piheként omlott alá meztelen vállára. És hogy teljes legyen az összhang, még a csokra is bronzvörös rózsából készült. Ez kétségkívül az ő napja volt, még akkor is, ha nem voltak vendégek, és az ósdi, molyette szmokingba öltözött vőlegényt, aki olyan aszott volt, hogy majdnem kiesett a ruhájából, egy Frankie Vargas nevű ápoló gördítette az oltár elé - akitől Bonnie rögtön a nászút után megszabadult.

A nászút kész bohózat volt. New Orleansba mentek, ahol éppen akkor zajlott a Mardi Gras karnevál, és Frankie Vargas is elkísérte az ifjú párt. Boss egész nap a tévét bámulta a Windsor Court Hotel mesés nászutaslakosztályában. Bonnie könnyen el tudta volna képzelni, hogy ott élje le az életét - tetszett neki a luxus, a kényeztetés, a sok Jó reggelt, asszonyom, miben segíthetünk?, és mindaz, ami körülvette. Napközben általában vásárolni járt, és Boss pénzén összeszedett magának egy teljesen új ruhatárat. Esténként pedig, miután megetette férjével a pépes vacsorát - Boss fogazata már nem igazán volt alkalmas arra, hogy szilárd ételt egyen eljátszotta a nászutas feleség szerepét. Kézzel vagy szájjal megpróbálta kielégíteni félig-meddig tehetetlen férjét, ami nem kis erőfeszítésébe került, mert közben majdnem elhányta magát, de arra gondolt, valami haszna Bossnak is kell, hogy legyen az üzletből. Nem volt ő annyira gonosz, hogy megtagadja tőle a gyönyört, ami az erőlködése ellenére is csak parányi lehetett. De hát ez nem az ő hibája volt. Tehetett ő arról, hogy az impotens vénember nem tudott elélvezni?

A szex után Frankie megfürdette, majd lefektette az ifjú férjet, aztán Bonnie-val együtt nekivágtak az éjszakának. Finoman szólva is alaposan kitombolták magukat, és mindig az ágyban fejezték be a mulatozást, ahol első este Frankie nevetve fedezte föl, hogy Bonnie nem született vörös. A kis epizód után természetesen Bonnie-nak nem maradt más választása, el kellett bocsátania Frankie-t.

Nem akarta, hogy Falcon Cityben pletykák keringjenek róluk. Épp elég baja volt Lorettával és Beauval, és nem akart okot adni az áskálódásra. Így azt mondta mindenkinek, hogy ő fog gondoskodni Bossról. Nem engedi át másnak az ápolást.

- Az Isten is ezt várja el egy jó feleségtől - magyarázta csendesen a gyülekezet papjának a vasárnapi istentisztelet után. A pincérnői munkát ugyancsak megtartotta. - Így nem mondhatjátok, hogy csak a pénzéért mentem hozzá - vetette oda egyszer Beau-nak és Lorettának, de igazság szerint alibinek akarta használni a munkahelyét. Azt tartotta a legfontosabbnak, hogy új neve és új személyazonossága lett, így nem kellett attól tartania, hogy Jimmy rátalál.

Nem esett nehezére rádobni az égő cigarettát az ágyneműre, miután az öreg elaludt. Aztán rögtön beült az aranyszínű hűtőrácsos, BOSS 1 rendszámú Cadillacbe, és elment dolgozni az étterembe. Nem volt nyugta. Ideges macska módjára járkált fel-alá. Bízott benne, hogy beválik a terve, mégis aggódott, hogy nem maradhatott ott a közelben, mert így nem tudta követni az eseményeket. Töltött magának egy csésze kávét. A forró ital égette a torkát, de pont erre volt szüksége. Úgy tűnt, a testében szétáradó meleg megolvasztja a mellét, gyomrát és szívét jégtömbként kitöltő zsibbadást. Még soha nem érezte ilyen szörnyűnek a várakozást. Mintha kővé váltak volna a belső szervei.

Boss temetése után, amelyre sűrűn lefátyolozott arccal és bronzvörös rózsákból kötött csokorral érkezett, amit annak rendje-módja szerint elhelyezett a férje koporsóján, szomorú mosollyal a következőt mondta a hagyaték gondnokának: - Mindennek vége, kivéve a vádaskodást. - Ezzel azokra a feldühödött megnyilvánulásokra utalt, amelyek gyilkosságként próbálták feltüntetni Boss halálát, és amelyeknek a többsége Boss fiától és a feleségétől, Lorettától származott. Ők végül nemcsak fenyegetőztek, hanem meg is támadták a végrendeletet. Nem bírták elviselni, hogy Boss Bonnie-ra hagyta a vagyona felét, ezenkívül a házat is, azzal a kikötéssel, hogy Bonnie-nak ott kell laknia. Ha nem marad, mondta ki a végrendelet, akkor a ház a fiára, Beau-ra száll. Bonnie viszont kevesellte az örökségét. Közel sem volt annyi, mint amennyire számított, és ez nagyon dühítette. Megtette a kötelességét a vén trotty mellett. Jobban is meghálálhatta volna. Aztán az a ribanc, fennhéjázó Loretta néhány nehézsúlyú ügyvédet is bevetett, akik fenyegetőzni kezdtek, hogy új vizsgálatot kérnek az ügyben, és ha muszáj, megpiszkálják Bonnie múltját is. Amelyben bizony akadt már egy tűzeset meg egy halott férj, így persze nem vállalhatta a kockázatot. A másik fél győzedelmeskedett. Amennyire lehetett, Bonnie próbálta csökkenteni a veszteségeit, fogta a kétszázezret meg a Cadillacet, és újra nekivágott a nagyvilágnak.

Amikor látta, hogy vesztésre áll, összepakolta mindenét. A bőröndök ott sorakoztak a csomagtartóban, és az egyikben ott lapultak azok az értékek, amelyeket el tudott rejteni a sasszemű Loretta elől.

Már csak Clyde-ot kellett volna előkeríteni. Bonnie hívogatni kezdte: Gyere, kicsim, mindjárt indulunk.!

A kicsi azonban nem jött, még csak nem is vakkantott, és a gazdája éles füttyentésére sem reagált, amire korábban nem volt példa. Bonnie nem értette, mi történhetett. Elkezdte átkutatni a házat. Aztán megnézte a kertet is meg a medencét is. Rosszat sejtve lerohant a kavicsos kocsifelhajtón, és akkor meglátta. Ott feküdt a kapuban mozdulatlanul. Bonnie rögtön tudta, hogy már nem él. Térdre roskadt a széttrancsírozott, véres kupac mellett, és egy hosszú percig csak nézte. Aztán keserves sikoltozásba kezdett. Olyan hangokat adott ki magából, mint egy megvadult boszorkány. Aztán zokogva felemelte Clyde-ot, belecsavarta ötszáz dolláros kasmírkardigánjába, és gyengéden betette a kocsi hátsó ülésére. Csak ezután engedett szabad folyást a könnyeinek. Többvödörnyit elhullajtott, és közben Beau-t átkozta, mert az ösztönei azt súgták, hogy ő a gyilkos. Úgy akart bosszút állni rajta, hogy megölte az ártatlan kutyát. Bonnie beült a Cadillacbe, és mint az őrült, Beau és Loretta házához hajtott. Kész lett volna megölni mindkettőjüket.

- Szemet szemért, fogat fogért - mondta Beau, amikor még mindig sikoltva a fejéhez vágta a vádjait. A szemében izzó gyűlölet aztán meghátrálásra késztette a férfit. Bonnie látta rajta, hogy fél, és képes lett volna megölni, ott helyben. De tudta, hogy akkor még azt a keveset is elveszítené, ami az osztozkodás után az övé maradt. Az pedig Beau győzelmét jelentette volna, még holtában is.

Így került Kaliforniába. Kétszázezer dollárral a zsebében, új, szőke frizurával, teljesen új ruhatárral, és a Laurie Martin táskájában talált társadalombiztosítási számnak hála új személyazonossággal. Nem kockáztathatta meg, hogy Mrs. Boss Harmonként azonosítsák valahol. Főleg akkor nem, amikor a horgára akad a következő áldozat.

Először is vett magának egy vadonatúj, patyolattiszta, ragyogó falú lakást, és úgy rendezte be, ahogy arról, fiatalon, egy vas nélkül álmodott: Florida trópusi színeivel, abban a stílusban, amelyet később is mindig megcsodált a lakberendezési magazinok oldalain. Fehér szőnyegekkel, fehér kanapékkal, rózsaszín drapériával és rózsaszín-kék szőnyegekkel. Aztán vásárolt egy nagy képernyős tévékészüléket is. Megalkotta azt az otthont, amelyről annyit álmodozott, és imádta minden zugát.

Eladta a Cadillacet, és lízingelt magának egy Lexust. Boldogság és nyugalom töltötte ki az életét.

Sikkes volt, vonzó, és csodás barnaságra sikerült szert tennie a helyi szoláriumban. Manikűröztette a körmeit, csillámokat vetett a haja. Végigjárta a helyi templomokat, és végül belépett abba a gyülekezetbe, amelyben a legtöbb gazdagot sejtette.

Utálta a trampli ruhákat, amelyekben a vasárnapi istentiszteleteken megjelent, de tudta, hogy jó célt szolgálnak, ezért megbékélt velük. Sokat segített ebben a szexi fehérnemű, amelyet a csoroszlyagöncök alatt viselt. Így emlékeztette magát arra, hogy ki valójában, és mi minden tud ajánlani egy pénzes férfinak. Mert ezúttal tényleg a pénzre utazott. Milliomos akart lenni, ezért a legnagyobb halat akarta kifogni. John Maci ver személyében hamarosan rá is bukkant. Közben megpróbált legitim életet kialakítani maga körül. Ingatlanügynöki képesítést szerzett, és szinte azonnal munkába is állt. Így született meg Laurie Martin, az üzletasszony, akinek saját otthona, gyönyörű autója volt, és aki szép, divatos ruhákban járt. És akinek John MacIver a tenyeréből evett. Élete második legnagyobb sokkja akkor érte, amikor felbukkant az életében Jimmy, és mindent tönkretett.

24. fejezet

Jimmy Victor nem messze lakott Laurie-tól, a szörfözők által kedvelt Pacific Beachen, a parton tarháló csavargók között. Merthogy belőle is az lett.

Rengeteget ivott, állandóan bulikra járt, és csak annyit dolgozott, amennyit feltétlenül szükségesnek ítélt. Véletlenül akadt rá Laurie/Bonnie-ra. Olyan véletlen ez, gondolta, amelynek révén, ha elég ügyes, szerezhet némi pénzt. Ahogy Laurie-nak mesélte később, olvasgatás közben akadt rá a fényképére az újság Otthon rovatában, egy eladó ingatlanokat reklámozó oldalon. Első pillantásra fel sem ismerte, de amikor jobban megnézte, észrevett valamit a szőke nőben, ami felidézett benne bizonyos emlékeket. Még alaposabban szemügyre vette az arcát. Megvizsgálta minden vonását. És Bonnie-ra ismert benne. Kéjesen elvigyorodott. Végre befutott a hajó, amelyre olyan régóta várt. Laurie Martinnak hívták. Laurie hevesen összerezzent, amikor meghallotta Jimmy hangját a telefonban. - Hello, Bonnie, emlékszel rám? - Hát persze hogy emlékezett. Ezt tudni lehetett az elakadt lélegzetéből, majd abból, ahogy kifújta a bennrekedt levegőt, és a hangja alig érzékelhető remegéséből is. - Ki maga? Valószínűleg rossz számot hívott. - Akarod, hogy odamenjek, és kiderítsük, tényleg rossz számot hívtam-e? - kérdezte nevetve Jimmy. Javaslatát rövid csend követte, mintha Laurie fontolóra venné. - Találkozzunk ma este nyolckor a Vons parkolójában, a North Shore Drive-on - mondta végül Bonnie/Laurie, majd elmagyarázta Jimmynek a szupermarkethoz vezető utat. - Milyen kocsival jössz? - kérdezte. - Egy kiszuperált Winnebago lakóautóval - felelte a férfi. - Nem lehet eltéveszteni. Narancssárga csík van az oldalán. Laurie nem is tévesztette el. Az ocsmány jármű úgy kirítt a pompás Mercedesek meg Fordok közül, mint egy csúf kelés. Laurie úgy érezte, szétfeszíti a mellét a harag, amikor elindult a rusnya járgány felé. - Milyen jól nézel ki, Bonnie - jegyezte meg Jimmy, ahogy kinyitotta előtte a kocsi ajtaját. - Jól áll neked a szőke haj. - Hagyjuk a rizsát, Jimmy. Mondd meg, mit akarsz, aztán felejts el, rendben? - A hangjában nyoma sem volt kedvességnek. Pontosan tudta, mire számíthat, ezért indulás előtt betett a táskájába egy 40-es kaliberű Smith Wessont. A legszívesebben ott helyben lepuffantotta volna a férfit. de nem tehette. Nem tudhatta, mivel próbálkozik majd Jimmy, így hát nem tudott felkészülni sem. - Mégis, mi a jó fenét akarnék? Vajon mit akarhat egy volt férj attól a nőtől, aki meg akarta ölni, csak véletlenül a szeretőjét csinálta ki? Aki azóta is bitorolja a síromat. Laurie jól ismerte ezt a durva hangot. Tudta, mi következik, és már a választ is átgondolta. - Mennyit akarsz? - Mit szólnál, mondjuk. ötvenezerhez? - kérdezte Jimmy, és nagylelkűen elmosolyodott. - Ötvenezerhez? Te megőrültél! Honnan a fészkes fenéből lenne annyi pénzem?

- Keménykedni akarsz? Rendben! Akkor legyen inkább száz! - Jimmy nagylelkű mosolya ördögi vigyorrá torzult. - Ez az utolsó ajánlatom. Elfogadod vagy nem? Nem kellett mondania, mi történik, ha elutasító választ kap. Laurie gyomrában kemény csomóként feszült a tehetetlen harag.

- Mindig is gazember voltál, Jimmy. - Lauire kényszerítette magát, hogy halkan, nyugodtan beszéljen. - Ebben a pillanatban nem tudok előteremteni ennyi pénzt, de van egy ötletem. Összeszedek annyit, amennyit csak bírok, és azt holnap odaadom. Tekintheted első részletnek, vagy aminek akarod. Ahhoz, hogy a maradékot előteremthessem, el kell adnom pár cuccot. Amibe teljesen tönkre fogok menni - intette Jimmyt -, úgyhogy eszedbe ne jusson aztán tovább zsarolni! A férfi hangosan felnevetett a fenyegetés hallatán. A zsarolásnak sohasem lesz vége. Ezt mindketten tudták. Laurie kiszállt a kocsiból.

- Gyere holnap négyre Lagunába, a Cielo Drive 1203. elé. A térképen megtalálod. Ott várlak.

Pontosan azt tette, amit ígért. Ott várta Jimmyt, pisztollyal a kezében. Másfél órát adott magának arra, hogy elintézze a férfit és elpucoljon a ház elől, még mielőtt Steve megérkezik. Akinek szintén tökéletes csapdát állított. A rendőrség azt fogja hinni, hogy Steve Mallard elrabolta. Ez azt jelentette ugyan, hogy ismét meg kell majd változtatnia a személyazonosságát, amit a súlyos következmények miatt már előre utált: nemcsak a gyönyörű lakását kellett hátrahagynia, hanem a megtakarított pénzét meg a kocsiját is. De jól tudta, hogy Jimmy holttestét előbb-utóbb meg fogják találni, és ha ez bekövetkezik, elvégzik rajta az azonosításhoz szükséges DNS-vizsgálatot, és akkor pillanatok alatt eljutnának hozzá. Nem engedhette, hogy ez megtörténjen.

Így hát lelőtte Jimmyt, miközben azt az ötvenezret számolta a Lexus hátsó ülésén, amelyet Laurie a mirelit lasagne dobozából vett ki. A férfi - mintha valami egészen hétköznapi dolog történt volna vele - lenézett a mellkasából előbuggyanó vérre, aztán Laurie-ra emelte a tekintetét.

- Ribanc! - Mindössze ennyit bírt kinyögni, mert közben a szájüregét is elöntötte a vér. Laurie a Smith Wessonnal együtt visszatette a pénzt a táskájába, pokrócba csavarta a holttestet, és hogy ne lássák, az ülés elé lökte. Utána ráakasztotta a Lexust a lakóautó vonóhorgára, és elindult az eldugott kanyon felé. Pokoli nehéz volt megszabadulni a holttesttől.

Először is fekete melegítőre és túrabakancsra cserélte csinos öltözékét. Utána kötelet erősített a hullára, és odavonszolta a kanyon pereméhez. De mivel nem lehetett biztos abban, hogy a test elég mélyre kerül, ha csak úgy elengedi, elindult lefelé, és maga után vonszolta a súlyos tetemet. Végül hosszú bukdácsolás és egy sor káromkodás után eljutott egy függőleges meredély széléig, ahol már minden kockázat nélkül megszabadulhatott kellemetlen terhétől.

Várt egy kicsit, majd vett egy nagy levegőt, magához húzta a hullát, aztán taszított rajta egy nagyot.

Jimmy Victor bukdácsolni kezdett lefelé, akár egy hordó, szikláról sziklára, míg végül eltűnt egy vízmosásban. Laurie végre fellélegezhetett. A visszafelé mászás alaposan próbára tette az erejét, és mivel nem akarta ott hagyni a kocsit, ahol a testet eltüntette, még vezetnie is kellett. Több mérföldet tett meg a kanyon peremén kanyargó, keskeny úton, aztán hosszú percekig kínlódott, mire a Lexust le tudta akasztani a horogról. Csorgott róla az izzadság, de nem adta fel, míg a megfelelő pozícióba nem állította a Lexust. Utolsó mozzanatként kitárta az imádott autó összes ajtaját, és betette a kulcsot a gyújtáskapcsolóba. Amennyire tudta, felitatta a hátsó ülésről a vért, de még mindig maradt egy-két folt, ami nagyon zavarta. Talán, gondolta reménykedve, a rendőrség azt fogja hinni, hogy az övé. Bár a tudomány legújabb vívmányait ismerve ebben egyáltalán nem lehetett biztos.

Amikor mindennel végzett, beült Jimmy járművébe, visszahajtott a főútra, és San Francisco felé vette az irányt. Később egy rossz környéken egyszerűen kiszállt a lakóautóból. Nem piszmogott azzal, hogy bezárja. Sőt még a kulcsot is benne hagyta. Tudta, hogy hamarosan úgyis ellopja valaki.

Így került vissza Laurie Martin az olcsó motelokba. Már majdnem elfelejtette, milyen érzés olyan helyen lakni, ahol légfrissítő, pállott verejték és kínai ételmaradékok szaga itatja át a levegőt. Sőt már a vékony matracokra, a csúszós, műszálas ágyneműre és a sötét, piszkos zuhanyfülkékre sem emlékezett, és most kétszeresen gyűlölte Jimmyt, amiért ismét erre a sorsra juttatta. Ezúttal feketére festette a haját, és a repedezett tükör előtt állva le is vagdosta, amennyire a körömvágó ollóval tudta. Közben folyamatosan peregtek az arcán a keserűség sós könnyei.

- Nézd, mi lett belőled! - suttogta, amint szemügyre vette új, csúnya külsejét a motelszoba kegyetlen tükrében. - Ki hinné el rólad ezek után, hogy olyan sikeres voltál és olyan gyönyörű? - Elveszett álmait siratta, amelyeknek a megvalósításától már alig egy karnyújtásnyira volt. Milyen végeláthatatlanul hosszú időnek kellett eltelnie, mire Steve Mallardot letartóztatták! Laurie el sem tudta képzelni, mi lehet a baj. Már attól tartott, hogy hiba csúszott a számításaiba. Rengeteget idegeskedett, amitől fogyni kezdett. Nem tudott enni, háborgó gyomra nem fogadott be mást, csak a tequilát, ám abból naponta akár egypalacknyit is. Hogy mégis egyen valamit, időnként elrágcsált egy zacskó burgonyaszirmot vagy néhány perecet, és egész álló nap a tévécsatornákat váltogatta, ahogy Vickie Mallard is, nehogy bármit elmulasszon abból, amit az üggyel kapcsolatban közöl a média.

Al Giraud és káprázatos oldalbordája rendületlenül folytatta az eltűnése ügyében megkezdett nyomozást. Őket mutatta a tévé, róluk írt a bulvársajtó, és ettől Laurie még idegesebb lett. Főleg Giraud okossága ijesztette meg. Híres önbizalma kezdett meginogni. Már nem volt annyira biztos abban, hogy ő a legerősebb és a legagyafúrtabb. Pedig amikor Vickie Mallard meggyilkolását kitervelte, még meggyőződéssel hitte, hogy mindenkinek túljár majd az eszén. Milyen könnyen csapdába tudta csalni Steve-et! Azt hitte, ha sikerül a nyakába varrni a gyilkosságot, letartóztatják, és az adott körülmények között mindenki biztos lesz abban, hogy ő ölte meg Laurie-t is. Ez volt az utolsó esélye. Ezért találta annyira kétségbeejtőnek a várakozást. A Vickie elleni támadást ugyanolyan körültekintő alapossággal tervezte meg, mint korábbi bűntetteit. Első lépésként beszerzett egy hamis vezetői engedélyt, ami nevetségesen könnyen ment nem is értette, miért bajlódnak annyit az emberek a jogosítványuk megszerzésével. Aztán vett egy használt, 1989-es Acurát, amelynek korábban már négy tulajdonosa volt, és Arrowheadbe hajtott, ahol stopposnak álcázva addig őgyelgett Mallardék háza körül, míg Steve beült a kocsijába és elhajtott a falu felé.

Még az ajtót sem zárta be. A legtöbb ember ugyanígy viselkedett volna. Miért is zárná be a házat olyan helyen, ahol rajta kívül a madár se jár? Ezután már semeddig sem tartott elemelni egy rövid nyelű, borotvaéles kést a konyhapulton álló tartóból.

Mire Steve visszaért a házhoz, Laurie már félúton volt Los Angeles felé. Az egész kirándulást pontosan megtervezte, hogy a lehető legjobb pillanatban hívhassa fel a férfit. Amikor elérkezett ez a pillanat, elmélyítette a hangját, mintha férfi volna. Biztosra vette, hogy Steve gondolkodás nélkül hazarohan, és úgy tervezte, hogy a felesége addigra már halott lesz. Ezután már csak a rendőröknek kellett idejében odaérniük. És Laurie pontosan tudta, mit kell tennie, hogy valóban odaérjenek.

Vickie könnyű préda volt. Mekkora élvezetet okozott Laurie-nak az asszony szemében ülő rettenet! Kéjérzetét csak fokozta, amikor meghallotta a Vickie torkából előbuggyanó gurgulázó hangokat, és megérezte a mindenfelé spriccelő vér szagát.

A lehető legrosszabb pillanatban azonban befutott Maria. Mintha a csúcspont előtt durván félbeszakított volna egy szenvedélyes szeretkezést. Laurie még most is érezte a haragot, amely akkor elöntötte. Erősebb volt mindennél, az őrület határát súrolta. És mekkora ellenállást fejtett ki az a ribanc! Még szerencse, hogy ott volt a keze ügyében az a borosüveg, amivel egyszer s mindenkorra sikerült elhallgattatnia. Legalábbis akkor ezt gondolta.

Amikor meghallotta a bejárati ajtó nyikorgását, egy szempillantás alatt kisurrant a hátsó ajtón, és eltűnt a sötétben. A következő percben már el is fordította az autóban az indítókulcsot, kikanyarodott Steve-ék zsákutcájából, és a 101-es úton elindult észak felé. Még arra is ügyelt, hogy ne hajtson túl gyorsan, mert nem akarta, hogy megállítsák.

Megtépázott magabiztosságát csak akkor nyerte vissza, amikor értesült Steve Mallard letartóztatásáról. Minden híradóban bemondták. A Steve ellen felhozott vádak - a felesége ellen elkövetett gyilkossági kísérlet és Laurie Martin feltételezhető meggyilkolása - pontosan egybevágtak Laurie terveivel.

Bonnie/Laurie ismét fényes győzelmet aratott.

25. fejezet

Al és Maria a James Beach étterem egyik ablak melletti bokszában ült a kaliforniai Venice-ben. Maria vágyakozva gondolt arra, mennyivel szívesebben üldögélne egy ugyanilyen helyen Olaszországban. Akkor kiszakadhatott volna abból a végtelennek tűnő türelemjátékból, amelyet Laurie Martin kezdett. Szórakozottan odaintett a csaposnak, John Henrynek, aki kérdezés nélkül máris küldött neki egy újabb vodka-martinit. Mivel Maria törzsvendég volt náluk, jól ismerték a szokásait.

- Ennyire kiszámítható lennék? - kérdezte Maria váratlanul Altől. - Régebben szabadabb voltam, és már réges-rég meguntam valamit, mire az divatba jött. Most meg. Tudják, hogy mit akarok inni, mit akarok enni, talán még azt is kitalálják, milyen ruha lesz rajtam, amikor megérkezem.

- Erre nem sok esélyt látok - felelte a nő arcát tanulmányozva Al. - Inkább csak találgatnak, hogy fehérneműben jössz-e vagy valami rendesebb cuccban. - Mert ő annak látta Maria szerelését: szexi fehérneműnek. A feszes, bokáig érő, tengerzöld kombinészerű ruha fölött egy áttetsző, valamivel halványabb zöldből készült köpenyféleség alkotta a második réteget. Ehhez elképesztően magas sarkú ezüst papucsot viselt - Dolce Gabbana, magyarázta Maria, amikor Al megjegyzést tett rá, és egy vagyonba került -, meg hosszú, himbálódzó antik fülbevalót valamilyen zöld kővel. Al csak remélni merte, hogy nem smaragd, mert akkor az a nyavalyás ékszer többe került, mint amennyit ő egész évben keres, és semmi kedve nem lett volna hozzá illő jegygyűrűt venni. Az összhangot az a hatalmas acélóra teljesítette ki, amelyet Al leginkább a gőzmozdonyok ódivatú időmérő szerkezetéhez tudott volna hasonlítani, és persze a zöld színű körömlakk. Maria színpadiasan felsóhajtott.

- Mit értesz te ehhez?! Talán divatdiktátornak képzeled magad? - Látványosan végighordozta tekintetét a férfi fehér pólóján és khakiszínű nadrágján. Aztán elmosolyodott. Al annyira jóképű volt, karcsú és hajlékony, és olyan nagyon szexi, hogy legszívesebben ott helyben fölfalta volna. - Te vagy az egyetlen, aki még ilyen szerelésben is szexi - tette hozzá nagylelkűen. A férfi visszamosolygott rá, és gúnyosan felvonta egyik szemöldökét.

- Nem láttad a Gap legújabb reklámját? Egy csomó szexi pasas szerepel benne ugyanilyen szerelésben. Maria belekortyolt a martinijába.

- Úgy látom, meg kell, hogy ismertesselek az olyan márkanevekkel, mint az Armani. - Már megtetted. Vettél nekem egy Armani inget. - Tényleg. Csakhogy még egyszer sem volt rajtad. Al fölnevetett, aztán átnyúlt az asztalon, és megfogta Maria kezét. - Most teszek egy határozott ígéretet - mondta, és a szívére szorította a jobb kezét. - Egy nap föl fogom venni azt az Armanit. Maria azonban nem elégedett meg az egy nap távoli ígéretével. Ahhoz túlságosan jól ismerte a férfit. - Pontosan mikor? - kérdezte, és jó szorosan megmarkolta Al kezét, nehogy elhúzhassa. - Tudnom kell, hogy megfelelően öltözzem. Máskülönben nem lesz összhangban a szerelésünk. - Oké. Mit szólnál mondjuk ahhoz a naphoz, amikor elkapjuk Laurie Martint?

- Azt, hogy jól hangzik, és remélem, mielőbb be is következik. - Elhallgatott, és a mutatóujjával egykedvűen bökdösni kezdte az ital színén lebegő olajbogyót. Bár borostyánszínű haja eltakarta az arcát, Al látta rajta, hogy nincs túl jó kedvében. - Mi a baj, édes? - kérdezte halkan. - Látom, hogy nyomaszt valami. Mi az? Maria alig láthatóan megvonta a vállát. - Semmi különös. Csak eszembe jutott, hogy ma reggel láttam valakit, akiről. - Elhallgatott, és olyan pillantással kezdte méregetni az olajbogyót, mintha szét akarná szedni. - Kit láttál? - Alt meglepte Maria viselkedése. Szórakozottnak, távolinak tűnt. Mintha megbabonázta volna valaki. vagy valami.

- Csak egy nőt. A városháza lépcsőjén jött lefelé. - Ahogy felidézte a jelenetet, eszébe jutott a nő tekintete. Megborzongott. A pincér odalépett az asztalukhoz, hogy felvegye a rendelésüket. Cézár-salátát kértek előételnek, ketten egyet, amihez Maria különlegesen fűszerezett tengeri süllőt, Al pedig közepesen átsütött New York-szeletet választott sült krumplival. - És mi ijesztett meg ennyire abban a nőben? - A szeme. Kísérteties volt. Eszembe juttatta azt a borzalmas éjszakát. - Mallardék házában? Maria bólintott, és ismét belekortyolt a martinijába. Ismét az arcába hullott egy szőke tincs, de Al így is látta rajta, hogy ideges.

- Ugyan, drágám, bármilyen szeme volt is, nem lehetett Laurie. - Persze hogy nem. Mit keresett volna Laurie a városházán, a rendőrkapitányság tőszomszédságában? Egyébként is ennek a nőnek, akit láttam, egészen sötét volt a haja, sokkal soványabb volt Laurienál, és olyan. esetlenül mozgott. Mégis arra késztetett valami, hogy utánaforduljak. És tudod, mi a legérdekesebb? Hogy ő is visszafordult. Biztos azért, mert észrevette, hogy annyira nézem. Te is meg szoktad érezni, ha nagyon bámulnak, nem? - És? Észrevettél valamit a szemén? Maria eltűnődött a kérdésen.- Csak annyit, hogy már láttam valahol - felelte végül. - És hogy mintha a legszívesebben megölne. Al nagyot füttyentett, aztán ismét megragadta a nő kezét. - Ide figyelj, drágám, valahogy túl kellene tenned magad ezen az egészen. Szörnyű traumán estél át, ez kétségtelen, leginkább magamat hibáztatom, hogy idáig fajult a dolog. De ha már így állunk, azt hiszem, nem ártana, ha elmennél egy pszichiáterhez. Talán tudna segíteni. Maria fölemelte a fejét.

- Mondj, amit akarsz, nem képzelődtem. Nincs szükségem pszichiáterre. Abból a nőből sugárzott felém a gyűlölet. Éreztem. És bevallom, felállt tőle a szőr a hátamon. A férfit szíven ütötte, amit hallott.

- De hát ki lehet az, aki ennyire gyűlöl? Maria vállat vont. A pincér éppen ekkor tette le az asztalukra a Cézár-salátát. Maria megköszönte, aztán így folytatta: - Valami őrült, azt hiszem. Csak velem fordulhat elő ilyesmi kétszer egymás után.

- Harmadszor nem fog, drágám - felelte Al. - Megígérem. Maria mosolya ezúttal remegősre sikerült. Al nem kis aggodalommal gondolt arra, hogy még sohasem látta ilyennek. Az ő képzeletében Maria volt az aranyhajú lány, a hatalmaskodó, parancsolni szerető szupernő, aki tűzön-vízen át véghezvitte azt, amit eltervezett. Alnek nagyon nem tetszett ez az újfajta viselkedés. amit ki is váltott ki belőle? Egy őrült, ördögi tekintetű senkiházi, akivel véletlenül összefutott a városháza lépcsőjén.

- Na jó, lehet, hogy felfújtam egy kicsit a dolgot - adta meg magát Maria. - De kerítsük már elő ezt a Laurie Martint. Nem tetszik nekem, hogy szabadon jön-megy valahol, készen arra, hogy behálózza az újabb áldozatát.

- Egy dologban biztos lehetsz. Téged már nem fog megtámadni. És Vickie-t sem. Steve Mallard rács mögött van, és neki ez egyelőre elég. Jelentős bonyodalmakat okozna magának egy ellened intézett újabb támadással. Nem, ezt nem kockáztatná meg. Ami azt jelenti, hogy teljes biztonságban vagy, édesem. Nem beszélve arról - tette hozzá vigyorogva hogy mostantól senkit sem engedek a közeledbe.

Maria felnevetett. - Még egy másik nőt sem? - Főleg egy másik nőt nem. Maria felélénkült, amiért Al hálát adott az égnek. Súlyos gondok kellettek ahhoz, hogy Maria elveszítse a jókedvét, amit most szerencsére visszanyert. Megették a Cézár-salátát, a süllőt meg a sült húst, és végül Al összes krumpliját Maria tüntette el. Már a hatalmas kávéscsészében felszolgált csokoládészuflénál tartottak, ami maga volt a csábítás, és édes, olvadt aranyként csorgott le az ember torkán, amikor Maria ismét felhozta a témát. - Mikor akarod elmondani Bulworthnek, amit Laurie-ról megtudtál? - kérdezte váratlanul. - Úgy terveztem, hogy egy darabig még nem. - Miért? Nem gondolod, hogy szólnod kellene? Végül is ő vezeti a nyomozást. - Engem nem Bulworth fizet, hanem Vickie Mallard és az ügyvédje. Semmit sem vagyok köteles megosztani a rendőrséggel. Egyelőre - tette hozzá. Maria értetlenül rázta a fejét.

- De talán előbb megtalálnák Laurie-t, ha elmondanánk nekik, amit tudunk. - Úgy látom, elfelejtetted, hogy a rendőrök már lecsuktak valakit a Vickie Mallard ellen elkövetett gyilkossági kísérlet miatt. Nevezetesen Vickie férjét. Ott térdelt az összeszurkált test mellett, ott hevert mellette a kés is, és te is ott feküdtél ájultan a konyhakövön. A rendőrség azt hiszi, hogy Steve tette. Ezzel szemben áll a mi elméletünk, amely szerint Laurie nemcsak hogy él, hanem gyilkos is. Azt mondd meg, hogyan bizonyítsuk be a zsaruknak az elméletünk helyességet, ha magamnak sem tudom bebizonyítani.

- Azt hiszem, igazad van - ismerte el vonakodva Maria, de Al tudta, hogy a lelke mélyén továbbra is fél, és a rossz álmoktól csak akkor fog megszabadulni, ha Laurie Martin rács mögé kerül.

- Gyere, édes, menjünk. Otthon főzök neked egy jó kis kávét - ígérte, és már intett is a pincérnek, hogy fizetni szeretne. - Aztán ágyba bújtatlak, és elénekelek neked egy szép altatót. Erre már felfigyelt Maria.

- Kösz, Giraud - felelte szárazon, miközben búcsút intett a pult mögött álló John Henrynek -, de megelégszem a kávéval, altatódal nélkül. Úgy énekelsz, mint egy lemészárolt disznó.

- Mégis, mikor láttál utoljára lemészárolt disznót? - kérdezte Al, de szinte rögtön meg is bánta. Mire hazaértek, éjfél is elmúlt. Hollywoodot teljesen betakarta a tenger lehelete, amit Al egyszerűen csak ködnek nevezett. Amint rákanyarodott a Corvette-tel a garázsához vezető kocsifelhajtóra, majdnem elütött egy kis fekete kutyát. Maria döbbenten fordult hátra. Al tudta, mi jár a fejében.

- Nincs rajta piros szalag - mondta. - Elkóborolt valahonnan, vagy itt lakik, valamelyik szomszédé, és mielőtt elnyúlna a jó meleg kosarában, tett még egy utolsó őrjáratot. Maria azonban meggyőződéssel hitte, hogy kísértetkutyát látott, és ez roppantul nyugtalanította Alt. Bulworth detektív nem üldögélt tétlenül a hátsóján, ahogy azt meglehetősen ingerült hangon Allel is közölte a telefonban.

- De úgy veszem észre, te meg a híres asszisztensed, a sasszemű jogász annál inkább - tette hozzá -, mert hetek óta egyetlen istenverte információt sem kaptam tőletek. Gondolom, mostanra azért csak megtudtál valamit, nem? Ugye még nem zártad le a nyomozást?

- Ezt én is kérdezhetném tőled - válaszolta Al, és ahogy maga elé képzelte a nagydarab férfit asztalra felpolcolt ötvenes lábával, meg Nyomi Powerst, amint felszolgálja főnökének a ki tudja, hányadik kávénak nevezett fekete löttyöt, elvigyorodott. Arra gondolt, egy idő után mindenhez hozzászokik az ember, még a rossz kávéhoz és Powershez is.

- Szóval nincs mondanivalód? - kérdezte méltatlankodó hangon Bulworth. - Nem hiszem el. - Mégis mit akarsz hallani? Hogy Vickie Mallard még mindig kómában fekszik? Hogy mióta rács mögé dugtad Steve-et, Lister veled ellentétben a lelkét is kidolgozza a védőbeszéden? Hogy többheti keresés ellenére sem sikerült megtalálnotok Laurie Martint? Felteszem, még mindig keresitek - tette hozzá, bár nagyon jól tudta, hogy Laurie keresése már nem folyik olyan intenzitással, mint kezdetben.

- Még nem került elő, ahogy azt te magad is nagyon jól tudod. És hagyd abba a rizsázást, rendben? Inkább bökd ki, mire készülsz, mert ismerlek, ezért tudom, hogy titkolsz előlem valamit. Al a szájába dugta a golyóstollat, mintha cigaretta lenne, és kifújt egy képzeletbeli füstkarikát.

- És honnan tudod, pajtás? - kérdezte nevetve. - Talán meguntad a zsaruéletet, és átnyergeltél médiumnak? - Onnan, hogy nagyon hallgatsz. Azonkívül kerülsz. Ha nem lenne rejtegetnivalód, a nyakamban lihegnél és le sem szállnál rólam. Meg a kapitányságról sem.

- Na de Bulworth, mi okom lenne arra, hogy a nyakadban lihegjek? A gyanúsítottad rács mögött van, nem fenyeget senkit. Mi mást akarhatnék tőled? - Elég a halandzsából, pajtás! - fortyant fel Bulworth. - Továbbra is szentül hiszem, hogy titkolsz előlem valamit. - Én meg azt gondolom, hogy fantáziálsz. Ugyan, öregem, hiszen barátok vagyunk. Miért akarnék eltitkolni előled bármit is? Hiszen ugyanabban a hajóban evezünk. Mindketten szeretnénk megtudni, ki ölte meg Jimmy Victort, és mi történt Laurie Martinnal. Bőven van mit megoldani, pajtás, úgyhogy ülj vissza szépen az íróasztalodhoz, és láss munkához! Jót nevetett, amikor hallotta, hogy Bulworth felhorkan a vonal másik végén, de mielőtt bármit mondhatott volna, a méltatlankodó detektív lecsapta a telefont. Most legalább lesz min rágódnia, gondolta elégedetten Al, bár az volt az igazság, hogy okosnak tartotta Bulwortht. Hamar kitalálta, hogy titkol előle valamit.

- Még nem mondhatom meg, hogy mit, drága barátom. Még nem jött el az ideje - mondta hangosan, miközben bezárta az irodája ajtaját. Kedvenc helyére, az Apple Panbe indult, hogy elfogyasszon egy tonhallal megpúpozott szendvicset és egy nagy adag sült krumplit. Amiért Maria biztosan végezne vele, de vigye el az ördög. most nem látja. Csak egyszer élünk, és rövid az élet. Miért kellene éppen a sült krumpliról lemondania?

26. fejezet

Maria beállt a kórház parkolójába, elsétált az acélszürke recepció mellett, és lifttel fölment a harmadik emeletre. Mintha egy másik világba lépett volna.

A harmadik emelet a majdhogynem tökéletes csönd szintje volt. Nemcsak a kórház többi osztályára jellemző nyüzsgés hiányzott innen, hanem szinte minden emberi megnyilvánulás. Itt senki nem barátkozott senkivel, a zöld műtősruhás nővérek némán suhantak végig a csillogóan tiszta, szürke folyosón, be-bepillantva azokba a kórtermekbe, amelyeknek az ajtaja nyitva állt, azon egyszerű oknál fogva, hogy ezekben a szobákban feküdtek a monitorokra, infúzióra és lélegeztetőgépre kapcsolva a folyamatos megfigyelés alatt tartott betegek, akik mit sem tudtak arról, hogy mások kezében van az életük. Vickie Mallard már kikerült az intenzív osztályról, de még mindig kómában volt, immár negyedik hete.

Maria odaköszönt az ügyeletes nővéreknek, akik rámosolyogtak, amint elsietett mellettük. Ismerték, hiszen szinte naponta megjelent az osztályon, bár mindig olyan időpontot választott a látogatásához, amikor tudta, hogy nem lesz ott a család. Nem szeretett volna összefutni Vickie nővérével, a kislányaival meg főleg nem, hiszen mindannyian tudták, hogy ő is ott volt a támadásnál, látta az anyjuk véres teste fölé hajoló apjukat. Senki sem örült volna egy ilyen találkozásnak.

Vickie eleve kistermetű volt, de most mintha még inkább összezsugorodott volna a teste. Még mindig monitorra kapcsolva tartották, de a lélegeztető-készüléket már levették róla, így önállóan lélegzett, ami óriási előrelépésnek számított. A csuklóján preparált vénából kilógó műanyag csőben sárgás folyadék csordogált, és csövön keresztül kapta az alapvető fontosságú tápanyagokat is. Maria megemelte Vickie bénán lógó kezét. Hideg volt, majdnem jéghideg, ezért ösztönösen a két keze közé vonta, hogy felmelegítse kicsit. Könnyen idekerülhettem volna én is - gondolta, és ismét eszébe jutott a borzalmas éjszaka. - Akkor engem is csövek meg gépek segítségével tartanának életben, miközben az agyam, a lelkem és az igazi énem. ki tudja, hol járna? Vickie Mallardról sem lehetett tudni, hogy hol van, merre jár. Álmodik vajon a kislányairól? Aggódik miattuk? Átéli-e gondolatban újra meg újra, amit Laurie Martin tett vele? Tudja egyáltalán, hogy Laurie volt? Maria ott ült Vickie ágya mellett, a kezét simogatta, és csendesen elmesélte neki azt, amit csak ő és Al tudott. Meg akarta nyugtatni. Szerette volna a tudtára adni, hogy nem a férje akarta meggyilkolni.

Ha másnak egyelőre nem is, Vickie-nek mindenképpen tudnia kellett az igazat.

- Nem Steve volt az, Vickie. Őszintén mondom, hogy nem ő tette, és én tudom, mi az igazság. Laurie Martin életben van, ő a gyilkos - suttogta az asszony fülébe. - Nem Steve támadta meg, Vickie, higgyen nekem. Ígérem, hamarosan ő is itt lesz, maga mellett. És az életük visszatérhet a rendes kerékvágásba. Bízzon bennem, Vickie. Bízzon bennem. De bármit mondott, az asszony nem válaszolt rá. Nem szorította meg a kezét, nem rebbent meg a szempillája. Még csak egy röpke sóhaj sem hagyta el Vickie ajkait. Végül Maria volt az, aki felsóhajtott, aztán elrendezte a rózsaszín, zöldlevelű tulipánokat a vázában.

Olyan helyre állította, ahol Vickie esetleg észreveszi majd, ha felébred. Ha felébred egyáltalán. Megpuszilta Vickie színtelen arcát, és elmosolyodott, amikor meghallotta az asszony halk, hörgő légzését. Csendben hálát adott az égnek azért, hogy mindezt lélegeztető-készülék nélkül teszi. Már ez is jelentős haladásnak számított, és legalább a gyerekek szemében nem volt olyan ijesztő az anyjuk állapota. Vickie most már egészen emberi külsőt öltött. A sebei begyógyultak, bár a vágások helyén éktelenkedő forradások elég ijesztőnek tűntek. Már most tudni lehetett, hogy ha magához tér, jelentős helyreállító műtéteket kell majd végrehajtani rajta. Főleg az arcán. De így is egyértelműen Vickie volt, és nem Frankenstein. Ez sokat számított.

Kifelé menet Maria meglepetten vette észre a fertőtlenített folyosón közeledő Ben Listert.

- Mit keres maga itt? - kérdezte döbbenten. Egy ügyvéd életében az idő volt a legfontosabb szempont, és az idő pénzbe került. A kórházi látogatás biztosan nem tartozott az állandó napirendi pontjai közé. - Steve megkért, hogy nézzek be Vickie-hez, és beszélgessek vele egy kicsit, mivel ő nem jöhet. Maria bólintott. Hát persze hogy nem jöhet Steve. Hiszen még mindig a Twin Towers lakója. Megfordult, és az ügyvéd sietős lépteihez igazítva a lépteit ő is visszament a kórterembe.

- Mégis mit mondott, miről beszélgessenek? Lister rávillantotta rövidlátó szemét. - Maga szerint? - Hogy sajnálja, hogy meg akarta ölni? - Maria természetesen tudta, hogy nem így történt, de kíváncsi volt Lister véleményére is. A férfi nagyot sóhajtott, és megállt a kórterembe vezető ajtóban.

- Lehet, hogy tényleg meg akarta ölni, bár még mindig ragaszkodik ahhoz, hogy nem bűnös. De hogy ezt miképpen fogjuk bebizonyítani. arról fogalmam sincs. Maria elmondhatta volna neki, amit tudott, de ez egyszer hallgatott. Inkább csak figyelte az ügyvédet, aki feszengve állt a makulátlan tisztaságában is ijesztő kórházi ágy mellett.

- Hm. Vickie. - kezdte Lister. - Kedvesem, Steve-től jövök, üzent magának. Talán fél órája váltam el tőle, és meghagyta, feltétlenül mondjam el, hogy nagyon szereti. Kétségbeesett pillantást vetett Mariára. - Olyan, mintha egy halotthoz beszélne az ember - motyogta, és látszott rajta, hogy valóban szenved. - Biztos vagyok benne, hogy úgysem hallja. - Honnan tudja? Folytassa csak! - biztatta Maria.

- Hm. Vickie kedves - kezdte elölről az ügyvéd. - Steve arra kért, hogy mondjam meg magának az igazat. Nem ő tette ezt magával. Ő teljesen ártatlan, Vickie. Ártatlan. Ezt üzeni. És még azt is, hogy meg fogjuk találni, aki ezt a szörnyűséget elkövette, és bárki volt is, nagy árat fog fizetni. Steve arra kéri, hogy bízzon benne, Vickie. Bízzon benne. És hogy gyógyuljon meg. Mindennél jobban szeretné, hogy meggyógyuljon. Azt akarja, hogy térjen vissza közénk. Pár pillanatra elhallgatott.

- És ne legyen többé félhalott - tette hozzá suttogva, most már Mariához intézve a szavait, miközben elhátrált a fehér ágyban fekvő, mozdulatlan testtől.

Maria még egyszer megpaskolta Vickie kezét, mielőtt követte volna az ügyvédet.

- Bízzon benne, Vickie - suttogta. - Bízzon Steve-ben, és minden rendbe jön. Ebben persze egyáltalán nem lehetett biztos. Nagyon nehéz volt elhinni, hogy Vickie Mallard számára bármi rendbe jöhet. De most már talán tudja az igazat, és ha ő nem is, Maria már ettől jobban érezte magát.

27. fejezet

Laurie-nak tetszett az új neve. Maria Joseph: olyan, mint egy bibliai szójáték Mária és József nevével, és ettől nevetnie kellett. Úgy döntött, hogy a Berkeley Egyetemnek és sokezernyi diákjának otthont adó Oakland kiterjedt kertvárosa minden más helynél alkalmasabb arra, hogy észrevétlen maradjon. Itt nem kellett attól tartania, hogy bárki felfigyel a jelentéktelen külsej ű Maria Josephre. Nem beszélve arról, hogy a környék sokkal olcsóbb volt, mint San Francisco, és bőven akadt kiadó ingatlan.

A kis lakás, amelyet végül kibérelt, egy széles, forgalmas utcán volt, egészen közel az egyetemhez. Laurie két szobája azonban a kicsi, zegzugos udvarra nézett. A régi bútorzat a harmincas évek art deco stílusát idézte - és igénytelenségről árulkodott. A zöld-fekete csempés fürdőszobában repedt volt a mosdókagyló, a zuhanyfüggönyt merevre keményítette az idő. A konyha berendezése egy ősrégi Kenmore tűzhelyből és egy műmárvány pultból állt, e helyiség mellett alakították ki a háromszor három és fél méteres nappalit, amelynek egyik sarkában egy piros műbőr kanapé, egy hozzáillő klubfotel és egy cakkos peremű króm-üveg asztal, a másikban egy csúf, sárgára festett tölgyasztal és két igen furcsa szék alkotta a tetszetősnek korántsem nevezhető bútorzatot. A körülbelül ugyanekkora méretű hálószobában két ágy állt, olcsó, de legalább teljesen új matracokkal, valamint egy sárgás tölgy öltözőasztal, fölötte tükör.

Az új matracok miatt választotta ezt a lakást. A többi helyen, amelyet megnézett, szinte látta az ágyakban megbúvó bolhafészkeket. Ebben az épületben, mint kiderült, többnyire egyetemisták laktak, és a matracok, Laurie legnagyobb szerencséjére, olyan rossz állapotban voltak, hogy a házkezelőség kénytelen volt mindet kicserélni.

Sóhajtva vette szemügyre új birodalmát. Úgy érezte, mintha kést forgatnának a szívében, amikor visszagondolt a stílusos, patyolattiszta luxuslakásra.

Valaki súlyos árat fog fizetni azért, hogy azt ott kellett hagynia, gondolta bosszúszomjasan. Elugrott a legközelebbi áruházba. Törülközőket, takarókat és ágyneműt vásárolt, meg néhány fehér ágyterítőt, amelyektől azt remélte, hogy elegánsabbá teszik majd a hálószobát. Végül épp az ellenkezőjét érte el - az új darabok mellett csak még kopottabbnak, még elhasználtabbnak tűntek a régiek. Vett még néhány olcsó lámpát, és beszerzett pár nélkülözhetetlennek tűnő edényt a hűtőszekrényt telepakolta tequilával meg borral és néhány doboz mirelit lasagnéval. Az egyik lasagnés dobozban elrejtette azt a pénzt, amely az elmúlt hetek vásárlásai után még megmaradt.

Hirtelen megromlott anyagi helyzete ellenére sem volt hajlandó arra, hogy olcsó televíziót vegyen.

Úgy döntött, hogy sem Bonnie Hoyt/Victor/Harmon, sem Laurie Martin nem elégszik meg többé a harminchét centis, fekete-fehér képernyővel. A Circuit Cityben talált egy akciós, hetvencentis Panasonicot, amelyet még aznap délután üzembe helyeztek újonnan bérelt lakásában. Amint a szerelők elmentek, elnyúlt a piros kanapén, és ott is maradt. Egész este a csatornákat váltogatta, hírműsorokat keresett. Tudni akarta, történt-e valami a Mallard-ügyben. Titokban azt remélte, hogy már a tárgyalás napját is kitűzték. Ezenkívül egyetlen dolog izgatta: megtalálták-e Jimmy holttestét a kanyon mélyén.

Előrelépés azonban egyik fronton sem történt. Hiába, a jó hír mindig együtt járt a rosszal. Felsóhajtott. Kiöblítette a száját egy nagy korty tequilával, és körbepillantott új otthonán. Magányosnak érezte magát. A következő napot azzal kezdte, hogy a város összes kutyamenhelyét végigjárta, sőt a környékbelieket is. Kutyát keresett az utolsó Clyde helyett. Kicsinek, feketének és borzasnak kellett lennie, hogy pontosan úgy nézzen ki, mint az összes többi Clyde. A rögeszméjévé vált a keresés.

Végül egyheti hiábavaló igyekezet után talált egy egyéves kutyát, amelyik eléggé hasonlított a korábbiakhoz. Okos állat volt. Odament hozzá, amikor hívta, mohón körbeszimatolta, és amikor lehajolt hozzá, hogy megsimogassa, lelkesen megnyalta az arcát. Vett is neki egy drága nyakörvet meg egy pórázt, és természetesen egy vörös szalagot. Végül pedig egy hamburgert a McDonaldsban. Bonnie és Clyde ismét egymásra talált.

Ezután templomot kezdett el keresni, olyat, amelyik elöregedett gyülekezetével megfelelt a további céljainak. Mint mindig, most is alapos munkát végzett. Először a templomok nevét gyűjtötte össze, aztán áttanulmányozta a környék demográfiai adatait, végül személyesen is végigjárta valamennyit. Oakland felét bejárta, és még a városon kívül eső térségeket is, mire kiválasztott magának két alkalmasnak tűnő gyülekezetet. Mielőtt meghozta volna a végső döntést, mindkettőben részt vett néhány vasárnapi istentiszteleten. Csak ezután határozott, és döntése helyességéhez nem férhetett kétség. Az első alkalommal göndör szőke parókában és csinos, rózsaszín virágos ruhában jelent meg a kiválasztott templom vasárnapi istentiszteletén. Templomi viseletét széles karimájú szalmakalap, fehér szandál és fehér kézitáska egészítette ki. Szertartás közben diszkréten szemügyre vette a gyülekezet tagjait, és gondolatban máris elvetette azokat a férfiakat, akik idősebbek voltak ugyan, de túlontúl elevennek tűntek, és azokat a módosabbnak látszó asszonyokat is, akik közül, ha férfiak lettek volna, örömmel választott volna célpontot. Sajnos, a statisztikák ellene voltak: a férfiak általában jóval korábban jobblétre szenderültek, mint asszonytársaik. A szertartás után odament Isaiah Light tiszteleteshez, és bemutatkozott neki. Természetesen az új nevén, Miss Maria Josephként.

- Nemrég költöztem a városba, atyám - mondta a papnak szégyenlős mosollyal. - Eredetileg Floridából származom, hithű baptista családból. Ha befogadnak, nagyon szívesen csatlakoznék a nyájához. Light tiszteletesnek hájtól rezgő, kövér tokája volt, és ősz haja.

- Minden új arcot szívesen látunk a gyülekezetben - válaszolta nagylelkű mosollyal. - Főleg az ilyen. - Egy pillanatra elhallgatott, a jelek szerint azért, mert nem találta a megfelelő szavakat. - . főleg az ilyen elbűvöl őket - fejezte be játékosan. Laurie ismét felvillantotta szégyenlős mosolyát, mire a papnak pompás ötlete támadt.

- Jöjjön, bemutatom a gyülekezet néhány tagjának! Biztosra veszem, hogy örömmel fogadják majd. Tőlük minden segítséget megkaphat, amire a beilleszkedéshez szüksége lehet. Tudom, hogy a költözés sohasem könnyű, hacsak persze nincsenek errefelé barátai.

- Nem, sajnos nincsenek - vallotta be Laurie csendes vágyódással átszínezett hangon. - Teljesen egyedül vagyok. Ezért is jöttem el magukhoz. Tudtam, hogy a templomban jó emberekkel fogok találkozni, akiknek a segítségével könnyebben elkezdhetem az új életemet.

- Jól döntött - bólogatott a pap, majd karon ragadta az első mellé érőt. - Hadd mutassam be a Levitch házaspárt, Ethelt és Murray-t. Üdvözöljék a gyülekezet legújabb tagját, Ethel. Miss Maria Joseph nemrég költözött ide Floridából, és nincs senkije. Murray és Ethel közelebb járt a nyolcvanhoz, mint a hetvenhez. Viselkedésük és öltözékük azonban egyértelművé tette, hogy tagjai a golfklubnak. Kedves, mosolygós arccal méregették Laurie-t, és kijelentették, hogy feltétlenül részt kellene vennie a gyülekezet legközelebbi vacsoráján, amelyet hagyományosan a hónap utolsó keddjén tartanak. Ott az egész gyülekezetet megismerheti, mondták, és biztosan talál köztük néhány barátot is.

- Minden elő van készítve a jövő keddre - tette hozzá derűsen a tiszteletes. - Jöjjön csak el, kedvesem, és ismerje meg a többi tagunkat is. Szívélyes fogadtatásban lesz része, ebben biztos vagyok. Laurie-nak még sosem volt könnyebb dolga. Kedden este annak rendje és módja szerint megjelent a gyülekezeti vacsorán, ezúttal feketében. Száját leheletfinoman kirúzsozta, és feltette azt a gyöngysort, amelyet még Boss Harmon ajándékozott neki. Ezenkívül a John Maclvertől kapott kígyós gyűrű volt az egyetlen ékszere, azt ugyanis sohasem vette le. Mintha hozzánőtt volna az ujjához, már csak azért is, mert a személyisége részének tekintette. A föltekeredett kígyó a szájába dugott farkával azt az ügyességet szimbolizálta Laurie szemében, amellyel ki tudott siklani a legnehezebb helyzetekből is, hogy aztán teljesen új formát öltve folytassa titkokkal teli életét. Erre az estére ismét magára öltötte a félénkség álarcát. Szelíd mosollyal kivárta, hogy észrevegyék és bemutatkozhasson. Ügyelt arra, hogy senkit se hagyjon ki, és az átlagosnál is nagyobb figyelmet szentelt a férfiaknak. Csupán kettő olyan akadt közöttük, aki érdemi kilátásokkal kecsegtetett. Laurie ismét érezte azt a bizsergető izgalmat, amely ilyenkor mindig rátört. Úgy tűnt, emelkedőben van a szerencsecsillaga. Ezúttal gondja lesz rá, hogy biztosan milliomos legyen.

Az utóbbi időben vészesen fogyott a pénze. Az öreg Aurát készpénzben fizette ki, előre kellett fizetnie kéthavi lakbért, és az úgynevezett biztonsági letétet is. Valamennyire kicsinosította a lakást, és be kellett szereznie egy teljesen új ruhatárat. Persze sokat költött az elmúlt hetekben-hónapokban a motelokra meg a mindennapi megélhetésre. Állás után kellett néznie.

Szóba sem jöhetett, hogy visszatérjen az ingatlanpiacra. Túl kockázatos lett volna. Egyelőre. Talán majd legközelebb. Bár abban bízott, hogy legközelebb már nem lesz szüksége arra, hogy munkába álljon. Addigra gazdag lesz. Ennek ellenére semmilyen lehetőséget nem akart elvetni. Egyébként is szerette az ingatlanközvetítői munkát, és ha hozzásegítette ahhoz, hogy még gazdagabb legyen, akkor miért ne folytathatná akár tehetősen is? Idővel talált egy pincérnői állást az oaklandi Mansion Bar Grillben. Gyűlölte ezt a fajta munkát, de a béréből legalább ki tudta fizetni a lakbért és a napi költségeit. Az étkezéséért nem kellett fizetnie, és mindig volt rá gondja, hogy Clyde-nak is félretegyen egy hamburgert vagy néhány jobb falatot. A kutya egyébként az autóban várta ki a munkaidő végét, mégsem türelmetlenkedett.

Pincérnőként természetesen még csak nem is hasonlított a gyülekezet jámbor, új tagjára. Itt rövid fekete hajjal jelent meg, vastag, sötét keretes szemüvegben. Ez a Maria Joseph nem nagyon mosolygott. Nem mintha szüksége lett volna rá. Borravalót mosoly nélkül is kapott, már csak megszokásból is.

A kényszerű mosolyok nélkül is épp elég fárasztónak találta a munkát. Telt-múlt az idő. Maria Joseph kezdte biztonságban érezni magát, és lassanként alakultak a tervei is. Az idős, nyolcvanöt éves Davis Morgan már odaintegetett neki, amikor a templomban meglátta, és egyre gyakrabban rávillantotta fogatlan mosolyát. Morgan özvegy volt. Azt mesélte, hogy a felesége két éve halt meg, alig ötvenévesen, és azóta sincs nap, hogy ne érezné az űrt, amelyet maga után hagyott.

- Hát persze hogy hiányzik - mondta Laurie, és vigasztalón megpaskolta az öreg ráncos kezét. - Nekem is hiányoznak a szüleim, pedig már sok-sok éve, hogy meghaltak autóbalesetben, Floridában. Morgan a füléhez tartotta a kezét, és közben Laurie szájmozgását figyelte. Mindez arra utalt, amit Laurie az ilyen korúaknál már oly sokszor megfigyelt: bár a férfi nem hallott jól, túl büszke volt ahhoz, hogy hallókészülékkel a fülében jelenjen meg nyilvános helyen. Ezzel csak megkönnyítette az ő dolgát. A rossz látást sem tartotta hátránynak. Minél rozogább volt a kiszemelt barát, annál jobban örült. Ahogy ezt végiggondolta, elnevette magát, és az idős Morgan vele nevetett. Tényleg arról beszéltek volna, hogy ennek a helyes kislánynak a szülei meghaltak autóbalesetben? No de akkor miért nevetnek? Végül arra a következtetésre jutott, hogy biztosan rosszul hallott valamit.

- Autóbalesetet mondott? - kérdezte. Laurie bólintott, és a szemébe azonnal visszaköltözött a szomorúság. - Szörnyű volt. Nagyon fiatal voltam, még a tizenhetet sem töltöttem be. A 95-ös főúton történt. Az autójuk áttért a szemközti sávba, többször átfordult. Mindketten meghaltak. Mintha egy présből húzták volna elő őket, és nekem kellett bemenni, hogy azonosítsam. - Laurie hangja fájdalmas suttogássá csitult. Morgan ösztönösen megfogta a kezét.

- Szegény, szegény kislány - dünnyögte vigasztaló hangon. Morgan kezének olyan tapintása volt, mint a madárcsontnak: száraz, forró, és nagyon, de nagyon öreg. Laurie-t hirtelen erős vágyakozás fogta el egy fiatal férfi érintése után. Aki, ha úgy alakul, addig kefélné, míg kidöngöli belőle a lelket is. De erről még csak nem is álmodhatott. A valóságban ismét egy összeaszott vénembert kell majd Viagra keltette eksztázisig segítenie. A gyomra is felfordult a gondolattól, de aztán eszébe jutott a pénz, és ettől mindjárt jobban lett. Megvolt a legújabb célja, és mindent ehhez akart igazítani.

28. fejezet

Al maga alatt volt. Ha arra számított, hogy Laurie Bonnie nemsokára megkerül, csalódnia kellett. A nyomát sem találták, sem Los Angelesben, sem az egykori lakóhelyén, Lagunában. Bulworth még mindig kerestette a holttestét, olyan kitartással, hogy Al kételkedni kezdett önmagában. Lehet, hogy mégis meghalt? Előfordulhat, hogy minden látszat ellenére Steve csakugyan meggyilkolta, és Jimmy Victor hullája csak véletlenül keveredett az ügybe?

Ilyen véletlenek nincsenek, gondolta a golyóstolla végét rágcsálva, miközben a szíve mélyén azt kívánta, bár egy szál Camelt csócsálhatna ilyen odaadással. Nem tévedhetett ekkorát. Laurie ravasz, csavaros gondolkodású nő, máskülönben nem jutott volna ilyen messzire. Al lefogadta volna, hogy mostanra új névre tett szert, és megváltoztatta a külsejét is, ugyanúgy, ahogy korábban már néhányszor. Körülbelül akkora esélyük volt arra, hogy megtalálják, mintha egy tűt akartak volna előkeríteni a szénakazal mélyéről. Steve ügye közben bekerült a hivatali gépezetbe, bármelyik pillanatban számítani lehetett arra, hogy kitűzik a tárgyalás időpontját. Valahogy meg kellett állítani ezt a folyamatot. Al azonban tudta, hogy Bulworth mérlegelés nélkül elvetné az elméletét - hacsak Jimmy Victor holtteste miatt nem venné fontolóra.

Al nem volt hozzászokva az effajta dilemmákhoz. Azt ígérte Vickie Mallardnak, hogy kideríti, bűnös-e a férje vagy sem. Már megbizonyosodott róla, hogy nem az, de nem tudta bebizonyítani. Ahhoz ugyanis meg kellett volna találnia Laurie Martint.

Már maga sem tudta, hányadszor gondolja végig mindezt. Felsóhajtott. Az ujjaival tehetetlenül dobolt az asztalon. Vickie Mallardra gondolt, aztán egyszerre hirtelen elhatározással felállt. Bezárta az irodáját, a Sunset egyik virágárusánál vett egy csokor rózsát, és elindult a kórház felé.

Maria a Venice Beach-i sétányon görkorcsolyázott több lelkes helybelivel együtt. A tornát utálta, most viszont remekül szórakozott, és ez a sport ugyanúgy formában tartotta. Ráadásul megcsodálhatta a vele együtt görkorizó pasik izmait, amire egy konditeremben nem lett volna lehetősége, akkor sem, ha halálra izzadja magát. Fekete biciklisnadrágot, fehér keretes napszemüveget és egy NE LÉGY ÖNTELT feliratú pólót viselt. És persze a megfelelő kiegészítőket - kesztyűt, valamint könyök- és térdvédőt. Nem mintha egyszer is elesett volna. Ahhoz túlságosan profi volt. Ha arra kérik, a Hattyúk tavát is eltáncolja görkorcsolyával a lábán. Semmi más nem hiányzott a felszereléséből, csak egy kutya piros szalaggal a nyakában, mivelhogy rajta kívül szinte minden korizó nyomában ott loholt valamilyen eb. A piros szalagról eszébe jutott Bonnie és Clyde, meg persze Laurie, és jókorát sóhajtott.

Mikor áll már elő Al valamilyen ötlettel? Már vagy egy hete egy helyben topognak. Hét napja, ami Steve Mallard számára az örökkévalósággal érhetett fel. Maria úgy tudta, sem elhagyott, sem lopott vonóhorgos járművet nem találtak sehol, pedig Alnek mindenütt megvoltak a kapcsolatai, és azonnal szóltak volna, ha a fülükbe jut egy ilyen információ. Neki pedig Al asszisztenseként ugyancsak kötelessége lett volna kinyomozni bizonyos dolgokat. De mit? Gyakorlatilag mindent kiderítettek - csak éppen semmire sem mentek vele.

Lendületesen továbbsiklott, ügyesen kitért az útjába kerülő gyalogosok, gyerekek és kutyák elől, ügyet sem vetve az óceán zúgására, az égető napsugarakra és a levegőben kavargó hotdog- és vattacukorszagra. Elhaladt egy stand mellett, ahol kutyáknak való miniatűr baseballsapkákat árultak a hozzájuk illő szalagokkal. A látvány visszaterelte a gondolatait Bonnie-ra és Clyde-ra.

Bonnie Laurie természetesen nem sejthette, hogy Al kinyomozta a múltját, és már nemcsak azt tudják róla, hogy kicsoda, hanem azt is, hogy ki volt. Bulworth sem tudott semmit - egyelőre -, bár azt kinyomozta, hogy Jimmy Victor jó néhány éve egyszer már porrá égett Floridában. A Jimmy sírjába temetett holttestet exhumálták, és elvégezték rajta az azonosításhoz szükséges DNS-vizsgálatot. Fogmintát is vettek, de eddig egyik sem vezetett eredményre. Maria épp azon tűnődött, ki lehetett a szerencsétlenül járt ember, amikor rákiáltott valaki. - Kisasszony. asszonyom, álljon meg, legyen szíves! Maria hallotta, hogy a háta mögött nagy tempóban közeledik egy kerékpár. Tökéletes ívben megfordult, és hátrafelé korcsolyázott tovább. - Nekem szólt? - Igen, magának. - A kerékpáros rendőr letámasztotta a járművét, és előhúzott a zsebéből egy tömböt. Fiatal volt, szőke, szűk biciklisnadrágja nagyrészt fedetlenül hagyta izmos, napbarnított lábát. Fehér pólóján sötétkék betűkkel virított a RENDŐRSÉG felirat. Még csak meg sem rándult a szája, pedig Maria a legszebb mosolyát villantotta rá. Neki is zöld szeme volt, és Maria lefogadta volna, hogy ha mosolyog, tökéletesen szabályozott, hófehér amerikai fogak villannának elő. Az ilyen pasik után kétségtelenül bomlanak a nők. - Miért? Mit követtem el? - kérdezte közvetlen hangon Maria. - Bizonyára elkerülte a figyelmét az út szélén elhelyezett, görkorcsolyázókra vonatkozó sebességkorlátozás. - Tolla hegyével a tőlük mindössze karnyújtásnyira álló táblára mutatott. GÖRKORCSOLYÁZÁS - MAX. 5 MÉRFÖLDÓRA. SZABÁLYSÉRTÉSI BÍRSÁG: 50 DOLLÁR.

- Jaj, ne vicceljen! - próbálkozott Maria, mert látta, hogy a járőr szorgalmasan írni kezd a tömbjébe. - Nem bírságolhat meg gyorshajtásért egy görkorizót. - A szabály az szabály, asszonyom - felelte a rendőr olyan komolyan, mint a vakbélgyulladás. - És meg tudja mondani, hogy pontosan mennyivel mentem? - füstölgött Maria. - Nem, ugye? Semmiképp nem mehettem öt mérföldnél többel, amikor gyalogosok vannak mindenütt. - Csakugyan sokan vannak, asszonyom - felelte mosolytalanul a rendőr, és átnyújtotta neki a büntetőcédulát. - Ezért is kellene vigyáznia. Remélem, legközelebb jobban odafigyel majd a sebességre. Maria kikapta a rendőr kezéből a cédulát, és alaposan áttanulmányozta. - Ezt meg fogom támadni - mondta, majd fenyegetően hozzátette: - A bíróságon. - Ezt nem tanácsolnám, asszonyom. Ugyanis téved, ha azt hiszi, hogy nem tudom, mekkora sebességgel haladt. A kerékpáromon elhelyezett sebességmérő szerint az óránkénti tizenöt mérföldes sebességet is túllépte - közölte, azzal megigazította a fején az ezüstszínű sisakot, és nyeregbe pattant. - Legyen óvatos, asszonyom! Maria döbbenten nézett utána. Szépen kidolgozott izmai ritmusosan mozogtak lapockái közé sötét foltot festett a verejték a hófehér szolgálati pólóra. Milyen jó pasi, gondolta Maria, és felsóhajtott. Ebben a pillanatban megszólalt a zsebében a mobiltelefonja. - Tessék - szólt bele, miközben lassú tempóban elindult vissza, Santa Monica felé, ahol az autóját hagyta. - Ó, te vagy az, anya? Nem, nem másra számítottam. Igen, jól tudod. Nem, nem a barátommal, anya, hanem üzleti ügyben. - Hátranyúlt, és a kis törülközővel, amelyet magával hozott, letörölte a nyakáról az izzadságot. - Hogy kivel találkoztál? Hangosan felnyögött, amikor meghallotta a választ. Magától is kitalálhatta volna. - Anya, miattam akár miniszter is lehet, nem érdekel. És igen, még mindig azzal a lump alakkal járok. Történetesen szeretem. Nagyon. - A választ hallva felnevetett. - Fogalmam sincs, kitől örököltem a rossz ízlésemet. Rá sem merek gondolni. Nem, anya, holnap este nem tudok elmenni az Ivyba. És máskor sem, ha Mr. Kiválasztott is ott lesz. Vili? Jó próbálkozást, anya - mondta vigyorogva, és megnyomta a piros gombot. A telefon nyomban újra megszólalt. Maria felsóhajtott. Azt hitte, az anyja hívja vissza, de ezúttal Al kereste. - Maria? - kérdezte a férfi bizonytalanul. - Igen, Maria. Ki más lenne? - Ötven dollárba fogadok, hogy az anyáddal beszéltél. - Hogy találtad ki? - Amikor pár perccel ezelőtt hívtalak, foglaltat jelzett a telefonod, most meg, amikor felvetted, szokatlanul pattogós hangon szóltál bele. Ki más bosszantott volna fel, ha nem az anyád? Megint megpróbál összehozni valakivel? - Természetesen - felelte Maria, és újra sóhajtott. - És nem gondolod, hogy meg kellene fogadnod a tanácsát? Felfoghatatlan, hogy sohasem akarod megismerni az éppen aktuális Mr. Nagy Fogást.

- Aztán miért tennék ilyet? Hogy összehasonlítsam Al Giraud exzsaruval, a híres-hírhedt magándetektívvel? Nem, azt nem tehetem. Esélyed sem lenne velük szemben, és képtelen lennék ekkora fájdalmat okozni neked. - Hála istennek - felelte Al -, mert én meg nem bírnám elviselni ezt a fájdalmat.

Maria végre felnevetett. - Szóval mégis szorult némi szentimentalizmus abba a kemény szívedbe, Giraud? - Arra mérget vehetsz. Még sírtam is ma délután. Képzeld, Maria, csoda történt. Nem nagy csoda, de azért csoda. A kórházban vagyok. Egy kósza ötlettől vezérelve jöttem ide, mert már jó ideje nem láttam Vickie-t, és végül is ő a munkaadóm. - Csak nem azt akarod mondani, hogy lelkiismereted is van, Giraud? - kérdezte Maria nevetve. Aztán leesett neki, mit is hallott. - Azt mondod csoda történt? Miféle csoda, az istenért? Csak nem.

- Nem, nem ébredt föl a kómából. de kinyitotta a szemét. Azonnal nővérért kiáltottam, jöttek is, szinte rohanva, aztán odatrombitáltak egy ideggyógyászt is. Most épp azt vizsgálják, lát-e valamit, mert lehet, hogy csak egy akaratán kívüli reakció miatt következett be ez a kis változás.

- Máris indulok - közölte Maria, és a sebességkorlátozással mit sem törődve, száguldani kezdett a parkoló felé. - Most még Venice-ben vagyok, innen körülbelül fél óra az út a kórházig. Várj meg, Giraud. Egyébként mondtál neki valamit, mielőtt felnyitotta a szemét? - Igen. Megfogtam a kezét, és beszélni kezdtem hozzá. Mondtam neki, hogy Al Giraud vagyok, és biztattam, hogy higgyen nekem, Steve ártatlan. És be fogom bizonyítani.

- És erre felnyitotta a szemét? Csak így, egyszerűen? - Igen. Csak így, egyszerűen. Maria hallotta, hogy a háta mögött ismét kiabálni kezd a kerékpáros rendőr. Villámgyorsan befordult az első sarkon, végigcikázott egy fasoron, aztán néhány kicsi, majdhogynem eldugott utcácska következett. Csak akkor kezdett lassítani, mikor az utca végében megpillantotta a parkolót. Bármilyen jóképű is a rendőr, esze ágában sem volt még egyszer megbírságoltatni magát. Vészhelyzetben meg főleg nem. Nem szórakozásból sietett. Beugrott a Mercedesbe, lerántotta a lábáról a korcsolyát, anélkül, hogy felhúzta volna a cipőjét, gázt adott, és úgy, ahogy volt, mezítláb nekivágott a 101-es út szombat délutáni forgalmának. Nem kizárt, gondolta, hogy mire a kórházba ér, ismét megbírságolják. Ezúttal az autóúton érvényes sebességkorlátozás túllépése miatt.

29. fejezet

Nagyon sok minden kavargott Vickie fejében, és tudta, hogy rendeznie kellene a gondolatait, de ez most valahogy megrémisztette. Egyetemet végzett, általában logikusan gondolkodott, és mindig pontosan tudta, mit kellene tennie. Mi az, amitől mindez megváltozott?

A szeme nem volt hajlandó elmozdulni se jobbra, se balra, ezért semmi mást nem látott, csak a hófehér mennyezet egy négyszögletes szeletét. Meg persze az idegen arcokat, amelyek időről időre odahajoltak fölé. Ott legyeztek a kezükkel a szeme előtt, és ő még csak nem is pislogott. Na nem azért, mert bosszantani akarta őket. Egyszerűen nem tudott pislogni. Mi az ördög történt, hogy még pislogni sem tud? Bármi történt is, az Steve-vel kapcsolatos, ezt teljes bizonyossággal érezte. Steve. Mit mondtak róla?

Mert valaki mondott valamit. Valami fontosat, ezt tudta, de hogy mit, azt képtelen volt kiszűrni a fejében kavargó összevisszaságból. Az agya ebben a pillanatban leginkább egy nagy összegubancolódott huzalcsomóhoz hasonlított, és Vickie sehogy sem tudott kapcsolatot teremteni az egyes huzalok végei között. A szeme elé hártyaszerű réteget vontak a könnyek, amelyek végiggördültek az arcán - ezt tisztán érezte. Milyen forrónak tűntek a jéghideg bőrén! És milyen sós volt az ízük, amikor elérték kiszáradt ajkait!

- Ó, istenem! - Maria a szeméhez emelte a kezét, mert érezte, hogy ő is könnyezni kezd. - Nézd, Al! Sír! Könnyes a szeme! De a férfi addigra már odahajolt Vickie fölé, és miközben a könnyeit törölgette, olyan gyengéd hangon beszélt hozzá, hogy Maria majdnem felzokogott.

- Nincs semmi baj, Vickie. Súlyos baleset érte, de már túl van a nehezén. Nemsokára jobban lesz. Most már nem kell félnie. Es Steve szereti. Ugye tudja? Megkért, hogy ezt mindenképpen mondjam el magának. Nagyon, de nagyon szereti. És ártatlan, Vickie. Mostantól ne törődjön semmivel, csak egy dologra koncentráljon. A gyógyulásra.

Vickie meg akarta köszönni a kedves hangnak, hogy segített kibogozni a fejében összegubancolódott szálakat és sorba rakni azt a rengeteg hang- és információfoszlányt, amellyel nem boldogult egyedül, de nem tudott megszólalni. Steve szereti. Steve ártatlan. Most már volt mibe kapaszkodnia. És többé nem állt szándékában szem elől téveszteni ezt a kinccsel felérő két tényt. Szüksége lesz rá, hogy átverekedhesse magát a fejében kavargó ködön. Szentséges isten, a lányok.

- A lányai is jól vannak. Mindennap bejönnek, tudja? - Maria már az ágy szélén ült, és Vickie kezét simogatta. - Az orvos felhívta őket, azonnal elindultak. Percek kérdése, és megérkeznek. Alig várják, hogy láthassák. sietnek ide.

- Most is, miközben itt beszélgetünk - dünnyögte Al, mire Maria hangosan fölnevetett. Vickinek tetszett a nevető hang, valahogy mosolyognia kellett tőle. Bár még mindig csorogtak a könnyei, engedett a késztetésnek.

- Ó, istenem, mosolyog! Érti, amit mondunk - hallotta Vickie a nő hangját, amelyről az volt a benyomása, hogy diadalmasan cseng. Ez a diadal másokat is odacsalhatott az ágyhoz, mert elkezdték mérni a pulzusát, a vérnyomását, és ismét legyezni kezdtek a szeme előtt. Ezúttal végre sikerült pislantania. Sohasem gondolta volna, hogy az Ó, istenem kifejezés ennyire helytálló lehet. Mert ugyan ki másnak köszönhetné, ha nem a jóistennek, hogy életben van, hogy tud pislogni, meg sírni, meg mosolyogni? És hogy lát ha nem is egészen tisztán. Amint azt is, hogy végre felébredt abból a sötét, kétségbeeséssel teli álomból, amelyben úgy összezavarodott az agya, hogy azt hitte, hőgutát kapott, és a forróság ott kavargott benne, égette minden porcikáját, és úgy, de úgy fájt, mint a késszúrás. De most nem akart ezzel foglalkozni. A gyerekeit akarta látni, az édes kislányokat. Hogy is hívják őket? Nem lehet, hogy ne emlékezzen a nevükre. Ismét potyogni kezdtek a szeméből a könnyek, de ezúttal még örült is nekik, hiszen azt jelentették, hogy él. Maria autója már ott parkolt az udvarban, pontosan Al garázsbejárata előtt. Al mosolyogva beállt a Mercedes mellé, és mielőtt bement volna, még büszkén megpaskolta a Corvette tetejét. Aztán kinyitotta az ajtót.

Az egész házat betöltötte a zene. Al ízléshez a big bandek zenéje és a füstös éjszakai bárokban játszott dzsessz állt a legközelebb, míg Maria gyakorlatilag mindenevőnek számított, így bármit meghallgatott, amit a zenei divat az adott pillanatban diktált. Most éppen Barry White-hoz támadt kedve, és az énekes mélyről feltörő hangjából csak úgy áradt az érzékiség és a szexualitás. A megterített asztalon virágok illatoztak, a kristálypoharakról visszaverődött a kandallóban lobogó tűz fénye. A hidegtől párás ezüst italhűtőbe már be volt készítve egy üveg jófajta pezsgő.

Aztán a konyhaajtón kiáramló fényben megjelent Maria. Nagyon rövid, fekete ruhája elé áttetsző fehér kötényt kötött, a ruha alól elővillant egy alsószoknyát sejtető fehér fodor. Mindezt feszes neccharisnya és tűsarkú cipő egészítette ki, valamint egy kis fehér fityula, amely glóriaként keretezte Maria aranyló fürtjeit. Pontosan úgy nézett ki, mint egy francia szobalány kaliforniai változata.

- Ó, végre hazajött, monsieur! - csacsogta, és nagy csípőringatás közepette elindult a férfi felé. - Isten hozta, m'sieur. Már el is készítettem a fürdőjét.

Azzal karon fogta Alt, átvezette a hálószobába, ott lenyomta az ágyra, elétérdelt, és lehúzta a lábáról a cipőt.

- Ó, ezek a szegény, elfáradt lábak! - mormolta, majd egy kecses mozdulattal áthajította a cipőt a válla felett, és végigcsókolta a férfi lábujjait. Al elhűlve figyelte.

- Ha egy nő képes megcsókolni a férfi lábát, rögtön az után, hogy lehúzta róla a cipőt, hát. akkor nagyon szeretheti - jegyezte meg. De Maria ekkor már az ingét gombolta, majd a nadrágszíján kezdett matatni. Amikor megkaparintotta, egy franciás Pouf-fal azt is áthajította a válla felett. Mindig is féltékeny volt arra az ágaskodó musztángos övcsatra, mert azt gyanította, hogy egy korábbi hódoló ajándéka lehet. Ezután a fürdőszobába vezette urát. A fekete kádban peremig ért a rózsaszínű hab, melynek Al szerint olyan illata volt, mint egy New Orleans-i bordélynak.

- Aztán honnan tudod, milyen szag van egy New Orleans-i bordélyban? - kérdezte gyanakodva Maria, megfeledkezve a szobalány szerepéről. - Bocsásson meg, mamzelle, ez csak amolyan. szófordulat. - Akkor jó. Monsieur most beül szépen a kádba, a kis francia szobalány pedig hoz neki egy pohár finom, jéghideg pezsgőt - mondta bájosan csücsörítve Maria. Al ellenkezni próbált, mondván, ő a zuhanyt szereti, és semmit sem utál jobban, mint a habfürdőt, de Maria egy gyengéd taszítással eldöntötte a kérdést, és a férfi a következő pillanatban már nyakig ült a habban.

- Monsieur azt teszi, amit mondanak neki - közölte határozott hangon a szobalány. - Eltévesztetted a szerepet! - kiáltotta utána Al.

- Ezt az úrnőnek vagy a dominának kellett volna mondania. - Ó. pouf! - szólt ismét Maria, és kiment a pezsgőért. Amikor néhány perc múlva visszatért, egy nagy, kerek ezüsttálcát tartott a kezében, amelyen egyetlen pezsgőspohár árválkodott. Letérdelt a kád mellé, és odakínálta a férfinak.

- Hmm. - dünnyögött Al, miután megkóstolta. - Ahhoz képes, hogy asztali bor, nem is rossz. - Maradi nyárspolgár! - mordult föl Maria, azzal kikapta a férfi kezéből a pezsgőt, és belekóstolt.

- Isteni - dicsérte, és álmodozva lehunyta a szemét. - Az én szegény uram a legjobbat érdemli. Most pedig megyek, és elkészítem neki a le diner-t. Al felnyögött.

- Maria, ugye nem azt akarod mondani, hogy főzni fogsz? Miben mesterkedsz már megint? - Majd meglátod - válaszolta negédesen a nő, és kifelé menet még visszaszólt: - Remélem, nem hiszed, hogy a nagy semmiért dolgoztam ennyit? - A férfi nevetése egészen a konyháig kísérte. Al elnyúlt a habokban, a pezsgőt kortyolgatta, és a rövid szoknyás, neccharisnyás Maria körül jártak a gondolatai. Talán mégsem olyan rossz az élet, mint amilyennek látszik, vonta le magában a végső következtetést.

- Elkészült, monsieur? - Alig öt perc elteltével Maria ismét megjelent a fürdőszobában, ezúttal egy puha, fehér fürdőlepedővel a kezében, és kisegítette a férfit a kádból. Szárazra törölte, különös gondot fordítva az intim területre, aztán kézen fogta, és a hálószobába vezette. - Micsoda? Vacsora előtt?! - kérdezte Al, és méltatlankodva felvonta a szemöldökét. Maria igen franciásan horkantott.

- Mais non, m'sieur. Egy franciának első az étel. Azzal szétnyitott egy sötétkék selyemköntöst és a férfi vállára csúsztatta. Al felnyögött, de engedelmesen beledugta a karját a köntös ujjába, majd megvetően végignézett magán. - Úgy nézek ki, mint egy alsóneműt reklámozó színész.

- Nem. Úgy nézel ki, mint egy igazi francia - javította ki Maria, és nevetve megcsókolta. Al behunyta a szemét, és addig nyújtotta a csókot, amíg csak lehetett. Szívesen nyújtotta volna még tovább is, de Mariának dolga volt.

- Jöjjön, m'sieur - csicseregte, majd ismét megfogta a férfi kezét, és az asztalhoz vezette. - Elképesztő. Lenyűgöző - ámuldozott Al, ahogy végigfuttatta tekintetét az illatos orchideán, a damasztszalvétákon, a Christofle étkészleten és a Baccarat poharakon. - De honnan az ördögből vetted? - Kölcsönöztem. Az anyámtól - vetette oda hanyagul Maria. - Kölcsönözted? Az anyádtól? És ő tényleg kölcsön is adta?

- Persze. Azt mondtam neki, hogy egy harminchat éves, nőtlen fogásznak adok vacsorát. A férfi még akkor is nevetett, amikor Maria kihúzta neki a széket. - Valami nem stimmel - jegyezte meg aztán. - Csak egy terítéket látok. - Hát persze hogy csak egyet. Egy francia szobalány nem eszik együtt az urával. Csak kiszolgálja. A férfi bólintott. - Tényleg? És azt tudja-e, mamzelle, hogy milyen helyzetekben van együtt az úr meg a szobalány? Érti, mire gondolok, ugye? - Sokat sejtetőn felvonta a szemöldökét, mire Maria vihogni kezdett, és a kezére csapott.

- Óóóóó, monsieur, hogy maga milyen huncut! Azzal eltáncikált mellőle, és szándékosan meglebbentette a fenekén a parányi szoknyát, amely alól, ha csak egy pillanatra is, kivillant a feneke. A következő percben már jött is vissza. Ismét egy tálcát hozott, bár ezúttal kicsit ferdén tarthatta Al tisztán hallotta, hogy megcsörrennek rajta az edények, és a cipőkopogáson túl mintha egy halkan elmormolt „a francba" is megütötte volna a fülét.

- Ez a pincérnősdi nem sikerült valami fényesen - jelentette ki Maria, ahogy megkönnyebbülten elhelyezte az ételt a szépen megterített asztalon. Al kíváncsian nézegette a különböző fogásokat: a jégbe hűtött kaviárt, a citromos holland mártással leöntött spárgát, az ostyavékony uborkaszeletekkel és kaporral gazdagon megrakott párolt lazacot, a cukorborsóból és egyéb zöldségekből készített salátát. Még parányi blinik is voltak a kaviárhoz.

- Maria, honnan van ez a rengeteg minden? - kérdezte szigorú hangon. - Egész nap a konyhában tüsténkedtem, monsieur. Mint egy rabszolga - felelte nagy szempillaverdesés közepette a nő. Majd gyorsan hozzátette: - A Gelson-féle boltból. - Biztos, hogy nem csatlakozol? Egész este a francia szobalányt meg a monsieur-t fogjuk játszani? - Én csak meg akartam lepni, monsieur. Azt akartam, hogy játsszunk egy kicsit. A férfi megmártott egy darab spárgát a kaviárban, és Maria felé nyújtotta.

- Kóstold meg! - parancsolta. Maria szemügyre vette a kaviárba forgatott spárgát, hangosan felnyögött, és undorodva megrázta a fejét. - Nyárspolgár - dünnyögte megint, ám végül mégiscsak bekapta a falatot.

- Szeretem, amikor csúnyán beszélsz - mondta Al, és mielőtt a nő lenyelhette volna a kaviáros spárgát, belecsókolt a szájába. Külön gondja volt rá, hogy az utolsó morzsa kaviárt is eltüntesse az ajkáról. - Mit gondolsz, evett már valaki így kaviárt? Kinek kell a blini, amikor a francia szobalány szájából sokkal finomabb? - Ó, pouf! - sikkantotta Maria, és újra meglibbentette rövid szoknyáját. Aztán Al ölébe penderült, és miközben puha csókokat lehelt az ajkára, etetni kezdte vele a kaviárt. Nem kellett hozzá sok idő, hogy a szőnyegen találják magukat, a kandalló előtt. Csupán egy-egy pohár Cristalt vittek magukkal, és a párolt lazacról meg a salátáról megfeledkezve, az andalítóan lassú Isaac Hayes-szám ritmusára lassú csókolózásba kezdtek.

A férfi keze becsúszott a francia szobalány észveszejtőén rövid szoknyája alá, és felfedezte - ahogy azt előre sejtette is -, hogy a mamzell bizony nem visel bugyit a harisnyanadrág alatt.

- Miért van olyan feneked, mint egy tinédzsernek? - kérdezte cseppnyi gúnnyal, miközben élvezettel markolászta a puha félgömböket. - Azért. mert még mindig. tinédzser vagyok. Legalábbis a monsieur-höz képest - felelte lihegve Maria, majd belenyalt a férfi fülkagylójába, mire Al egész testén végigfutott a kéjes remegés. - Ó, igen, bébi, igen! - sóhajtotta aztán, ahogy megérezte a férfi kezét a harisnyanadrágban. Aztán addig mocorgott, míg lerúgta magáról a mind kellemetlenebbé váló harisnyát. Al szinte látta a mozdulatai nyomán felröppenő, apró villámokat, amelyek pillanatok alatt összeolvadtak a szenvedély szikráival. A Maria által szeretkezés közben kiadott hangok repertoárja gyönyör volt a férfifülnek: utasítások, kéjes nyögések, apró kis sikolyok röppentek fel az ajkáról. - Mindig is odavoltam a sikolyokért - mondta Al később, amint elégedetten kortyolgatták állott pezsgőjüket a kialvófélben lévő tűz előtt. - Oui, msieur, egy francia szobalány mindig azon van, hogy megfeleljen ura kívánságainak - suttogta Maria érzéki hangon.

- Sikerült is. Nagyon érti a dolgát ez a kis szobalány - mondta nevetve Al. Csak ekkor tudatosult benne, hogy az elmúlt két óra alatt egyszer sem jutott az eszébe Bonnie Laurie.

30. fejezet

Az új Clyde minduntalan a régit juttatta Laurie eszébe. Különösen hajnali kettő tájban, fél üveg tequila után, amikor odakint már teljes csend honolt, és Laurie-nak nem maradt más, csak a gondolatai meg az emlékei.

Amikor az első Clyde-ra rátalált, még gyerek volt. A loncsos kóbor kutyát egy árok szélén találta elhagyatottan. Az állat vérző mancsa arra vallott, hogy igen hosszú utat tett meg, mire a kis Bonnie védelmező karjaiba került. Ettől kezdve Bonnie egy ágyban aludt vele, mit sem törődve a szülei hangos tiltakozásával és bolhákról meg veszettségről szóló intelmeivel, pedig ezek a kóbor kutyáknál nagyon is valós veszélyek voltak.

- Ha Clyde nem maradhat, én sem maradok - fenyegetőzött, és volt valami a tekintetében, ami meghátrálásra késztette a szüleit. Így Clyde maradt, egészen addig, míg tíz év múlva elpusztult végelgyengülésben. Egy reggel egyszerűen nem ébredt fel. Bonnie a lelkét is kizokogta, ahogy gyengéden elhelyezte a kopár kert végében ásott gödörben. Biztosra vette, hogy I. Clyde csontjai azóta is ott nyugszanak, a lehető legnagyobb békében, mivelhogy arrafelé a népek nemigen kertészkedtek.

II. Clyde-ra, élete legmegbízhatóbb társára a floridai Jacksonville-ben talált rá egy sintértelepen, hosszú-hosszú keresés után, szinte pontosan úgy, ahogy III. Clyde-ra Oaklandben. Ebből a második kutyából lett Bonnie számára a tökéletes Clyde.

Okos volt, mindenben részt vállalt, és olyan trükköket tartogatott a tarsolyában, amelyekkel még Bonnie-t is sikerült meglepnie. Megmorogta azokat az embereket az utcán, akik valamilyen oknál fogva nem tetszettek neki. Ha rossz hangulatban találta a gazdáját, odament hozzá, felmászott az ölébe, és addig nyalogatta a kezét meg az arcát, míg fel nem vidította egy kicsit. Puha, meleg testével közel bújt Bonnie-hoz, átmelegítette, így gazdája többé nem érezte az oly gyakran rátörő magányt. Vagy ha arra volt szükség, egyszerűen nyugton maradt. Ennek a Clyde-nak sohasem kellett megmondani, mit tegyen, teljesen egy hullámhosszon volt a gazdájával. Tökéletes Bonnie és Clyde párost alkottak. Mindezt nem lehetett elmondani az új, harmadik kutyáról, amely ott hevert Bonnie lábánál, miközben ő a piros műbőr kanapén elnyúlva A bárányok hallgatnak című filmet nézte, és időnként hangulatjavítónak legurított egy-egy korty megnyugtató tequilát.

Már nem pazarolta arra az időt, hogy margaritát keverjen magának. Egyébként sem volt oda soha a flancos koktélokért. Szerette érezni, ahogy a szesz égő nyomot hagyva maga után végigcsorog a torkán, majd a nyelőcsövén, és ingerlőén megbizsergeti a mellkasát, mielőtt a gyomrába ér, ahonnan minden porcikájába szétsugározza a melegét. Sokakkal ellentétben Bonnie/Laurie sohasem részegedett le. Még csak meg sem szédült. Mintha öntöttvasból lett volna a gyomra. Jimmy legalábbis ezt szokta mondani.

Jimmny! A rohadék! Ő az oka minden gondjának-bajának! Ismét húzott egy nagyot a tequilából, és közben arra gondolt, mi mindent csinálna Jimmy Victorral, ha most ott lenne. Valami olyasmit, ami nagyon közel állna ahhoz, amit állítólag Hannibal Lecter művelt az áldozataival a filmben. Aztán eszébe jutott, hogy Jimmyvel már elbánt. De aztán megtalálták a holttestét, és amilyen szemét, most képes lesz visszajönni, kísérteni. Ha nem is őt, hát Laurie Martint. Semmi esélyt nem látott arra, hogy a rendőrök ennyi év után rábukkanjanak Bonnie Hoyt/Victor nyomaira. Abban a pillanatban, ahogy Bonnie Harmon lett belőle, maga mögött hagyta a múltját, nemcsak egy másik államban, hanem talán egy másik világban is. És amennyire végig tudta gondolni, Laurie Martin eltűnése és Jimmy Victor meggyilkolása között nem lehet kapcsolatot találni. Maria Joseph pedig abszolút biztonságban érezhette magát.

Természetesen egy csomó minden elkerülhető lett volna, ha Beau Harmon nem avatkozik bele az életébe. Akkor ő Bonnie-ként megkapta volna Boss pénzét, és nem kellett volna ingatlanügynökként dolgoznia. Bonnie Harmonként sohasem talált volna rá Jimmy. Semmire nem kényszerült volna rá mindabból, amit Jimmy miatt tennie kellett. Gondtalanul élhette volna az életét egy gyönyörű házban, drága ruhákat, gyűrűket vehetett volna magának, és körbeutazhatta volna a világot. Nem kellett volna vénemberek testét-lelkét pátyolgatnia azért, hogy megkaphassa, ami jár neki. A lagymatag testrészükről nem is szólva.

Ezt a kudarcot egyértelműen Beau Harmonnak tulajdonította. Meg annak a kígyófajzat feleségének.

Nem beszélve arról, hogy Beau Harmon gyilkolta meg Clyde-ot is.

A szívébe belenyilallt a fájdalom, ahogy felidézte Clyde széttrancsírozott kis testét. Ott feküdt a kapu mellett a texasi hőségben, és már gyülekezni kezdtek fölötte a legyek. Még most is üvöltenie kellett, ha eszébe jutott az a reggel. Meg is tette, olyan hangon, hogy az új Clyde felugrott, és izgatott ugatásba kezdett. Az sem fájt volna ennyire, ha a szívébe golyót röpítenek. És az új Clyde látványától csak még erősebb lett benne a vágyódás a régi Clyde után. Egyrészt nagyon hasonlított az előző kutyára, másrészt hiányzott belőle mindaz, ami a másikban megvolt. Nem bizonyult olyan agresszívnak, sőt túlságosan is barátkozó természetű volt. Odaszaladt az idegenekhez, körbeszimatolta őket, megnyalogatta a kezüket. II. Clyde sohasem vetemedett volna ilyesmire.

Bonnie-é volt, Bonnie pedig az övé, és ez a kimondatlan egyezség teljesen kielégítette mindkettőjüket. Jimmy Victor már megfizetett azért, hogy megfenyegette. Most Beau Harmonon volt a sort. Laurie azt akarta, hogy ugyanúgy szenvedjen a férfi is, ahogy ő szenvedett az imádott Clyde-ja elvesztése után. Először arra gondolt, hogy elmegy Texasba, besétál a gyönyörű házba, és egyszerűen leteríti Beau-t egy puskával. Meg azt az elkényeztetett feleségét is. Akkor aztán a gőgös Loretta többé nem lesz az a makulátlanul tökéletes jelenség, aminek mindig látszani akart. A mellkasán ejtett sebből kiömlő vér gyorsan terjedő piros foltja nemcsak a levendulaszínű ruháját festené át, hanem valószínűleg a fehér kanapékra és a süppedős fehér szőnyegre is ráfröcsögne abban az idegesítően fehér szobában, amely maga volt a szüzesség szentélye. Ahogy talán Loretta is szűz még mindig, gondolta kárörvendőn, legalábbis nem ismert olyan férfit, aki képes lett volna megérinteni azokat a plasztikcsöcsöket. Olyat meg főleg nem, aki belegyömöszölte volna magát egy ilyen jégtömlőbe.

Nevethetnékje támadt még a gondolattól is. Elővett egy újabb üveg tequilát. No nem Jose Cuervo Goldot, az túl drága lett volna, neki az olcsó, asztali változat is megfelelt. Az is éppen úgy égette a torkát, és attól is ugyanolyan könnyű lett a feje.

Közben elbűvölten nézte, miként járja körül a filmben a gyilkos a vermet, ahol megfélemlített áldozatát tartotta bezárva. Vajon még élve lenyúzza a bőrét, hogy aztán a megfelelő előkészítés után, bőrdzsekit csináljon belőle? Te jó ég, ez a fickó tényleg tiszta őrült.

Clyde végre megnyugodott. Visszaült a gazdája mellé, ráemelte mélabús szemét, és az ölébe hajtotta a fejét. Laurie szórakozottan simogatni kezdte, és közben a régi Clyde-ra gondolt. Meg Beau-ra és Lorettára. Annak idején megfogadta, hogy egyszer bosszút áll rajtuk. Most ennek is eljött az ideje.

Még két másik embernek is az adósa volt. Nevük ott szerepelt a listáján. Ám először Beau sorsát akarta elrendezni. De hogyan? Egész éjszaka ezen törte a fejét. Hogyan gyilkolhatná meg Beau-t és Lorettát?

Tegyen csörgőkígyót Loretta ágyába? Már a puszta gondolattól felnevetett. Szinte látta, hogy Loretta megtalálja a kígyót abban az ágyban, amelyben önmagán kívül nem tudott elképzelni senkit és semmit. A kígyó láttán biztosan sikoltozni kezdene. Talán még el is ájulna. Loretta olyan lassan mozgott, mint az olajfolt a vízen a kígyó végezne vele, mielőtt megmozdítaná azt az átszabott fenekét.

Ezzel azonban volt egy kis probléma. Nem is egy, hanem kettő. Az elsőt a kígyó beszerzése jelentette. A másodikat a kígyó elhelyezése Loretta ágyában. Ahhoz ugyanis nemcsak a Harmon-birtokra kellett volna bejutnia, hanem Loretta hálószobájába is. Komoran lenyelt egy újabb adag tequilát, és megnézte A bárányok hallgatnak végét. Örült, hogy Hannibál Lecter megszökött. Ez azt bizonyította számára, hogy aki okos, annak nincs mitől tartania. Márpedig ő rendkívül okosnak hitte magát.

Az Unabomber![1] Villámként cikázott át a fején a gondolat. Ez tűnt a legjobb megoldásnak. Egy levélbomba! Könnyen kivitelezhető ötletnek tűnt, amely egyúttal garantálta számára a névtelenséget is. Mivel tudta, hogy az emberek többsége szinte gondolkodás nélkül felnyitja a neki címzett levelet, jó esélyt látott arra, hogy sikeres lesz a próbálkozás. Csak azt nem tudta, hogyan kell bombát készíteni. Már mosolygott, amikor kikapcsolta a tévét. Aztán kitessékelte Clyde-ot az öléből, és - lassan, de anélkül, hogy egyszer is megtántorodott volna, ami figyelemre méltó teljesítmény volt az elfogyasztott tequilamennyiség után - átment a hálószobába. Az újonnan vásárolt ágytakarók fehérsége még mindig éles kontrasztban állt a szoba sivárságával. Ismét égetni kezdték a szemét a könnyek.

Leszámol ezekkel a gazemberekkel. Akkor is, ha ez lesz az utolsó dolog, amit életében tesz.

A levélbomba elkészítése gyerekjátéknak tűnt. Könnyebb volt, mint bármi, amit a fizikaórákon tanítottak. A legnagyobb problémát a hozzávalók - a megfelelő méretű bélelt borítékok, a mechanikus szerkezet, a detonátor és a plasztik robbanóanyag - beszerzése jelentette. De még akkor is körültekintően járt el, amikor a külső borító elkészítéséhez szükséges kartonpapírt vásárolta. A borítéknak feszesnek kellett lennie, mert ha nem az, gyakorlatilag bármikor felrobbanhatott a benne elhelyezett bomba, amelyet rendes körülmények között a boríték felnyitása hoz működésbe. Ha ez megtörténik, a címzett egyenesen a halállal nézhet farkasszemet. Márpedig a gyors halál majdhogynem túl kegyes eljárás Beau Harmon esetében. Laurie biztosra vette, hogy a levélbombát senki sem fogja kapcsolatba hozni az Oaklandben élő Maria Joseph nevével, de még a Bonnie Harmonéval sem, ennek ellenére ugyanolyan körültekintően akart eljárni, mint korábban bármikor. Több mérföldet képes volt utazni csak azért, hogy a szükséges alkotórészeket beszerezze, persze mindegyiket más helyen. Megizzadt, mire összeszerelte a szerkezetet.

Hogy ne hagyjon rajta ujjlenyomatot, sebészkesztyűben dolgozott, és úgy bánt a plasztik robbanóanyaggal, mint egy újszülöttel. Más is megizzadt volna a helyében. Az ilyen jellegű tevékenységekhez kötélidegek kellettek. Olyanok, amilyenek neki voltak.

Bár ennyire közvetlen veszélynek még sohasem tette ki magát. A sors gonosz fintora lett volna, ha bombakészítés közben önmagát robbantja fel. Mindennek ellenére jót nevetett, miközben a sárgás tölgyasztalon összeállította a levélbombát. Clyde az asztal túloldaláról figyelte a mozdulatait. Főleg a plasztik robbanószer átható mandulaszaga érdekelte. Laurie a leírásnak megfelelően gondosan felvitte az anyagot a mechanikus szerkezetre, aztán elhelyezte rajta a detonátort, végül az egészet betette két, gondosan méretre vágott kartonlap közé. Következő lépésként nyomtatott betűkkel felírta Beau nevét és címét a vastag barna borítékra, és hogy a boríték ne legyen gyanús, ráragasztotta a Neiman Marcus cég reklámmatricáját. Persze biztosra vette, hogy Beau nem fog gyanakodni. Mi oka lenne rá? Még sohasem kapott levélbombát. Az efféle elővigyázatosság azonban sohasem árthat.

Végül becsúsztatta a bombát a borítékba, ügyelve arra, hogy ne mozdulhasson el. Körbetapogatta, megforgatta, és miután megbizonyosodott arról, hogy nem fog elmozdulni, lezárta a borítékot, és a biztonság kedvéért celluxszal is leragasztotta. Aztán beült az autójába, és San Franciscóba hajtott. Keresett egy postát. Amikor beadta az ablakon a levelet, a postáskisasszony megjegyezte, hogy a méretéhez képest elég nehéz. Laurie csak mosolygott a megjegyzésen. Ahogy kisietett a postahivatalból és visszament a kocsijához, arra gondolt, hogy a halál tulajdonképpen a legegyszerűbb dolog a világon. Odakint perzsel őn sütött a texasi nap, de a Harmon-ház belsejében olyan volt a hőmérséklet, mint egy jégbarlangban. Loretta így szerette, és Beau tapasztalatból tudta, hogy Loretta mindig eléri, amit akar. Nos, ha azt hitte, hogy ki fogja fagyasztani, hát tévedett. Felment a levendulaszínű lépcsőn, és elhaladt Loretta lakosztálya előtt, amely nyomott mintás angol kárpitjaival és színeivel maga volt a levendulabarack-almazöld álom. - Az isten szerelmére, eszedbe jutott egyszer is, hogy Texasban élünk? - kérdezte Beau, amikor először meglátta a szoba belsejét. - Ne aggódj, nem kell megosztanod velem - felelte gőgösen Loretta.

- A te szobád a hall másik végéből nyílik. Csakugyan így volt. S természetesen külön nappali és fürdőszoba is tartozott hozzá. Beau szobáját férfiasabb stílusban rendezték be, ami sokkal inkább megfelelt Beau ízlésének, bár Loretta nem egészen ilyennek szerette volna látni a férfit, akinek a felesége lett. A helyiség mélyvörös falai fényesen csillogtak a többszörös lakkréteg alatt, a súlyos, faragott tölgyből készült, Jakab-stílusú baldachinos ágyat nehéz, vörös damasztfüggönyök keretezték, a bútorokat fekete politúr fedte, a kínai stílusú szekrény ajtói mögött pedig egy koktélbár kínálta gazdag választékát. A tévékészülék hatalmas képernyője az ágy végénél felállított álszekrényből emelkedett ki gombnyomásra, és Beau a szíve szerint tükrökkel borította volna a mennyezetet, ha Loretta nem tartja szörnyen vulgárisnak az ötletet. Loretta egyáltalán nem szerette a szexet. És ez Beau szemében súlyos problémák forrásának bizonyult.

Loretta ugyanolyan rideg volt, mint a háza. Beau úgy képzelte, hogy be van építve a testébe egy légkondicionáló rendszer, amely fagypont körül tartja a testhőmérsékletét. Érintetlen és érinthetetlen. Leginkább ezzel a két szóval lehetett jellemezni. Beau persze megérintette néha, de ezek a próbálkozások sem örömet nem hoztak számára, sem megkönnyebbülést. Az ilyesmit másutt kellett keresnie. Olyan nőknél, amilyen Bonnie volt.

Valójában ő maga is érzéki, buja kis nőcskének tartotta Bonnie-t, amikor megjelent a környéken. Ha őszinte akart lenni, az ő fejében is megfordult, hogy megszerzi magának, főleg néhány bourbon után, melyeket a nő abban a szemtelenül rövid kis szoknyácskában szolgált fel neki, ami jó darabot látni engedett feltűnően formás lábából. Beau bármibe lefogadta volna, hogy az érdeklődése feltűnt Bonnienak, sőt azt is tudhatta, hogy kérdezősködött felőle az étteremben, próbálta becserkészni. És a fenébe, nem átvágta a kis ribanc? Nem ő kellett neki, hanem az apja, akivel gyorsan össze is melegedett.

Besétált a gardróbjába, mely háromszor akkora volt, mint az az ócska szoba, amelyikben Bonnie éppen lakott, felvett egy piros kasmírpulóvert, majd visszament a nappaliba, megnyomta a bárszekrényt nyitó gombot, és végignézett a tükörfal előtt szikrázó kristálypoharakon. Aztán benyúlt a szekrény hátuljába, és előhúzott egy palack Famous Grouse whiskyt. Az ajkához emelte az üveget, és alaposan meghúzta. Megrázkódott. Egek, mennyivel jobban érezte magát egy ilyen korty után! A házban olyan hideg volt, hogy még egy jegesmedve is megfagyott volna benne. Most, hogy jobban belegondolt, Loretta ezt előre kitervelte ellene.

- A pénzes nők csak bajt hoznak a férfiember fejére - intette Boss, amikor Beau bejelentette neki, hogy feleségül veszi Loretta Larsont. - Egy ilyen asszony mellett még a saját szemétdombodon sem lehetsz kakas. - Persze ezt nem fenyegetésnek szánta, a saját szemétdombján ugyanis mindvégig maga volt az úr, és mindig szoros gyeplőn tartotta a fiát. Beau-nak szabályos kisebbrendűségi komplexusa volt a saját családjában. Az apja minden egyes centről elszámoltatta, ami átment a kezén, de halálra dolgoztatta az autókereskedésben. Sőt az utolsó néhány évben a cég minden gondja az ő vállára szállt.

A nősülés vonatkozásában természetesen igaza lett Bossnak. Azzal, hogy Beau elvette Lorettát, gyakorlatilag az asszony olajiparból származó pénzével kötött házasságot. És Loretta pontosan olyan szűkmarkú volt vele, mint amilyen bőkezűen szórta a pénzt, ha a saját vágyait akarta kielégíteni. Kész vagyont költött a házra és a berendezésére, de akkor sem számított a pénz, ha ruhára, ékszerre vagy éppen lakájra kellett költeni. Meg istállókra és méregdrága versenylovakra, bár ő maga sohasem lovagolt.

Loretta szemében csak a látszat számított, nem érdekelte, hogy annak fenntartása mennyibe kerül.

Közös életüknek az volt a legboldogabb pillanata, amikor az asszony ügyvédei Beau segítségére siettek, és megakadályozták, hogy a kis Mrs. Bonnie Harmon teljesen kifossza. Az a pár százezer mindenképpen megérte, hogy megszabaduljon a kis dögtől. Ráadásul az apja halálával végre elnyerhette a függetlenséget, amelyre mindig is vágyott. Ahhoz persze nem volt mersze, hogy a tizenkilenc éves dallasi szőke miatt, akivel egy táncmulatságon ismerkedett meg, elhagyja Lorettát. A bátorságából csak annyira futotta, hogy időnként üzleti ügyekre hivatkozva Dallasba utazzon. Együttléteik során a lány nem győzte hangoztatni, mennyire szereti, és természetesen mindent meg is tett azért, hogy ezt elhitesse vele.

Beau az ablaknál állt, nagyokat kortyolt a whiskyből, és Loretta kecses lovait figyelte, amint Loretta buján zöldellő karámjában legelésztek Loretta hatalmas kertjében, ahol aranyhalak úszkáltak a kerti tóban, és pikkelyükről visszaverődött a texasi nap, melynek sugarai minden bizonnyal a szőrt is leperzselték a pázsitot rendben tartó kertészek hátáról.

Látta, hogy Loretta angol lakája peckesen a kapuhoz sétál, és átveszi a postástól az aznapi küldeményeket, hogy aztán a hallban elhelyezett ezüsttálcára tegye. Mert az angol arisztokrácia köreiben ez a szokás, közölte nem egyszer Loretta. Beau tudta, hogy Loretta mindenben az angol arisztokrácia példáját próbálja követni. Odahaza Falcon Cityben annak idején Boss, az anyja meg ő a konyhaasztalnál szortírozta a postai küldeményeket. A postás ezúttal egy kisebb csomagot is átadott Pearsonnak, a komornyiknak, amit a férfi a hóna alá dugott. Biztosan Loretta rendelt valamit az egyik tévéshopból, gondolta Beau. Bár Lorettáról ezt senki sem gondolta volna, mindig így intézte például a karácsonyi bevásárlásokat. Megspórolta azt a rengeteg utánjárást, amivel az ilyen alkalmak jártak, és bizton állította, hogy kevesebbet költött, mintha boltban vette volna meg ugyanazokat a dolgokat. Loretta éppoly kapzsi volt, mint amilyen rideg. Beau egyáltalán nem szerette, és a körülöttük élők előtt nem is csinált titkot ebből. Ettől függetlenül együtt jelentek meg a szombati fogadásokon, és együtt tettek eleget a vasárnapi ebédmeghívásoknak is. Beau kötelességtudóan részt vett azokon a nyárvégi mulatságokon, amelyeket Loretta mint a helyi társaság legrangosabb úrnője a környékbelieknek szervezett. Ilyenkor megnyitotta a vendégek előtt az istállóit, és egyebek közt sétakocsikázást szervezett számukra a birtok körüli réteken. Ezen alkalmakkor rózsaszín pamutszövetre cserélte a levendulaszínű selyemruhát, a haját pedig két művészi copfba fonva viselte, amelyeknek az elkészítésére - mivel órákig tartott, mire a fodrász a rózsaszín szalagokat is belefonta - ráment az egész délelőtt. Loretta Larson Harmon meghívását senki sem merte visszautasítani. Csapatostul jöttek a vendégek a karácsonyi összejövetelekre is. Összegyűltek az óriási fa körül, amelyet először formára nyírtak a partiszerviz emberei, aztán feldíszítették az aranyszínű masnikkal meg az aranyszegélyű selyemrózsákkal, amelyekből Loretta minden évben újakat szerzett be. A kandallópárkányra azonban nem kerültek ajándékokkal teli zoknik, már csak azért sem, mert Loretta kitiltotta az ünnepségről a gyerekeket.

Nem akarta, hogy rendetlenséget csináljanak gyönyörű otthonában. Amikor aztán a karácsonyi parti véget ért, mindketten elvonultak, ki-ki a maga birodalmába. Beau Famous Grouse-ba fojtotta a karácsonyi hangulatát, a felesége pedig valószínűleg éjszakai krémekbe meg abba a Neimannál vásárolt, méregdrága selyemlepelbe, amelyet fennhéjázón fésülködőköpenynek titulált. Ebben a pillanatban levendulaszínűre átfestetett Range Roverében - amelynek elvileg a sportos angol úrihölgy külsőt kellett volna kihangsúlyoznia maga Loretta is föltűnt a színen, hatalmas porfelhőt verve föl maga után abból a zúzott kavicsból, amelyért már több vagyont is kifizettek. Az elsőt akkor, amikor megvették, a többit meg azóta a fenntartására. A kertészek söprűvel a kezükben óránként végigjárták a kocsifelhajtót, és a helyére söpörtek minden egyes elmozdult kavicsot. Beau-nak nevetnie kellett, amikor meglátta a szörnyűséges járgányt.

Egyetlen angol úrinőről sem tudta elképzelni, hogy ilyennel közlekedik, talán csak Fergie-ről. Amikor ismét a szájához emelte a whiskysüveget, már bentről hallotta Pearson hangját. - Jó napot, asszonyom. Remélem, kellemesen töltötte a délutánt.

- De még mennyire, Pearson - válaszolta Loretta. - Most azonban fáradt vagyok. Lenne szíves felküldeni a szobámba egy kis teát? Meg az újságokat is. Kivasalva, természetesen. - Ki nem állhatta a gyűrődéseket, azt meg még kevésbé, ha az újságpapír hozzátapadt az ujjaihoz.

- Természetesen, asszonyom. Azonnal intézkedem. Feltételezem, leginkább egy Earl Grey felelne meg. - Ahogy mondja, Pearson - hangzott Loretta válasza. Beau az ajtó mögül hallgatózott, és valósággal megkönnyebbült, amikor a másik ajtó nyitódásából és csukódásából megállapította, hogy Lorettát elnyelte a birodalma.

Szóval a nagyságos asszonyt kifárasztotta a környékbeli hölgyek társaságában elfogyasztott ebéd. Akkor talán, gondolta elégedetten, neki is ki kellene fárasztania magát. mondjuk, egy dallasi úttal. Igen, döntötte el, kétségkívül időszerű lenne egy újabb dallasi kiruccanás. Egy újabb korty bourbon után már tárcsázta is a kis szőke számát, és másnap délutánra megbeszélt vele egy pásztorórát.

Hamarosan meghallotta Pearson lépteit a lépcsőn. Bizonyára viszi föl asszonyának a teát és az újságokat. Beau hallotta az óvatos kopogtatást a másik ajtón, aztán a felesége hangját: Szabad!, végül a komornyik távolodó lépteit.

Talán egy perc sem telt el, amikor ismét felhangzott az asszony hangja, ezúttal minden finomságot nélkülözve: - Pearson! Megérkezett már a mai posta? Beau mindig úgy gondolta, a texasi farmereknek szokásuk így üvöltözni.

Pearson azt válaszolta, hogy igen, mire azt az utasítást kapta, hogy vigye fel a leveleket. Beau-t nem érdekelte a posta. Többnyire csak számlák érkeztek, és ezek kifizetéséről úgyis Loretta gondoskodott. Ő költötte el azt a rengeteg pénzt, teljesen helyénvaló hát, hogy ő fizesse a számlákat is. Ha rájönne, hogy a férje eljár ahhoz a dallasi szőkéhez, őt is beadná a tisztítóba. Egyszer s mindenkorra végezne vele. De mint az előkelő férfiak többsége, Beau is tudta, hogyan kell az ilyen ügyeket titokban tartani. És a szőke is megfelelően viselkedett.

Sohasem ajánlkozott volna fel Beau-nak egy iroda zárt ajtaja mögött. Sokkal inkább kedvükre való volt egy helyes, diszkrét lakás, melyet Beau havi rendszerességgel egy csinos kis összeggel is megtoldott, és ezek után a szőke bármikor a rendelkezésére állt egy jó hancúrozásra. Ez tökéletesen kielégítette mindkettőjüket. Ki emelhetett volna kifogást egy ilyen diszkrét kapcsolat ellen? Beau hangosan felsóhajtott, és lehuppant a vörös damasztkanapéra, a puha párnák közé. Nagyot húzott az üvegből, és borongósan nézett maga elé. Már alig várta, hogy Dallasba érjen. Felszáll a hajnali gépre, és mire Loretta észrevenné, már csak a hűlt helyét találja. Éppen elszenderedett, amikor a házat rakétakilövéshez hasonló hang rázta meg. Úgy pattant fel, mintha őt magát is kilőtték volna.

- Atyavilág, mi történt? - ordította, és feltépte az ajtót. Ahol nem sokkal korábban még Loretta magas, kétszárnyú ajtaja állt, most füst gomolygott. Szokásától eltérően Pearson hangos lábdobogással rohant föl a lépcsőn. Egyébként közönyös arca riadalmat tükrözött. Szóval ilyen kurva nagy robbanás kellett ahhoz, hogy a vén fószer arcán megjelenjen valamilyen érzelem - gondolta Beau, miközben keresztülverekedte magát az egész hallt eltorlaszoló ajtón, és bepillantott oda, ahol elvileg Loretta tündérmesébe illő birodalma volt. Az asszony a virágmintás kanapén feküdt, a Spode teáskészlet meg egy csomó más csecsebecse száz darabra hullott maradványai között. Ez egyik karja természetellenes szögben lógott le a kanapé széléről, és kövér vércseppek hullottak belőle a hófehérnek már korántsem nevezhető szőnyegre. Beau először nem tudta, mi hiányzik az élettelen karról, aztán rájött, hogy a kéz.

Elfordult, és ügyesen belehányt a komódon álló elegáns kínai vázába. Pearson gyorsan kihátrált, és az emeleti készüléken máris tárcsázta a mentőket. Hogy mi történt pontosan, azt Loretta Larson Harmon már nem tudhatta meg.

31. fejezet

Al és Maria kettesben vacsorázott Malibuban, a Tra Di Noi nevű barátságos kis olasz bisztróban. Az egyik eldugott sarokban ültek, ami mindkettőjüknek a kedvére volt. Mariának azért, mert úgy vélte, itt senkinek sem tűnik fel, ha csókolóznak egy kicsit, Al pedig, akiben még éltek a zsaruösztönök, akkor érezte biztonságban magát, ha falat tudhatott a háta mögött. Nem mintha támadásra számított volna, egyszerűen a vérében volt az ilyesmi. Mellesleg semmi oka sem lett volna félni a törvénytisztelő Malibuban, ahol - legalábbis a híresztelés szerint unatkoztak a rendőrök ha megírtak néhány büntetőcédulát, vagy lefüleltek egy-egy sztárokra vadászó lesifotóst, az már mozgalmas napnak számított.

Az étterem belső berendezése a legtöbb környékbeli szórakozóhelyéhez hasonlóan a funky stílust követte, a személyzet barátságos volt, az étel kiadós és finom. Maria éppen a kedvencéből, a bolognai spagettiból szippantott be egy hosszú szálat, Al pedig egy tekintélyes méretű borjúszelet eltüntetésén munkálkodott.

- Ezt meg kell kóstolnod - jegyezte meg elismerő hangon, és Maria szája felé nyújtott egy villára tűzött falatot. Maria még a húsba is erotikusán harapott bele. Alt akkor is felajzotta volna az apró mozdulat, ha nem az a fehér felső van a nőn, amely úgy feszült a testére, mintha második bőre lenne, és ha a szűk világoskék farmer nem domborítja ki annyira az idomait. Szőke haja most laza csigákban röpködött nevető arca körül aznap próbálta ki először ezt az Al számára teljesen új frizurát. A felsőjén feszülő HUNCUT feliratról csak Al tudhatta, mennyire helytálló. Elég volt egy pillantást vetnie az ezüstös betűkre, máris elvigyorodott.

- Tudod mit? Gyönyörű vagy ma este - mondta Mariának, miközben eltüntette tányérjáról az utolsó falatot. - Hm. - Maria szája még tele volt spagettivel, de ez sem akadályozta meg abban, hogy odahajoljon a férfihoz és megcsókolja. - Te is - csámcsogta. Egyébként. nem veszel észre rajtam valamit? A férfi alaposan végigmérte.

- Az új frizurádra gondolsz? Tetszik. - Hm. Örülök, hogy feltűnt, és köszönöm a bókot, bár a hajamra már felhívtam a figyelmedet. Valami másra gondoltam. - Fogalmam sincs, mire. Feladom. - Azt akarod mondani, hogy semmi furcsát nem találsz az öltözékemen? Hát ez érdekes, mert pontosan olyan, mint a tiéd. Farmer és póló. Amiben az általam kedvelt magándetektívek járnak. Legalábbis az egyikük.

- Kikérem magamnak! Először is, még életemben nem volt rajtam spagettipántos cucc. Másodszor, egyetlen pólómon sincs HUNCUT felirat. Harmadszor, az én farmerom közel sem olyan szűk, mint a tiéd. Maria könnyedén végigfuttatta a kezét a combjára feszülő anyagon. - Ha te mondod. - búgta, majd vigyorogva hozzátette: - Én is másnak képzeltem korábban a kollégáidat. Meg voltam győződve róla, hogy aki ad magára, az kizárólag kopott, kifényesedett öltönyben, félrecsúszott nyakkendőben és vagányul félrecsapott kalapban jelenik meg a nyilvánosság előtt. Al mosolyogva hallgatta.

- Édes, erről a cuccról én sajnos lekéstem - felelte aztán. - Már vagy negyven éve kiment a divatból. Ha jól emlékszem, utoljára Frank hordott ilyet. - Melyik Frank? Al felsóhajtott, aztán elővette a mobiltelefonját, és felhívta az üzenetrögzítőjét. Hajlamos volt megfeledkezni arról, mennyivel fiatalabb nála a nő.

- Maria, csak egyetlen Frank létezik. Miközben Al az üzeneteit hallgatta, Maria rendelt egy adag tiramisut két villával. Egyszer csak azt vette észre, hogy a férfi arckifejezése megváltozik. Al kikapcsolta a készüléket, és az órájára nézett. - Hát ez érdekes - mormogta. - Beau Harmon keresett. Körülbelül egy órával ezelőtt. Elég furcsa volt a hangja. - Furcsa? - Maria várakozó tekintettel nézett hol a férfira, hol a csábítóan illatos tiramisura. Pontosan tudta, mit tesz az ember alakjával az a krémes halom, mégsem tudott ellenállni neki. - Aha. Vagy inkább ijedt. Maria hirtelen gyanakodni kezdett. - Vajon miért hívott fel? A múltkor az volt a benyomásom, alig várta, hogy megszabadulhasson tőled. Ugyanúgy, mint Bonnie-tól. - Ahogy mondod. És ezt éreztem a feleségével kapcsolatban is. Ettől olyan furcsa az egész. Hacsak. nem bukkant fel náluk a kedves kis Bonnie. - Texasban? San Antonióban? - kérdezte Maria kétkedő hangon, de egyre izgatottabban. - Ha figyelembe vesszük az időeltolódást, San Antonióban már éjfél is elmúlt. Mi oka lehetett arra, hogy ilyen későn hívjon?

- Nyilván történt valami. Edd meg a tiramisudat, Maria - rendelkezett Al, és már oda is intette magához a Luigi névre hallgató pincért. - Vissza kell mennem az irodámba. A Mercedesben ültek. Maria vezetett, vagy legalábbis megpróbált vezetni, az egyik kezében ugyanis a kávét szorongatta, amelyet - mivel ebből nem engedett - útközben vettek egy Starbucksban, a másikkal pedig a saját telefonszámát próbálta bepötyögni a mobiljába, mert úgy döntött, hogy ő is le akarja hallgatni az üzeneteit.

- Maria - jegyezte meg Al, miközben tovább suhantak a parti úton -, egyik kezed sincs a kormányon. Miközben az üzeneteit hallgatta, Maria a kávét tartó kezének két ujját a kormányra tette, hogy be tudjon venni egy kis ívű kanyart. - Már hogyne lenne. Csak nem azt akarod mondani, hogy félsz?

- De. Félek. Az a helyzet, Maria, hogy vezetés közben tényleg a vezetésre kellene figyelned. Erre te mit csinálsz? Mindennel törődsz, csak azzal nem. Legalább három dologgal foglalkozol ahelyett, hogy rendesen megfognád a kormányt. - Hidd el nekem, Giraud, néggyel is tudok - válaszolta a nő, és bizonyságképpen bátorítóan megszorította a férfi combját.

- Ha tényleg így gondolod - felelte Al -, jobb lenne, ha nem vezetnél. Maria nem szólt, csak diadalmas tekintettel bekanyarodott a Sunsetre, aztán padlóig nyomta a gázt, mire száguldani kezdtek, mintha szárnyai lennének az autónak.

- Gyáva nyúl - dünnyögte. Al beismerte, hogy ebben a vonatkozásban tényleg az. A Palisades szerpentinjéhez érve azonban Maria mégiscsak kénytelen volt lassítani, de a Bel Air-i kapukhoz érve ismét rálépett a gázra. Keresztülsuhantak Beverly Hillsen, majd befordultak a Sunset Stripre. Al irodájához érve a Mercedes bevágódott az épület mögött kialakított parkolóba, és hirtelen megállt.

- Nem mondhatod, hogy nem értünk ide rekordidő alatt - jegyezte meg elismerésre várva Maria, miközben a visszapillantó tükörhöz hajolva újrarúzsozta a száját. - Hát nem - dörmögte Al, és máris elindult felfelé a parkoló dombján.

- Hé, várj már meg! - kiáltott utána Maria. Lecsapta a rúzst, a férfi után rohant, és belékarolt. - Az a baj - morogta, amint megpróbált alkalmazkodni a férfi hosszú, kacsázó lépteihez -, hogy téged jobban érdekel Beau Harmon, mint én. - Felsóhajtott. - Milyen férfi az, aki pénteken éjfélkor az irodáját választja a szeretője ágya helyett? - Egy magándetektív, akinek sürgős telefonhívása van. Ideje lenne hozzászoknod, Maria - felelte Al, és kinyitotta az iroda ajtaját.

- Süket duma - dünnyögte Maria, majd felkapta az iroda ajtaja mellett hagyott levélcsomagot és bevitte. Letette az íróasztalra, fél fenékkel maga is odaült mellé, és a lábát lóbálva várta, hogy Al felhívja Beau-t. - Harmon? - kérdezte csodálkozva Al, mert Beau maga vette fel a telefont. Vajon mi történhetett a komornyikkal? Lehetséges, hogy mégsem huszonnégy órában alkalmazza Loretta? - Igen. Giraud vagyok. Azt kérte, hogy hívjam vissza, amilyen gyorsan csak tudom. Függetlenül attól, hány óra van. Remélem, nem ébresztettem fel. - Engem már semmivel nem lehet felébreszteni - felelte Beau olyan hangosan, hogy még Maria is hallotta. - Soha többé nem merem lehunyni a szemem.

- Oké, nyugodjon meg, pajtás, hallom, amit mond, nem kell kiabálnia. Mi történt? Al fel-alá járt az irodában, a füléhez tapasztotta a telefont, és az arcán látszott, hogy nagyon figyel. Mivel Maria már nem hallotta, mit mond Beau, a küldeményt kezdte nézegetni. A feladó egy Neiman Marcus matricát ragasztott a hátoldalára. Hm. Ki küldhet Alnek ajándékot a Neiman Marcustól? Talán a híres San Antonió-i házaspár, Loretta és Beau?

Annak alapján, amit hallott róluk, nem tűntek éppen bőkezűnek. No de akkor ki lehet a feladó? Lehet, hogy Giraud-nak titkos csodálója van? Vagy talán nem is olyan titkos. Alaposan szemügyre vette a kézírást. A feladó helye üresen állt, Al nevét és címét pedig nyomtatott nagybetűkkel írták a bélelt borítékra. Maria ismét megemelte, megforgatta a küldeményt, és minél tovább nézte, annál inkább eluralkodott rajta a féltékenység. A csomag nehéz volt a méretéhez képest. És Maria biztosan tudta, hogy Al sohasem vásárol a Neiman Marcusnál. Már a Gap is boldog lehetett, ha néha betért hozzájuk valamiért.

- Halljuk, ki az a szerencsés nőszemély, aki a Neimantól küldözget neked ajándékot? - kérdezte jó hangosan, és szórakozottan elkezdte lehúzni a borítékot lezáró celluxcsíkot. Közben kihívó pillantást küldött Al felé. Al persze még mindig Beau-ra figyelt.

- Mit mondott, mi okozta? - kérdezte, és a tekintetébe kiült a döbbenet. Aztán elordította magát: Maria! - És szabályosan rávetette magát. - Jézusom, Maria! - ordította ismét, és bár Maria ajka szólásra nyílt, a gondosan megformált Ó-t már nem tudta kimondani. Al ugyanis megragadta, majd miután kitépte a kezéből és elhajította a félig felbontott csomagot, lerántotta a padlóra és ráfeküdt. Az Ó közben sikollyá erősödött Maria ajkán. Belesikoltott Al fülébe, de ez nem sokat számított, mert hangját elnyomta az a hatalmas robbanás, amely milliónyi üvegcseréppé, leszakadó gerendákká, füstgomolyaggá és narancsszínű lángnyelvekké változtatta az irodát. Aztán Maria már csak zokogni és remegni tudott a ránehezedő test alatt.

- Mi ez? Mi történt? - suttogta rekedten, miközben Al felállította, és sérüléseket keresve végigtapogatta az egész testét. Aztán gyorsan átvezette az izzó szeméthalmon, ki a lépcsőházba, ahonnan már hallani lehetett a szirénákat. A segítség szerencsére gyorsan érkezett. - Az - felelte komoran Al -, hogy Bonnie Harmon, más néven Laurie Martin él, és ismét akcióba lépett.

Lionel Bulworth gyilkossági nyomozó kényelmetlenül egyensúlyozott a méreteihez képest túl kicsi széken a floridai Pensacolában, a Sea Breeze Inn cserepes pálmái között, a türkizszín falról felröppenni készülő csapatnyi kerámialúd alatt. Vele szemben Powers foglalt helyet, ezúttal civil szerelésben, de még így is félelmetes látványt nyújtott. Kopottas fekete kosztümjéhez fehér blúzt viselt, amelyhez nyilván nyakkendő helyett - piros szalagot kötött a nyakába. Öltözékét hatalmas méretű, kitaposott fekete bőrcsizma egészítette ki.

Úgy néz ki, mint egy elfuserált városi cowboy, állapította meg magában elképedve Bulworth. De Powers - tekintélyes méretei ellenére - bírta a strapát. Ő végezte az összes lábmunkát, míg Bulworth a telefonokat vállalta magára. Most egy jólesően hideg sör mellett a jegyzeteiket vetették össze az épület kicsi, óceánra néző előcsarnokában. Vagy talán nem is az óceán csillog előttük hatalmas tükörként, hanem a Mexikói-öböl? Bulworth nem ismerte valami jól Floridát.

- Itt van nálam Jimmy házassági anyakönyvi kivonata meg a halotti anyakönyvi kivonat. Az az orvos állította ki, aki a baleset helyszínén megvizsgálta. Aztán begyűjtöttem a tűzesetről szóló tudósításokat. Meg néhány képet a feleségéről, Bonnie-ról - fejezte be Powers, és elégedett vigyor kíséretében nyújtotta át Bulworthnek a bizonyítékait. Bulworth végignézte mindet, különösképpen a Bonnie-ról készült képeket. - Ismeretlen - jegyezte meg közömbös hangon. - Ráadásul az újság szerint igazi hősként viselkedett. Megpróbálta kihúzni a férfit a lángoló kocsiból.

- Csakhogy az nem Jimmy volt, hanem valaki más - jegyezte meg Powers. - Úgy van. Amikor felhívtam a helyi kapitányságot, rákérdeztem, nem tűnt-e el valaki akkoriban. - És? - Powers belehörpölt a sörébe, és felkapott egy maroknyi perecet. - Néhány nappal a tűzeset után bejelentés érkezett hozzájuk egy Gil Fearing nevű, negyvenéves fehér férfiról, akinek egyik napról a másikra nyoma veszett. Nagyjából ugyanolyan felépítésű volt, mint Jimmy Victor, a város szélén lakott egy silány bérlakásban, és alkalmi munkából élt. Főleg építkezéseken dolgozott. Legalábbis ha nem ivott, vagy nem a nőket hajtotta éppen. Mégpedig Jimmy Victorral. Merthogy nem akármilyen szoknyavadász volt a jó öreg Jimmy. Annak alapján, amit megtudtam róla, el tudom képzelni, hogy szívesen megszabadult volna tőle bármilyen feleség. - Igen? - Powers újabb marék perecet dobott a szájába, és felvonta borzas szemöldökét. - Gondolja, hogy az asszony ölte meg?

- A nyakamat teszem rá. De van egy kis difi. Senki sem tudja, hova lett a tűzeset után. Fogta magát, és elment. A hírét sem hallották azóta a környékbeliek. - Nem értem az egészet - dünnyögte Powers. - A nő megöli a férjét, aztán kiderül, hogy mégsem a férje égett el a lakókocsiban, viszont tíz év múlva ugyanennek a fickónak a holttestét megtaláljuk egy kaliforniai kanyonban. Elnéztünk valamit? Olyan érzésem van, hogy hiányzik egy nagyon fontos láncszem. - A fején találta a szöget, Powers - mondta Bulworth, és felsóhajtott. - Sajnos, semmit sem tudunk erről a Bonnie Hoyt/Victorról, csak azt, hogy él, és valószínűleg ő ölte meg Jimmyt. De hogy mi köze mindennek Laurie Martinhoz, arról gőzöm sincs.

- Maga szerint mi történhetett ezzel a Laurieval? - kérdezte Powers. Lesöpörte fekete kosztümjéről a ráhullott morzsákat, aztán intett a pincérnek, kért még egy sört. Éppen belekortyolt, amikor a főnöke zsebében sipogni kezdett a mobiltelefon. A férfi előkotorta hatalmas kezével. - Bulworth - szólt bele. Sokáig döbbenten hallgatott. - Ugye, nem akarsz átverni? - kérdezte aztán szigorú hangon. - Jól van, jól van, elhiszem, hogy nem, bár ezt már hallottam egypárszor. Az ördögbe, ember, hát persze hogy figyelek. Jól van, Giraud. Az lesz a legjobb, ha az elején kezded. Intett Powersnek, aki odacsúsztatott elé egy tollat meg egy jegyzettömböt, és miközben figyelmesen hallgatott, Bulworth írni kezdett azzal a nagybetűs, lendületes kézírással, amellyel sok-sok évvel azelőtt, még elemi iskolás korában, első díjat nyert a newarki diákok versenyén. - Vedd úgy, hogy már ott is vagyok - mondta végül. - Biztos, hogy nem esett bajotok? Nagyszerű, remek, szuper. Máris indulok. Egyébként mi a francot gondoltál, hogy eddig egy szót sem szóltál erről az egészről, te nyavalyás? Nem tartozik rám, mi? Nem. nekem ne gyere ezzel a bizalmas ügyfélkapcsolati dumával. pontosan tudod, hogy rendőrségi ügyekben nincs bizalmas ügyfélkezelés. Ha szólsz, már elkaphattuk volna. Nem, nem akarom a nyakadba varrni Loretta Harmon halálát. Ha bárki képes megtalálni Laurie Martint, az te vagy, ezt készséggel beismerem. Rendben. Ott találkozunk. Powers félig felemelkedett a székéből, annyira izgalomba hozta a telefonhívás.

- Mi van? - kérdezte hangosan. Férfiasan mély, ércesen zengő hangjára odafordultak a tekintetek. Bulworth érezte, hogy elvörösödik az arca. A jó francba már, szitkozódott némán, hogy nem tud kinőni ebből a gyerekes pirulásból. Ráadásul Powers is észrevette, hogy zavarba jött, máskülönben miért vigyorogna ennyire kajánul?

- Túl hangos vagyok, ugye, főnök? Borzasztóan sajnálom, ilyen a természetem - folytatta ugyanakkora hangerővel. Most már azok is felkapták a fejüket, akik eddig valamilyen oknál fogva nem figyeltek oda. Bulworth felállt, egyetlen hajtásra kiitta a maradék sörét, és ráförmedt a még mindig vigyorgó nőre.

- Csomagoljon! Azonnal indulunk. El akarom érni a következő gépet. - De hát. - hápogta Powers. - Be kellene fejeznünk a nyomozást. Mi ilyen sürgős? Hová megyünk? - Texasba. - Bulworth már a helyiség közepén járt, és ha addig valaki nem jött volna rá, mi a foglalkozása, most megtudhatta, ugyanis maga volt a megtestesült rendőr.

- Texasba? - Igen, Powers, jól hallotta. Texasba, ahonnan az istentelenül ronda csizmája származik. Ott biztosan nem fog feltűnni senkinek. Al, Bulworth és Powers Beau Harmonnal vacsorázott a Benboys vendéglőben, a texasi Falcon Cityben. Ugyanott, ahol Beau szavaival élve Bonnie Victor addig tette-vette magát, míg össze nem szűrte a levet az öreggel.

Ahogy Al végignézett az étteremben felszolgáló, finoman szólva is nagydarab, középkorú nőkön, akiknek dús idomairól szinte lepattant a feszes, fekete ruha - utoljára James Dean filmjeiben látott ilyen kötözött sonkát idéző nőalakokat -, egy csöppet sem csodálkozott azon, hogy a csinos, vörös hajú Bonnie-t kedvére valónak találta az idős Harmon. Már túl voltak a haláleseteknél szokásos formaságokon, és miután mindannyian kifejezték együttérzésüket Loretta halála miatt, közölték Beau-val, hogy szeretnének részt venni a másnapi temetésen. Bulworth úgy vélte, hogy a gyilkosok többsége szeret jelen lenni az áldozata temetésén, abból az egyszerű okból kifolyólag, hogy közvetlenül láthassa tette eredményét. A helyi rendőrkapitányság szintén bejelentette, hogy a nyomozói kivonulnak a szertartásra, természetesen civil ruhában, figyelni fogják, megjelenik-e oda nem illő idegen, és vigyázni fognak, hogy ne fordulhasson elő kínos incidens. A sír melletti szertartást pedig videóra veszik, hogy később ellenőrizhessék a megjelenteket.

- Az, hogy Loretta a Larson család tagja - jegyezte meg Beau, miközben a szájába tömött egy Texasszal vetekedő méretű bélszíndarabot, méghozzá olyan étvággyal, amely az adott helyzetben cseppet sem volt helyénvaló -, rengeteget nyom a latban errefelé. Mégiscsak a Larson Olajtársaságról van szó. Ugye már maguk is hallottak róla?

Bulworth bólintott, és egy sanda pillantást küldött Al felé.

- Természetesen. Mindannyian hallottunk a Larson Olajtársaságról.

Al tudta, mit jelent Bulworth pillantása. Vajon mennyit örököl Beau Loretta után a Larson cég pénzéből? Elképzelhető-e, hogy több köze van a felesége halálához, mint amennyit az elmondása alapján gyanítani lehet?

- Nagy temetésre számítsanak - folytatta Beau két újabb tekintélyes falat között. - Itt lesz mindenki, aki csak számít. Az összes texasi nagykutya. Al ismét elkapta Bulworth pillantását, és megrázta a fejét. Beau Harmonnak nem volt annyi esze, hogy kitervelje a kettős levélbombás merényletet, amely végzett a feleségével, és amely majdnem Maria halálát is okozta. Még akkor sem lehetett képes ilyen akcióra, ha egyébként szívesen gyanúba keverte volna Bonnie-t. Ezenkívül Al hajlott arra, hogy bármit örököl is a felesége után, megszolgálta. Nem keveset kellett kiállnia miatta.

- Most mihez kezd, Beau? - kérdezte, miközben felnyársalt a villájára néhány sült hagymakarikát. Ennél finomabb hagymakarikát még soha nem evett.

- Nos, amint elül a vihar, eladom a házat. Arra gondoltam, hogy elköltözöm San Antonióból. Olyan sok rossz ért itt engem, értik ugyebár. Esetleg kipróbálnám Dallast. Ott aztán nyüzsög az élet, lesz, ami elterelje a figyelmemet a rossz emlékekről. Értik ugyebár. Al úgy gondolta, érti. A Lorettával való egyszeri találkozás is igen kellemetlen nyomot hagyott benne, így könnyen el tudta képzelni, milyen emlékeket őrizhet az asszonyról Beau.

- Meséljen nekünk Bonnie Harmonról - szólalt meg mindenki számára váratlanul Powers. - Nem mindennapi nő lehetett, ha be tudta fűzni a maga apját. - Hát nem is volt az. És jól is nézett ki, értik ugyebár. Bólintottak. Akkor is értették volna, ugyebár, ha nem így fejezi be minden második mondatát.

- Magas volt, karcsú, majdhogynem sovány, mégis jó. - Beau Powersre nézett, aztán egy gömbölyded formát rajzolt a kezével a levegőbe. - ...jó csöcse volt - fejezte be Powers segítőkészen a megkezdett mondatot. Bulworthnek majdnem a torkán akadt a csilis sült krumpli.

- Még egy Coorst a barátomnak - szólt oda Al az asztaluk mellett ellejtő pincérnőnek. Közben arra gondolt, hogy csak az idejüket vesztegetik. Úgy érezte, ez a beszélgetés Beau Harmonnal nem vezet sehova. Fölösleges volt idejönniük.

- Ja - mondta Beau, és kajánul elvigyorodott. - És Bonnie szerette is mutogatni. Mindenki őt bámulta. Higgyék el, már akkor is sokan jártak ide, no és a legtöbb fickó fiatalabb volt, mint a fater. És jobban is néztek ki. Bonnie-nak mégis Boss kellett, mert tudta, hogy gazdag. Márpedig neki nem kellett más, csak a pénz. Azonnal tudtam, amikor megláttam.

- Talán maga is rá akart hajtani Bonnie-ra? - kérdezte Al olyan közömbös hangon, hogy Beau egy időre megfeledkezett arról, kikkel is beszél. - Mi tagadás. - felelte vigyorogva, és büszkén kihúzta magát, mint John Travolta a Szombat esti lázban, bár ülve ez nem lehetett éppen könnyű dolog. - Főleg, hogy mindig bátorított a szemével. Értik, ugyebár?

- Feltételezem, hogy ágyba csalogató pillantása volt - jegyezte meg Powers, és elkezdte csipegetni Bulworth csilis krumpliját. A magáét ugyanis már eltüntette. Főnöke döbbent tekintete a megállapításnak szólt, nem a vacsora megdézsmálásának. - Hát igen. Bonnie értette a csíziót. Tudta, hogyan kellesse magát. Apám meg, az a vén bolond, bekapta a csalit. Aztán szépen meghalt, és arra a ribancra hagyta az összes pénzét. Persze hogy megtámadtam a végrendeletét.

Beau részletesen elmesélte, miként vették kezelésbe Loretta nagymenő ügyvédjei Bonnie Harmont. Szabályosan kiüldözték a városból. De azért nem távozott üres zsebbel. Kétszázezer dollárt kapott. Készpénzben. Powers hangosan füttyentett.

- Az rengeteg pénz. - Na ja. De közel sem annyi, mint amennyit akkor kaphatott volna, ha érvényesíttetni tudja Boss végrendeletét. Ezért is gondolom, hogy Bonnie küldte azt a levélbombát. Csak nem Lorettának szánta, hanem nekem. Újabb falat bélszínt tömött a szájába, és szorgalmasan rágni kezdte.

- Na és volt rá egy másik oka is - tette hozzá, miután sikerült lenyelnie a tenyérnyi húst. - Kicsináltam a kutyáját. Al azonnal hegyezni kezdte a fülét.

- Megölte Clyde-ot? - Meg. Elgázoltam a kis szörnyeteget. A kapuban. Egek, mekkora patáliát csapott miatta Bonnie! Átrohant hozzánk, mint egy őrült. Ott helyben meg tudott volna ölni. Esküszöm az élő istenre, megijedtem a pillantásától. Mintha az ördöggel néztem volna farkasszemet. Akkor már biztos voltam benne, hogy ő ölte meg Bosst. Az utolsó kételyem is elszállt. És már engem is meg akart gyilkolni. Clyde miatt.

- Szemet szemért - jegyezte meg gyászos hangon Powers, és az utolsó néhány szál krumplit is eltüntette Bulworth tányérjáról. A férfi már korábban felhagyott azzal, hogy megpróbáljon jóllakni, inkább áttolta az egészet Powers elé. Alnek közben megszólalt a mobiltelefonja. Elnézést kért, és kiment az előtérbe, hogy fölvegye.

- Segítség, elraboltak! Fogoly vagyok a saját otthonomban. Azzal fenyegetnek, hogy fogadnom kell egy harminchat éves, nőtlen fogászt. - Természetesen Maria volt az. Kiengedték a kórházból, ahova Al sokkos állapotban vitte be.

- Anya azt mondja, ha még egyszer akár csak kiejtem a számon a nevedet, megöl. Nem engem, hanem téged. A puszta kezével. Megpróbáltam megértetni vele, hogy a gyilkosság nem megoldás erre a régóta fennálló problémára, de nem hallgat rám. Mondd meg, Giraud, mit tegyek? - Nyugtasd meg - felelte Al. - Én meg küldök neki egy tucat rózsát. - Inkább legyen három tucat. És rózsaszín. - Rendben. Akkor három tucatot küldök - felelte beletörődő hangon Al. - Be kell ismerned, hogy lassan minden randevúnk után a kórházban kötök ki - folytatta Maria. - Beismerem. De hát ilyen a szerelem, bébi. Hol jó, hol rossz. - És nem lehetne egyszer végre jó? - kérdezte panaszos hangon Maria. - Lassan törzsvendég leszek a baleseti sebészeten. Mikor lesz már egy kis nyugtom? - Amint túl leszünk ezen az ügyön, drágám. Megígérem. De nem mondhatod, hogy nem figyelmeztettelek. Előre szóltam, hogy magándetektívnek lenni rizikós. - Ez igaz. De mit csináljak, ha vonzanak a rizikós foglalkozást űző férfiak? - Beszélj inkább csak egyetlen férfiról, és megígérem, hogy holnap estére otthon leszek. A temetés után megpróbálom elérni az első gépet. - Hurrá! Én addig lerázom anyát meg a fogászt. Nálam jó lesz? - Igen, drágám. És ezúttal neked is viszek rózsát. - Imádlak, Giraud! - mondta álmatagon Maria.

Al boldogan elmosolyodott.

- Én is téged.

Beau nem tévedett a temetést illetően. Alnek úgy tűnt, fél Texas eljött, hogy végső búcsút vegyen Loretta Larson Harmontól, és ahogy megígérték, szinte az egész San Antonió-i rendőrkapitányság kivonult. Ott volt a rendőrfőnök, az állam kormányzója, egy csomó civil foglalkozást űző nagykutya és vagy száz ebédbarátnő, akik legjobb fekete ruhájukban, malomkeréknyi kalapban és a fűbe tövig besüppedő, méregdrága tűsarkú cipőben úgy totyogtak a sír felé, mint egy csapat fekete varjú. Beau méltóságteljes hatást keltett fekete Brioni öltönyében és fehér Stetson kalapjában. Sztoikus arccal fogadta a részvétnyilvánításokat, és mivel családjának már egyik tagja sem élt, Loretta ügyvédjei álltak mellette a sír előtt. Az ébenfa koporsót megannyi arany ciráda díszítette, és Beau-nak gondja volt arra, hogy Loretta kedvenc levendula -, zöld- és barackszínű, nyomott mintás angol vásznával béleljék ki a belsejét.

- Ő is így kívánta volna - jegyezte meg bánatosan azoknak, akik elhaladtak a nyitott koporsó előtt.

Természetesen Loretta kéz nélkül maradt két karját gondosan elrejtették a selyembélésű vászontakaró alá, és a temetkezési vállalat kozmetikusa annyi levendulaszínű szemfestéket és rózsaszín rúzst vitt fel az élettelen arcra, hogy az végül egészen emberi lett. Al búcsúzásképpen belemosolygott a ráirányuló kamerába, majd amilyen gyorsan csak lehetett, Bulworthszel és Powersszel együtt visszavonult. Ahogy Beau valószínűleg mondta volna: elhúztak a reptérre. Ott pedig felültek az első Los Angeles-i gépre, hogy tovább keressék Bonnie Harmont, vagy más néven Laurie Martint.

32. fejezet

- Szerinted megpróbálja majd újra? Maria a barna színű plüsskanapén feküdt, lábát a párnákon pihentette, a fejét Al ölébe hajtotta. Nem volt rajta smink, és régi, fehér frottírköntösében, ősöreg nyuszipapucsában, gumikarikával hátrafogott hajával alig látszott többnek tizenöt évesnél. Al legalábbis így látta. Azt viszont egyértelműen érezni lehetett, hogy fél.

- Á, nem meri - felelte a férfi jóval magabiztosabban, mint amilyennek érezte magát. - Tudja, hogy résen vagyunk, és a rendőrség is nyomoz. Nem hívhatja fel magára a figyelmet. Most meg kell húzódnia. Mariát megnyugtatta ugyan valamennyire, de a saját aggodalmát nem tudta csillapítani. Laurie Martin majdhogynem az otthonukban támadta meg őket, és a fegyvere szíven találta Alt. Ha bármi történt volna Mariával. még a gondolatát sem tudta elviselni. Olyan közel volt hozzájuk a vég.

- Tudod, szívem - szólalt meg hosszabb hallgatás után -, arra gondoltam, hogy az anyádnak esetleg igaza van. Mármint abban, hogy fel kellene hagynod a magándetektívesdivel. Vissza kellene térned a régi életedhez. Okos vagy, művelt, nagyszerű állásod van, ahol elismerik a szakértelmedet. Maria szeme résnyire szűkült, ahogy Alre nézett.

- És tökéletes felesége lennék a fehér lovon érkező hercegnek. Ugye ezt akartad mondani? - Nem kell feltétlenül fogásznak lennie - mondta közömbösnek szánt hangon Al, amely fájdalmas kiáltásba ment át, amikor Maria megfontolt mozdulattal a gyomrába vágta a könyökét.

- Jézusom, Maria, és én még azt hittem, ápolásra szorulsz! Olyan ütésed van, mint egy bokszbajnoknak. - Menj a francba, Giraud! - mondta nyersen a nő. - Csak nem képzeled, hogy lepasszolhatsz bárkinek? Még jó, hogy nem saját magad akarod kiválasztani nekem a megfelelő vőlegényt. Ha elfelejtetted volna, hadd emlékeztesselek: nem szoktam kiszállni semmiből. Természetesen nem félek az ördög menyasszonyától, hétköznapi nevén Laurie Martintól. Úgyhogy bökd ki szépen, mi a következő lépés! Allel életében először esett meg, hogy egy nekiszegezett kérdésre nem tudta a választ.

- Időre van szükségünk - felelte reményvesztett hangon. - Remélem, lesz egy kis időnk, mielőtt további károkat okozhatna ez a női bőrbe bújt szörnyeteg. Maria átlendítette nyuszis lábát a párnákon, és hirtelen mozdulattal felült.

- Valami azt súgja - kezdte ijedt hangon -, hogy meg kell látogatnom Vickie-t. Tudni akarom, jól van-e. - Felhívom a kórházat, és beszélek az ügyeletes nővérrel. - Al még be sem fejezte a mondatot, már fel is kapta a telefont, de Maria hangja megállította.

- Nem. Félreértesz. Látnom kell. Valami azt súgja, hogy be kell mennem hozzá. - Ahhoz már késő van, Maria - ellenkezett Al. - A látogatási időnek régen vége. Nem beszélve arról, hogy még te sem vagy a régi. Feküdnöd kellene. - A francba, Giraud! - Maria akkorát dobbantott a papucsos lábával, hogy megemelkedtek rajta a nyuszifülek, így a papucs most inkább Dumbóhoz hasonlított. - Hát nem érted? Fontos, hogy bemenjek. Megjelent előttem az arca, ahogy nyitott szemmel fekszik, mégsem lát semmit, de patakzanak a szeméből a könnyek. Úgy érzem, szüksége van rám. valakire. Most azonnal. A férfi bólintott.

- Rendben. Felhívom a kórházat, és megkérdezem, beengednek-e bennünket. - Maria a nyakába ugrott, megcsókolta, aztán kirohant a fürdőszobába, hogy magára kapjon valamit.

- Be fognak engedni - kiáltotta vissza. - A te csodatévő erődnek senki nem tud ellenállni. Bár így lenne, gondolta vágyakozva Al. Szokatlan csendben tették meg az utat a kórházig. Maria a gondolataiba mélyedve kuporgott a Corvette máskor annyit kritizált bőrülésén, feszülten, felajzva, mint egy zsákmányára váró egérfogó.

Finom illata volt. Al azt a Hermes 24 Fabourg parfümöt érezte rajta, amelyet tőle kapott még az előző évben, egy romantikus párizsi hétvége alkalmával.

Tényleg csak egy év telt el azóta? Al úgy érezte, egy évtized. Már a kórház kapujánál jártak, amikor Maria megkérdezte: - Mi van Steve-vel? Mostanában nem beszéltünk róla.

- Kiengedték a börtönből. Bulworth nem tarthatta bent tovább. De nem akarják nagydobra verni, hogy szabadon bocsátották. Egyelőre. Addig semmiképp, míg Laurie Martint el nem kapják. Biztonságos helyen van, védőőrizet alatt. Fennáll a veszélye, hogy ha Laurie megtudja, felmentették Steve-et a vád alól, ismét megpróbálkozik valamivel. - Például azzal, hogy megölje? - kérdezte kedvetlenül Maria.

- Például. Nem engedheti meg, hogy életben maradjon. Túl sokat tud róla. És most, hogy Jimmy Victor is megkerült, tovább szorult a hurok Laurie nyaka körül. A helyében én már kezdenék idegeskedni egy kicsit. A levélbombája is rosszkor robbant fel, Jimmyt is megtalálták. - Sohasem tudhatod, milyen ötlettel áll elő motyogta Maria, ahogy kikászálódott a kocsiból, és elindult az immár nagyon is ismerős lépcső felé.

Vickie nagyon, de nagyon magányosnak érezte magát. Mintha mindenki megfeledkezett volna róla. Sohasem élte még át ezt az érzést. Senki sem törődött vele. Vagy mégis? Megérzett valamit a levegőben, amitől minden megváltozott. Érezte, nem is a szívével, inkább az orrával. Mintha hirtelen egy nyári kertbe lépett volna, ahol a virágok pompás illata elfeledtette vele az annyira meggyűlölt kórházi szagokat.

Parfümillat lengte körül. A gyerekkori nyaralásokra emlékeztette, a tavaszi szellőre, a jázmin-, rózsa- és fűillattól terhes nyári éjszakákra. Eszébe juttatta, hogy ő is nő. és hogy él. még a fejébe is befészkelte magát a biztos tudat, hogy él.

Nyugtalanul, összeszorított szemmel dobálta magát a párnán, és megpróbálta maga elé képzelni azokat a régi vakációkat a keleti parton a bácsikáival, nénikéivel meg az unokatestvéreivel. Mennyit játszottak! Addig kergetőztek a parton, míg ki nem dőltek, ordítoztak, sikoltoztak, birkóztak.

…Ó, istenem, a kicsi lányaim. ki viszi nyaralni a lányokat, ha én nem leszek? De hát itt van, és él. biztosan él. máskülönben hogy érezhetné a parfümillatot? Hűvös, puha érintést érzett a kezén. Egy női kéz érintését. Valaki beszélt hozzá. Lehet, hogy fontos dolgokat mond neki. Vickie megpróbálta rendezni a kapcsolódási pontokat a fejében, hogy kihámozhasson valamit az elhangzó hangfoszlányokból. Azt biztosra vette, hogy nem az orvos szól hozzá, és nem is egy nővér. valaki, akit máshonnan ismer, aki valami miatt fontos neki. Kár, hogy nem ismeri fel.

- Vickie, kedves - suttogta halkan Maria az ágy fölé hajolva. Ez volt az oka annak, hogy Vickie olyan intenzíven érezte a parfümillatot. - Maria vagyok. Emlékszik rám? Én is ott voltam azon az éjszakán, és pontosan tudom, min ment keresztül. Vickie, úgy éreztem, hogy be kell jönnöm ma este. hogy szüksége van rám, mert újra hallani szeretné valakitől, hogy Steve ártatlan. Szabadon engedték, mert kiderült, hogy nem ő követte el mindazt, amivel megvádolták. Még nem fogták el a tettest, de ami késik, nem múlik. El fogják kapni, Vickie, erre akár meg is esküszöm. És ha ez megtörténik, Steve első útja idevezet majd, ehhez az ágyhoz, és akkor maga fogja elmondani mindazt, amit most én próbáltam elmondani. Azt is, hogy mennyire szereti, Vickie. És nemcsak ő, hanem a lányok is. Elhiheti, hogy így van. A saját szememmel láttam. Al a helyiség kórházzöld falának támaszkodva hallgatta Mariát. Karját összefonta izmos mellkasán, és figyelt. El sem tudta képzelni, mi űzte-hajtotta Mariát, hogy bejöjjenek, de már megtanulta, hogy érdemes hallgatni az ösztöneire. Nem beszélve arról, hogy ő maga is bármit megtett volna Vickie-ért. Egy pillanatra sem feledkezett meg arról, hogy kötelezettségei vannak iránta. Vickie egyre vadabbul dobálta a fejét a párnán. Maria megriadt.

- Minden rendben, Vickie - mondta, és aggódó pillantást vetett az asszony életfunkcióit nyomon követő monitorokra, amelyek minden egyes szívdobbanást, minden kis lüktetést, minden vérnyomás-ingadozást regisztráltak. Nem sok öröm lehet az életben, ha gépekre kapcsolva fekszik az ember, gondolta szomorúan. Még sokáig ült Vickie mellett, a kezét fogta, és némán figyelte a rezdüléseit. Végül nagyot sóhajtott.

- Azt hiszem, tévedtem - mondta Alnek. - De tudod, nem hagyhattam figyelmen kívül azt a nyavalyás megérzést. biztosra vettem, hogy Vickie-nek szüksége van rám. ezt súgta az ösztönöm. Nem tudom megmagyarázni. - Nem is kell. - A férfi megfogta a kezét, és felsegítette az ágyról. - Menjünk, drágám. Késő van. Köszönj el szépen Vickie-től. Ennél többet egyelőre nem tehetsz. Maria ismét nagyot sóhajtott, amint lepillantott a szánalmasan sápadt, beesett arcra. Olyan áttetszőnek tűnt rajta a bőr, mintha nem is lett volna benne vér.

- Jó éjszakát, Vickie! - suttogta, és gyengéden végighúzta az ujját az asszony szemöldökén. Vickie szeme felpattant a finom érintésre. És Maria megesküdött volna rá, hogy ezúttal lát is. Megragadta Vickie hideg kezét, és ismét beszélni kezdett hozzá.

- Vickie, angyalom, ha hallja, amit mondok, ha ért engem, szorítsa meg a kezemet! Ha csak egy kicsit is, szorítsa meg, könyörögve kérem. Vickie szeme egy hosszú pillanatig kifejezéstelenül meredt Mariára, de aztán egy alig érezhető nyomás, egy lágy, nagyon, de nagyon gyenge szorítás formájában megérkezett a várva várt válasz. Ez elég volt Mariának ahhoz, hogy megnyugodhasson: nem csapták be az ösztönei. Jól tette, hogy hallgatott rájuk. Azzal, hogy bejött a kórházba, sikerült áttörnie azon a láthatatlan akadályon, amely elválasztotta Vickie-t az élők világától. A szeméből egyenesen az asszony hideg kézfejére potyogtak a könnyek. Al közben elrohant az ügyeletes orvosért.

- Most már minden rendben lesz, Vickie - suttogta meghatottan Maria. - Minden a legnagyobb rendben lesz. Megígérem.

33. fejezet

Steve Mallard fel-alá járkált jellegtelen szobájában, az ugyancsak jellegtelen Country Cabin Hotelban, amely a San Fernando-völgyben, a zajos 101-es főút és az éjjel-nappal hatalmas forgalmat bonyolító Ventura Boulevard között állt. Steve egyfolytában azon tűnődött, meddig kell ott maradnia. Még csak egy hete volt ezen a biztonságos helyen, de úgy érezte, mintha már egy egész évet töltött volna a négyszögletes, sárga falú szoba kopott, sötétbarna bútorai között. Az egyetlen színes darab a tarka ágyterítő volt, de az ahelyett, hogy feldobta volna a szobát, inkább kiemelte a sivárságát.

Egy Chavez nevű civil ruhás nyomozó vette át nemrég az őrzését, aki most a szomszédos szobában feküdt, és a Randivonal című műsort nézte a tévében.

A szobák közötti ajtó, mint mindig, most is nyitva állt, de a külső ajtókat zárva tartották, ugyanúgy, ahogy a biztonsági okokból felszerelt hevederzárakat is. Csak Chaveznek volt hozzájuk kulcsa, illetve azoknak a zsaruknak, akik nyolcóránként váltották egymást Steve mellett. Kopogtak. A nyomozó talpra ugrott, és villámgyors mozdulattal előhúzta pisztolytáskájából a Glockját. Chavez mexikói volt, széles arcával, kemény izomzatú, arányos testével elmehetett volna középsúlyú bokszolónak is. Talán annak is szánták, ezért kapta a bajnok nyomán a Cesar Chavez nevet. Kinézett a kémlelőlyukon. A Dominó Pizza futárját várta a pizzájával, amire húsz perce adta le a rendelést. - Mit hoztál, öcsi? - kiabált ki a zárt ajtón keresztül. - Egy pepperonis-hagymásat, és egy dupla sajtost jalapenóval meg kolbásszal. Chavez intett Steve-nek, hogy húzódjon vissza a szobájába, és csukja be maga mögött az ajtót. Aztán visszacsúsztatta a pisztolyt a zakója alatti tokba, és óvatosan kinyitotta az ajtót.

- Elég sokáig tartott - mondta morcosan a középiskolás korú futár. - Mégis mit gondolt, mit hoztam? Időzített bombát, vagy taposóaknát? - Nesze, öcskös. - Chavez a futár kezébe nyomta a pizza borravalóval megtoldott árát. - De legközelebb vigyázz a szádra, mert könnyen bajba kerülhetsz miatta. - Ja, persze. most aztán megijedtem - felelte még mindig morogva a futár, de Chavez addigra bezárta az ajtót, és betolta a hevederzárat is. - Jöjjön, pajti, egyen! - kiáltott át a másik szobába Steve-nek. - Addig finom, amíg meleg. Steve-et abban a pillanatban semmi sem érdekelte kevésbé, mint a vacsorára hozatott pizza hőfoka.

Még a hideg sör sem dobta fel különösebben, amellyel Chavez megkínálta, aki mivel szolgálatban volt, csak diétás kólát ivott.

- Az asszony szerint oda kell figyelni a kalóriákra - magyarázta, miközben betömött a szájába egy jalapeno paprikával vastagon megrakott, olvadt sajttól csöpögő, kolbászos pizzadarabot. - Ezért mostanában diétás kólát iszom a rendes helyett.

- Lehet, hogy a pizzáról is le kellene szoknia jegyezte meg fáradt sóhajjal Steve. Bár Chaveznél a jelek szerint ez is a napi rutinhoz tartozott. Mindennap hat órakor vette át a műszakot. Hétkor kiszállították neki a pizzát. Minden este ugyanazzal a dupla sajtos, kolbászos, jalapenós feltéttel, amit kiéheztetett oroszlán módjára tüntetett el, mégsem hízott tőle egy dekát sem. Steve-nek azonban kezdett az agyára menni az egész. Már tévét sem nézett, képtelen lett volna odafigyelni a filmekre, amelyeket a rendőrök hoztak, hogy az egymásba folyó napok egyhangúságát megtörjék. Az újságot sem volt képes elolvasni, még a Time magazin sem kötötte le. Csak egy dolgot akart: meglátogatni Vickie-t.

Hogy elmondhassa neki az igazat. Hogy némi szerencsével visszaterelje az életüket a régi kerékvágásba. Sem Laurie Martin nem érdekelte, sem a veszély, amit a nő jelentett rá nézve. Vissza akarta kapni a feleségét meg a gyerekeit. A saját otthonában akart élni, és a saját ágyában akart aludni, Vickie mellett, ahogy azt az utóbbi tíz évben megszokta. De Vickie még mindig kórházban feküdt, és nem reagált semmire. A lányai a sógornőjénél voltak, és bár Lister jóvoltából rendszeresen hallott felőlük, ők nem tudhatták, hogy visszavonták az apjuk ellen felhozott szörnyű vádakat, és kijöhetett a börtönből. Az otthonát nyomozási területnek nyilvánította és lezárta a rendőrség, úgy tudta, még mindig kint van körülötte a sárga kordon, és folyamatosan ott állt előtte egy zsaru. Gondolatait a telefon csörgése szakította félbe. Chavez letette a pizzáját, és fölvette a kagylót.

- Tessék. Parancsoljon, uram. Igen, itt minden rendben, Steve jól érzi magát, éppen a pizzája eltüntetésén fáradozik. - Barátságosan odavigyorgott Stevere, de a gesztusa válasz nélkül maradt. - Igen, Bulworth nyomozó. Várom, uram. Körülbelül tíz perc múlva. Értem, uram. Remélem, tudja a jelszót. Nem? - Chavez ismét fölnevetett. - Akkor jegyezze meg, legyen szíves. De la Hoya. Viszontlátásra, nyomozó. - Mit akar Bulworth? - Steve ellépett az ablaktól, ahonnan addig a Ventura Boulevardon vánszorgó forgalmat figyelte. Az asztalon illatozó pizzát egy pillantásra sem méltatta. Leroskadt az egyik fotelba, és megpróbált a képernyőn villogó kép- és hangeffektusokra koncentrálni. Többször is felvillant előtte a Randivonal szó, Steve azonban el sem tudta képzelni, hogy mi az.

- Meg akarja látogatni. Nem egyedül, valami Al Giraud nevű pasassal. Magándetektív, ha jól értettem. Tíz percen belül itt lesznek. Steve aggodalmasan eltűnődött azon, hogy most vajon miféle újabb rossz hír vár rá. Még az is megfordult a fejében, hogy megint letartóztatják, és tulajdonképpen azért jönnek, hogy visszavigyék a börtönbe. Hogy esetleg el is engedhetik, az csak kósza gondolatként futott át az agyán. Némán kivárta a tíz percet, és akkor sem mozdult, amikor meghallotta az ajtón a halk kopogást.

- Ki az? - kérdezte Chavez, és kipillantott a kémlelőlyukon. Bulworth amúgy is széles, pirospozsgás arcát még jobban felnagyította a lencse.

- Bulworth nyomozó. Nyissa ki, Chavez! - És a jelszó, uram? - Ne legyen már ekkora seggfej, Chavez! - sziszegte Bulworth. - Látja, hogy én vagyok, az isten verje meg. - Nem engedhetem be, uram, amíg meg nem mondja a jelszót. Ez a szabály - akadékoskodott Chavez, és sakálra emlékeztető vigyorral hallgatta az ajtóra záporozó ökölcsapásokat.

Aztán mégiscsak kinyitotta az ajtót, méghozzá olyan váratlanul, hogy Bulworth majdnem orra bukott. Al a tréfás kedvű Chavez mellett ellépve Stevehez ment, hogy kezet rázzon vele, de közben barátságos kacsintással jelezte a nyomozónak, hogy értékeli az efféle humort. Steve jól emlékezett rá, hogy amikor utoljára találkoztak a Twin Towers börtön beszélőjén, Al szándékosan nem fogott vele kezet.

- Tekinthetem ezt a megbocsátás jelének? - kérdezte szárazon. Aztán Bulworth is odalépett hozzá, és ha lehet, még barátságosabban üdvözölte, mint Al. - Jó hírt hoztunk, Steve. - Bulworth Alre nézett, jelezve, hogy átadja neki a szót. - Vickie-ről van szó, Steve. Úgy tűnik, felébredt a kómából. Bár még nem beszél, egy csomó mindenre reagál. Az érintésre, az emberi hangra, az utasításokra. A dokik szerint minden a lehető legjobban alakul. Steve leroskadt a székbe, és a kezébe temette az arcát. - Köszönöm! Köszönöm, istenem - motyogta, és nem érdekelte, hogy az ujjai között potyogni kezdenek a könnyek. - A helyzet a következő - folytatta Al. - A dokik szerint jót tenne neki, ha láthatná magát, ha tudná, hogy mellette van. Beszélhetne hozzá, no nem arról, ami történt, hanem az életükről. A közös emlékekről meg a gyerekekről. olyasmikről, amikről rendes körülmények között is szívesen beszélgetne vele. - Mikor indulunk? - kérdezte Steve, és a következő pillanatban már bele is bújt a dzsekijébe. Al elvigyorodott. - Most rögtön, pajtás. Maria már mondta neki, hogy számítson magára. - És aztán szépen visszajön ide - intette Bulworth. - Épp elég kockázatot vállalunk már azzal is, hogy rövid időre kiengedjük. - Megteszek mindent, amit mondanak - ígérte Steve. - Bármire hajlandó vagyok, csak hadd lássam végre Vickie-t.

34. fejezet

Guido Minelli San Franciscó-i rendőr a Potrero Heights nevű városrész utcáin járőrözött a társával, amikor egy közelében kitört lövöldözés ügyében riasztották. Bekapcsolta a járőrkocsi megkülönböztető jelzését, gyorsított, és megpróbált utat törni magának a sűrű forgalomban. Néhány perc múlva már oda is ért a megadott címre, és bekanyarodott egy raktárépületek között kanyargó keskeny útra.

Szürkület volt, amikor nehéz észrevenni bárkit, főleg aki bujkál, és még nehezebb megkülönböztetni a fegyvertelenektől a fegyvereseket. Lassú tempóban haladtak. Minelli társa, Luther Winesap készenlétbe helyezte félautomata fegyverét. - Tőled jobbra nyitva van a raktárépület ajtaja mondta Winesap rekedten. Minelli leállította az autót, elővette tokjából a fegyverét, és kiszállt. - Senkit sem látok - suttogta, miután körülnézett. - Talán odabent vannak. Az áldozat is, meg az is, aki lőtt. Minelli már hallotta a közelgő szirénákat. Úgy becsülte, körülbelül ötsaroknyira lehetnek, és megkönnyebbült, hogy közel a segítség. Bízott benne, hogy mentők is jönnek az esetleges sebesültek, vagy rosszabb esetben a halottak miatt. Maga mögé intette társát, és szorosan a fal mellett elindultak az épület belseje felé. Közben persze fülelt, hogy idejében meghallja az esetleges hangokat. Nem kellett sokáig várnia. - Ez mintha nyögés lett volna - súgta a háta mögött Winesap. - Bentről jött. - Bemegyünk - rendelkezett Minelli, és gyorsan, de óvatosan bepillantott a nyitott ajtó mögé. A raktárházban teljesen sötét volt, egyetlen fényforrást sem látott sehol. Érezte, hogy a hátán feláll a szőr. És ekkor ismét nyögést hallott. Ezúttal kissé hangosabban. Tényleg fájdalmasan nyögdécselt valaki odabenn. - Segítség! - szólt egy férfihang. - Seeegítség! M-meglőttek! Mindjárt meghalok!

- Ahhoz képest, hogy haldoklik, elég erős a hangja - jegyezte meg Winesap. Minelli harsányan, jól érthetően elkiáltotta magát: - Rendőrség! Azonnal jöjjön elő! Felemelt kézzel, fürgén! Hallotta? Kifelé! - Mondom, hogy meglőttek. Hogy tudnék kimenni, amikor felállni se bírok? Rohadtul fáj a lábam. és az a kis pöcs elpucolt. itt hagyott, meghalni. Minelli felsóhajtott. Tapasztalatból tudta, hogy nem lehet megbízni senkiben. Elemlámpájával bevilágított az épület belsejébe. Először a nagy, régi típusú lakóautót pillantotta meg, majd mellette a férfit. A hátán feküdt, és az ajtóból is lehetett látni a betonon a sötéten csillogó vércseppeket. Már egészen közelről hallatszottak a szirénák. Talán kétsaroknyira lehetett tőlük a segítség. Hirtelen egy alak vált ki a sötétből, és rohanni kezdett az ajtó felé. Winesap azonnal felé lendítette a fegyverét.

Ráordított, hogy álljon meg, mert ha nem, lőni fog, mire a kölyök - most már tisztán lehetett látni, hogy egy fiatal fiú az - megtorpant, és megadón a feje fölé emelte a kezét. Minelli közben mindvégig a lakóautón és a mellette fekvő sebesültön tartotta a tekintetét meg a fegyverét. Lefogadta volna, hogy mások is vannak még a kocsiban, és azt is, hogy kábítószer miatt tört ki a lövöldözés. Mindig az állt az ilyen perpatvarok hátterében. Vagy ha nem drog, akkor nő vagy pénz. Legalábbis a bűnügyi statisztikák szerint. Mire az erősítés megérkezett, a fiú már a hasán feküdt, a két kezét hátracsavarták. A járőrautók fényszórói végre megvilágították a legsötétebb zugot is.

- Hé, maguk ott benn a kocsiban! - kiáltotta Minelli, és a lakókocsi csukott ajtajára irányította a fegyverét. - Emeljék a kezüket a fejük fölé, és jöjjenek elő! Tíz másodpercet adok. Kezdem a számolást. Nyolcnál tartott, amikor kivágódott a lakóautó ajtaja, és kezét magasan a feje fölé tartva kitámolygott belőle egy másik rémült tekintetű gyerek.

- Ő is közéjük való - nyöszörögte a sérült férfi -, de az, aki meglőtt, ellógott. Azt kell elkapniuk, ember. csak egy kis pöcs, de gyilkolni már megtanult.

- Maga meg tiszta, mint a frissen esett hó, igaz? - kérdezte Minelli, miközben fölszedett a földről néhány nejlonzacskót. Rögtön látta, hogy a bennük lévő kristályos anyag jó minőségű kokain. Mereven elmosolyodott. - A maga vére van ezeken a tasakokon, ember - szólt halkan. - Nyilván mindegyik a magáé, nem? - Milyen tasakokról beszél? Én semmilyen tasakról nem tudok.

- Pofa be! - szólt rá fásultan Minelli.

A két fiút addigra megbilincselték, és beültették őket az egyik járőrkocsiba. A mentők a lakóautó mellett térdeltek, és miközben szemügyre vették a férfi sérülését, kérdéseket tettek fel neki. Mi történt? Hogy történt? Fáj-e valamije? Érte-e máshol is golyó? Aztán kitapintották a nyaki ütőerét, megmérték a vérnyomását, és elállították a vérzést. - Mennyire súlyos? - kérdezte Winesap, még mindig lövésre készen tartva a pisztolyát.

- Ahogy a filmekben szokták mondani, épp csak horzsolta - felelte vigyorogva a fiatal mentő. - Mi a neve? - kérdezte Minelli az immár hordágyon fekvő sérülttől. - Michael Jackson - felelte színtelen hangon a férfi. - Na ne szórakozzon velem! - Pedig ez az igazság, ember. Ilyen szar nevem van. De ha nekem nem hisz, kérdezze meg az anyámat. - Gondolom, örülni fog, ha megtudja, hogy a fiacskája megint börtönbe kerül. Magáé ez a lakóautó? - Á, dehogy. A kölykök laktak benne. Ez a búvóhelyük. Menjen csak be, lefogadom, hogy rögtön kifordul. Úgy bűzlik az egész, mint a retyó. Ne engem nyaggasson a zacskók miatt, ember, inkább azoktól a kis köcsögöktől kérdezze, hogy miért laknak itten, meg hogy honnan lopták.

- Azért ha nem bánja, még magának is felteszünk egypár kérdést, miután ellátták - felelte Minelli. - És ne aggódjon, haver, nem fog meghalni. Majd legközelebb.

A két fiatalembert - vagy inkább fiút, hiszen tizenöt éves volt az egyik, tizenhat a másik - kábítószer birtoklása miatt állították elő. A banda harmadik tagját ugyancsak elfogták. A nagyanyja házában bujkált, pár saroknyira a raktárépülettől. Ellene kábítószer birtoklása, engedély nélküli fegyvertartás és lőfegyverrel elkövetett gyilkossági kísérlet volt a vád. Ő lőtte meg a dílert, amikor dulakodni kezdtek az ár miatt. Mivel már betöltötte a tizennyolcadik életévét, súlyos büntetésre számíthatott.

- Na, halljuk, hogy került hozzátok a lakóautó? - kérdezte a fiúk kihallgatását vezető nyomozó.

- Ott állt az utcán, ember. Nyitva volt az ajtaja, és láttuk, hogy benne van a kulcs. Nem loptuk. Valaki ott hagyta, gondolom, nem véletlenül. Ugye, érti? Mintha azt akarta volna, hogy elvigyük. Mivel nem volt pénzünk benzinre, nem tudtuk használni. Betoltuk abba az üres raktárba, aztán mi is beköltöztünk. Lett garázsunk is, meg házunk is. Tudja, hogy van ez. A nyomozó természetesen tudta. Leült a számítógép elé, és beütötte a jármű adatait.

Al egy régi barátja révén nagyjából ugyanakkor tudta meg, hogy San Franciscóban megtalálták Jimmy Victor lakóautóját, amikor Bulworth megkapta róla a hivatalos jelentést. Azonnal beült a Corvette-be, így amikor Bulworth hívta, már San Francisco felé robogott.

- Végre egy nyom - mondta Bulworth. Hallani lehetett a hangján, mennyire megkönnyebbült. - Meg kell mondanom, Giraud, bármivel próbálkoztam, falba ütköztem mindenütt. Ahogy ez a nő eltűnt. életemben nem láttam még ehhez hasonló attrakciót. Most legalább annyit tudunk, hogy San Franciscóban van. Vagy a környéken valahol.

- Vagy nem - felelte tűnődő hangon Al. Nem állt szándékában lebecsülni Laurie Martint. Ha tényleg olyan okos, mint amilyennek gondolta, akkor biztosan nem ott hagyta a lakóautót, ahol le akart telepedni. Egy olyan agyafúrt, kifinomult módszerekkel dolgozó bűnöző, mint Laurie, nem piszkít a saját küszöbére. - El tudom képzelni, hogy letette valahol a kocsit, aztán felszállt mondjuk. egy ohiói gépre - mondta Bulworthnek.

Természetesen mindketten tudták, hogy igaza van. De bebizonyosodott, hogy az elmélet, mely szerint Laurie a háznál ölte meg Jimmyt, onnan szállította el a lakóautó mögé akasztott kocsiban a kanyonba, ahonnan ő maga Jimmy lakóautójával távozott, nem volt alaptalan. Teljesen egyértelművé vált, hogy Laurie Martin gyilkos, és nem áldozat. Most már csak meg kellett találniuk. A meglőtt férfi, Michael Jackson, igazat mondott. A lakóautó tényleg úgy bűzlött, mint egy retyó. Metamfetamin, állott sör és penészes pizza szaga keveredett benne, meg három, tisztálkodásra nem sokat adó srácé. Al, aki csak figyelt, miközben a San Franciscó-i gyilkossági csoport a munkáját végezte, megpróbálta leküzdeni a hányingerét. Az ósdi jármű minden koszos szegleltét felforgatták, és begyűjtöttek mindent, ami a szeméthalomból előkerült, az utolsó kis papírfecnit ugyanúgy, mint a piszkos ruhadarabokat, a kárpiton és a berendezési tárgyakon fennakadt hajszálakat. Ezenkívül levettek minden egyes ujjlenyomatot, amit az utolsó tíz évben a kocsiban hagytak - mint kiderült, Jimmy Victor sem tartozott éppen a tisztaságmániások közé. Mégsem került elő semmi, amit az ügy szempontjából fontosnak lehetett volna tekinteni. Így hát Al búcsút intett Bulworthnek, és abban bízva, hogy ott emberibb körülményeket talál, átsétált North Beachbe, és beült a Houlahans nevű sötét, de barátságos kocsmába, ahol a legjobb csapolt Guinnesst mérték a környéken, pont olyan hidegen, ahogy Al szerette, és olyan profin, hogy legalább tíz percig tartott, mire a korsó pereméig érő, majd tenyérnyi, krémes habréteg elapadt. Nem beszélve a különleges ételválasztékról. Olyan ízig-vérig ír fogások szerepeltek az étlapon, mint a marhavagdalt káposztával körítve, meg a svéd húsgolyó. Ez utóbbiból a tulaj, Matt Houlahan elmondása szerint akkor lett ír étel, amikor a tizennyolcadik század elején a skandináv bevándorlók szabályosan elözönlötték Írországot. Al személy szerint tipikus ír handabandának tartotta a történetet. Ami persze nem jelentette azt, hogy nem a húsgolyó volt a legjobb ennivaló az étlapon.

- Van itt valahol egy közületi telefonkönyv, Matt? - kérdezte a kocsmárostól, akihez régi barátság fűzte. - Telefonkönyv? Hát így nyomoznak manapság a detektívek? Lefogadom, hogy kisebb vagyonokat teszel zsebre, és közben nem csinálsz mást, csak fellapozod a telefonkönyvet, kiválasztasz magadnak egy szerencsétlen flótást, és továbbítod az információt az ügyfelednek, aki már utalja is a száz rongyot a svájci bankszámládra. - Ne rizsázz már annyit, Houlahan. Inkább ismerd be, hogy irigy vagy, mert nem neked jutott eszedbe az egész, pedig sokkal több pénzt kereshetnél vele, mint azzal, hogy éjjelnappal ott álldogálsz a pult mögött.

- Mondasz valamit, haver. Persze tudhatnád, hogy az ír férfinak a bárpult a végzete. Már Mózes tízparancsolatában is benne állt, rögtön az után, hogy mások feleségét és a detektívek százezrét ne kívánd. Al még akkor is vigyorgott, amikor lapozni kezdte a telefonkönyvet. Templomokat keresett, és talált is egy listát - olyan hosszút, hogy lehervadt az arcáról a mosoly. Úgy festett, San Francisco térségében több az egyházi intézmény, mint a lakóház.

Kihörpintette a sörét, elköszönt Houlahantől, aztán leintett egy taxit, és a Holiday Innbe vitette magát.

35. fejezet

Laurie a jelek szerint egyszer sem fordított hátat a szüleitől örökölt vallási gyökereknek. Következetes baptistaként mindig baptista gyülekezetből választotta ki a terveinek leginkább megfelelő személyt. Al befészkelte magát a szobájába, és a telefonkönyvben szereplő összes baptista templomot felhívta, nemcsak San Franciscóban, hanem Sausalitóban, Mill Valey-ben, Oaklandben, Napában, Mendocinóban, Monterey-ben és Carmelben is. Egyikben sem ismertek olyan nőt, aki megfelelt volna a Laurie Martinról vagy a Bonnie Hoyt/Victor/Harmonról adott személyleírásnak. Kimerülten elölről kezdte a keresést, de ezúttal felekezeti hovatartozásra való tekintet nélkül, minden templomot felhívott. Ez a próbálkozása sem járt eredménnyel. Laurie újabb mutatványt hajtott végre, aminek az lett a következménye, hogy ismét eltűnt. Vagy ha nem, hát meghúzta magát valahol, ahol biztonságban kivárhatja, míg elül az általa kavart vihar. Al azon tűnődött, miből fedezheti a nő a kiadásait. Bár tizenkétezer dollár volt a bankszámláján, egyszer sem nyúlt hozzá. Lagunai lakásának a környékén sem járt, pedig az összes ruhája ott maradt.

Hogy meg tudjon élni, munkát kellett vállalnia. Ám ahhoz, hogy biztonságosan munkát vállalhasson, meg kellett változtatnia a személyazonosságát és a külsejét. Al felsóhajtott, és ismét felvette a telefont, ezúttal azért, hogy felhívja Mariát. Tudta, hogy hosszú utat kell még megtenniük, de azt is tudta, hogy el fogja kapni Laurie-t. Nem engedhette, hogy megússza.

Már csak azért sem, mert akkor az idők végeztéig ott lebegne egy kérdőjel Steve Mallard feje fölött. Egy szerencsés véletlen folytán Maria épp a Berkeley Egyetemen tartott előadást büntetőjogból, és szabályosan felvillanyozódott, amikor a San Franciscóban tartózkodó nagy Giraud arra kérte, hogy segítsen neki, nézzen körül a helyi templomokban.

- Végre egy rendes magánnyomozói munka mondta Maria, miközben előkotorta táskájából a megfelelőnek ítélt öltözéket: egy szolid, bézs színű vasárnapi templomi ruhát és egy hozzáillő, lapos sarkú cipőt, amelyet kifejezetten erre az alkalomra vett. - Majd később benyújtom a számlát a kiadásaimról - vetette oda vigyorogva Alnek. - Álcázás címszó alatt fogod megtalálni, mennyibe kerül neked ez a kis akció.

- Én sohasem költök álcázásra. Te miért pazarolod ilyen szamárságokra a pénzt? - Női kiváltság - hangzott az elmés felelet. - Lefogadom, hogy Laurie is álcázza magát. Miért ne követhetném a példáját? Így ha véletlenül összefutunk, egyikünk sem fogja megismerni a másikat.

- Azzal aztán sokra megyünk. - Egyébként meg mi a fenét keresünk itt a Holiday Innben? Meghívsz ide San Franciscóba egy intim hétvégére, meg persze azért, hogy munkára fogj, és azt várod, hogy ebben a nyavalyás akolban romantikázzak veled? Al csak vigyorgott.

- Majd kárpótollak. - Hogyan? - A nő zöldesszürke szemében érdeklődés villant, és nyomban a férfi nyaka köré fonta mindkét karját. Az arcát pedig a nyakához dörzsölte, és elégedetten nyugtázta, hogy a férfinak felgyorsult a pulzusa. - Azt akarod, hogy most rögtön megmondjam?

- Naná! - felelte Maria, és már Al fülcimpáját harapdálta, aki engedett is a gyengéd erőszaknak. Végigcsúsztatta a kezét a nő hátán, le egészen a kemény fenekéig, amit aztán keményen megmarkolt, és még jobban Mariához simult.

- Hm... egy kés pengéje sem férne el köztünk ebben a pillanatban - jegyezte meg pihegve Maria, és mint mindig, most is elfogta a kocsonyaszerű remegés, amikor megérezte az ágyékának feszülő keménységet. - Bocs, hogy emlékeztetnem kell, hölgyem dörmögte két hosszú csók között Al -, de dolgunk van. Maria felsóhajtott, és tovább szorította magához.

- Igen, tudom. Mi is? - A templomi ruha. Laurie Martin. Hm. tisztelt magánnyomozó asszonyság. Ilyen gyorsan felejt? Maria még nagyobbat sóhajtott, amikor kínkeservesen kiszakította magát az ölelő karok közül.

- Rabszolgahajcsár - dünnyögte, és izgatóan végigfuttatta a nyelvét csókolózás közben összeharapdált alsó ajkán. - Azt azért még áruld el, milyen kárpótlásra számíthatok ezért az akolért? - mutatott körbe színpadiasan. - Mit szólnál egy éjszakához mondjuk. a Post Hill Ranchen? Egy parti sziklába épített bungalóhoz, ahol az ágyunkból figyelhetnénk a bálnákat a panorámaablakok mögül, a kandalló előtt sütkérezve.

- De csak miután megmártóztunk a medencényi japán fürdőkádban és az aromagyertyák édes illatában, majd összeölelkeztünk az óceán felett lebegő telihold és a kandalló fényében, amelyek villogó táncot lejtenek egymáshoz simuló, hamvas testünk körül.

- A te hamvas tested körül, édes - javította ki a férfi, és újra megcsókolta. - Na jó. Az én hamvas testem és a te viharvert tested körül - egyezett bele még mindig álmodozva Maria. - És aztán átadjuk magunkat egy hosszú, alapos masszázsnak, és miközben a keleti technikákban is jártas masszőrzseni kimasszírozza tagjainkból a nap folyamán felgyülemlett feszültséget, Mozart zenéje szól, és nem érzünk mást, csak a masszőrfiú varázslatos érintését munkában megfáradt gerincünkön. - A masszőrlány varázslatos érintését - szól közbe ismét Al.

- Muszáj mindig félbeszakítanod az álmomat? Különben is, te azzal masszíroztatod magad, akivel akarod. Én biztos, hogy férfival fogom. Ugyanis az erős ujjakat szeretem.

- Én meg a nőieseket. Maria mintha nem is hallotta volna, tovább szőtte az álmát. - Aztán lassan, komótosan megvacsorázunk a szikla peremére épített kis étteremben, és kizárólag afrodiziákumokat eszünk.

- Jó ötlet. - Aztán talán beülünk a szabadtéri medencébe lebegni egy kicsit. - Vagy kiülhetünk lebegni a sziklaperemre is. - Aha. És némi szerencsével talán kettesben leszünk, és akkor ízelítőt adhatok neked abból, amit később csinálok majd veled.

- A sziklaszobánkban, amelynek földdel borított tetején virágok nyílnak és pázsit zöldell, és megvéd minket az elemektől. De ha jobban szeretnél egy ágak közé épített kunyhót vagy egy lepkeházat. - Mondtam már, hogy ne szakíts félbe - förmedt rá Maria. - De ha már kérdezed, igenis ragaszkodom a sziklaházhoz az óceánra nyíló panorámaablakkal és a vadvirágos tetővel.

- És mondd, sohasem térünk vissza a nagy, pihe-puha ágyhoz? Bár attól félek, hogy ennyi minden után, az ételtől, a fürdőzéstől meg a masszázstól eltelve semmi másra nem marad erőnk. Elnyúlunk a takaró alatt, és bevágjuk a szunyát. - Erre azért ne fogadj - válaszolta Maria, és újabb lágy csókot nyomott a férfi ajkára. - És köszönöm, elfogadom a kárpótlásra vonatkozó ajánlatot. Azzal a tükör elé lépett, kiigazította a száján a rúzst, lesimította a szoknyáját, és felkapta a táskáját.

- Nem kell megvárnod - szólt oda Alnek. - Rengeteg dolgom van, lehet, hogy későn érek haza. - Szívem. Maria keze már a kilincsen volt, az ajtóból fordult vissza.

- Kár, hogy nem a francia szobalány szerelését viseled. Az biztos jobban tetszene a tiszteleteseknek, mint ez a maskara. Lehet, hogy gyarló, visszaeső bűnösnek néznének, és megpróbálnának feloldozni. - Kösz a tippet. Lehet, hogy még erre is sor kerül - felelte Maria, és kilibegett az ajtón, bár a szolid bézsben való libegés kissé más hatású volt, mintha vérpezsdítő Versace ruhában távozott volna.

Lassú, nyugodt tempóban kormányozta a Corvette-et a mérsékelten erős San Franciscó-i forgalomban. Tudta, hogy Al a lelket is kirázná belőle, ha csak egy karcolás esne imádott kocsiján. Ez azonban nem akadályozta meg abban, hogy átnézze a férfitól kapott templomjegyzéket és az egyes gyülekezetek demográfiai adatait. Mint kiderült, a listán csak gazdag környéken található templomok szerepeltek - a szegényebb városrészeket Al vállalta magára. Maria templomai mind Oaklandben vagy a környékén voltak, és egytől egyig festői látványt nyújtottak mediterrán vidéket idéző, fehérre meszelt vagy fehér deszkákkal borított falaikkal. Aki felkapaszkodott egyik vagy másik zöld pázsittal borított, téglakerítéssel vagy élő sövénnyel körülvett templomdombra, az lélekben minden bizonnyal felkészült akár a mártírhalálra is. Szinte minden stílus képviseltette magát a templomok között. Akadt, amelyikhez különálló harangtornyot építettek, volt, amelyiken a nagytorony mellett úgynevezett fiatornyok törtek az ég felé némelyik magán hordozta a viktoriánus építészet minden cikornyáját, másokon az angol gótika hagyott jól felismerhető nyomokat, de Maria egyik gyülekezetében sem talált olyan nőt, akire ráillett volna Laurie Martin személy leírása.

Délután ötre a hazafelé cammogó járművek között araszoló Mariának végképp elege lett. Bézs öltözéke teljesen összegyűrődött, a harisnyája több helyen felfutott, az új cipő szorította a lábát. Amint tehette, le is rúgta, és a Corvette biztonságában lehúzta magáról a harisnyanadrágot is. Ez utóbbihoz hacsak rövid időre is - el kellett engednie a kormányt, döbbent pillantásokat váltva ki a mellette elsuhanó motorosokból. Piszkosnak és csúnyának érezte magát, kimelegedett, és a pokolba kívánta az utolsó templomot, amelyik a listája szerint még hátravolt. Helyesebben ő döntött úgy, hogy ez lesz az utolsó. A maradék négyet, gondolta, majd végigjárja valaki más. Például Giraud.

Az episzkopális templom egyszerű faszerkezetét kicsi, fehér kupola fedte, mellette külön harangtorony állt.

A megjelenésében és viselkedésében egyaránt tekintélyes tiszteletest Samuel Wittynek hívták. Fejét igazi szerzeteshez méltón kiborotválta. Tonzúráját körülvevő ősz fürtjeivel és hatalmas pocakjával úgy festett, mint egy modern Tuck barát. Mariát - aki pedig sem harisnyát, sem cipőt nem viselt - melegen üdvözölte, és megkérdezte, mit tehet érte.

- Nagyon úgy fest, mint akinek segítségre van szüksége, gyermekem - mondta aggodalommal teli hangon. - Egy ilyen fiatal nőnek nem lenne szabad mezítláb járnia ezeken a piszkos utcákon. Az Úr nem nézi jó szemmel az ilyet. - Köszönöm, atyám, hogy segíteni akar - válaszolta könnyedén Maria -, de nekem információra van szükségem, nem cipőre. Abból van egy pár annak a piros Corvette-nek az ülése alatt. A tiszteletes arcán tovább fokozódott a döbbenet, amikor megtudta, hogy bár furcsa vendége mezítláb jár, ilyen méregdrága autóval érkezett. Ennek ellenére nem tett fel neki további kérdéseket. Maria sokadszor is előadta jól átgondolt mondandóját, aztán megmutatta Witty atyának a Laurie Martinról készült fényképeket. Először azt, amelyik a fényűző életet élő ingatlanügynököt ábrázolta, a tipikus kaliforniai szőkét, aztán a jóval szerényebbet, amelyet John MacIver készített a templomba járó Laurie-ról. Eddig egyik pap sem ismerte fel a képek alapján, és ez most sem történt másként.

- Sajnálom, kedvesem, de nem tudok segíteni - mondta a tiszteletes. Maria udvariasan elköszönt. Az atya fejcsóválva nézte, amint mezítlábasán elindult az autója felé. - Azt hiszem, jobban tenné, ha felvenné a cipőjét - szólt utána. - San Franciscóban már nincsenek hippik.

- Milyen kár, tiszteletes - dünnyögte Maria, miközben beült a Corvette-be. Aztán dühösen gázt adott, és lendületesen kikanyarodott a templomkert kapuján. Éppen akkor, amikor egy semmiből előbukkanó kicsi, kék autó befordult a parkolóba, és majdnem elvitte a Corvette sárvédőjét. - Ostoba liba! - csattant fel Maria, és haragos pillantást vetett a másik autóban ülőre. A nő hirtelen meggondolhatta magát, mert egy elég veszélyes manőverrel, a mögötte felhangzó káromkodásokkal és dudálással mit sem törődve visszatolatott a forgalomba, és sebesen elhajtott. Maria még mindig a féket taposta, és hitetlenkedve nézett a vakmerő autós után. Ekkor vette észre a hátsó ablakon kifelé nézegető fekete kiskutyát. Piros szalag volt a nyakában. Maria úgy érezte, mindjárt kiugrik a szíve. A torkában lüktetett, olyan vadul, hogy alig kapott miatta levegőt. Remegett a keze, ahogy visszatolatott a felhajtósávon, és majdnem nekiment annak a szegény asszonynak, aki éppen hogy elkerülte az összeütközést a kék autóval.

- Elnézést! - intett oda neki, és akárcsak a másik nő, ő is a fékbe taposott. - Ne haragudjon! - kiáltott még egyszer az asszonynak, aki a fejét fogta kétségbeesésében. Aztán Maria beállt a parkolóba, és mezítláb visszabotorkált Witty tiszteletes irodájába. - Bocsásson meg - kezdte kifulladva -, de ismer a gyülekezetében olyan nőt, aki kék autóval jár, és van egy fekete kiskutyája?

Türelmetlenül várta, hogy a tiszteletes megszólaljon. Az atya nem siette el a választ. Szinte hallani lehetett, ahogy ősz tonzúrás fejében forogni kezdenek a fogaskerekek. - Ha ugyanarra gondolunk - kezdte lassan - akkor az csak Maria Joseph lehet. - Elmosolyodott. - Nem láttam még nőt, aki nála jobban szerette volna a kutyáját. A sintértől mentette meg azt a kis állatot, és mindenhova magával viszi. - A címét. - hadarta mohón Maria, mert alig tudta megállni, hogy ugrálni kezdjen őrült izgalmában. - Meg tudja mondani, hol lakik ez a Maria Joseph? - Nos, hölgyem, ez olyan személyes információ, amelyet nem adhatok ki senkinek. Már csak azért sem, mert nem tudom - tette hozzá, és meglepetten fölkapta a fejét, amikor meghallotta a kétségbeesett sóhajt.

- De azt talán tudja, hogy hol dolgozik. mit csinál. - próbálkozott tovább Maria. - Nem tudom, helyesen teszem-e, hogy elárulom - felelte most már kissé gyanakvón a pap -, de Maria pincérnőként keresi a kenyerét. Hogy pontosan hol, azt nem tudom. De ha tudnám, akkor se mondanám meg magának. Ha gondolja, meghagyhatja a címét és a telefonszámát, és ha legközelebb látom, nagyon szívesen átadom neki. - Tiszteletes - mondta Maria, és már indult is a Corvette felé. - Többé nem látja ezt a Maria Josephet. Ezt garantálom.

36. fejezet

- Szóval ez a Maria Joseph pincérnőként dolgozik a város tízezer étterme közül valamelyikben - állapította meg gúnyos hangon Al, amikor Maria beszámolt neki a történtekről. - Az biztos, hogy többé be nem teszi a lábát abba a templomba, miután rájött, hogy nyomon vagyunk. Miért nem írtad fel az autó típusát meg a rendszámát, Maria? Milyen detektív vagy, hogy ez eszedbe sem jutott? Maria ökölbe szorította a kezét, és alaposan meggyomrozta Alt.

- Fogd be a szád, te disznó! Éppen most jutott az eszembe valami, ami fontos lehet. Aznap éjjel, amikor elmentem Vickie Mallardhoz, elhaladtam egy kék autó mellett. Azért figyeltem fel rá, mert csak két kocsi parkolt az utcában. Az egyik egy régi típusú, világoskék Acura volt. Lefogadom - tette hozzá kedvetlenül -, hogy Laurie vezette. Még be sem fejezte, Al máris felkapta a telefont. A rendőrséget tárcsázta.

- Légy szíves, mondd le a foglalást a Post Hill Ranchen - szólt oda a nőnek. - Sürgősen el kell intéznünk valamit. - Ó, a fenébe! - mormolta bosszúsan Maria. Nem kellett volna elmondanom.

Pokolian lassú volt az esti forgalom, de Laurie nem csak emiatt füstölgött az öreg kék Acura kormánya mögött. Épp hogy elkerülték egymást Maria Cwitowitzcal. Igencsak megrémült, amikor meglátta a templomkertből kikanyarodó piros Corvette-et. Nem éppen olyan jármű volt, amilyenekkel a gyülekezet idős tagjai jártak. Már a puszta látványáról eszébe juthatott volna, hogy Giraud ott van a közelben, így előbb elinalhatott volna, még mielőtt észreveszi, hogy ki ül a piros autó volánja mögött.

Vajon Maria is észrevette őt? A fejében azóta is ott kavargott a kérdés. Ujjaival idegesen dobolt a kormánykeréken. Mintha a lámpák is összeesküdtek volna ellene. Mindenütt pirosat fogott ki. Mérföldeken keresztül nem látott mást, csak pirosra váltó lámpákat. Úgy érezte, pattanásig feszülnek az idegei. Clyde-ra pillantott. A kutyus összegömbölyödve feküdt a hátsó ülésen.

- Te jól vagy, drágaságom? - kérdezte, mire a kutya elégedetten megcsóválta a farkát. - Hála istennek. Én sajnos, nem mondhatom el magamról, hogy jól vagyok. - Tekintete egybekapcsolódott a szomszédos sávban várakozó férfiéval, de olyan dühösen nézett rá, hogy a férfi elkapta róla a szemét, és inkább előre figyelt. Csak akkor pillantott felé ismét, amikor a lámpa zöldre váltott, de Laurie nem sok időt hagyott neki a bámészkodásra. Rálépett az öreg csotrogány gázpedáljára, és faképnél hagyta a másik autót. Lassíts, intette magát. Nem hiányzik, hogy megállítsanak. Most nem kaphatsz büntetőcédulát, bébi. Nyugi. Inkább próbálj meg kitalálni valami okosat.

Még mindig bosszantotta, hogy kudarcot vallott a levélbombával. Igazából Giraud-nak szánta, de bízott benne, hogy a robbanásból Mariának is jut néhány halálos szilánk. Csakhogy mindketten megúszták. Összeráncolta a homlokát, és megpróbált a forgalomra koncentrálni. Na és az a szemét Beau is.

Egyetlen karcolás sem esett rajta. Ráadásul megszabadult attól az elviselhetetlen Lorettától. Ahelyett, hogy megölte volna, szívességet tett neki. Nem mintha nem örült volna annak, hogy Loretta meghalt. Persze hogy örült. De a bombát Beau-nak szánta. Vele akart végezni. Loretta halála nem volt annyira sürgős. Vele még várhatott volna egy kicsit.

Amikor ismét hátrapillantott a hátsó ülésre, Clyde már mélyen aludt. Laurie természetesen egy pillanatra sem hagyott fel azzal a tervével, hogy Beau-t is eltegye láb alól. Előbb azonban meg kellett tudnia, hogy hol van, mit csinál. Akkor aztán, fogadkozott, egyszer s mindenkorra leszámol vele. Megölte az ő kicsikéjét, azt az édes kis Clyde-ot. Ezt nem úszhatja meg, de nem ám. Ezért még szenvedni fog! De addig egy másik, sürgősebb problémát is meg kell oldania. Semmiképp nem lehet a véletlennek tulajdonítani, hogy Maria ott járt a parókián.

Csakis Giraud küldhette oda. Vajon hogyan szimatolták ki, hogy ott kell keresniük? Ha Maria Cwitowitz ott járt, Giraud sem lehet messze. Laurie le merte volna fogadni, hogy az egyik flancos San Franciscó-i szállodába vették be magukat. Már csak azt kellett kitalálnia, melyikbe. És ahhoz, hogy ezt megtudja, nem kellett zseninek lennie.

Mielőtt bármibe belefogott volna, elhajtott egy használtautó-kereskedésbe, és egy fekete Fordra cserélte a kék Acurát. Ezzel rengeteg értékes időt veszített ugyan, de feltétlenül meg kellett szabadulnia az Acurától, mert nem tudhatta, nem ismerte-e fel Maria Cwitowitz. A kereskedésből hazahajtott - vagyis oda, amit az utóbbi időben otthonának nevezett. Amikor meglátta a kopott, elhanyagolt bérházat a forgalmas utca végében, mindig eszébe jutott a lagunai luxuslakás, amelyet Jimmy Victor miatt kellett hátrahagynia.

Úgy döntött, nem hoz több áldozatot. Megszabadul Giraud-tól és Cwitowitztól, és akkor ismét szabad lesz. Mire a fekete Forddal bekanyarodott az épület mögötti parkolóba, feléledt benne a remény. Kiszállt a kocsiból, és kiengedte Clyde-ot is. A kutya azonnal eltűnt, nyilván hogy elvégezze a dolgát, és amikor Laurie két perc múlva füttyentett neki, engedelmesen kocogott vissza, és együtt léptek be az omló falú épületbe, amely mint mindig, most is elviselhetetlenül bűzlött a rothadó szőnyegek, az eldugult lefolyók és az olcsó kaján meg sörön élő, ágrólszakadt diákok által felhalmozott szemét miatt. Több bukfencet is vetett a gyomra, mire a szőnyegtelen betonlépcsőn elért a saját birodalmáig. Hálát adott az égnek, amikor behúzta maga mögött az ajtót, és megpróbált úgy tenni, mintha a lakása nem lenne ugyanolyan sivár és ócska, mint maga az épület.

Egész életében azért harcolt, hogy jobb élete legyen. Minden, amit tett - kivéve kisiskolás barátnője, Jennifer Vanderhoven esetét -, ezt a célt szolgálta. Szép otthont akart, gyönyörű ruhákat, ékszereket, de igazából egyetlenegy nagy vágya volt: az, hogy egyszer milliomos legyen. Mi rossz van ebben? Miben különbözik ez attól, amit általában úgy hívnak, hogy az amerikai álom megvalósítása? Friss vizet öntött Clyde edényébe, aztán kinyitott egy kutyakonzervet, összekeverte egy maroknyi száraz táppal, és az eb elé tette. Ott állt mellette, míg kiürült a tányérja, és élénk farkcsóválással megköszönte a vacsorát. Mert ilyen jól nevelt kutya volt. Mindig mindent megköszönt.

Ezután Laurie lehuppant a kanapéra, odavette maga mellé a telefonkönyvet meg a telefont, és elkezdte sorra felhívni a város legjobb szállodáit. Mindenhol Al Giraud-t kérte, és mindenütt közölték vele, hogy ilyen nevű vendég nem tartózkodik a szállodában.

- Akkor nézze meg, hogy Cwitowitz nevű vendégük van-e! - követelte egyre dühösebben, de persze az sem volt. Sem a Ritzben, sem a Mandarin Orientalban, sem a Fairmontban, sem a St. Francis the Markban, sem máshol nem tartózkodott Al Giraud vagy Maria Cwitowitz nevű vendég. Nem járt sikerrel azokban az új, sikkes szállodákban sem, amelyek éppen az olyan nők körében voltak népszerűek, mint amilyen Laurie szerint Maria lehetett.

Amennyire tudta, belefúrta magát a kanapéba, és sóvárogva gondolt vissza az elhagyott lakás fehér szőnyegeire, a hálószoba finom rózsaszínjére. Mindig ilyen lányos szobára vágyott, már gyerekként is. Szavakkal ki sem tudta volna fejezni, mennyire szerette azt a szobát a türkizkék ágytakaróval, a makulátlanul tiszta, hófehér ágyneművel és az aranyozott szegélyű, Lajosstílusú ágy támlával. Meg kell találnia őket. Mert ha nem, soha többé nem lesz ilyen otthona. Felkapta a kagylót, és tárcsázni kezdte a hátralévő szállodákat. A Hiltont, a Hyattet, a Ramadát, a Holiday Innt. - Kapcsolja Mr. Giraud-t, legyen szíves - vakkantotta a telefonba.

- Egy pillanat - válaszolta a recepciós, és néhány kattanás után csörögni kezdett a szobai telefon. Laurie mosolyogva letette a telefont. Aztán magabiztos könnyedséggel felállt, és átment a hálószobájába, ahol magára öltött egy jellegtelen fekete ruhát. Végül felkapta a tárcáját, és határozott léptekkel elindult az ajtó felé.

- Nem, Clyde - mondta, amikor látta, hogy a kutya reménykedve a nyomába ered. - Most nem jöhetsz velem. Feküdj le szépen, és aludj. Légy jó kiskutya! - Kiment, beült az újonnan szerzett Fordba, és jókedvűen elindult San Francisco felé. Sohasem érezte magát magabiztosabbnak, mint abban a pillanatban, amikor besétált a Holiday Inn előcsarnokába. Fekete hajával, fekete keretes szemüvegével egészen más látványt nyújtott, mint szőkén, nem beszélve arról, hogy másként járt, más volt a tartása, amint - az idősebb nők szokását utánozva - kézitáskáját a melléhez szorítva körülnézett. Tökéletes álcát választott. Csak a kígyós gyűrű volt rajta a régi, attól nem vált meg egyetlen pillanatra sem. Még egyszer körülnézett, mintha keresne valakit a forgalmas előcsarnokban, aztán leült az ajtó közelében elhelyezett székek egyikére, elővette táskájából a Chronicle aznapi számát, és olvasgatni kezdte. Ugyanolyan volt, mint bármelyik nő, aki a barátjára vár.

Al telefonon ecsetelte Bulworthnek Maria esetét a kék Acurában utazó, piros szalagos Clyde-dal, megemlítve, hogy asszisztense ugyanezt az autót látta Mallardék utcájában a gyilkossági kísérlet éjszakáján.

- Akárki vezette is, bár lefogadom, hogy Laurie volt az, felismerte Mariát és a Corvette-et, mert miután végrehajtotta a világtörténelem leggyorsabb tolatását, elinalt. Közben majdnem elvitte a Corvette oldalát. A következőképpen látom a helyzetet. Az eset után Laurie valószínűleg igyekszik megszabadulni az Acurától, ami valószínűleg azt jelenti, hogy eladja, mivelhogy finoman szólva is pénzszűkében van a kicsike.

- Szólok a fiúknak, hogy járjanak végig minden használtautó-kereskedést az öböl térségében - ígérte Bulworth. - Cserébe viszont kérnék valamit. - Halljuk - mondta Al, de tekintete már az ablakot fürkészte. Mariának lassan vissza kellett volna érnie a bevásárló körútról. Azt mondta, szeretne beszerezni néhány cuccot a Post Hill Ranchen töltendő éjszakához - még akkor is, ha most éppen lemondták. Majd ha már elkapták Laurie Martint, és Alnek őrá is jut ideje, Maria nyilván bevasalja a kárpótlást a többi adóssággal együtt.

- Ígérd meg, hogy nem kezdesz egyedül nyomozni a nő után - mondta Bulworth szinte könyörgő hangon. - Most az egyszer próbálj együttműködni velünk. Azonnal hívj fel, ha megtudsz valamit. Rendben? Mindenről tudni akarok. - Jól van, pajtás. Szólni fogok - felelte Al. Csak nem azonnal, tette hozzá gondolatban, és kajánul elvigyorodott. Tudta, mi a dolga, és esze ágában sem volt átengedni másnak.

A zuhany alatt állt, amikor Maria megérkezett. Még a fülén is szatyor lógott, és a jelek szerint kizárólag drága üzleteket érintett a rejtélyes bevásárló körúton.

- Mi mindent vettél, édes? - kérdezte Al, amint egy törülközőt csavarva maga köré kilépett a zuhany alól, hogy csókkal üdvözölje.

- Ó, csak egy kis kelengyét, vagy nem is tudom, minek nevezzem - felelte ragyogó mosollyal Maria. Al gyanakvó tekintettel mérte végig a táskákat.

- Csak nem férjhez akarsz menni? - Ki tudja? Én ugyan nem kértem meg a fogász kezét, de anya mindent megtesz azért, hogy napirenden maradjon az ügy. Al nevetve ölelte meg Mariát, aki nem tiltakozott, pedig a férfi teste jókora vízfoltokat ejtett világoszöld kasmírpulóverén, mely egyébként olyan vékony és légies volt, hogy elmehetett volna pókhálónak is.

- Nincs kedved meginni valamit a bárban? - kérdezte Maria. - Van egy javaslatom, ami talán érdekel. - Rendben. Én meg elmesélem, mire jutottam Bulworth barátunkkal.

Mire Maria felfrissítette a rúzsát a fürdőszobában, addigra Al is felöltözött, és békésen várta, hogy a nő megigazítsa a haját, amit aznap lazán leengedve viselt, pontosan úgy, ahogy aznap este, amikor először találkoztak a hollywoodi partin - és ahogy Al mindig is szerette. Egy pillantásra sem méltatták Laurie Martint, amint kart karba öltve átsétáltak az előcsarnokon. Nem látták, hogy feláll, és diszkrét távolságból egészen a bár bejáratáig követi őket, elvegyülve az előtérben nyüzsgő vendégek között. Ahogy azt az idősödő, sötét hajú nőt sem vették észre, aki nem sokkal később elsietett mellettük, majd miután leült a szomszédos asztalhoz, rendelt magának egy tequilát tisztán, és mindjárt el is tűnt a San Francisco Chronicle lepedőnyi lapjai mögött.

- Bulworthről később is beszélhetünk - szólt a szokásos vodka-martiniját kortyolgatva Maria. - Most csak magunkkal akarok foglalkozni. Veled és velem.

- De… - kezdte volna Al, ám a nő egy határozott legyintéssel elhallgattatta. - Ezt hallani sem akarom, drágám. Ma nincs több de, és néhány órára a magándetektívekről is megfeledkezünk. Én az leszek, aki régen voltam, az egyszerű, hétköznapi Maria Cwitowitz, te pedig az a fickó, aki, ha nem csípem fel, biztosan meghal az unalomtól azon a hollywoodi partin. - Arról a Maria Cwitowitzról beszélsz, aki azt hitte, hogy egy jó állásért be kell feküdnie a főnök ágyába? - kérdezte gonoszkodva Al. - Ugyan! Mindenképpen le akartam feküdni veled - közölte Maria fesztelenül. - A helyzet az, mister, hogy lefoglaltam egy szobát a Post Hill Ranchen. Azonnal indulunk.

- És valóra váltod az álmaimat. - Legalább ma éjjel - súgta Maria, és a pillantása összefonódott a férfiéval.

- Idd ki az italodat, édes - mondta Al, és belemosolygott azokba a zöldesszürke szemekbe, amelyeknek egyetlen pillantása elég volt ahhoz, hogy végigfusson a gerincén a bizsergés. - De aztán vigyázz, mert a szavadon foglak! - Remélem is - búgta Maria olyan édes hangon, aminek nem lehetett ellenállni. - Tulajdonképpen már ki is jelentkeztem, és megkértem a londinert, hogy hozza le a csomagjainkat. Úgyhogy, drágám, már indulhatunk is. Laurie egyetlen hörpintéssel kiürítette a poharát, aztán felkapta a táskáját, és sietős léptekkel elhaladt a felajzott párocska mellett. A pultnál kifizette az italt, és amilyen gyorsan tudott, távozott. Néhány perc múlva márt bent ült a fekete Fordban. San Franciscóból kiérve rákanyarodott az l-es útra, és szélsebes száguldásba kezdett Carmel és Big Sur felé.

Nevetnie kellett. Régen fordult elő, hogy ennyire a kezére játszott a szerencse. Most aztán túljár az eszükön. És még csak meg sem kell izzadnia. Erősen szürkült, és a köd is kavargott, amikor észrevette Giraud piros Corvette-jét a Carmelbe vezető úton. Gyorsan kigurult a parkolóból, és néhány autót maga elé engedve besorolt a forgalomba. Így biztonságos távolságból és főleg feltűnés nélkül követhette őket. Későre járt, és Laurie tudta, hogy hamarosan ritkul majd a forgalom, és akkor nem marad más az úton, csak ők.

A Post Hill Ranchet egy meredek sziklából vájták ki a Big Sur felé kanyargó út mellett, amely alatt több száz méter mélységben ott hömpölygött az óceán. Nappal, tiszta időben az út a veszélyessége ellenére sem jelentett volna nagy feladatot egy jó sofőrnek, de a sötétség és a köd miatt Al a szokásosnál jóval lassabban vette a kanyarokat.

Laurie hátramaradt, és ügyelt arra, hogy észre ne vegyék. Al tekintete az út és a visszapillantó tükör között cikázott. Időnként látta a mögöttük haladó fekete kocsit, és örömmel nyugtázta, hogy a másik sofőr is lassan, megfontoltan vezet. A Post Hill Ranchhez vezető út - főleg ilyen rossz látási viszonyok között - nem volt éppen sétagalopp. Maria hátrafordult, hogy elgyönyörködjön a hátsó ülésen felhalmozott bevásárlószatyrokban, és a tartalmukra gondolva elmosolyodott.

- Úgy vigyorogsz, mint a macska, amelyik megette a kanárit - jegyezte meg Al. - Csak nem titkolsz valamit? - Megtudod, ha eljön az ideje. - Maria zöldesszürke szeme huncutul csillogott. - Most csak annyit mondhatok, hogy a legjobbat a végére tartogatom. Al elkomorult. A visszapillantó tükörben ismét feltűnt a fekete jármű, mi több, arra készült, hogy megelőzze őket.

- Túl gyorsan jön - mondta rosszat sejtő hangon. Éppen egy szűk kanyart készült bevenni, amikor Laurie odaért melléjük, és a dupla záróvonalat átlépve nagyot taszított rajtuk a Ford orrával. Al ordításához és Mariának az éjszakai csendbe hasító sikolyához hamarosan egy újabb hang csatlakozott - a gumiköpenyek csikorgása, amint Al a gázra lépve megpróbálta lerázni a Fordot. Laurie most nevetett csak igazán. Elemében volt, hiszen azt csinálta, amihez a legjobban értett. Gyilkolt. Autója orrával nagyot taszított a Corvette bal hátsó oldalán, majd amikor látta, hogy a kocsi megpördül, levette lábát a gázpedálról, és egy pillanatig gyönyörködött a látványban. A Corvette úgy remegett az oldalát ért súlyos lökéstől, mint a nyárfalevél. Aztán Laurie ismét padlóig nyomta a gázpedált, és velőtrázó csatakiáltással, a lámpákat reflektorra kapcsolva nekirontott az ellenségnek.

A Corvette ismét megpördült. Laurie látta, hogy Giraud próbálja megőrizni az uralmát a volán fölött. A helyzeti előnyét kihasználva elkezdte leszorítani az útról a kisebbik autót, és közben egyre csak nevetett.

A Corvette kifarolt, aztán megbillent, és a következő pillanatban eltűnt a sziklaperemen túl. Zuhanni kezdett a mélység felé. Laurie megvárta a csattanást, aztán egy veszélyes manőverrel megfordult, és diadalmas arccal elindult vissza, amerről jött.

Végre sikerült elhárítania az útjában álló utolsó akadályt. Most már csak egyetlen dolga volt: megtervezni a jövőjét, és megvalósítani az álmait. A Corvette gurult lefelé. Átfordult egyszer, kétszer, háromszor, majd nagy üvegcsörömpölés és fémes zörgés közepette megállt az oldalán egy cakkos szélű kiszögellésen. Maria úgy érezte, hogy az egész gerincoszlopa átrendeződött a forgás közben. Sikoltozva az arcára szorította a kezét, hogy valamelyest megvédje az ezer irányba röpködő üvegszilánkoktól, bár maga sem tudta, miért érdekli, hogy milyen lesz az arca, amikor nyilvánvalóan eljött a vég.

- Jól vagy? - Al hangja természetellenesen nyugodtnak tűnt a beálló csöndben. - Hogy jól vagyok-e?! - Maria rettegve nézte a kitört ablakon át az alattuk megtörő hullámokat. - Istenem, hogy lehetnék jól, amikor itt lógok ezen a nyavalyás sziklán, a seggemről lejött az összes bőr, és ezer sebből vérzek? - Bizonyságképpen a férfi felé nyújtotta összevagdalt kezét. - Kellett beülnöm egy őrült kivénhedt kocsijába, amikor tudtam, hogy nincsenek benne légzsákok! Kész csoda, hogy élünk.

- Élünk, egyelőre. - jegyezte meg Al szárazon. - El sem tudom képzelni, hogy fogunk kikecmeregni innen. Nincs valami ötleted? Maria ismét lepillantott az üvegtelen ablakon az alattuk tátongó mélységbe. - Ó - mondta elvékonyult hangon, és hirtelen nemcsak a harag szállt el belőle, hanem a félelemtől magasra szökő adrenalinszint által táplált bátorság is. Egy aprócska mozdulat elég lett volna ahhoz, hogy a szikla tövében találja magát. Mozdulatlanná merevedve ült, lélegezni is alig mert.

- Csak Laurie lehetett - suttogta, mintha attól tartana, hogy már egyetlen hangos szó átbillenti a kocsit a sziklaperemen. - Az a ribanc megpróbált megölni minket.

Al arra gondolt, hogy a ribanc terve még sikerülhet is, de ezt a félelmét nem akarta megosztani Mariával. Úgy érezte, mintha összepréselték volna a gerincét. A Corvette a kiszögellés peremén egyensúlyozott. Már a legkisebb széllökéstől is megmozdult, és nyilvánvaló volt, hogy bármelyik pillanatban folytathatja a zuhanást a mélység felé.

Al a törött ablakon át megpróbálta felmérni a helyzetüket. Körülbelül harminc métert zuhantak a kiszögellésig. Mellettük - gyakorlatilag összenőve a sziklafallal - egy tűlevelűnek látszó fa nyújtogatta viharvert ágait. Ki tudja, hány évtizede küzdött már a természet erőivel? Most ez volt az egyetlen reményük.

- Tudod mit, Maria? - szólalt meg könnyed, csevegő hangon, nehogy nagyobb pánikot keltsen a kelleténél. - Próbálj meg átcsúszni ide, az én oldalamra. Csak lassan. óvatosan. - Mivel nem akarta, hogy az autó kibillenjen abból a bizonytalan egyensúlyból, amely a kiszögellésen tartotta, lélegzetvisszafojtva figyelte, milyen következményeket von maga után már az az aprócska mozdulat is, amellyel Maria megemelte a fenekét. Érezte, hogy remegni kezd, ami a Corvette-ből megmaradt. - Lassan - figyelmeztette Mariát. - Lassabban, édesem. Maria óvatosan átemelte a lábát az ülések közötti konzolon, és vigyázva araszolni kezdett a férfi felé. Egy örökkévalóság telt el, mire Al magához szoríthatta a sofőrülésen. Úgy dörömbölt a szívük, mint a légkalapács.

- Figyelj ide, drágám - folytatta Al, és az üresen tátongó ablakon át a fenyőre mutatott. - Látod azt a fát? Szerintem annak köszönhető, hogy a Corvette nem zuhant tovább. Ha kihajolok a kocsiból, talán el tudom kapni valamelyik ágát, és ki tudom húzni magam, de attól félek, hogy közben megbillen a kocsi. Maria pánikba esett.

- Ne! - tiltakozott könyörgő hangon. - Ne hagyj itt! Le fogok zuhanni. Tudom, hogy lezuhanok. - A szeme kidülledt, és félelmében vacogni kezdett a foga. Az autó ismét megbillent alattuk. Maria rémülten kapaszkodott a férfiba. - Drágaságom, ez az egyetlen reményünk - mondta gyengéd hangon Al. - A kocsi már nem sokáig bírja ebben a helyzetben. Ha elkezdem húzni magam, csússz te is utánam, és közben kapaszkodj belém jó erősen. Mind a két kezeddel, édes. Gyere. nagyon jól csinálod, szívem. Most, bébi. most elkapom azt a nyavalyás ágat, és kihúzlak téged is.

Maria belecsimpaszkodott Al kezébe, és ahogy a férfi araszolni kezdett a fa felé, utána csúszott az ülésen. Igyekezett szorosan mellette maradni, mint egy jó szerető. Al közben kitolta magát a törött ablakon, és kinyújtotta a kezét a fa felé. Nem fogja elérni, gondolta rémülten. Sokkal messzebb volt, mint ahogy a kocsi belsejéből látszott. Aztán már csak azt érezte, hogy csúszni kezd alatta az autó. Egy gyors súlypontáthelyezéssel megfeszítette a lábát az ablakkereten, aztán elrugaszkodott.

Maga sem hitte, hogy sikerülni fog, de végül elkapta az ágat. Erősen megmarkolta a bal kezével, a jobbjával pedig Mariát próbálta megtartani, miközben arra biztatta, hogy ugorjon már végre.

Miután összeszedte valamennyire az erejét, megfordult. Ebben a másodpercben az autó elindult a mélység felé - Al mintha lassított felvételt nézett volna. Aztán látta, hogy Maria elrugaszkodik. és ugyanebben a pillanatban szinte kibírhatatlan fájdalom cikázott végig a jobb karján. Csak egyet tudott, ha kiszakad a keze, akkor sem engedheti el Mariát. Szerelme ott lógott közte és a feneketlen mélység között. Al összeszorította a fogát, és húzni kezdte felfelé a nőt. Aztán vett egy utolsó lendületet, fölrántotta Mariát, és elterült a kiszögellésen.

Még ekkor is fogták egymás kezét. Az éjszakai eget bámulták a ködfátylon át, és a lefelé zuhanó Corvette halálhörgéssel felérő, csikorgó-nyikorgó hangjait hallgatták. Aztán minden elcsendesült. A jobb vállát megbénító fájdalommal mit sem törődve Al magához vonta a remegő Mariát.

- Most már minden rendben, édes - dörmögte vigasztaló hangon, mire Maria elsírta magát. - Amíg nem halljuk a pufók angyalkák énekét, mindig van remény. És nekem ugyan csöng a fülem, de egyetlen angyalt sem hallok. Pufókot pláne nem.

- Al. - Maria végre abbahagyta a sírást, és miközben a férfi előkotorta a zsebéből a mobiltelefonját, hogy segítséget hívjon, réveteg hangon megkérdezte: - Gondoltál már arra, hogy az anyámnak esetleg igaza van?

37. fejezet

A tűzoltóautó szirénája volt a legszebb hang, amelyet Maria valaha is hallott. Majd amikor azok a bátor férfiak a derekukra erősített biztonsági kötelekbe kapaszkodva elkezdtek leereszkedni a sziklafalon, biztosra vette, hogy csoda történt. Amikor a megmentője odaért hozzá, elengedte Al kezét, és a férfiét ragadta meg, és fejét a vállába fúrva zokogni kezdett. Legalább ötször bocsánatot kért, hogy ezt teszi, és csak akkor nyugodott meg, amikor a megmentője azt mondta, hogy semmi baj, csak jól sírja ki magát, ha hasonló helyzetben lenne, ő ugyanezt tenné, sőt ordítana.

Nem sokkal később a horzsolásokkal és vágásokkal teli, még mindig zokogó Maria az egyik mentőautó hordágyán ült, útban a legközelebbi kórház felé, Al pedig, akinek a kificamodott vállát - amelyben szinte minden szalag elszakadt - ideiglenesen rögzítették, és aki vagy tucatnyi sebből vérzett, és a gerince úgy fájt, mintha egy középkori kerékbe törésen esett volna át, szokásához híven telefonált. Méghozzá Bulworthnek. Részletesen előadta neki, mi történt, és arra kérte, hogy a megmenekülésükről se ő, se a helyi rendőrség ne adjon ki semmiféle információt.

- Így Laurie azt fogja hinni, hogy meghaltatok - mondta Bulworth, és Al lefogadta volna, hogy vigyorog. - Igen. Akkor talán abbahagyja a bujkálást, sőt az is lehet, hogy megpróbál visszatérni a régi életéhez. - És akkor elkapjuk. - Bulworth kuncogni kezdett. - Közben - folytatta aztán komolyan - elkezdtük végigjárni a használtautó-kereskedéseket, de eddig semmit sem találtunk. - Ami késik, nem múlik - felelte magabiztosan Al.

- Figyelj ide. komolyan kérdezem: jól vagy? És a sasszemű jogásznak sem esett baja? Al óvatos pillantást vetett a még mindig zokogó Mariára. - Hát, nem. jól vagyunk. Bár lehet, hogy ezek után inkább egy kilenctől ötig dolgozó, harminchat éves fogásznak mondja majd ki a boldogító igent.

- Ha van egy csöpp esze, ezt teszi - válaszolta Bulworth, és még akkor is nevetett, amikor letette a telefont.

Laurie féktelen jókedvében megajándékozta magát egy üveg méregdrága Patron tequilával, amit - bár eleve nagyon ízlett neki - még finomabbnak talált, miután megnézte a tévében a tizenegy órás híradót. Nagyot húzott az üvegből, és még Clyde-ot is kipenderítette az öléből, hogy közelebb hajolhasson a képernyőhöz. Mikor a hírolvasó beszámolt a súlyos közlekedési balesetről, amely az l-es úton történt, Big Sur közelében, végre megnyugodhatott. Mint a nagy baleseteknél általában, több tévéstáb is kivonult a helyszínre, így Laurie a saját szemével láthatta a meredély alján a felismerhetetlenségig összeroncsolódott autót, a tűzoltókocsikat és a sárga mellényes, sisakos tűzoltókat, akik éppen azon igyekeztek, hogy valamilyen úton-módon kiemeljék a szakadékból, ami a Corvette-ből megmaradt.

- Úgy tudjuk, ketten tartózkodtak a járműben, amikor a baleset bekövetkezett - fejezte be a tudósítást a hírolvasó. Laurie mosolyogva odahívta magához Clyde-ot, az ölébe kapta, magához ölelte, és átsétált vele a csúf kis konyhába. Ott letette elé a szokásos esti hamburgerét, és mosolyogva megvárta, míg a kutya két harapással eltünteti az egészet. Akkor ismét az ölébe fektette, és addig kefélte a szőrét, míg fényes nem lett. Amikor abbahagyta, a kutya az arcához nyomta az orrát, így köszönte meg a kényeztetést.

- Nos, kicsim - mondta neki Laurie -, jó hírem van. Végre ketten maradtunk. Te meg én. Bonnie és Clyde újra akcióban. Most már senki sem veheti el tőlünk, ami jár nekünk.

Steve Mallard a felesége ágyánál ült, és egy pillanatra sem engedte el az asszony kezét. Néha csak hallgatott, de többnyire könnyed, csevegő stílusban beszélt hozzá mindenféléről, ami az eszébe jutott. A lányaikról, akiket Vickie-n kívül a legjobban szeretett.

Felidézte azokat a pillanatokat, amikor együtt örültek vagy sírtak, és felelevenítette a rég elfelejtettnek hitt, közös emlékeket. Például amikor a kétéves Mellie beesett az úszómedencébe. Még nem tudott úszni, és Steve a nyakánál fogva húzta ki, mint egy kiskutyát. Milyen mérgesek voltak rá, hogy nem fogadott szót nekik, és egyedül kiment a hátsó udvarra, de aztán rájöttek, hogy az ő hibájukból történt a dolog, és rögtön elszállt a haragjuk, és átadta a helyét a megkönnyebbülés könnyeinek. Ott sírtak egymás nyakába borulva, örömükben, hogy a drága csöppségnek nem esett baja, és hogy nem következett be a legrosszabb, amitől annyira féltek. Aztán azt az időszakot idézte fel, amikor Taylor az iskola ificsapatának a focisztárja lett. Szerencsére emellett szépen teljesített az iskolában is.

- Kész zseni a lányunk - tette hozzá az elégedett apa hangján. - Már csak azt kell eldöntenünk, hogy kire ütött.

A családi vakációk, a hálaadások és a többi ünnepnap felidézése közben olykor odahajolt Vickiehez, gyengéden megérintette a szájával az ajkát, és szerelmesen suttogni kezdett a fülébe. - Szeretlek, Vickie. Kérlek, gyere vissza hozzám! Kérlek, Vickie. szükségem van rád. És nemcsak nekem, hanem a lányoknak is. Az élet nem ugyanaz nélküled. És ha még nem tudnád, ártatlan vagyok. Ez csak számít, nem? Végre kiderült, ki követte el azt a sok rémséget, és én újra szabad vagyok.

Majdnem szabad, tette hozzá gondolatban, mert még mindig bezárva tartották abban a jellegtelen hotelszobában, helyesebben szobákban, mert hetenként - sőt, néha hetente többször is - új helyre vitték. Kész káosz volt az élete, már meg sem próbált rendet teremteni a fejében, csak élt egyik napról a másikra, és várt, várt, mindig csak várt. Leginkább a szabadulását jelentő telefonhívásra. Némi megnyugvást hozott, hogy engedélyezték ezeket a kórházi látogatásokat, így mindennap láthatta Vickie-t. Helyesebben minden este, vagy inkább éjszaka, amikor már nem voltak látogatók, mert így biztonságosabb, mondták. Még mindig fogoly volt, pedig már nem vádolták semmivel. Akkor lett volna a legboldogabb, ha elengedik. Örömmel vállalta volna a kockázatot, hogy Laurie Martin esetleg a lehető legrosszabbat műveli vele. Nem mintha érdekelte volna Laurie Martin. Az sem érdekelte, hogy él-e, vagy meghalt. Még a jövőjével sem tudott foglalkozni, bár egy dolgot már eldöntött: a régi munkahelyére nem megy vissza. Semmiképp. Ott marad a San Fernando-völgyben, az otthonában, a családja és a barátai közelében. Ha még egyáltalán maradtak barátai. Ezen viszont sokat gondolkozott.

Ki hitte volna, hogy hirtelen ilyen bonyolulttá válhat az élete? Hiszen nem akart mást, csak egy szép, megfizethető házat, lehetőleg az óceán partján. Most már tudta, hogy a házak önmagukban semmit sem jelentenek. Egy dolog számít: az otthon. S az otthon bárhogy néz is ki, ott van, ahol a családja van.

Vickie nyugtalanul dobálni kezdte a fejét a párnán. Hogy megnyugtassa, Steve a homlokára tette a kezét, és gyengéden megsimogatta a szemöldökét. Finoman megérintette a szemhéját is, ami legnagyobb meglepetésére megrebbent az ujja alatt. Közelebb hajolt az asszonyhoz, és ismét suttogni kezdett a fülébe.

- Ébredj fel, Vickie. Ébredj fel, és gyere vissza hozzánk! Várunk, kicsim, el sem tudom mondani, mennyire várunk. Én mindig melletted leszek, Vickie drágám. Soha nem hagylak el. Vickie megnyugodott, és bár nem dobálta tovább a fejét, a szemét nem nyitotta fel. Fel akarok ébredni. Semmit sem akarok jobban, mint felébredni, de nem tudok, jaj, Steve, segíts. Segíts.! Steve észrevette a csukott szemhéjak alól előbuggyanó könnyeket, és gyengéden letörölte őket. Vickie. Már megint sír. Az utóbbi időben rengeteget sírt. Az orvosok azt mondták, ez jó jel, mert azt jelenti, hogy valahol mélyen reagál bizonyos dolgokra. Most például alig érezhetően ugyan, de megszorította Steve kezét. Bár naponta tornáztatták, még mindig csak korlátozottan mozogtak az izmai. Válaszul Steve is megszorította az asszony kezét, és tovább beszélt hozzá.

- Hallak, Vickie. Tudom, hogy szeretnél visszatérni hozzánk. Tudom, hogy mindent megpróbálsz. Ne add fel! Lehet, hogy legközelebb sikerülni fog. Kitartás, drágám! Megvárunk, hiszen szükségünk van rád. Leginkább persze Mellie-nek és Taylornak. Semmi mást nem akarunk, csak azt, hogy gyere haza. És hogy otthon is maradj. Velünk. Bár minden erejét össze kellett szednie hozzá, Vickie ismét megszorította Steve kezét.

OTTHON, gondolta Vickie. Varázslatos szó. Annyi minden az eszébe jut róla. Először is az első közös lakásuk Studio Cityben, ahol még csak ketten voltak, és bármit csináltak, mindig az ágyban kötöttek ki. Nem tudtak betelni egymással. Aztán jött Taylor, és átköltöztek abba a kis tarzanai házba, amelyiknek olyan nagy hátsó udvara volt. Már akkor az iskolán törték a fejüket, és örökké aggódtak, hogy valamit rosszul csinálnak azzal a csúszós testű, eleven kis emberi lénnyel, a lányukkal. Nem sokkal később Mellie is megérkezett, és pár év múlva az apja segítségével megvették az új házukat, ahol mindent ők választhattak ki, a csempétől kezdve a tapétáig és az oromzat formájáig. A beköltözés estéjén pezsgőt bontottak, és átjöttek ünnepelni a családtagjaik meg a barátaik. Ajándékokat hoztak. növényeket, kerámia keksztartókat, gyümölccsel teli kosarakat, és mindenki jól érezte magát. Főleg a két kislány. Körbe-körbe szaladgáltak, az arcuk kipirult az örömtől meg az izgalomtól, és mindenkinek megmutatták a szobájukat. Az én szobám - mondogatták büszkén, mert addig egy közös szobán kellett osztozniuk.

OTTHON. Az a varázslatos hely, ahol mindig biztonságban érezte magát. Ahol sohasem változott a napi rutin, és ahol mindig megvárta a házimunka. A főzés meg a takarítás. Mikor a lányok iskolások lettek, ő gondoskodott arról, hogy mindig megtanulják a leckét. Elkészítette az uzsonnájukat, reggel kikísérte őket az iskolabuszhoz, és alig várta, hogy délután hazajöjjenek.

OTTHON. Ahol esténként kettesben maradt Stevevel, és miután a lányok lefeküdtek, megnéztek együtt egy-egy filmet. Ahova barátokat hívtak, és ahonnan időnként elmentek szórakozni, a lányokat egy bébiszitterre bízták, akit ő jól ismert, és akiben megbízott, mégis mindig idegeskedett, hogy ne történjen semmi baj. Olyan vagy, mint egy tyúkanyó - mondta mindig Steve. Mi bajuk lenne? Lesz egy jó estéjük. És nekünk is. Próbáld elengedni magad!

A tudata mélyén azonban mindig megmaradt az a parányi félelem. Mi lesz, ha épp akkor történik valami, amikor nincs velük? És bármilyen ízletes volt a vacsora, bármennyire tetszett neki a műsor, amit néztek, sohasem volt egészen nyugodt.

OTTHON. Ahol annyira várnak rá. A lányok. Meg a férje. Haza kell mennie. Nehéz volt felnyitnia a szemét. Mintha ólomsúly nehezedett volna a szemhéjára. De végül mégiscsak sikerült. Steve lélegzetvisszafojtva figyelte a csodát, és amikor megtörtént, alig tudta elhinni. - Vickie! - A kezébe fogta az asszony hideg kezét. - Vickie, itt vagyok, drágám, nézz rám, itt vagyok! Most már minden rendben lesz, édesem. Most már rendbe jössz. Vickie szeme hatalmasnak tűnt sápadt, lesoványodott arcában. Csupán egyetlen szó hagyta el színtelen ajkát.

- Haza - suttogta rekedten. Alig tűnt többnek egy sóhajtásnál. De Steve-nek elég volt ennyi is.

38. fejezet

Al vállát pólyával rögzítették. Figyelmeztették, hogy az elszakadt szalagok gyógyulása hosszú ideig fog tartani, még műtétre is sor kerülhet, de Alnek erre most nem volt ideje. Érezte, hogy közel a cél, és addig nem nyugodhatott, míg el nem kapja Laurie Martint. Bár mosolygott, nem tudta elfelejteni, hogyan bukdácsolt imádott Corvette-je a szakadék felé, és hogyan sikoltotta még imádottabb Mariája, hogy meg fognak halni.

Úgy okoskodott, hogy mivel Laurie mielőbb meg akart szabadulni az Acurától, valószínűleg az első útjába eső kereskedésbe bevitte, és becserélte arra a fekete Fordra, amelyikkel letaszította őket a szakadékba. És eltökélt szándéka volt felkutatni ezt az autókereskedést. Oakland külvárosában kezdte, abban a körzetben, ahol Witty tiszteletes temploma állt. Végighajtott az autópiacnak nevezett részen, több, színes zászlókkal és lufikkal elkerített kereskedés mellett is elhaladt, amelyek előtt vasalt öltönyös üzletkötők várták az esetleges kuncsaftokat. Bombaárakat ígértek a reklámok, de lehetőség volt induló letét nélküli részletfizetésre, alacsony kamatú kölcsönre, és még egy sor kedvezményre. Minden új autó úgy csillogott, mintha akkor gördült volna le a futószalagról.

Alt azonban nem az új autók érdekelték, hanem a használtak. A Chevrolet mintaterem elé érve mégis lelassított, hogy végigjártathassa a tekintetét a vadonatúj, ékszerként csillogó Corvette-eken. Csak egy oldalpillantást vetett rájuk, a szájában máris gyűlni kezdett a nyál. Hirtelen ötlettől vezérelve megállt, mint önmagának mondta, csak azért, hogy tájékozódjon egy kicsit.

- Tipp-topp kis jószág - szólalt meg mögötte a mindig mindenkihez egyformán kedves üzletkötő, még mielőtt Al körbejárhatta volna bármelyik kocsit. - Aha. Ilyen volt nekem is. - Igen? És mi történt vele? - kérdezte a kereskedő, hiszen Al vesztesége neki üzletet jelenthetett. - Ellopták?

- Nem. Összetörték. A férfi hangos füttyentéssel juttatta kifejezésre az együttérzését. - Az ilyesmi úgy érinti az embert, mint egy családtag halála. Én magam is ilyennel járok már vagy tíz éve. Alig lehet tőle elszakítani. Aki tudja, milyen érzés vezetni egy Corvette-et, nem ülne be más autóba. Én legalábbis nem cserélném el semmiért. Ha megengedi - nyújtotta Al felé a kezét -, Monty Portenski vagyok.

- Al Giraud. - Bár kezet rázott a férfival, egy pillanatra sem vette le a szemét a Corvette-ről. - A magáé milyen évjáratú volt, Al? Al végighúzta a tenyerét a csillogó piros motorháztetőn, olyan gyengéden érintve a karosszéria hajlatait, mintha kisbabát simogatna.

- Kilencszázhetvenes - felelte, és felsóhajtott. A kereskedő füttyentésébe most elismerés vegyült. - A legszebb modell, amit valaha gyártottak, uram. Olyat már nem talál. De itt vannak ezek az újak. Lehet, hogy nem olyan szépek, de sokkal jobbak. Ezt bátran állíthatom. Nem akar kipróbálni egyet? Más dolog megnézni, és megint más menet közben érezni az erejét. Érezni, hogyan reagál. milyen kényelmes. Jobb, mint valaha - ezt állítja a gyártó, és ezzel én is csak egyet tudok érteni. - Azzal sorolni kezdte a kocsi paramétereit. A szenzációs 5,7 literes LSI 8-as motort, a 345 lóerőt, az 5600-as fordulatszámot, meg a fűtött hátsó ablakot, amely minden modellnek tartozéka, kivéve a felnyitható tetejű típust. Alt hirtelen minden akaratereje elhagyta. Eredetileg csak körül akart nézni, most meg ott ült egy vadonatúj tűzpiros Corvette kormánya mögött, és úgy suhant el a többi autókereskedés, a Toyota, a Honda, a Nissan és a Ford mellett, mint egy madár.

Aztán hirtelen, maga sem tudta, miért, jobbra pillantott, és az üzletkötő legnagyobb meglepetésére befordult a Ford kereskedés parkolójába, és megállt az üvegfalú iroda előtt.

- Al! - méltatlankodott Monty Portenski. - Mit csinál? Próbaútra jöttünk, nem minőségi összehasonlításra. Al azonban meg sem hallotta. Kipattant a Corvette-ből, és sebes léptekkel elindult a körbekerített udvar egyik sarka felé, ahol egy régi típusú, kék Acura állt. Nem volt nehéz észrevenni. Úgy festett az új autócsodák között, mint nyitótáncosok között a kivénhedt bálanya. A Ford bemutatóterméből több üzletkötő is kifutott megnézni, mit keres az udvarukon egy próbaúton lévő Corvette, mire Portenski tehetetlenül széttárta a karját.

- Szerintem megőrült a fickó. Al ugyanis körbe-körbejárt a kék tragacs körül, amely a kereskedők szerint már régen megérett a roncstelepre. Ezért is lepődtek meg annyira, amikor Al arcán meglátták az elégedett vigyort. - Nem egy hölgytől vették ezt az autót a hét elején? - kérdezte, és közben odaintett a türelmetlenkedő Portenskinek. - Mindjárt jövök. A fordosok egymásra néztek, és megrázták a fejüket. - Szerintem valamilyen csere lehetett - vélekedett az egyik. - Fogalmam sincs. - Én sem tudom - tette hozzá a másik, és megvonta a vállát.

Al nem elégedett meg a válaszukkal, berontott az üvegajtón, megkerülte a csillogó-villogó szalonautókat, és egyenesen a cégvezető irodájába ment. Szerencsére nem voltak sokan a kereskedésben, így nem zavarta különösebben a főnököt.

- Segíthetek valamiben, uram? - kérdezte a férfi, majd keményen megrázta Al kezét, csak hogy tudassa vele: a kézfogás sok mindent elárul az ember jelleméről. A kereskedő kézfogásával nem is volt semmi baj. Határozott, becsületes jellemre utalt.

Al előhúzta a tárcáját, megmutatta az igazolványát, és egy névjegyet is átadott az autókereskedés vezetőjének, aki Henry Jellicoe-ként mutatkozott be.

- A San Franciscó-i Rendőrkapitányság megbízásából dolgozom az ügyön - közölte Al, tudván-tudva, hogy szemenszedett hazugság, amit mond. - Az a régi Acura érdekelne az udvaron. Tudja, ki hozta be és mikor? Jellicoe az ablakhoz lépett, és kinézett a kereskedése szégyenfoltját jelentő kocsira.

- Már harmadik napja áll itt ez a csúfság - mormogta bosszúsan. - Csere útján került hozzánk. Az egyik fiatal üzletkötőnk vette be, aki szabadságon van azóta is. Most szült a felesége. Úgy volt, hogy átviszi a hátsó udvarba, a használt autók közé, de a vártnál előbb jött a baba, és nem maradt rá ideje. Az egyetlen, aki tud róla valamit. Egyébként miért érdekli a tulaj?

- Gyilkossággal gyanúsítjuk - felelte Al röviden, és látta, hogy Jellicoe-nak leesik az álla. - Úgy tudom, a San Diegó-i és a San Franciscó-i kapitányság rendőrei a környéken lévő összes autókereskedést végigjárták. Hogy lehet, hogy ide nem jutottak el? Vagy jártak itt, csak nem vették észre az autót?

Jellicoe vállat vont. - Én személy szerint egyetlen rendőrrel sem beszéltem a héten.

- És még mindig azt mondja, hogy semmit sem tud a kocsiról? - Al ujjai türelmetlen dobolásba kezdtek Jellicoe íróasztalán. - Mondtam már, hogy szabadságon van az üzletkötő. Őt kellene megkérdezni.

- Ugyan, Jellico. Arra most nincs idő. Nyilván nem akarja, hogy azt higgyék, valamiért nem akar együttműködni a rendőrséggel. Lehet, hogy az üzletkötője nincs itt, de feltételezem, nem kézfogással pecsételik meg az adásvételt, hanem valamiféle írásos szerződés is van. - Jellicoe haragos pillantást vetett az ajtaja előtt fel-alá járkáló, ideges Corvette-üzletkötőre, és felsóhajtott.

- Természetesen együttműködünk a rendőrséggel. Állampolgári kötelességünk. Csak azt mondtam, hogy személy szerint semmit nem tudok az ügyről. Egy szóval sem állítottam, hogy nem készült róla dokumentáció. Azzal elindult kifelé az irodából, Allel a nyomában átvágott a bemutatótermen, majd benyitott egy másik, jóval kisebb irodába, és egyenesen az íróasztalhoz lépett, amelynél a névtábla tanúsága szerint, ha ott volt éppen, egy Mohammad Abid nevű férfi dolgozott. Az íróasztal sarkára tolt tálcán nagy halom papír állt. Jellicoe fürgén pörgetni kezdte a lapokat.

- Megvan - mondta végül, és előhúzott egy rózsaszín lapot. - Kilencszáznyolcvannyolcas Acura. Egy Maria Joseph nevű nő hozta be, és értékegyeztetéssel kicserélte egy ugyancsak használt, kilencvenötös, fekete Ford 150-esre. Jones kétezerkétszázra taksálta ezt a roncshalmazt. Nem lett volna szabad ennyit adni érte.

- Szerintem sem. - Al alig tudta leplezni az izgatottságát. - És a másik kocsira kölcsönt vett föl a nő? Jellicoe ismét a papírra pillantott. - Nem - mondta némi keresgélés után. - Készpénzzel fizetett. Arra hivatkozva, hogy éppen költözik, még a lakcímét sem adta meg. Bediktálta viszont a munkahelye címét meg a telefonszámát. Úgy látom, Jones fel is hívta őket, hogy ellenőrizze, tényleg ott dolgozik-e, és igenlő választ kapott. Nézzük csak. Megvan. Mansion Bar Grill. Itt van nem messze, Oaklandben.

39. fejezet

A Mansion Bar Grill régi típusú étterem volt, sötét bútorokkal, piros műbőr bevonatú bokszokkal, amelyeken évtizedes nyomokat hagyott a betérő vendégek terebélyes ülepe. A hosszú, mahagóni bárpult mellett sörhasú fickók ültek, és az egész helyiséget átjárta a whisky és a csapolt sör faszénen grillezett hússal vegyülő ínycsiklandó illata.

Maria és Al becsusszant az egyik bokszba. Körülnéztek, de senkit sem láttak, aki egy kicsit is hasonlított volna Laurie Martinhoz. Egy fiatal, platinaszőke pincér szolgálta ki őket, aki a homlokába hulló hajával úgy festett, mint a hollywoodi filmek hullámlovasai. Mint mindig, Maria most is vodka-martinit rendelt, Al pedig egy korsó Budot. - Nem vagyok éhes - dünnyögte az étlapot böngésző Maria. - Ha elfelejtetted volna - emlékeztette Al -, nem is azért jöttünk, hogy együnk. - Ó. Hát akkor. talán egy kis salátát. - Maria! A nő finoman megvonta a vállát. - Jól van, nem kell kiabálni, értek én a célzásból is. - Ez nem célzás volt, hanem parancs. - Igenis, uram! - Maria katonásan szalutált, majd a pincérhez fordult, aki éppen akkor tért vissza az italokkal. - Sikerült választani? - kérdezte a szőke udvariasan. - Igen. Két hamburgert kérünk közepesen átsütött hússal, krumpli nélkül - mondta pattogós hangon Al.

Maria rámeredt.

- De hát. - A férfi villogó tekintete azonban a torkára forrasztotta a szót.- Ön talán mást parancsol? - kérdezte a pincér, de Maria megrázta a fejét. - Nem. Nekem bármi megfelel - mondta önfeláldozó hangon.

- Az ördögbe, Maria, úgysem fogjuk megenni! - förmedt rá Al, miután a pincér távozott. Még sosem volt ennyire ingerült. A tekintete folyamatosan az éttermet pásztázta, de sehol sem látta, akit keresett. Voltak ugyan nők a felszolgálók között, de még csak nem is emlékeztettek Laurie-ra. Al már kezdte azt hinni, hogy megint elkéstek a nő szimatot kapott, és ahogy mondani szokták, elhúzta a csíkot. A jobb vállába minden egyes mozdulatnál belenyilallt a fájdalom, és ettől még feszültebb lett, mert arra emlékeztette, amit Laurie tett velük. Maria némán kortyolgatta az italát. Al úgy vélte, lehetetlenül viselkedik, de nem akart veszekedni vele. Most másra kellett koncentrálnia. Már hat óra is elmúlt, és egyre többen lettek az étteremben. Nyilvánvalóvá vált, hogy nagy népszerűségnek örvend a hely, és az is, hogy a vendégek többségét név szerint ismerik a felszolgálók. Kedvesen üdvözölték őket, a családjuk meg a hogylétük felől érdeklődtek. S ahogy telt az étterem, új pincérek csatlakoztak a régiekhez.

Al szeme összeszűkült, amikor az újonnan munkába állók között felfedezett egy magas, sötét hajú nőt. A keskeny helyiség túlsó végében lévő egyik asztalt törölte le éppen. Nagy, fekete keretes szemüveget viselt. Fekete haját majdnem annyira felnyíratta a tarkóján, mint egy férfi, de a homlokába lógó cakkos fürtök szinte teljesen eltakarták a szemét. Soványnak tűnt. Vézna testét szinte lehúzta az ormótlan, trampli cipő. Maria a férfi pillantását követve hátrafordult. Arra a nőre ismert a pincérnőben, akivel a Los Angeles-i városháza lépcsőjén majdnem összeütközött. Akinek olyan őrülten villogott a szeme. Akiről azt gondolta, hogy talán maga az ördög.

- Ez ő. - Maria hangját elvékonyította az ideges izgalom. - Esküszöm az élő istenre, ez ő. A sötét hajú pincérnő befejezte a törölgetést, és egy alaposan megpakolt tálcával elindult feléjük. Már majdnem elhaladt mellettük, amikor Maria észrevette a középső ujján a kígyós gyűrűt.

- Á, Laurie. - mondta halk, szinte barátságos hangon.

A tálca kicsúszott a pincérnő kezéből, és piszkos tányérok, marhaszeletek meg sült krumpli maradékai repültek szanaszét a földre. Laurie megpördült. Égő tekintete egy pillanatra összekapcsolódott Mariáéval, aztán megpördült, elrohant a vendégek között, és pár pillanat alatt eltűnt a konyhába vezető ajtó mögött. Elsőként Al ugrott talpra, és az útjában heverő ételt félrerugdosva a nő után vetette magát. Maria ugyanekkor a bejáraton át távozott, mit sem törődve a nyomában loholó platinaszőke pincérrel, aki felháborodottan követelte, hogy fizessék ki a számlájukat. Maria az esőtől síkos aszfalton csúszkálva megkerülte az épület sarkát, és elindult a konyha kijárata felé. Laurie egyik kezében a táskájával, a másikban a slusszkulccsal éppen ekkor szaladt keresztül a parkolón, és már majdnem a túlsó sarokban parkoló fekete Fordhoz ért.

- Laurie! - Maria hangja a valóságosnál is vékonyabbnak tűnt a csapkodó esőben és szélben, de a nő meghallotta. Maria látta, hogy megmerevedik, és fölkapja a fejét. Olyan volt, mint egy űzött vad, amelyik a szélirányba szimatolva próbálja megállapítani, honnan várható veszély.

Közben Al is előbukkant a konyhaajtón. Jobb kezében már ott volt a kedvenc pisztolya, a 38-as Smith Wesson. Laurie után iramodott. Csakhogy a sérülése miatt nemcsak a keze mozgott lassabban, hanem a lába is. A parkoló közepén járhatott, amikor elkiáltotta magát: - Álljon meg, Laurie! - Aztán fél térdre ereszkedett, és célzásra emelte a fegyvert. Laurie megfordult. Mindkettőjüket végigmérte, végül a rászegezett pisztolyon állapodott meg a tekintete. Vizes, fekete haja a koponyájára tapadt.

Maria később megesküdött arra, hogy Laurie szeme hirtelen villogó vörösre váltott. Ő legalábbis úgy érezte, mintha maga az ördög nézne rá. A gerincén végigfutott a hideg, és ekkor már biztosan tudta, hogy valóban az ördöggel néz farkasszemet. Aztán Laurie feje előrebukott, a teste pedig, mintha feladta volna a küzdelmet, elernyedt. Ott állt előttük lehajtott fejjel, legyőzötten. Al lassan elindult felé. Valamikori zsaruként több esze is lehetett volna.

- Vigyázz! - sikította Maria. Nem láttak mást, csak egy sárgás villanást. Aztán Al felordított, és amikor amúgy is sérült vállából spriccelni kezdett a vér, kiesett a kezéből a fegyver. A következő pillanatban hasra vágta magát, majd az oldalára fordult, és villámgyorsan begördült egy parkoló autó mögé.

Laurie beugrott a Fordba, és Maria hallotta, hogy beindítja a motort. Nem lóghat meg, gondolta kétségbeesetten. Előugrott a fedezékéből, felkapta a Smith Wessont, megcélozta vele az autót, és elsütötte a fegyvert.

A lövés hatására szabályosan felrobbant a Ford jobb hátsó kereke. A kijárat felé robogó kocsi megpördült. Maria elbűvölten nézte a lassított felvételnek tűnő jelenetet. Látta Laurie dühös arcát, hallotta szitkozódását. Aztán a kocsi nekiütközött a falnak, majd visszapattant róla, és két teljes fordulatot tett a levegőben. Az autó kürtje belehasított az este csendjébe. A kerekei lelassultak, Laurie véres feje a törött szélvédőnek dőlt. Maria hallotta, hogy a kocsiban ugatni kezd a kiskutya. - Bűn és bűnhődés - suttogta, teljesen letaglózva attól, amit tett.

- Remélem, nem úszta meg ilyen könnyen - jegyezte meg Al. Az arca fájdalmasan meg-megvonaglott, ahogy felállt. - Élve akarom. Esküdtszék elé akarom állítani. Olyan helyre akarom juttatni, ahol többé nem árthat senkinek. - De bármit akart is, már látta, hogy elkésett.

- Talán jobb is így - dünnyögte Maria. Érezte, hogy a szemében gyűlni kezdenek a könnyek egész testében remegett. Emberek futottak feléjük: szakácsok, felszolgálók és vendégek. Kisebb tömeg gyűlt össze körülöttük. Aztán valahol a távolban felhangzott a szirénák vijjogása.

- Nem tudom kiverni a fejemből Steve-et és Vickie-t - dünnyögte szipogva Maria. - Szegények. Borzasztó, mi mindenen kellett keresztülmenniük. - Hát igen. Hatalmas veszteség érte az egész családot. És senki sem tudja kárpótolni őket. Bár a bulvárlapok most majd megpróbálják megvenni tőlük a sztorit - vélekedett Al, és az egészséges kezével vigasztalón megsimogatta Maria átázott, szőke fürtjeit. - Milyen szépen élhettek volna, ha nincs ez a szörnyűség. - Meglátod, gyorsan visszarázódnak majd a régi kerékvágásba. Az életet, ha már megmaradt, folytatni kell. A lányok visszamennek az iskolába, Steve Mallard pedig bevonul a hősök közé. - És Vickie? - Maria egy pillanatra sem tudott megfeledkezni a szép fiatal asszonyról, akinek az élete heteken át nem volt több sötét öntudatlanságnál. - Vele mi lesz? Ő hogyan folytatja majd az életét? Al a nő karjára támaszkodva figyelte a járőrkocsikból fegyverrel kiugráló, egyenruhás rendőröket.

Közben ő is Mallardékra gondolt, és magában hálát adott az égnek, hogy a mindent vagy semmit játékból, amelybe akaratuk ellenére rántgatták bele mindkettőjüket, ők kerültek ki győztesen. - Ő is elölről fogja kezdeni. És lehet, hogy boldogabb lesz, mint korábban bármikor. Aztán felvillantotta azt a féloldalas, gunyoros mosolyt, amelytől Mariának mindig elgyengült a térde.

- Jobb lesz, ha felemeled a kezed, Maria drágám. Be vagyunk kerítve.

40. fejezet

Al vadonatúj piros Corvette-jével bekanyarodott az Elefántcsonttoronyhoz - ahogy Maria az utóbbi időben a birodalmát nevezte -, és odaintett az ajtónállónak. A férfi először rámeredt, aztán felismerés villant a szemében. Az Armani ing zavarta meg. Visszaintett, és már nyitotta is a föld alatti parkoló sorompóját.

Mariának két helye volt a nagy közös garázsban. Al megkerülte az ezüstszürke Mercedest, és már fordult a második beállóra, amikor hirtelen hangosan elkáromkodta magát, és a fékre lépett. Majdnem nekiment a motorkerékpárnak. A második parkolóhelyen, a Mercedes takarásában ugyanis már ott állt egy tűzpiros, csillogó-villogó, kiglancolt Ducati Monster.

Al morogva visszatolatott, és beállt a látogatóknak fenntartott helyre. Arra számított, hogy egyedül találja Mariát. Úgy volt, hogy kettesben töltik az estét, megünneplik, hogy elkapták Véreskezű Laurie-t, és természetesen azt is, hogy túlélték a Nagy Zuhanást. Az életet fogják ünnepelni, mondta Maria. Kettesben. De akkor mit keres itt a piros Ducati? Hogy a kedves mamáé volna, azt Al teljesen kizárta. Könnyedén lehetett viszont a harminchat éves, nőtlen fogászé. Úgy tűnik, az álomherceg meglátogatja jövendőbelijét. És nem fehér lovon, hanem a földkerekség leggyorsabb kétkerekűjén érkezett. Fogak ide vagy oda, kemény ellenfélnek ígérkezik a fiú.

Al végigpillantott magán a felfelé suhanó lift tükrében. Az Armani ing, amelyet Mariától kapott, éppen olyan mélykék volt, mint a szeme. Úgy találta, jól áll neki, mégis elfogta az idegesség a versenytárs miatt. A válláról még indulás előtt levette a pólyát, mert arra gondolt, hogy leszorított karral nehezen tudna romantikus dolgokat művelni Mariával.

Inkább vállalta a fájdalmat, puszta szerelemből. Farmerjának kifejezetten a hasznára vált, hogy beadta a tisztítóba, bár majdnem elhányta magát, amikor meglátta, hogy élt vasaltak bele. Tíz percig gyalogolt rajta föl és alá, mire úgy-ahogy sikerült eltüntetnie a szárából azt az undorító vonalat. Barna antilopbőrből készült papucscipőt húzott hozzá, amely, mint rájött, kényelmesebb még a régi, kitaposott Nike-nál is. A szokásos bokszeralsójától eltekintve ennyiből állt az ünnepi szerelése. Se zakót, se zoknit, se nyakkendőt nem volt hajlandó felvenni még Maria kedvéért sem.

Maria lakásának ajtaja nyitva állt. Al belépett, és körülnézett. A kandallóban pattogott a tűz, virágok és gyertyák ontották édes illatukat, a hangszórókból Barry White egyik dala szólt, a kis kerek asztal krémszínű selyemabroszán csillámlott az ezüst meg a kristály, a jeges vödörben a pezsgőspalack csak a kinyitásra várt. A jelek szerint Maria mindenre felkészült. Az este kétségtelenül kellemesnek ígérkezett.

Al belépett, és elkiáltotta magát: - Szia, édesem, megjöttem! - Aztán hogy mentesítse lábát a ránehezedő súlytól, leült. Még mindig pokolian fájt a válla, és még most sem tudta úgy mozgatni, ahogy egy romantikusnak ígérkező estén szerette volna, de annak, hogy a golyó egyszerűen keresztülment rajta, anélkül hogy roncsolt volna bármit is, csak örülni tudott. Voltak esetek, amikor úgy kellett kibányászni a páciensből a golyót. Neki azonban szerencséje volt. Szép, tiszta seb - mondta a sebész, aki ellátta, és Al gyorsan hálát adott az égnek. Járhatott volna sokkal rosszabbul is. Eltűnődött, vajon hol lehet a Ducati gazdája. A pillantása megállapodott a csukott hálószobaajtón.

Jó ég. Csak remélni merte, hogy téved. Vagy talán mégsem? Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és mögüle megjelent Maria feje.

- Mindjárt jövök, szívem. Addig is érezd otthon magad - szólt édesen mosolyogva, és már be is csukta az ajtót. Al ujjai a kanapé plüssel bevont karfáján doboltak. Komoran meredt maga elé. Nem, nincs odabent senki, nyugtatta magát. Maria nem tenne ilyet. Akkor biztosan nem, amikor vele beszélt meg találkozót. Vagy mégis? Felállt, kinyitotta a pezsgőt, öntött magának egy pohárral, és belekortyolt. A hangszóró megremegett, ahogy Barry hangja mélyebbre váltott, arra biztatva édesét, hogy csókolja, ölelje, szeresse, tegye meg vele azt, amire vágyik. A zenéből szinte csöpögött a szex és az erotika.

- Most már tényleg jövök! - kiáltotta Maria, és ismét kidugta a fejét az ajtón. - Csak még egy perc. Addig töltenél nekem is egy pohárral, drágám? Drágám? Maria nem szokta drágámnak szólítani.

Meg szívem-nek sem, legalábbis ritkán. Vajon mitől értékelődött fel ennyire a szemében? Sohasem gondolta magáról, hogy túlontúl kedves lenne, akkor meg minek ráakasztani ilyen jelzőt, amikor ott van például az, hogy édes? Ezt a szót használta Barry is. Pedig ő már csak tudja. És igaza is van. Ó, Al Giraud, igenis édesen szereti a nőket. vagyis a nőjét, helyesbített, önmaga számára is teljesen váratlanul.

- Tadááám! - Maria olyan pózban állt az ajtóban, ahogy az Amerika szépe - versenyeken szoktak megállni a nők, enyhén behajlított térddel, egyik lábát a másik elé téve. Csakhogy ő inkább látszott sztriptíztáncosnak, mint Miss Amerikának. Éppen olyan volt, mint a Vetkőző Menyasszony néven fellépő sztriptíztáncos.

Egy pánt nélküli szatén felsőrész volt rajta, amely pontosan ott vért véget, ahol kellett, és pontosan annyit takart, amennyit muszáj volt. Mellén amely még a szaténfelsőnél is selymesebbnek látszott, de hogy érzékibb anyagból volt, ahhoz nem férhetett kétség - hosszú gyöngysor pihent. Felfésült haját ugyancsak gyöngyök díszítették, ahogy azt a hosszú, gazdagon redőzött tüllfátylat is, amely uszályként lebegett a háta mögött. Szeme elsötétült az izgatottságtól és a vágytól, zöldebb volt, mint a csillárfényben tündöklő smaragd. A száját édesen összecsücsörítette.

Így nézett ki deréktól felfelé. Mint egy igazi menyasszony. Egész más volt a helyzet deréktól lefelé. Al szakértő szeme először a parányi fehér csipketangán pihent meg, aztán a harisnyatartón, amely a csipkeszegélyben végződő harisnya fölött látni engedett egy tenyérnyit a krémesen fehérlő combból, majd végigvándorolt a fehér tűsarkú cipőbe bújtatott, hosszú lábakon. S most észrevette, hogy a kezében egy illatozó gardéniacsokrot tart. Ez volt az igazi Maria. A derék alatti rész. - Azt hiszem, elfelejtetted a szoknyát, édes - jegyezte meg Al azzal a mosollyal, amely egyszerre emelte meg a szája sarkát és a szemöldökét. Mariának azonnal repesni kezdett a szíve.

- Ezt vettem San Franciscóban - magyarázta. - A tűzoltók kihalászták a Corvette-ből. Rendes menyasszony akartam lenni - folytatta még mindig pózolva, angyali mosollyal az arcán -, de aztán arra gondoltam, hogy hiányolnád a másik énemet. - Jól gondoltad, drágám. - Csak álltak, és nézték egymást. Al úgy érezte, hogy még mást is tartogat a számára Maria. Ennyivel nem érhet véget a meglepetés.

- Látom, felvetted végre az inget - mondta Maria. - Tudtam, hogy ki fogja emelni a szemed kékjét. - Neked meg nagyon jól áll a fehér. A gyöngy is. Úgy nézel ki benne, mint egy igazi úrihölgy. - Most. Csakhogy én sokoldalú személyiség vagyok. Alnek hirtelen eszébe jutott, hogy a fogász talán még mindig ott bujkál Maria hálószobájában.

- Kié az a piros Ducati a garázsban, a Mercedes mellett? - kérdezte, ügyelve arra, hogy közömbös maradjon a hangja. - Minden Ducati piros, Giraud. - Nem is azt kérdeztem, milyen a színe, hanem hogy kié. Maria diadalmasan elmosolyodott. - Arra gondoltam, hogy a magánnyomozói munkámhoz szükségem lesz egy rendes járgányra. Valamire, ami sokkal vagányabb, mint a jogi doki melóhoz használt Merci. Ugye érted, mire gondolok? Al nevetve lépett oda hozzá, hogy a karjaiba vegye.

- Értem, drágám. Már hogyne érteném. - Azzal úgy kezdte csókolni, mintha attól félne, hogy többé nem lesz alkalma rá. Mindkettőjüket átjárta a vágy és a szerelem.

- Árulj el valamit, Giraud - motyogta két csók között Maria, ahogy félrecsúszott fátyollal feküdt a plüsskanapén a férfi alatt, félig kábultan az összetört gardéniák nehéz illatától. A háttérben egészen halkan ismét felbúgott Barry erotikus hangja, és a kandallóban pattogó tűz aranyló árnyakat vetett Maria krémszínű testére. - Ha úgy döntenél, hogy megkéred a kezem, az egyéniségem melyik része miatt tennéd? A férfi fölemelte a fejét, és a szája ismét csibészes mosolyra húzódott. - Hogy melyik miatt? Nem tudom, Maria. Az a helyzet, hogy minden részedet egyformán szeretem.

És azon volt, hogy ezt be is bizonyítsa.

Impresszum

Maria, a szexi jogász alig várja, hogy valami izgalmas történjen az életében, bár Al Giraud, a sármos magándetektív barátnőjeként elég mozgalmasan alakulnak a hétköznapjai. Egy nap nyomtalanul eltűnik az egyik ingatlanközvetítő iroda munkatársa, és szárnyra kap a hír, hogy meggyilkolták. Maria és Al véletlenül látta, amint az illető együtt vacsorázott egy rendkívül vonzó külsejű pasival. A hűséges férj hírében álló Steve Mallard gyanúba keveredik, de Maria úgy érzi, hogy valami nincs rendben a vád körül. És az ösztöne még sohasem hagyta cserben. Nyugalmasnak addig sem mondható életük veszélyekkel teli hajszává változik, amikor egy lelkeden, semmitől vissza nem riadó bűnöző nyomába erednek, hogy bizonyítsák barátjuk ártatlanságát.

ELIZABETH ADLER, a romantikus krimik nagyasszonya, Toszkána, Amalfi, Velence és Capri varázslatos tájai után San Diego túlfűtött nagyvárosi közegébe kalauzol el minket, ahol egy szerelmes nyomozópár életét kockáztatva egy szövevényes bűnügy nyomába ered. Delejes erejű, frissítő és érzéki nyári kaland ez a nagysikerű regény.

Elizabeth Adler San Diego mindent visz

Fordította H. Prikler Renáta

Ulpius-ház Könyvkiadó Budapest, 2008

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Elizabeth Adler: All or Nothing

A szerzőtől az Ulpius-ház Könyvkiadónál megjelent:

Ház Amalfin

Nyár Capri szigetén

Párizsi randevú

Riviéra Hotel

Találkozzunk Provence-ban!

Toszkánai nyár

Velem Velencében

Előkészületben: Szívtelen Kalifornia

www.elizabethadler.hu

Copyright 1999 by Elizabeth Adler

Hungarian translation H. Prikler Renáta,

2008 Ulpius-ház Könyvkiadó,

2008 ISBN 978 963 254 139

[1] Dr. Theodore Kaczinsky amerikai terrorista, aki tucatnyinál is több levélbombát küldött az Egyesült Államok különféle intézményeibe. A ford.

Tartalomjegyzék

- 1.    fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- 15. fejezet

- 16. fejezet

- 17. fejezet

- 18. fejezet

- 19. fejezet

- 20. fejezet

- 21. fejezet

- 22. fejezet

- 23. fejezet

- 24. fejezet

- 25. fejezet

- 26. fejezet

- 27. fejezet

- 28. fejezet

- 29. fejezet

- 30. fejezet

- 31. fejezet

- 32. fejezet

- 33. fejezet

- 34. fejezet

- 35. fejezet

- 36. fejezet

- 37. fejezet

- 38. fejezet

- 39. fejezet

- 40. fejezet

- Impresszum