E. C. GASKELL

Egy orvos, akit üldöznek a nők

Fordította Tábori Pál

NESZTOR

Heléna könyvek

Sorozatszerkesztő: Véber Károly

© Tábori Pál

ISBN 963 02 8766 8 ISSN 0865–8919

Felelős kiadó: Dr. Véber János

Felelős szerkesztő: Véber Károly

A borítót Hortobágyi Tibor fotója alapján Lengyel János tervezte

ELSŐ FEJEZET

A kandallóban vidáman pattogott a tűz.

Feleségem éppen most ment fel a gyerekszobába, hogy a kisfiúnkat elaltassa, mert Péter csak akkor alszik el, ha anyja ott ül mellette, s fogja a kezét.

Charles ott ült velem szemben, napbarnítottan, mosolyogva. Csinos fiú volt. Igazán a sors csodálatos ajándékának éreztem, hogy most végre néhány hetet ugyanegy fedél alatt tölthetünk. Az ilyesmi kisdiák korunk óta nem fordult elő.

Túlságosan lusta voltam ahhoz, hogy beszéljek, így hát szórakozottan tisztítgattam a mogyorót, amely előttem feküdt a tálban, s egymás után tüntettem el a barna kis golyókat. Aztán a tűzbe bámultam. De Charles megmozdult székén.

– Will, most, hogy a feleséged felment, el kell mondanod nekem azt, amit azóta, hogy ma reggel először láttam, folyvást meg akartam tőled kérdezni. Mondd el nekem: hogyan ismerkedtél meg vele, hogyan lett az asszonyod? Szeretném, ha tudnám a receptet, miként kell ilyen helyes asszonykát szerezni. A leveleidben csak a legegyszerűbb tényeket írtad meg. Kezdj neki, öreg fiú, és mondj el mindent.

– Akkor nagyon hosszú história lesz!

– Nem baj. Ha fáradt leszek, legfeljebb elalszom, s megint arról álmodom, hogy visszatértem Ceylonba mint magányos agglegény; s ha befejezted, arra az örömre ébredhetek fel, hogy itt vagyok, otthonodban. Gyerünk, komám! „Egyszer volt, hol nem volt egy bátor fiatalember...” No látod, így kezdheted!

– Nos hát, „egyszer volt, hol nem volt egy bátor fiatalember”, aki semmiképpen sem tudta, hogyan és hol telepedjék le, amikor orvosi tanulmányait befejezte, és diplomáját megkapta. – Nem, mégis első személyben kell beszélnem, nem folytathatom, mint „bátor fiatalember” a dolgot. – Szóval, én éppen akkor fejeztem be a „cselédkönyves” évemet, amikor te kimentél Ceylonba, ha emlékszel még rá. Talán azt is tudod még, hogy én is utazni akartam, akár te, s arra gondoltam, hogy hajóorvosi állást keresek –, de ez, tisztelet a kivételnek, a mi mesterségünkben bizonyos rangvesztést, lesüllyedést jelent. Márpedig azzal tisztában voltam, hogy apánk nevét meg kell őriznem minden ilyen látszattól.

Így aztán tétováztam a döntés előtt, s míg tétováztam, levelet kaptam apánk unokatestvérétől, Mr. Morgantól.

Emlékszel Mr. Morganra? Ő volt az az öregúr, aki olyan hosszú leveleket írt anyánknak, s annyi jó tanáccsal látta el mindig. Tőle kaptam öt fontot, amikor ahelyett, hogy tengerésznek mentem volna, beiratkoztam az egyetemre.

Nos, úgy látszik, az öregúr már kezdettől fogva arra gondolt, hogy maga mellé vesz, ha jó eredménnyel végzem tanulmányaimat. Volt egy régi barátja, aki ugyanazon a sebészeti osztályon dolgozott, mint én – persze, jóval magasabb állásban –, s aki úgy látszik, jó véleménnyel lehetett rólam.

Ennek alapján írt aztán nekem, s a következő ajánlatot tette: az első öt évben minden keresetének, illetve tiszta jövedelmének egyharmadát adja nekem, öt év után felét, s végül az egész nekem fog jutni, ha átadja praxisát.

Hát ez nem volt rossz ajánlat az olyan koldusszegény fiatal orvos számára, amilyen én voltam. Mr. Morgannak kitűnő vidéki praxisa volt, s bár nem ismertem személyesen, meglehetősen jó benyomásom alakult ki róla. Becsületes, jószívű, mogorva, aprólékos agglegénynek képzeltem – s amint találkozásunk első félórájában rájöttem, ez az elképzelés tökéletesen megfelelt a valóságnak.

Úgy képzeltem, hogy az ő házában fogok lakni, minthogy agglegény, s a család régi barátja – s azt hiszem, félt is attól, hogy számítok erre, mert amikor megérkeztem ajtajához nyomomban a hordárral, aki csomagomat hozta, a lépcsőn várt rám, s míg megrázta kezemet, már oda is szólt a hordárnak:

– Jerry, ha vár egy pillanatig, Mr. Harrison mindjárt elmegy magával a szállására. Jocelynéknél, tudja. Vezesse majd oda.

Csak azután fordult hozzám, és üdvözölt.

Ebben a pillanatban bizony úgy éreztem, hogy nem valami barátságos és vendégszerető, de később, amikor megismertem, megértettem ezt is. – Jocelynék – folytatta – a legjobb hely, amelyet a nagy sietségben találhattam, s meglehetősen erős járvány van, ezért akartam, hogy lehetőleg még ebben a hónapban leutazz hozzám, öcsém. Tífuszféle, a város legrégibb részében. Azt hiszem, Jocelynéknél egy-két hétig kényelmesen ellakhatsz. Remélem, nem haragszol, ha a

házvezetőnőmmel leküldettem egy-két dolgot, ami otthonosabbá teszi majd lakásodat – egy karosszéket, egy szép preparációs szekrényt, s egy s más ennivalót is; de ha megfogadod a tanácsomat, holnap reggel már beszélhetünk újabb, végleges tervekről is. Most nem szeretnélek itt álldogáltatni a lépcsőn – eredj csak a szállásodra. Azt hiszem, a házvezetőnőm már teát is készített, s azzal vár.

Megértettem az öregúr aggodalmát – nem az én egészségemet féltette, hanem a magáét, s oka is volt rá. Bő, szürke házikabát-félét viselt, s fején nem volt kalap. Csak azon csodálkoztam, hogy nem hív be a házba, ahelyett hogy kint beszélget velem a lépcsőn.

Azt hiszem, végeredményben tévedtem: nem attól félt, hogy megfázik, hanem csak attól, hogy nem egészen kifogástalan öltözékben látják. Ami pedig nyilvánvaló, az a vendégszeretet hiányát illeti, nem laktam sokáig Duncombe-ban, s már megértettem: milyen kényelmet jelent, ha mindenki várnak tekinti otthonát az angol közmondás szerint, amelybe senkinek sem szabad behatolni.

Most már megértettem azt is, miért szokta meg Mr. Morgan, hogy házának lépcsőjén beszélt mindenkivel, ha csak nem volt elkerülhetetlen a beljebbinvitálás.

Velem kapcsolatban csak a szokás hatalma nyilvánult meg. Nem tartott sokáig, és szabadon járhattam-kelhettem házában.

Szállásomon csupa kedves figyelem és gondoskodás jelét találtam, amely nem származhatott mástól, mint Mr. Morgantól.

Túlságosan lusta voltam ahhoz, hogy valamihez kezdjek azon az estén, így hát, ott ültem abban a kis bolthajtásos ablakban, amely Jocelynék üzlete felett emelkedett.

Végigbámultam az utcán.

Duncombe városnak mondja magát, de én falunak nevezném. Ha Jocelynék ablakából lenéz az ember, igazán festői látvány tárul eléje. A házak csöppet sem nevezhetők szabályosaknak; lehet, hogy részleteikben nem valami vonzók, de egészében véve nagyon jól festenek; nincs olyan lapos, egyhangú homlokzatuk, mint amilyent nem egy nagyobb, komolyabb városban lát az ember. Itt-ott egy-egy bolthajtásos ablak, égnek meredő tetőgerinc, helyenként kinyúló felső emelet. Az árnyék és a fény változatos játéka tölti be az utcát, s furcsa módszerük van, amely szerint a házak meszelt falát rózsás itatóspapírárnyalatú festékkel üdítik. Olyan ez, mint az a rózsaszínű kő, amelyből egy-egy francia falu vagy kisváros épült. Lehet, hogy rossz ízlésem van, de számomra nagyon rokonszenves ez a szín.

Némelyik lakóháznak jókora udvara is van az utca felé, a kövezet mindkét oldalán füves, pázsitos szalag fut, s egy-két hatalmas fa – vadgesztenye vagy akác – nyújtja ki széles koronáját az utca fölé.

Ha nyáron zápor zúdul a kisvárosra, a fák védő sátra alá menekül az utcai járókelő, s biztonságban érezheti magát.

Így ültem a bolthajtásos ablakban, s arra az ellentétre gondoltam, amely mostani szállásom s London szívében bérelt hajdani lakásom között van, amelyet alig tizenkét órája hagytam el.

Itt nyitva állt az ablak, s bár a város közepén laktam, csak rózsaillat szállt be rajta londoni füst, korom és piszok helyett... S itt a főutcán, az autóbuszok rohanó lármája, az ezerhangú forgalom orkánja helyén – szelíd szavú anyák szólítgatták gyermekeiket: „Elég már a játékból, gyere haza szépen!”

Aztán megkondult az esti harangszó mély, tiszta hangja – végigszállt a házak között, s visszhangot vert a szívemben. Míg így ültem, jóleső ernyedtségben, kinyílt az ajtó, s a kis szobalány lépett be.

Zavartan köszönt, aztán kissé éneklő, gyerekes hangon mondta:

– Kérem nagyságos úr, Mrs. Munton üdvözletét küldi, s nagyon, szeretné tudni, hogyan érzi magát utazása után? No lám! Hát nem kedves népek voltak ezek?

Talán a legkedvesebb, legszeretőbb kórházi kollégámnak sem jutott volna eszébe ilyesmi...

Viszont Mrs. Munton, akinek soha nem hallottam még a nevét, kétségtelenül súlyos aggodalmat érzett hogylétem iránt, amíg csak meg nem nyugtatom azzal az üzenettel, amely szerint tűrhetően érzem magam.

– Sokszor üdvözlöm Mrs. Muntont, és tűrhetően jól érzem magam, nagyon hálás vagyok, hogy érdeklődött hogylétem iránt – feleltem.

Úgy gondoltam, jobb, ha azt üzenem: „tűrhetően jól”, mint azt, hogy: „nagyon jól” – mert az utóbbi talán megszüntethette volna azt a nyilvánvaló érdeklődést, amelyet Mrs. Munton irántam érzett.

Jó Mrs. Munton! Kedves Mrs. Munton!

Sőt talán: fiatal... szép... gazdag... korán özvegyen maradt Mrs. Munton!

Örömömben összecsattantottam tenyeremet.

Aztán visszaültem az ablakba, s azon kezdtem töprengeni: vajon melyik házban lakhat Mrs. Munton?

Egyszerre megint kopogtak, s a kis szobalány megint megjelent.

– Kérem, nagyságos úr – kezdte újra – Miss Tomkinsonék üdvözletüket küldik, és nagyon szeretnék tudni, hogyan érzi magát utazása után.

Nem tudom miért, de Miss Tomkinsonék nevének (vajon hány lehet belőlük? – töprengtem egy pillanatig) már nem volt olyan vonzó csengése, mint Mrs. Muntonénak. De mégis: nagyon kedves dolog volt részükről, hogy kérdezősködtek.

Azt kívántam, hogy bár ne lennék olyan tökéletesen egészséges. Csaknem szégyelltem magam, hogy nem üzenhetem meg: halálra fárasztott az utazás, s megérkezésem óta kétszer ájultam el.

Legalább a fejem fájt volna!

Mélyet lélegeztem: tüdőm tökéletesen rendben volt.

Még csak megfázásról sem panaszkodhattam!

Így hát megint csak azt feleltem:

– Nagyon hálás vagyok Miss Tomkinsonéknak; nem mondhatnám, hogy nagyon fáradt lennék, tűrhetően érzem magam; szíves üdvözletem küldöm nekik.

A kis Sally alig juthatott le a lépcsőn, amikor már megint vissza kellett térnie, frissen és lélekszakadva:

– Mr. és Mrs. Beefsteak üdvözletüket küldik, s remélik, hogy a nagyságos úr jól érzi magát utazása után.

Ki várt volna ilyen kedvességet egy ilyen csöppet sem gyengéd nevű házaspártól? Mr. és Mrs. Beefsteak minden bizonnyal kevésbé voltak érdekesek, mint elődeik – de azért barátságosan feleltem:

– Hálás üdvözletemet küldöm nekik, az éjszakai pihenés minden bizonnyal tökéletesen rendbe fog majd hozni.

Ugyanez az üzenet érkezett még egy vagy két ismeretlen kedves érdeklődőtől. Valóban azt kívántam már, hogy bár ne lennék annyira egészséges külsejű.

Attól féltem ugyanis: kiábrándítom a várost, ha látják, milyen tenyeres-talpas, kicsattanó egészségű fickó vagyok. S csaknem szégyelltem bevallani hatalmas étvágyamat, amikor Sally feljött, s megkérdezte: mit akarok. A rumpsteak annyira csábított; de talán inkább vizes rizst kellene ennem, s aztán ágyba feküdni.

Mindenesetre: a rumpsteak győzedelmeskedett.

Igaz: nem kellett volna annyira szó szerint vennem ezt az érdeklődést, mert ez általános szokás volt a városban, ha valaki utazásról megérkezett.

Sokan érdeklődtek irántad is, Charles – pedig igazán jól megtermett, atlétatermetű, barna képű fráter vagy – csak Sally megtakarította számodra az új meg új válaszok kitalálásának súlyos feladatát...

MÁSODIK FEJEZET

Másnap reggel Mr. Morgan már akkor felkeresett, amikor reggelinél ültem.

A legcsinosabban öltözött emberke volt, akit valaha láttam.

Természetesen nem egészen a mai divat szerint öltözött. A nyolcvanas években hordhattak ilyen ruhát gavallérok, vagy talán még korábban. És a divat azok számára, akik nem akarják elhinni a fiatalság és szépség múlását, megmaradt – mint a kagyló, amelyből kiszedték a gyöngyöt.

Mr. Morgan még ma is gyakran tartott órákon keresztül előadást, amelyben az elfajult modern férfi és női divat ellen mennydörgött. Szerinte egy orvosnak bizalomgerjesztő külsővel kell rendelkeznie. Hogy a szakállnak mi köze van a bizalomgerjesztéshez, azt a mai napig nem tudom – de Mr. Morgan lenézte azokat a fiatal orvos-boltosokat (így nevezte őket), akik simára borotváltan, teknőckeretű szemüveggel igyekeznek bizalmat kelteni.

Nem, ő ragaszkodik szépen ápolt, alig őszült szakállához, amelyet gondosan elválasztva visel; ragaszkodik a ferencjózsef-kabáthoz, és remegő undorral gondol a sportnadrágokra s hasonló nemtelen ruhadarabokra. Reggelenként, ha végiglátogatja városi pacienseit, mindig csillogó, tükörfényesre kefélt fekete magas cipőt visel – a félcipőt is ellenzi, mint az újkor vívmányát – ha pedig lovon látogat el délfelé a messzebb eső betegekhez, csaknem csípőig érő, széles szárú csizmát hord. Ezeket a csodálatos csizmákat Anglia másik felén élő csizmadiától szerzi be, az ősi „lábtyűművész-ipar” kihalófélben lévő képviselőinek talán egyetlen angol példányától.

Szóval: a századvégi „dandy” tökéletes példánya volt.

*

Nyilvánvalóan kiábrándította egy kicsit, hogy még „pongyolában” talált azokkal a szokásokkal, amelyeket a kórházból hoztam magammal. Lábamat a kandalló rácsának támasztottam, székemet hátradöntöttem úgy, hogy hátsó lábain állott (ezt az ülésmódot, amint később megtudtam, különösen utálta), lábamon papucsot viseltem (amit szintén nem tartott úriember-viseletnek a hálószobán kívül) – szóval, amint nemsokára megtudtam, minden előítéletét alaposan megsértettem, amikor első látogatásánál megpillantott.

Letettem könyvemet és felugrottam.

Ott állt, még mindig az ajtó közelében. Kezében bot és kalap.

– Azért jöttem, hogy megkérdezzem – kezdte – nem lenne–e kellemetlen, ha most végigkísérnél reggeli körutamon, s bemutatnálak néhány barátunknak?

Észrevettem hangjában a nem nagyon leplezett hidegséget, amelyet a külsőm feletti kiábrándulás váltott ki, bár ő aligha képzelte, hogy észrevehetően adja tudtomra.

– Azonnal készen leszek, uram – mondtam, s beszaladtam hálószobámba. Boldog voltam, hogy kikerülhetek vizsgáló pillantása alól.

Amikor visszatértem, egy-két apró köhintés és tétova hang tudtomra adta, hogy öltözékemmel nincs megelégedve. Kalappal, kesztyűvel kezemben készen álltam, de még mindig nem mondta, hogy induljunk. Elvörösödtem, elfogott valami kényelmetlen érzés.

– Bocsáss meg, kedves fiatal barátom – mondta végül –, de szabad megkérdeznem, hogy nincs-e más kabátod ezenkívül? Azt hiszem, sportöltönynek hívják ezt, nem? – Mi itt meglehetősen ragaszkodunk a tradíciókhoz, Duncombe-ban – és az első benyomástól nagyon sok függ. Hiába, kedves barátom, mesterségünkhöz illően kell öltözni. Bocsáss meg, ha nyíltan beszélek, de apád helyén érzem magam.

Olyan kedves, olyan finom, s őszintén szólva, olyan barátságos volt, hogy gyerekes dolgot követek el, ha megsértődöm – de egy kis ellenkezést mégis éreztem magamban, hogy így bánnak velem.

Mégis azt mormoltam:

– Hogyne, Mr. Morgan, ha úgy kívánja...

És szépen visszatértem, hogy ruhát cseréljek – szegény sportruhám áldozatul esett a nem valami kényelmes látogató-kabátnak.

Amikor visszatértem, Mr. Morgan folytatta előadását.

– Az ilyen ruha, kedves barátom, túlságosan sportember-külsőt kölcsönöz, amely nem illik a nemes orvosi mesterséghez. Úgy festettél, mintha rókavadászatra jöttél volna le, nem pedig orvosi gyakorlatot folytatni...

Kedvesen mosolygott, így hát elfojtottam sóhajtásomat, mert az igazság kedvéért be kell vallanom: már előre örültem annak – sőt a kórházban hencegtem is vele –, hogy milyen nagyszerű rókavadászatokat rendezek majd idelent, mert Duncombe híres vadászterület volt.

De mindezek a vágyak egészen kihunytak bennem, amikor Mr. Morgan levitt magával a fogadó udvarára. Itt lókupec szállt meg, aki éppen útban volt egy szomszédos nagyvásárra.

– Erősen ajánlom... – kezdte, s én tudtam, hogy ez az ajánlás voltaképpen rejtett parancs.

„Erősen ajánlotta”, hogy egy kis, hasznos, gyorsan ügető barna kancát vegyek, ahelyett a szép, nemes tartású ló helyett, amelyet választottam volna.

– Akármilyen kerítésen átugrik – mondta a lókereskedő, de énnekem nem volt választásom. Duncombe-ban még mindig gyanakodva néznek az autóra, gyűlölik a motorkerékpárt, és az úriember lovon jár.

Mr. Morgannek láthatóan tetszett, amikor engedelmeskedtem utasításának, s lemondtam az esetleges rókavadászat minden reményéről.

A lóvásárlás után sokkal nyíltabb lett. Elmondta tervét, hogy külön házba szeretne telepíteni, ami sokkal rendesebbnek és méltóbbnak látszik egy orvos számára, mint hogyha bérelt szállása van – s aztán azt is megemlítette, hogy nemrégiben egy orvos-barátja hunyt el a szomszédos városban, akinek özvegye csaknem vagyontalanul maradt vissza, s aki nagyon szívesen lakna velem, s vezetné a háztartást – ez a kiadásokat is csökkentené.

– Igazi úriasszony – mondta Mr. Morgan –, abból ítélve, amit tudok róla, hiszen nem találkoztunk sokszor, talán negyvenöt éves lehet, s azt hiszem, sokban segítségedre lehet, ami mesterségünk illemtanát illeti, azokat az apró finomságokat, amelyeket mindenkinek meg kell tanulnia, ha előre akar jutni az életben ...

Amikor itt tartott, megtorpant egy nagy mindennapi külsejű zöld ajtó előtt, amelyen rézkopogtató ékeskedett.

– Ez itt Mrs. Munton háza – mondta.

Nem volt időm megkérdezni: „kicsoda Mrs. Munton?”, amikor már hallottuk, hogy Mrs. Munton otthon van, s követtük a tiszta, idős szolgálót a keskeny, szőnyeges lépcsőn a fogadószobába.

Mrs. Munton egy hajdani lelkész özvegye, hatvanon felül, és meglehetősen süket – de mint minden süket ember, akit valaha láttam, nagyon szeretett beszélni, talán azért, mert tudta, hogy a beszédtéma úgyis kisiklik kezéből, ha más kezd szólani. Krónikus betegségben szenvedett, amely gyakran megakadályozta abban, hogy házát elhagyja, s a város jószívű lakosai szokásuk szerint felkeresték, s ott üldögéltek nála. Hozzá hordták a legfrissebb, legújabb pletykákat, és híreket; úgyhogy ez a szoba volt a duncombe-i pletykafészek. Persze, nem botrányfészek! Mert a botrányt és a pletykát gondosan meg kell különböztetni.

Most elképzelheted az elképzelt és az igazi Mrs. Munton közti különbséget! Csacsi álmom helyett, amelyben szép, virágzó özvegyet láttam, akit gyengéden érdekel az idegen hogyléte – szimpla, beszédes, idős hölgyre leltem, akinek éles, megfigyelő szemét nem kerülte el semmi. Arcán szenvedés nyoma, ruhája és modora egyszerű, de mégis félreismerhetetlenül úrihölgy.

Mr. Morganhoz beszélt, de rám nézett, s láttam, hogy mindenre figyel, amit teszek. Mr. Morgan bosszantott azzal a törekvésével, hogy „elő akart vezetni”, de voltaképpen csak kedvesen buzgólkodott, hogy minden előnyömet kellő megvilágításba helyezze Mrs. Munton előtt. Jól tudta, hogy az ő révén az egész városban elterjed minden, amit mond, szinte dobra veri ezzel.

– Mit is mondott Sir Astley Cooper a minap neked, amit említettél? – kérdezte.

Sir Astley Cooper a királyi család orvosa volt, akit persze mindenki ismert. Egyébként a legszimplább megjegyzésről volt szó, és már szégyelltem is, hogy sétánk közben megemlítettem, s nem szívesen ismételtem volna, de Mr. Morgan kedvéért ismét el kellett mondanom, s estére már az egész város tudta, hogy Sir Astley legkedvesebb tanítványa voltam (összesen kétszer láttam életemben), s Mr. Morgan attól tart: mihelyt bizonyos eredményeket elérek, rögtön Sir Astley mellé kerülök mint a királyi család segédorvosa. Minden apró részlet felmerült a társalgás során, ami csak fokozhatta „jelentőségemet”.

– Amint egyszer Baldwin miniszterelnök Mr. Harrisonnak, fiatal barátom apjának megjegyezte: „az augusztusi telihold különösen erős fényű...”

Emlékszel talán rá, Charles, hogy apánk milyen büszke volt, amikor Stanley Baldwin, a miniszterelnök Biddicombe szomszédságában nyaralt, s egyszer nála vásárolt egy pár kesztyűt... Azt hiszem, Mr. Morgan éppen akkor látogatott el hozzánk, se azelőtt, se azóta nem volt nálunk, de Mrs. Munton nyilvánvalóan kettőzött tisztelettel nézett rám ezután a véletlen megjegyzés után. Néhány hónappal később mosolyogva hallottam ennek a megjegyzésnek elferdített formáját, amely szerint apánk benső, bizalmas barátja volt a miniszterelnöknek, sőt hogy lényegében Baldwin minden politikai kérdésben kikérte tanácsát... Hiába, ilyen ereje van a pletykának, a szájról szájra szálló hírnek...

Félig bosszúsan, félig vidáman ültem ott. Mr. Morganon látszott, hogy tökéletesen elégedett a beszélgetés folyásával, s nem szerettem volna ezt a hatást holmi közönséges, bár az igazságnak megfelelő magyarázattal megszakítani – s valóban, akkor még nem is sejtettem, hogy az apró megjegyzések milyen súllyal bírnak Duncombe városában.

Amikor Mrs. Muntont elhagytuk, apai barátom nagyon beszédes kedvében volt, és megint szónokolni kezdett.

– Különös statisztikai tény, de a duncombe-i vagyonos háztulajdonosok öthatoda – nő. Bőségesen rendelkezünk özvegyekkel és pártában maradt idősebb hölgyekkel.

Botjával megkopogtatta a kövezetet.

– Ténylegesen azt hiszem, hogy te meg én vagyunk az egyetlen úriemberek itt – kivéve természetesen Mr. Beefsteaket. Úriember alatt diplomás embert értek. Nem szabad elfelejtenünk, barátom, hogy annyi hölgy számít ránk gyengédség és védelem tekintetében, amelyet minden igazi férfinek készségesen kell felajánlani, és teljesíteni.

Helyeseltem, bár nem értettem egészen a dolgot.

Miss Tomkinson, akinek következő látogatásunk szólt, egyáltalán nem látszott olyan nőnek, akinek férfivédelemre szüksége lenne.

Magas, szikár, férfias külsejű hölgy volt, akiben természeténél fogva jó adag céltalan, de erős dac rejlett, de ezt az állandó hangulatot amennyire csak tudta, enyhítette és tompította Mr. Morgan jelenlétében.

Úgy láttam, mintha apai barátom kissé félt volna ettől a hölgytől, aki nagyon nyers és szókimondó volt, s úgy látszik, azzal büszkélkedett, hogy határozott jellemű és keresetlen beszédű.

– Úgy, hát ez az a Mr. Harrison, akiről olyan sokat hallottunk öntől, Mr. Morgan? Meg kell mondanom, hogy azok után, amiket hallottam róla, kicsit... hm... kicsit többet vártam. De még fiatal, még fiatal. Mindnyájan Apollót vártuk, Mr. Harrison, Mr. Morgan leírása alapján, Aesculapiusszal kombinálva, vagy talán elég, ha Apollót említem, hiszen tudomásom szerint ő volt a görögöknél az orvostudomány Istene!

– Hogyan írhatott le engem Mr. Morgan, anélkül, hogy látott volna? – kérdeztem magamtól.

De ez, mint annyi más kérdés, válasz nélkül maradt.

Miss Tomkinson föltette szemüvegét, s megigazította római orrán. Aztán hirtelen engedett szigorú vizsgálatából és Mr. Morganhoz fordult.

– Ó, látnia kell Caroline-t, majdnem elfelejtettem, a lányokkal dolgozik, de majd érte küldök. Tegnap nagyon fájt a feje, s nagyon halvány. Igazán aggódom már érte.

Csöngetett, s azt mondta a szobalánynak, hogy küldje be Caroline-t.

Miss Caroline Miss Tomkinson húga – legalább húsz évvel fiatalabb. Miss Tomkinson, aki legalább is ötvenöt lehetett, úgy bánt vele, mint valami kis csecsemővel. Ha gyerek módjára bánt vele, úgyis becézte, simogatta és gondozta, mint a kisgyereket, mert egészen apró kislány korában maradt nővére gondjára, s amikor apjuk meghalt, és a két lánynak iskolát kellett nyitni, Miss Tomkinson vett minden nehézséget magára, lemondott minden élvezetről s meghozott minden áldozatot, hogy „Carry” ne érezze meg a viszonyok változását. Feleségem mesélte, hogy a testvérek egyszer selymet vásároltak, amelyből megfelelő számítással két ruhát csináltathattak volna, de Carry szalagot és hasonló holmi kívánt, és Miss Tomkinson szó nélkül lemondott a maga ruhájáról, hogy Carry-nek szebb legyen, s maga a régi, kopott köntösét olyan vidáman viselte, mintha a legdrágább bársony lenne...

Ez aztán eléggé jellemző a lánytestvérek viszonyára, s örülök, hogy itt mindjárt elmondhatom, mert sokáig tartott, amíg Miss Tomkinson igazi jóságára rájöttem, s ezt nagy veszekedésünk előzte meg.

Miss Caroline nagyon sápadtnak és gyengének látszott, amikor belépett, éppolyan lágy és érzelgős volt, amilyen kemény és férfias Miss Tomkinson, s valahányszor Miss Tomkinson valami megbotránkoztatót mondott, ijedten szólt közbe: „Ó, nővér, hogyan mondhatsz ilyesmit!” – ami nekem csöppet sem tetszett. Különösen azért nem, mert mindig tiltakozó pillantással kísérte ezt a megjegyzést, amit kettőnkre vetett, mintha ezzel akarná hangsúlyozni, hogy nővérének szókimondó modora minden jobb érzésében felháborítja.

Nekem ez bizony nem tetszett, nem tartottam illő dolognak testvérek között. Ha négyszemközt figyelmezteti rá nővérét, talán használ – bár én, a magam részéről megszoktam, és megkedveltem Miss Tomkinson kifejezésmódját és modorát. Nem tartom helyesnek, ha az ember elkülöníti magát, hangsúlyozza fensőbbségét bizonyos népszerűtlen vagy nem éppen szép tulajdonságoktól, amelyek rokonaiban találhatók.

Tudom, hogy kissé kurtán feleltem Miss Caroline-nak, amikor azt kérdezte tőlem: hogyan tudtam elviselni a „nagy metropolisból” a kis faluba való költözést, s hogy nem gyötör-e a honvágy a fent említett „nagy metropolis” után.

De először is: miért nem nevezte a „nagy metropolis”–t „London”nak vagy „főváros”-nak, ahelyett, hogy ilyen fellengzős kifejezést használ? És másodszor, miért nem szereti eléggé azt a helyet, ahol kényelmes, nyugodt otthona van ahhoz, hogy elképzelje: más is megszeretheti, szívesen időzhet itt.

Tudatában voltam, hogy a beszélgetés során kissé nyersen viselkedtem, s azt is tudtam, hogy Mr. Morgan figyel, bár azt tettette, hogy Miss Tomkinson suttogására figyel, aki részletesen és nagy részvéttel írta le húga betegségének jelenségeit.

Ám alig voltunk kint az utcán, amikor megkezdte az intelmeket:

– Kedves fiatal barátom...

Összerezzentem.

Az egész délelőtt folyamán észrevettem, hogy ha kellemetlen tanáccsal vagy utasítással akart szolgálni, mindig így kezdte:

– Kedves fiatal barátom...

Így volt a lóvásárnál, és így kezdte most is.

– Kedves fiatal barátom – szónokolt – szeretnék egy-két tanáccsal szolgálni, ami az orvosi modort illeti. A nagy Sir Edward Home azt mondta: „a háziorvosnak vagy nagyon jó vagy rossz modora kell hogy legyen". Az utóbbi esetben már most szükséges, hogy olyan tehetsége legyen, s olyan eredmények álljanak mögötte, amelyek keresetté teszik, akármilyen is a modora...

Kérdően nézett rám, mintha választ várna. Nem feleltem.

– A nyers modor – folytatta – hírhedtté teszi ezeket a tulajdonságokat. Én a magam részéről nem tartom helyesnek a modortalanságot, gorombaságot. Éppen ezért azon igyekeztem, hogy figyelmes, gyengéd udvariassággal bánjak minden betegemmel, egyesítve a könnyedséget és finomságot őszinte érdeklődéssel és tapintattal. Nem tudom, hogy sikerült-e ezt az ideált elérnem (nagyon kevesen érik el egyáltalán), de azt ajánlom, hogy te is törekedj erre, ami különösen illik mesterségünkhöz...

Az utolsó pillanatban sikerült sóhajtásomat elnyomni.

– Azonosítsd magad, kedves barátom, betegeiddel – mondotta emelt hangon, mint aki egyre jobban belemelegedett az előadásba. – Bizonyos vagyok benne, hogy meleg rokonszenv és őszinte együttérzés bőségesen van szívedben. Fájdalmat kell érezni, ha szenvedéseik leírására figyel az ember – mindenképpen megnyugtatja és lecsendesíti őket, ha az ilyen érzést észreveszik az ember modorában. Én azt hiszem, hogy a mi mesterségünkben a modor teszi az embert. Egyáltalán nem akarom magamat példának állítani, de...

Hála istennek a szónoklat félbeszakadt.

– Ez itt Mr. Huttonnak, a város lelkészének háza; az egyik cselédleány úgy hiszem, beteg, s örülni fogok, ha mindjárt bemutathatlak.

Aztán vészjóslóan, bár szelíden tette hozzá:

– Majd máskor folytatjuk beszélgetésünket...

Nem éreztem ugyan beszélgetésnek, ami eddig köztünk lefolyt – hiszen ahhoz az szükséges, hogy legalább ketten beszéljenek.

De ez most eltörpült az új gondolat mellett: vajon Mr. Hutton miért nem érdeklődött előző este egészségem iránt?

Meglehetősen sértve éreztem magam.

HARMADIK FEJEZET

A lelkészlak az utca északi oldalán feküdt, azon a részen, amely már a dombok felé nyílt. Hosszú, alacsony ház, amely szinte hátraugrott szomszédai mögé.

Az ajtó és az utca között kis udvar látszott, kövezett ösvény vezetett át rajta, s a kapu jobb oldalán régi kőciszterna állt. Az ablakok alatt salamonpecsétje virágzott. Valaki figyelhetett a függönyök mögül, mert amint odaértünk a házhoz, az ajtó szinte varázsszóra fölnyílt, s alacsony terembe léptünk, amely hallnak szolgált. Tele volt kézi szövésű szőnyegekkel s mély, régimódi ablakfülkékkel. A kandallót holland majolika díszítette.

Az egész szoba nagyon hűvös és frissítő volt a fehér és vörös utca forrósága után.

– Bessy nincs valami jól, Mr. Morgan – mondta az édes kislány, aki talán tizenegy éves lehetett, s aki ajtót nyitott. – Sophy el akart küldeni önért, de papa azt mondta, hogy bizonyosan el tetszik jönni ma reggel, és hogy nem szabad elfelejtenünk: más beteg embereknek talán még nagyobb szüksége lehet Mr. Morganre, mint nekünk...

Mr. Morgan nem szólt, de láttam rajta, hogy nagyon illőnek és kedvesnek találta ezt a megjegyzést.

A kisleány most ajtót nyitott előttünk. Lépcső vezetett a belső szobába – jól emlékszem rá, mert csaknem elestem.

– Itt van Mr. Morgan, Sophy – mondta.

Az elesés veszedelmét az a kép okozta, amely odabent elém tárult. Csakugyan olyan volt a látvány, mint valami kép, az ajtófélfa keretében.

A szobában bíbor és tengerzöld színek keveredtek, ugyanezek a színek ragyogtak a napsugaras kertben, amely innen nyílott. Nagyon alacsony ablak tárta ki ürességét az ámbraszín levegőnek. Az ablakon fehér rózsák kandikáltak be, mintha kíváncsi leányfejek lennének.

Sophy párnán ült a földön. A napsugár fényporzóval hintette, s ragyogta be fejét. Mellette kis kövér, kerek szemű öccse térdelt, aki éppen az ábécé tanulásába mélyen belemerült, s a betűk titkait kutatta.

Úgy láttam, hogy nagyon megkönnyebbült, amikor mi megjelentünk – s ugyancsak tévedek, ha sikerült valahogy ismét leckefelmondásra fogni aznap. Sophy elküldte, hogy rögtön keresse meg édesapjukat.

Aztán lassan felállt, s persze, bemutattak neki.

Ez volt minden.

Mr. Morgannel együtt felmentek az emeletre, hogy megnézzék a beteg cselédet. Én egyedül maradtam a szobában. Annyira otthonosnak látszott, hogy most először vált ösztönössé ennek a szónak jelentősége.

Könyvek, kézimunkák hevertek itt-ott, mindenütt a dolgos kéz nyoma – kisgyerek játéka a padlón –, s a tengerzöld falakon egy-két akvarell arckép lógott – az egyik közülük minden bizonnyal Sophy édesanyja.

A székeket és a díványt színes, mintás anyag borította – bájos kis vörös rózsa, fehér alapon. Nem tudom, hogy a bíborszínt mi viselte, de bizonyos vagyok benne, hogy ezt is megtaláltam volna – talán a szőnyegben.

Az ablak mellett üvegajtó fehérlett, rajta keresztül lépcső vezetett a kertbe. Éppen az ablakok alatt pázsitos sáv húzódott, s azon túl egyenes, kavicsos ösvények és keskeny virágágyak. Most, augusztus végén, ezer színben ragyogtak. Szinte harsogott a színeknek ez a hangversenye. A virágágyakon túl gondosan ápolt gyümölcsfák, amelyeket – hogy súlyos terhük le ne húzza ágaikat – rudak támasztottak meg, s azon túl deszkakerítés takarta el a konyhakertet.

Mialatt így nézegettem, egy úr lépett a szobába.

Bizonyos voltam benne, hogy ő a lelkész – kicsit kínos volt a helyzetem, mert számot kellett adnom róla, miért vagyok itt?

Pillanatig haboztam, aztán megszólaltam:

– Mr. Morgannel jöttem; nevem Harrison – mondtam végül, és meghajoltam.

Láttam, hogy ez a magyarázat nem valami kielégítő – de azért leültünk, s elkezdtünk beszélgetni az időről vagy valami hasonló közömbös témáról, míg Sophy és Mr. Morgan vissza nem jöttek.

Most láttam csak idős kollégám igazi természetét és sokkal jobban tetszett, mint eddig.

Az olyan emberrel szemben, akit tisztelt – és Mr. Hutton azon kevesek közé tartozott –, ledobta mesterkélt, rátarti modorát, amelyet általában viselt, és nyugodt, komoly volt – de nem annyira komoly és méltóságteljes, mint a lelkész.

Soha nem láttam még olyan embert, mint ő.

Nagyon csendes és tartózkodó modorú, néha csaknem szórakozott – külsejét sem lehetett rendkívülinek nevezni, de mégis olyasvalaki, akivel az ember levett kalappal beszél, akárhol is találkozik vele. Jelleme idézte elő ezt a tiszteletet, ezt az erős erkölcsi hatást – de persze nem tudatosan. Jelleme nyilvánult meg minden pillantásában, minden mozdulatában.

– Sophy – mondta – Mr. Morgannek úgy látszik, melege van. – Nem szednél nekünk néhány körtét a déli falról? Azt hiszem, már van érett bőven...

Aztán hozzánk fordult:

– A körténk különösen kitűnő – jegyezte meg. Sophy kiment a napos kertbe. Láttam, hogy gereblyét vesz elő, s azzal ágaskodik a körték után, amelyek nyilvánvalóan túl magasan voltak számára.

Úgy éreztem, hogy idebent nagyon hűvös van (később rájöttem, hogy kőpadlója van a szobának, s onnan árad a hideg), s úgy gondoltam, hogy inkább én is kimegyek a meleg napsütésbe.

Be is jelentettem, hogy szeretnék kimenni, és segíteni a fiatal hölgynek: s anélkül, hogy választ vártam volna, kiléptem a napsugaras, illatos kertbe, ahol a méhek a virágokat fosztogatták, és álmosan, megnyugtatóan zümmögtek.

Azt hiszem, Sophy már egészen kétségbeesett a hiábavaló erőlködésben, s mindenképpen örült segítségemnek. Az én véleményem szerint viszont kár volt olyan gyorsan leverni ezeket a szegény gyümölcsöket – hiszen akkor rögtön vissza kell mennünk a szobába.

De akárhogy igyekeztem, a „végzetet” és a körték pusztulását nem lehetett feltartani, s bár szerettem volna körülsétálni a kertben, Sophy rögtön befelé indult a körtékkel, s én nem tehettem egyebet, mint hogy követtem.

Mialatt az ízes, nedves körtéket ettük, felvette hímzését, és tovább dolgozott. Nagyon is hamar elkészültünk ezzel, s amikor a lelkész befejezte Mr. Morgannel beszélgetését néhány szegény emberről, felálltunk, hogy elbúcsúzzunk.

Hálás voltam, hogy Mr. Morgan olyan keveset beszélt rólam. Nem tudtam volna elviselni, ha itt is előráncigálja Sir Astley Coopert vagy Stanley Baldwint vagy az én „kitűnő tapasztalataimat és tudományos eredményeimet”, amelyeket Miss Tomkinsonnak részletesen ecsetelt, miközben Carry velem beszélgetett.

Szerencsére mindettől megkímélt a lelkészlakban. Amikor aztán útra keltünk, ideje volt nyeregbe szállni, s a környéken is megtenni látogatásainkat.

Elképzelheted, hogy ennek ugyancsak örültem.

NEGYEDIK FEJEZET

Duncombe lakosai lassanként egyre gyakrabban rendeztek estélyeket és délutáni összejöveteleket –az én tiszteletemre.

Mr. Morgan mindenesetre kijelentette, hogy mindez énmiattam történik, különben sejtelmem sem lett volna a nemes szándékról.

De a derék öreg orvos minden ilyen meghívásnak külön örvendezett, kezét dörzsölte, s úgy mosolygott, mintha az ő érdeme lenne az egész. Végeredményben be kell vallanom: az is volt.

*

Időközben Mrs. Rose-zal is megállapodtam a házvezetőnői tisztség tekintetében. Megállapodásunk szerint magával hozza bútorait, s berendezünk velük egy házat, amelynek bérét én fizetem. Betölti a házvezetőnői állást, s ennek fejében minden kiadást én viselek.

Mr. Morgan bérelte ki a házat, s minthogy mindig szeretett tanácsokat osztogatni és rendelkezni, ő gondoskodott minden részletről. Részint lusta voltam, részint mulattatott a dolog, s nem szóltam bele semmibe. A ház, amelyet kibérelt, közel volt a sajátjához, a földszinten két fogadószoba helyezkedett el, amelyeket tolóajtók kötöttek össze, de amelyeket általában zárva tartottunk. A hátsó szoba volt a rendelőszobám (Mr. Morgan azt tanácsolta, nevezzem ki „könyvtár”nak), s atyai barátom koponyát is adott kölcsön vagy ajándékba, hogy helyezzem a könyvszekrény tetejére, amelyben feltűnő helyen orvosi könyvek állottak – míg a modern angol regényírók s két kedvencem: Dickens és Thackeray munkáit Mr. Morgan ügyesen elrejtette az avatatlan szemek elől –, talán azért, hogy minél tudományosabb hírem legyen.

Az utca felé fekvő fogadószobát ebédlőnek rendeztük be, s a fölötte lévő helyiségbe Mrs. Rose szalonjának székei és asztala kerültek, bár amint rájöttem, a derék hölgy szívesebben üldögélt az ebédlőben, közel az ablakhoz, ahol egy-egy öltés között felnézhetett, és pontosan megfigyelhette, hogy az utcán mi történik.

Meglehetősen furcsán éreztem magam mint önálló háztulajdonos – különösen azért, mert házamban másvalaki bútora állott, s még csak nem is láttam a hölgyet, akinek tulajdonát berendezésem alkotta.

Aztán váratlanul megérkezett. Mr. Morgan ment ki érte az állomásra – véleménye szerint az illem ezt így kívánta, s én igazán nem haragudtam meg rá, hogy a nem túlságosan csábító feladatot leveszi vállamról –, és házamhoz kísérte.

Ott ültem a fogadószobában, s jól láthattam őket, amikor megérkeztek. A kis Mr. Morgan – azt hiszem, alacsony termete volt egyetlen bánata – vidáman lépegetett a kapu felé, botját lóbálta, s láthatóan nagyon magyarázott valamit. Mrs. Rose valamivel magasabb volt, mint ő, mély özvegyi gyászban suhogott mellette. Fátylak és selymek, köpenyek és kalapok egész tömege lebegett körülötte – én legalábbis így láttam –, szinte gyászba öltözött szénaboglyának tűnt fel.

Amikor Mr. Morgan bemutatott egymásnak, Mrs. Rose fölemelte vastag fátylát, körülnézett, és nagyot sóhajtott.

– Külseje és körülményei, kedves Mr. Harrison – kezdte – erősen emlékeztetnek azokra az időkre, amikor feleségül mentem drága uramhoz, legyen neki könnyű a föld, szegény boldogultnak. Akkoriban kezdte el, mint ön most, orvosi gyakorlatát. Húsz éven át éltem mellette, én voltam segítségére minden elképzelhető módon, ahogy csak erőmből telt – még a házi recepteket is megcsináltam, ha fiatal segédje nem volt odahaza. Adja Isten, hogy mi is épp ilyen sokáig éljünk együtt teljes egyetértésben! Adja Isten, hogy éppolyan őszinte legyen köztünk a kapcsolat, bár ahelyett hogy házastársi, anyai és gyermeki kell hogy legyen!

Uhh! Ijedten pislantottam föl, amikor befejezte. Nem tudtam elképzelni, hol készült ez a körmondat-zuhatag, amely alatt csaknem elsüllyedtem.

Bizonyos vagyok benne, hogy ezt a gyönyörű üdvözlő beszédet a vonaton ötlötte ki, és állította össze kínos gonddal – mert később elmondotta, hogy egyedül ült a fülkében.

Amikor megbizonyosodtam róla, hogy további szónoklat nem következik, úgy éreztem: borospohár illene a kezembe, mint ahogy tósztoknál szokás. De azt hiszem, erre a szónoklatra, illetve a benne foglaltak bekövetkezésére nem tudtam volna szívből inni. Egyáltalán nem szerepelt vágyódó álmaim között, hogy húsz évig éljek együtt ezzel a bőbeszédű hölggyel – meglehetősen unalmas kilátás volt...

Ilyenformán csak meghajoltam, s magamnak tartottam meg gondolataimat.

Mialatt Mrs. Rose felment, hogy kicsomagoljon, meghívtam Mr. Morgant, maradjon itt, és teázzék velünk. Szívesen beleegyezett. Elégedetten dörzsölte kezét, és lelkesen jelentette ki:

– Nagyon rendes hölgy, barátom, kitűnő dáma! És milyen modora van! Milyen nagyszerűen fogadja majd a betegeket, ha üzenetet akarnak hagyni, amikor nem leszel itt. Remek kifejezőkészsége van!

Mr. Morgan nem maradhatott sokáig, mert még egy-két beteget meg kellett látogatnia. Szívesen mentem volna vele – sőt már kalapomat is felvettem, de visszatartott.

– Nem illő dolog – mondta méltóságteljesen – Mrs. Rose-t már érkezésének estéjén egyedül hagyni. Majd én elintézem a betegeket.

Látta rajtam, hogy az ügy nem felel meg egészen ízlésemnek, mert hozzátette:

– A gyengébb nem őszinte tisztelete – különösen özveggyel szemben, aki alig egy hónapja veszítette el férjét – megkívánja ezt az apró figyelmet, kedves fiatal barátom...

Már megint „kedves fiatal barátom”! Kezdtem érezni, hogy ha ez így megy tovább, nemsokára nem leszek se kedves, se fiatal – még kevésbé Mr. Morgan barátja.

De nem volt menekvés. Tovább beszélt.

– A Miss Tomkinson-esetet rád bízom, talán holnap korán reggel elmégy hozzá. Miss Tomkinson meglehetősen aprólékos, s ugyancsak kimondja a véleményét, ha azt hiszi, hogy nem kezelik megfelelően.

Gyakran észrevettem már, hogy Miss Tomkinson látogatását rám tolta. Gyanítani kezdtem, hogy kicsit fél a hölgytől.

Mrs. Rose-zal meglehetősen unalmasan telt az este. Nem volt semmi dolga – azt hiszem, úgy tartotta illendőnek, ha lent ül a fogadószobában, s nem megy fel a kicsomagolást befejezni. Megkértem rá, hogy ne törődjék velem, lásson csak nyugodtan hozzá, de (és ez meglehetősen kiábrándított) tompított, kimért mosollyal felelte, hogy mindenképpen kellemes lesz, ha jobban megismerkedhetik velem.

Egyszer mégis fölment, és szívem baljóslatú sejtelemmel dobbant meg, amikor láttam, hogy tiszta, összehajtogatott zsebkendőt hozott le magával.

S csakugyan, mintha prófétai képességeim lettek volna! Alig ült le, máris belekezdett elhunyt férje betegségének, szimptómáinak és halálának részletes, meglehetősen terjengős leírásába. Nagyon gyakran előforduló eset volt, de Mrs. Rose természetesen egészen különlegesnek tartotta. Valami halvány fogalma volt az orvosi dolgokról, de a szakkifejezéseket olyan alkalmatlan helyen és eltorzítva használta, hogy alig tudtam elfojtani mosolygásomat – de a világ minden kincséért sem tehettem ilyesmit, hiszen annyira nyilvánvalóan mély bánata viselte meg.

Végre kis lélegzetnyi szünetet adott nekem, szegény áldozatának.

– Drága férjem betegségének dignózisa (ez alighanem diagnózis akart lenni) odafent van az asztalomban, Mr. Harrison. Ha esetleg megírná valamelyik nagy orvosi lapnak az esetet – de persze csak olyan előkelő lehet, mint a „Lancet”. Azt hiszem, szegény még sírjában is örülne, ha ilyen megtiszteltetésben részesülne, s esete megjelenhetne ezeken a tisztes lapokon.

Meglehetősen kínos helyzetben voltam – hiszen a boldogult Mr. Rose kóresete semmiben sem különbözött száz meg száz hasonló halál-októl.

Viszont hála istennek, akármilyen rövid ideje voltam gyakorló orvos, megtanultam néhány olyan bizonytalan kifejezést, amely nem jelent semmit, de amely mégis nagyon sokat jelent, ha az, aki hallja, bele akar magyarázni valamit.

Még véget sem ért az este, már úgy összebarátkoztunk, hogy lehozta a néhai Mr. Rose fényképét, s meg kellett csodálnom.

– Én nem tudok ránézni – mondotta. – Mindjárt elönt a könny, s nem szeretném önt is elszomorítani. De ha meg akarja nézni ezt a miniatűrt, el fogok fordulni, s úgy tartom.

Felajánlottam, hogy én tartom majd, de ez az indítvány úgy látszik megsértette, mert kijelentette: soha, soha nem bízza senkire ezt a kincset – így aztán balra fordította fejét, míg nyaka csaknem kificamodott, mialatt én megvizsgáltam a kinyújtott, jobb kezében tartott drágaságot.

Már ez is rejtett mosolyra késztetett. De a néhai Mr. Rose nagyon jóképű férfi lehetett, s a festő olyan vidám mosollyal örökítette meg, szeme olyan huncutul vigyorított, hogy igazán nehezemre esett vissza nem mosolyogni rá. Mindenesetre, igyekeztem visszatartani magam.

Érthető, hogy az este meglehetősen temetői hangulatban ért véget.

*

Mrs. Rose először nem akarta elfogadni a meghívások egyikét sem, amelyeket kapott, hogy kísérjen el a város különböző családjainál rendezett teadélutánokra.

Olyan egyszerű és jó asszony volt, hogy én bizonyos lehettem benne; csak az az oka van erre, amelyet felhozott – a rövid idő, amely férje halála óta eltelt.

Csak egészen halkan ébredt bennem a gyanú, hogy már volt tapasztalata az ilyen „szórakozással” kapcsolatban, s ezért utasította vissza olyan kitartóan a meghívásokat. Csaknem azt gyanítottam, hogy örül a kifogásnak.

Néha én is azt kívántam, hogy bár özvegyember lennék!

Holtfáradtan jöttem haza, az egész napot lóháton töltöttem, egyik betegtől a másikhoz ügetve, s ha biztos lettem volna benne, hogy Mr. Morgan nem látogat meg, minden bizonnyal felvettem volna kényelmes papucsomat és házikabátomat, s kint szivaroztam volna a kertben. Kegyetlen áldozatnak látszott a társadalmi élettel szemben, hogy szűk cipőt, kemény gallért és nehéz kabátot kell öltenem, s így társaságba mennem.

De Mr. Morgan olyan előadásokat tartott nekem azokról az emberekről, akik között éltem, s arról, hogy jóakaratukat nem szabad elveszítenem – annyira szomorúnak, sőt sértődöttnek látszott, ha egyszer panaszkodtam a délutánok unalma miatt, hogy nem lehettem önző, s nem utasíthattam vissza több meghívást, mint minden harmadikat.

Mr. Morgan, ha tudta, hogy délutáni vagy esti meghívásom van, gyakran magára vállalta a hosszabb utat, a távolabb élő betegeket.

Először nála is azt gyanítottam, hogy el akarja kerülni ezeket a társaságokat – de hamarosan rájöttem, hogy csakugyan áldozatot hoz, mert sokkal szívesebben töltené ezek közt a kimondhatatlanul unalmas emberek között az időt.

ÖTÖDIK FEJEZET

Egy meghívás mégis akadt, amely kellemes időtöltést ígért. Mr. Beefsteak (aki Duncombe ügyésze s egyetlen ügyvédje volt) másodszor kötött házasságot. Nagy vidéki városból választotta feleségét, s Mrs. Beefsteaknek az volt a kívánsága, hogy ő diktálhassa a divatot városunkban – ami csöppet sem volt nehéz, mert mindenki szívesen követte. így aztán, ahelyett, hogy uzsonnát adott volna tiszteletemre, azt indítványozta, hogy rendezzünk pikniket valamelyik szomszédos régi udvarházban – s csakugyan, ez a terv eléggé csábítónak hangzott. Minden paciensünk ezzel volt tele. – Azok is, akiket meghívtak s azok is, akik nem részesültek ebben a kitüntető szerencsében.

Az udvarház körül vizesárok húzódott, egész kis folyó, amelyen csónak is ringott – a nagy ebédlőterem galériájáról a muzsika is finomabban, kellemesebben hangzott. A tulajdonos család nem volt otthon – s amikor Duncombe környékére tértek vissza, akkor is újabb és nagyobb kúriában laktak – a régi udvarházban csak egy kulcsár és felesége élt, s rájuk bízták az előkészületeket.

A kis jószívű város boldog volt, amikor piknikünk októberi reggelén vidáman felragyogott a nap – a kereskedők és kézművesek mind mosolyogtak, amikor Mr. Beefsteak ajtaja előtt összegyűlt a társaság.

Körülbelül húszan lehettünk. Mrs. Beefsteak szerint „néhány csendes ember”, de az én véleményem szerint éppen elegen voltunk. Miss Tomkinsonék ott voltak, s fiatal tanítványaik közül is kettő – az egyik közülök „dzsentri–családhoz” tartozott, amint Mrs. Beefsteak fülembe súgta; aztán következett Mr. és Mrs. és Miss Beefsteak és egy sereg kisgyerek, a második Mrs. Beefsteak gyermekei. Miss Beefsteak csak mostohalánya volt.

Mrs. Munton is elfogadta a meghívást, amire házigazdánk és felesége nem nagyon számított, és így meglepetésként érte őket. Legalábbis erre következtettem azokból az apró megjegyzésekből, amelyeket véletlenül kihallgattam – de azért természetesen nagyon kedvesen fogadták. Miss Horsman (idősebb hölgy, aki látogatóban volt Duncombe-ban) szintén a társasághoz tartozott. A lelkész és gyermekei sem maradhattak el. Mr.

Morgan meg én egészítettük ki a társaságot.

Nagyon örültem, hogy most együtt lehetek a lelkész családjával. Mr. Hutton eljött az esti összejövetelekre, s nagyon kedvesen beszélt valamennyiünkkel – de nem szokott sokáig maradni.

Leánya, így mondta, még nagyon fiatal ahhoz, hogy társaságba járjon. Neki kellett fiatalabb testvéreinek gondját viselnie, mióta anyjuk meghalt. Ez annyi idejét foglalta el, hogy örült, ha esténként a maga tanulmányaival foglalkozhatott.

De ma másképp állt a dolog. Sophy és Helen és Lizzie, sőt még a kis Walter is mind ott voltak, ott álltak Mrs. Beefsteak ajtaja előtt – mert egyikünknek sem volt elég türelme ahhoz, hogy bent üljünk a szalonban Mrs. Muntonnal és az idősebb hölgyekkel, s nyugodtan várjunk a két hintóra és a csézára, amelyeknek itt kellett volna már lenniük két órakor, s amelyek negyed háromkor sem érkeztek még meg.

– Igazán kellemetlen! Nem lesz már napfény!

Ezt a sajnálkozó kijelentést egy derék mészárosmester tette, aki ott állt üzletének ajtaja előtt, s olyan türelmetlenül bámult a kocsik érkezésének várható irányába, mintha ő is részt venne a pikniken – pedig nála csak a húst szerezték be a vacsorához.

Végre robaj hallatszott a kövezett utcán, a hentesmester s néhány más boltostársa felénk fordult, mosolygott, bólintott, mintha gratulálni akarnának – az utca valamennyi asszonya és kisgyereke ott csoportosult az ajtó előtt, hogy búcsút vegyen tőlünk.

Én lóháton akartam részt venni a kiránduláson – de nem szálltam nyeregbe, hanem először fölsegítettem a hölgyeket a kocsiba. Az ember ilyenkor sok érdekes apróságot tapasztal. Legelőbb Mrs. Muntont segítették fel az egyik hintóba – aztán egy kis szünet következett, mert a legtöbb fiatal a csézában akart ülni – hogy miért, nem tudom. Miss Horsman azonban előlépett, s minthogy Mrs. Munton kebelbarátnője volt, ezt igen megfelelő elrendezésnek találtuk. De ki legyen a harmadik? Ki üljön a két öreg hölgy mellé, akik csukott ablakkal akarnak majd utazni? Láttam Sophyt, amint Helennel beszél – s aztán jelentkezett harmadiknak. A két öreg hölgyön látszott az öröm – amint hogy Sophy közelében mindenki jól érezte magát.

Mielőtt indultunk volna, a lelkészlakból egy cseléd szaladt a kocsihoz, s Mr. Huttonnak levelet adott át.

A lelkész elolvasta, odalépett a kocsihoz s azt hiszem, ugyanazt mondotta Sophynak, amit később hallottam, Mr. Beefsteaknek mondott – az egyik szomszédos község lelkésze megbetegedett, s nem végezheti el a temetési szertartást, amelyet egyik hívénél ma tűztek ki. Délután temetik, s Mr. Huttonnak természetesen helyettesítenie kell, s azt mondta, hogy aznap éjszaka nem jön haza.

Néhányan, amint észrevettem, megkönnyebbülésnek vették, hogy méltóságteljes és kissé ünnepélyes lénye nélkül folyik le a kirándulás.

Mr. Morgan épp abban a pillanatban érkezett meg.

Egész reggel lovon volt, hogy idejében itt legyen az indulásnál. így aztán valahogyan beletörődtünk a lelkész itthon maradásába. Gyerekei sajnálták legjobban, amint észrevettem, és csak még jobban tetszettek nekem ezért. Azt hiszem, utánuk engem fogott el a legőszintébb sajnálkozás. Tiszteltem és csodáltam, s mindig örültem, ha valahol együtt voltunk.

Miss Tomkinson, Mrs. Beefsteak és a „dzsentri”-lány volt a következő hintóban. Azt hiszem, az utóbbi szívesebben lett volna a csézában a vidámabb és fiatalabb társasággal, de ezt méltóságon alulinak tartották volna. A többiek a bakon helyezkedtek el – s nagyon vidám kacagással indultunk útnak.

Mr. Morgan meg én lóháton voltunk. Én azonban a kis Waltert ültettem magam elé. Kurta, izmos kis lábai mereven lógtak a kancám széles oldalán.

A drága kis fickó az egész úton fecsegett. Sophy nővére volt minden történetének hősnője. Kiderült, hogy a kirándulást csak neki köszönheti, mert ő kérte meg a papát, hogy engedje el, bár dajkája nagyon ellenezte a dolgot.

– Mérges, öreg dajka! – mondta róla egyszer, s aztán sietve tette hozzá: – Nem, nem mérges, kedves dajka. Sophy arra tanította Waltert, hogy ne nevezze: mérges dajkának.

Soha nem láttam még ilyen bátor fiatal gyereket. A ló megugrott egy himbáló fa árnyékától. Walter nagyon elvörösödött, és megragadta a ló sörényét, de délcegen ült, mint valami lovaskapitány, és egy szót sem szólt, míg a kanca táncolt. Amikor aztán megnyugodott rám nézett, s mosolyogva mondta:

– Ugye, ha Mr. Harrison itt van mellettem, nem történhetik bajom? A legkedvesebb kis kölyök volt. akivel valaha találkoztam.

*

Gyakran kiáltottak föl hozzám a csézából.

– Ó, Mr. Harrison, nem tépne le egy kis epret nekünk, könnyen eléri, ha akarja...

Vagy:

– Ó, Mister Harrison, olyan gyönyörű dió lógott ott a sövény másik oldalán, nem fordulna vissza érte?

Miss Caroline Tomkinsont egyszer vagy kétszer elszédítette a kocsi rázása. Mind a kétszer megkérdezte tőlem, nincs-e nálam kölnivizes flakon, mert ő otthon felejtette a magáét. Nagyon mulattatott az a feltevés, hogy ilyesmit hordok magammal, de azért udvariasan sajnálkozásomat fejeztem ki, hogy nincs.

Aztán úgy gondolta, hogy inkább gyalog megy a kocsi mellett. Kiszállt, s az én oldalamra jött át az úton, de én a kis Waltert kellemesebb útitársnak találtam, és nemsokára ügetni kezdtem lovammal – s ezt a tempót Miss Caroline természetesen nem bírta. Nem mondhatnám, hogy túlságosan lesújtott volna.

*

Az udvarházhoz vezető út homokos dűlő, amelyet kétoldalt magasan fekvő szántóföldek kereteztek – fűzfák bókoltak fölöttük, lombjuk csaknem összeért.

– Micsoda elhanyagolt vidék! – kiáltotta Mr. Beefsteak. Lehet, hogy így is volt, de én mégis nagyon kellemesnek és festőinek találtam. Csodálatos fák voltak ezek. Itt-ott az őszi bokrok ezer színe ragyogott fel, sötétzöld, narancs és bíbor, és minden fénylett az őszi napsütésben.

Túlságosan élénknek hittem volna a színeket, ha képen látom, különösen amikor felkapaszkodtunk a dombtetőre, és átkeltünk a kis patakon, amelyen parányi híd ívelt keresztül. Volt nevetés és sikoltozás, amikor a cséza félig a vízben tette meg az utat! Előttünk fölragyogtak a bíbor hegyek. Innen már láttuk a régi udvarházat is, mögötte dús, meleg színű erdők húzódtak, és a várárok kék vize csendesen csillogott a napfényben.

A nevetés és a sok beszéd ugyancsak éhessé teszi az embert, és mindenki azt követelte, hogy együnk, amint megérkeztünk az udvarház előtti pázsithoz, ahol ebédelni akartunk. Láttam, hogy Miss Carry félrevonja Miss Tomkinsont, és valamit fülébe súg – és Miss Tomkinson nemsokára oda is jött hozzám.

Éppen ülőhelyet akartam formálni egy kevés szénából, amit a szomszédos boglyából hoztam. Kis barátom, Walter rekedtségről panaszkodott, és nem szerettem volna, ha a füvön ül, akármilyen száraznak látszott.

Miss Tomkinson megállt előttem.

– Mr. Harrison – mondotta – Caroline most panaszolja nekem, hogy nem érzi jól magát, és fél, hogy megint rosszabbul lesz. Azt mondja, inkább bízik a maga orvosi tudásában, mint Mr. Morganéban. Nem lennék őszinte, ha nem mondanám meg, hogy nekem más a véleményem, de minthogy az övén már nem lehet változtatni, ugye törődik vele egy kicsit? Mondtam neki, hogy jobb lett volna, ha nem jön el, hiszen rosszul érzi magát, de szegény kislány már annyira örült ennek a szép kirándulásnak. Azt is fölajánlottam, hogy hazamegyek vele, de azt mondja, ha maga közel van hozzá, és ügyel rá, akkor inkább itt marad...

Természetesen meghajoltam, és megígértem, hogy minden tekintetben rendelkezésére fogok állni Miss Caroline-nak.

Addig pedig, amíg szüksége lehet szolgálatomra, úgy gondoltam, odamegyek, és segítek a lelkész leányának, aki olyan friss és csinos volt fehér muszlinruhájában. Hol a napfényben, hol a zöld árnyékban csillant föl ez a fehér ruha. Ide-oda sürgött, segített mindenkinek, hogy kényelmesen érezze magát, s mindenki mással törődött, csak magával nem.

De nemsokára Mr. Morgan jött oda hozzám.

– Miss Caroline nem érzi magát egészen jól. Megígértem nővérének, hogy törődsz vele egy kicsit.

– Én is megígértem, bátyám. De Miss Sophy nem viheti egyedül ezt a nehéz kosarat.

Nem akartam, hogy Sophy meghallja ezt a kifogást, de mégis meghallotta, és azonnal felelt is rá:

– Dehogynem! Egyenként is kiszedhetem belőle a dolgokat. Menjen csak szegény Miss Caroline-hoz, doktor úr!

Oda is mentem, de nagyon kelletlenül, be kell vallanom. Amikor leültem melléje, azt hiszem, már jobban is érezte magát. Úgy gondolom, pusztán „ideges félelem” jelentkezett nála, amely elmúlt abban a pillanatban, amikor tudta, hogy orvosi segítség van a közelében. Legalábbis erre kellett következtetnem, mert föltűnően jó étvággyal ebédelt. Már azt gondoltam, soha nem fejezi be szerény kéréseit: „csak még egy pici galambpástétom vagy egy gondolatnyi csibehús” irányában. Ügy reméltem, hogy az ilyen jó étvággyal elfogyasztott, bőséges étkezés magához fogj a téríteni – s meg is tette.

Azt mondta: most már úgy hiszi, körül tudna sétálni a kertben, és megnézné velem a régi szilfákat, ha lennék olyan kegyes, és karomat nyújtanám neki.

Nagyon nehezen lehetett ellentmondani, de én úgy szerettem volna a lelkészgyerekkel együtt lenni. Így hát azt tanácsoltam Miss Carolinenak, hogy föltétlenül feküdjön le egy kicsit, és pihenjen uzsonna előtt a kulcsárék tiszta szobájának pamlagán. El sem képzelheted, mennyire igyekeztem minden rábeszélőképességemet latbavetni. Végre is beleegyezett, s megköszönte gyengéd figyelmemet, azt mondta: soha nem fogja elfelejteni ezt a kedvességet. Ha tudta volna, hogy az egész idő alatt milyen türelmetlenül szerettem volna szabadulni tőle.

Végre is biztonságban átadtam a kulcsár feleségének, és kirohantam egy fehér köntös és karcsú alak keresésére.

Megint nem volt szerencsém – az udvarház bejáratánál egyenesen Mrs. Beefsteak karjaiba szaladtam.

Szép, harcias külsejű asszony volt.

Azt hiszem, kissé haragosnak látszott, hogy Miss Caroline-nak szenteltem figyelmemet az ebédnél – persze nem tudta, hogy ez a figyelem s ez a gondoskodás akaratom ellenére történt.

De most, amikor látta, hogy egyedül vagyok, rám mosolygott:

– Ó, drága doktor, egészen egyedül! Hát ez hogyan lehet? A fiatal hölgyek tűrik az ilyesmit? Igazán nem értem. Különben tudok egy fiatal hölgyről, aki nagyon fog örülni, ha törődik vele egy kicsit – lányom Jemima... Mr. Beefsteak olyan aggódó és gyengéd apa, hogy halálra rémülne, ha olyasvalakivel menne a mostohalányom csónakázni, aki nem tud úszni... Éppen most elment az új gőzekékről beszélgetni a bérlővel, tudja, hogy a gazdálkodás a vesszőparipája, bár ez a szörnyű jog a foglalkozása... De szegény Jemima ott ül magában a parton, szeretne a többiekkel együtt csónakba ülni. Nem merem apja nélkül elengedni, hacsak maga nem olyan kedves, és elkíséri és megígéri, hogy akármi történik, biztonságban lesz.

Megígértem.

De ó, Sophy, miért nem aggódott érted senki ennyire?

HATODIK FEJEZET

Miss Beefsteak ott állt a vízparton, s úgy láttam, kissé szomorúan néz a csónakázókra, akiknek vidám lármája felénk áradt. Senki sem tudott evezni, a csónak pedig lapos fenekű, nehézkes jószág volt – alig nyolcvan méternyire feküdt a parttól, a tóvá szélesedett hajdani várárokban. Vízililiomok hosszú szára fedte el, de a nevetés és a vidám zsivaj odahallatszott a partra.

Miss Beefsteak nem nézett fel, amikor odaléptem, és amikor megmondtam neki, miért jöttem, felemelte nagy szomorú szemét, és rám nézett egy pillanatra.

Ügy tűnt föl, mintha olyan kifejezést keresett volna arcomon, amely nem volt ott, s hogy ez a hiány megkönnyebbülést jelentett számára.

Nagyon sápadt, boldogtalannak látszó, de nagyon nyugodt lány volt, s ha modora nem is volt túlságosan kellemes, semmiképpen sem lehetett tolakodónak vagy kihívónak nevezni.

Odakiáltottam a csónakázóknak, akik elég lassan közeledtek hozzánk a nagy, hűvös, zöld vízililiom-rengetegen keresztül.

Amikor aztán közelünkbe értek, láttuk, hogy nincs hely számunkra a csónakban.

Miss Beefsteak kijelentette, hogy inkább itt marad a réten, és sétálgat, ha énnekem kedvem lenne csónakba szállni – s bizonyos vagyok benne, hogy igazat is mondott. Láttam a szemében és arcán.

De Miss Horsman élesen rászólt, mialatt nagyon kellemetlenül, rejtélyesen mosolygott:

– Ó, édesanyád nagyon haragudni fog, ha nem jössz közénk, kedves. Hiszen annyi fáradságot szentelt rá, hogy elrendezze a dolgot...

Szegény kislány tétovázni kezdett, és végül is sután, mintha nem tudná, hogy jól teszi-e, elfoglalta Sophy helyét a csónakban. Helen s Lizzie nővérükkel együtt szálltak ki, úgyhogy elég hely maradt most Miss Tomkinson, Miss Horsman és a sok kis Beefsteak számára.

A három lány sétára indult a vízparton, s Walterrel játszottak, aki alig bírt magával féktelen kedvében és izgatottságában. Úgy ugrándozott helyenként, mint valami kedves kölyökkutya, aki azt sem tudja, hogyan ujjongjon a napsütésnek és a szabad levegőnek. A nap már nyugodni készült, de a hunyó fény csodálatos színeket festett a vízre, és hogy még szebb legyen a hangulat, Sophy és húgai, a zöld pázsiton, az udvarház előtt belekezdtek abba a kedves kis dalba, amelyet soha nem hallottam korábban:

...Ó milyen békés az este, Szívem a szíved kereste,

S végre, végre rátalált...

Vágy dalol az esti fényben. Dal susog az esti szélben És pihen már a világ...

*

Végre kiszóltak a házból, hogy kössük ki a csónakot a pázsit szélén lévő lépcsőknél, mert odabent uzsonna és lobogó kandallótűz vár ránk. Miss Horsmannak akartam karomat nyújtani, minthogy kicsit sántított, de megint megjegyezte kellemetlen modorában:

– Nem inkább Miss Beefsteaknek segítene, Mr. Harrison? Jobb lesz!

Mégis: felsegítettem Miss Horsmant a lépcsőkön, s akkor megismételte tanácsát. Így aztán, minthogy eszembe jutott, hogy Miss Beefsteak vendéglátóim leánya, odaléptem hozzá, de bár elfogadta karomat, észrevettem: nem örül neki.

A nagy termet a tágas kandalló lángjai világították meg, a nap most tűnt el nyugaton, és a hatalmas ablakok csak keveset engedtek be a hunyó fényből apró ólomkeretes tábláikon keresztül, amelyeken helyenként címerek takarták el az üveget.

A kulcsárné hatalmas, hosszú asztalt terített, amelyen mindenféle ínyencfalat várta a társaságot – s a lángoló tűzön óriási fekete teáskondér zümmögött, kellemes meleget árasztva a teremben.

Mr. Morgan, aki időközben, amint megtudtam, még néhány beteglátogatást is elvégzett a környéken, szokása szerint mosolyogva, kezét dörzsölve ült a tűznél. Mr. Beefsteak a kulcsárral és a bérlővel beszélgetett a kerti ajtónál a különböző műtrágyafajtákról. A beszélgetésből azt láttam, hogy Mr. Beefsteak minden gyári készítmény nevét és az összes elméleteket pontosan tudja, viszont a bérlő a gyakorlati tudással és a tapasztalatokkal rendelkezik, úgyhogy tudom, kiben bíztam volna inkább. Azt hiszem, Mr. Beefsteak szívesen beszélt Liebigről, a nagy orvos-vegyészről jelenlétemben, olyan szépen hangzott a Liebig-elméletek felsorolása, és annyira tudósnak látszott az, aki emlegette őket. Mrs. Beefsteak meglehetősen nyugtalannak látszott.

Legelőbb is, szerettem volna a lelkész lánya mellé ülni, és Miss Caroline épp olyan határozottan óhajtott másik oldalamon helyet foglalni.

Úgy gondolom, újabb rosszulléttől félt.

Mrs. Beefsteak viszont a lánya melletti helyre hívott. Én azonban úgy gondoltam, hogy már eléggé udvarias voltam azzal a lánnyal szemben, akit figyelmem inkább bosszantott, mint mulattatott, s így aztán úgy tettem, mintha az asztal alatt Miss Caroline kesztyűjét kerestem volna, amely valahogyan elkallódott.

Ez sem segített. Mrs. Beefsteak éles szeme csak arra várt, hogy ismét feltűnjek, és akkor megint megszólított:

– Ez a hely, itt a jobb oldalamon a magáé, Mr. Harrison. Jemima, maradj nyugton, ne idegeskedj.

Oda ültem a díszhelyre, és igyekeztem a kávé kitöltésével palástolni dühömet. De miután elfelejtettem a csészékbe töltött vizet kiönteni (Mrs. Beefsteak azért töltetett vizet beléjük, hogy melegen maradjanak), és a cukorra sem gondoltam, Mrs. Beefsteak kijelentette: nincs már szükség közreműködésemre, s átadott másik szomszédomnak.

– Azt hiszem, a fiatal hölgy mulattatása inkább tartozik Mr. Harrison kötelességei közé, mint Mrs. Beefsteak kiszolgálása – mondta valaki.

Inkább a hangsúlyt, mint magát a szavakat éreztem kellemetlennek. Miss Horsman, aki ezt a megjegyzést tette, mosolyogva ült velem szemben. Miss Beefsteak nem szólt, de még levertebbnek látszott, mint azelőtt.

Végre is Miss Horsman és Mrs. Beefsteak mindenféle célzással bombázták egymást, amelyekből egy szót sem értettem.

Nagyon kellemetlenül éreztem magam.

Az asztal végén közben Mr. Morgan és Mr. Beefsteak nagyban mulattatták a fiatalokat. Azzal tréfálkoztak, hogy Mr. Morgan akarta mindenáron a szamovárt kezelni, és Sophy és Helen százféle hibát találtak ebben a működésben. Míg én ugyancsak unatkoztam itt magamban, ők vidáman kacagtak. Nagyon megtisztelő volt, hogy a háziasszony jobbjára kerültem, de már kezdett az idegeimre menni ez a folytonos érthetetlen célozgatás.

Végre eljött az idő, hogy hazamenjünk. Minthogy az este nedves volt, a két hintó helyeit akarta mindenki.

Most Sophy felajánlotta, hogy a csézába ül, amely nyitott volt, csak azt szerette volna, és én is azt kívántam, hogy Waltert óvják meg a fehér ködgomolyoktól, amelyek fenyegetően emelkedtek a völgyből.

De ez a kis erőszakos, ragaszkodó fráter nem volt hajlandó Sophytól elválni. Nővére ilyenformán fészket csinált neki térdén, a cséza egyik sarkában, és a maga kendőjével takarta be. Azt reméltük, így nem fázhatik meg.

Miss Tomkinson, Mr. Beefsteak és a fiatalok közül néhányan gyalog indultak útnak, de én az egyik hintó ablakához voltam láncolva, mert Miss Caroline arra kért, ne hagyjam el, minthogy borzasztóan fél a rablóktól, és Mrs. Beefsteak ragaszkodott hozzá, hogy figyeljem a kocsist, aki alaposan becsípett, s könnyen felfordíthatná őket.

Olyan bosszús voltam, mire hazaértem, hogy azt gondoltam: ez volt életem legkellemetlenebb kirándulása.

Alig tudtam annyira uralkodni magamon, hogy Mrs. Rose vég nélküli kérdéseire feleljek. Ugyancsak csodálkoztam rajta, hogy amikor befejeztem, kijelentette: annyira kellemesnek, szépnek tűnt fel előtte leírásom alapján ez a nap, hogy talán mégis enged szigorú zárkózottságából, és társaságba is fog járni.

Úgy vélte, hogy a drága néhai Mr. Rose is így kívánná, és akarata halála után is parancs számára, amint életében is az volt. Az ő kívánságáért – bár a sírból jöjjenek – még a maga érzéseit is leküzdi.

Nagyon jó és kedves asszony volt. Nemcsak mindazzal törődött, amiről úgy gondolta, hogy kényelmemet emelheti, hanem még azzal is bajlódott, hogy a sokféle tápláló ételt és gyógyító levest elkészítse, amelyeket gyakran szegényebb betegeim számára „diéta” örve alatt rendeltem.

Igazán nem láttam okát annak, hogy pusztán a szokás kedvéért elzárkózzék a világtól, amikor szeretne Duncombe szűk körű, nyugodt kis társaságába járni.

Így aztán biztattam, hogy csak kezdje meg látogatásait, s még a hajdani Mr. Rose kívánságait is igyekeztem tolmácsolni – elképzeléseim szerint. Biztosítottam özvegyét, hogy meg vagyok róla győződve: Mr. Rose végtelenül sajnálja, ha túlságosan sokáig, fölösleges túlzással gyászolná, és épp ellenkezőleg, csak örülne annak, ha kissé vidámabban, könnyebben élne. Néhány csendes látogatás nem fog ártani. Erre felvidámodott, s azt mondta, hogy ha igazán így gondolom, feladja eddigi elveit, s elfogadja a legislegközelebbi meghívást.

HETEDIK FEJEZET

Az éjszaka közepén a lelkészlakból értem küldtek, és felvertek álmomból.

A kis Walter súlyos torokgyulladást kapott – diftériától tartottak.

Mr. Morgant is kihívták egy vidéki beteghez, úgyhogy csak engem hozathattak a kisfiúhoz.

Sietve öltöztem fel, s végigmentem a csendes, kihalt utcán. A lelkészlakban az emeletről világosság áradt, tudtam, hogy a gyerekszobából.

A cselédlány, aki azonnal kinyitotta az ajtót, mihelyt megérkeztem, sírt, a könnyek potyogtak végig arcán, és alig tudott felelni kérdéseimre.

Kettőzve a lépcsőket, szaladtam fel, hogy minél előbb ott legyek kis kedvencem ágya mellett.

A gyerekszoba hatalmas, tágas helyiség. Egyetlen, eltakart lámpa égett a túlsó végén, amely az ajtót árnyékban hagyta, úgyhogy azt hiszem, a dajka nem is látott, amikor beléptem, mert nagyon haragosan beszélt.

– Miss Sophy – mondta – ezerszer is megmondtam, ne vigyék el, amikor olyan rekedt, s mégis elvitték. Meg fog szakadni a tiszteletes úr szíve, tudom, de én nem tehetek semmiről.

Akármit érzett Sophy, nem felelt. Ott térdelt a kis fehér ágy mellett, amelyben a szegény kisfiú küszködött az életért.

Nehezen, hörögve lélegzett, s arcán azt a borzasztó kifejezést láttam, amely gyakran feltűnik kisgyermekek arcán, ha hirtelen és súlyos betegség csap le rájuk. Mintha valami végtelen, láthatatlan hatalmat éreznének, amelynek parancsára fájdalom és gyötrődés szakad rájuk, és amelytől semmiféle szeretet nem tudja megvédeni.

Szívet tépő, ha ilyesmit lát az ember, mert olyanok arcán találja csak, akik még túlságosan fiatalok, hogy a vallás vigaszát vagy a hit ígéreteit megérthessék, s vigaszt találhassanak bennük.

Walter szorosan átölelte Sophy nyakát, mintha tőle várná a haláltól való menekülést, akit eddig is védangyalának tartott.

Igen, a halál árnyéka hullott a szobára, és a sötétség szinte minden életet elnémított körülöttünk...

*

Letérdeltem az ágy mellé, a kisfiú másik oldalára, és megvizsgáltam. Nem volt könnyű dolog, mert karját előbb le kellett fejteni Sophy nyakáról, akihez szinte görcsös erővel ragaszkodott.

A kis gyerektest izmossága különös hevességet adott a betegségnek. A torokgyík mindig olyankor a legsúlyosabb, ha ilyenkorú gyereket támad meg.

A vizsgálat sokáig tartott, alaposan meg kellett néznem.

– Ne remegj, Walty! – mondta Sophy nyugtatóan, csendesen – csak Mr. Harrison van itt, drágám... az a bácsi, akinek a lován ültél...

Éreztem, hogy hangja remeg, akármilyen nyugodttá, gyengéddé próbálta tenni, hogy elkergesse a kisfiú félelmét.

Rögtön a vizsgálat után elbúcsúztam. Szérumért kellett mennem, hogy sürgősen beoltsam a kisfiút. Sajnos a betegség olyan előrehaladott stádiumban volt, és olyan váratlan hevességgel tört ki, hogy még a szérum sem számíthatott biztos mentségnek.

Mialatt távol voltam, Mr. Morgan megérkezett. Úgy szerette a lelkészlak gyerekeit, mintha bátyjuk lenne, de ő is megdöbbenve állt Walter ágya előtt. Még órákkal ezelőtt olyan vidám és erős volt, s most szemmel láthatólag sápadt az arca, fogyott ereje... Mintha már útban lenne a csendes, titokzatos ország felé, ahová, akármennyire szerették és kényeztették itt a földön, egyedül kell megérkeznie... Szegény kisfiú... Szegény, drága kis Walter!

Elkészítettük az injekcióstűt. Először nyugtalanul hánykolódott, nem akarta tűrni, hogy beoltsák, de Sophy, akinek csodálatos türelme és okossága kitűnt ezekben a nehéz percekben, legyűrte bánatát, és dúdolni kezdte azokat a kis gyermekdalokat, amelyeket öccse annyira szeretett.

A szérum hatásának nemsokára jelentkeznie kellett. Addig némán virrasztottunk az ágy mellett. A kertész elment a lelkészért, de tizenkét mérföldnyire volt Duncombe-tól s kételkedtünk benne, hogy idején megérkezik-e? Nem tudom, hogy Sophyék bíztak-e még, mert amikor Mr. Morganre néztem, és szemünk találkozott, láttam, hogy benne éppúgy nincs remény, mint bennem.

Az óra ketyegése hallatszott csak a néma ágynál. Walter most aludt, nehezen, görcsösen, csaknem hörögve lélegzett. Sophy még mindig csendes, halk altatódalokat dúdolt, amelyeket egészen más, és boldogabb körülmények között énekelt nem egyszer. Emlékszem még az egyikre, mert akkor annyira illett szegény kisfiú helyzetéhez:

Aludj drága, angyalok

Őrzik álmod, rád ragyog

Szemük a menny magasából

Várnak rád amott a távol

Csillagos égi mezőn

Szárnyuk lehull figyelőn – Aludj kicsi angyal!

Mr. Morgan szemében könnyek ragyogtak. Nem hiszem, hogy akár ő, akár én természetesen, nyugodtan tudtunk volna beszélni. De ez a bátor lány halkan, de tisztán, érthetően dalolt tovább.

Végre elhallgatott, és felnézett:

– Ugye jobban van, Mister Morgan?

– Nem, drágám. Most... hm...

Nem tudta mindjárt folytatni. Nehezen szaladt ki belőle:

– Drágám, nemsokára jobban lesz. Gondoljon édesanyjára, drága Miss Sophy. Nagyon hálás lesz, ha egyik kincse vele lesz ott, ahol most van...

Sophy nem sírt. Csak lehajtotta fejét a kis arcra, és hosszú, gyengéd csókot nyomott rá. Felállt.

– Elmegyek Helenért és Lizzie-ért – mondotta. – Nagyon sajnálnák, ha nem láthatnák...

Szegény kislányok csakhamar be is jöttek a szobába. Pongyolát vettek fel, szemüket tágra nyitotta a hirtelen felindulás, sápadtak voltak a félelemtől, és lábujjhegyen osontak közel az ágyhoz, mintha valami zavarhatná Waltert.

Sophy megsimogatta arcukat, és halkan vigasztalta őket.

Aztán nemsokára itt volt a vég.

Mr. Morgan úgy sírt, mint valami kisgyerek. De szükségesnek tartotta, hogy azért, amiért őszintén tiszteltem, bocsánatot kérjen.

– Kissé kimerített a tegnapi munka, barátom. Volt egy-két rossz éjszakám, és meglehetősen kihoztak a sodromból. Amikor olyan idős voltam, mint te, éppen olyan férfias és erős voltam, mint akárki más, és nem sírtam soha.

Sophy odalépett hozzánk.

– Mr. Morgan... apámat sajnálom legjobban, szegényt. Hogyan mondjam meg neki?

Szegényke, a maga bánata ellen küzdött, apja kedvéért. Mr. Morgan felajánlotta, hogy ott marad, amíg a lelkész megérkezik, és Sophy hálásnak látszott ezért az ajánlatért. Én, aki új barát, csaknem idegen voltam, nem maradhattam tovább.

Az utca épp olyan csendes s kihalt, mint előbb, árnyék sem változott. Nem lehetett több hajnali négy óránál.

Pedig az éjszaka alatt új angyal költözött az égbe.

Mindabból, amit láttam, arra következtettem, hogy apa és leánya vetélkedtek benne: ki vigasztalhatná jobban a másikat. Mindegyik a másik bánatára gondolt – mindegyik inkább a másikért imádkozott, mint magáért. Láttuk, amint együtt indultak hosszú sétákra, és hallottunk róluk a szegények kunyhóiban. De sokáig tartott, amíg találkoztam velük. S akkor valami leírhatatlan érzés áradt belőlük. Úgy éreztem, mintha azok közé tartoztam volna, akikről Milton, a nagy költő dalolt: „Ember, kit a halál tett kedvessé szívünknek...” A régi udvarházban töltött egyetlen nap tette ezt.

Talán én voltam az utolsó ember, aki szegény kis Walternek szórakozást nyújtott, gyönyörűséget szerzett.

Szegény kis Walter! Bár többet tehettem volna, hogy rövid élete boldog legyen!

NYOLCADIK FEJEZET

A vendégeskedésben most kis szünet következett, alighanem a lelkész fájdalma iránti tiszteletből.

Ez legalább Mrs. Rose-nak is időt adott, hogy lelkiismeret-furdalásait és aggodalmait a maga társaságbeli életével kapcsolatosan eloszlassa.

Karácsonykor Miss Tomkinson meghívásokat küldött szét. Miss Caroline egyszer vagy kétszer már bocsánatot kért tőlem, hogy nem történt előbb, de amint mondta: „a mindennapi élet kötelességei megakadályozták őket az ilyen kis társaságok meghívásában, kivéve a szünidők alatt.” S csakugyan, amint az iskolai szünidő megkezdődött, már meg is érkezett az udvarias kis levél:

„Miss Tomkinsonék nagyon örülnének, ha Mrs. Rose és Mr. Harrison megtisztelné szerény házukat hétfőn, huszonharmadikán este öt órakor.”

Mrs. Rose olyan izgatott lett, mint a csataló, ha trombitaszót hall. Nem volt valami vágyódó, nagyigényű lélek, de azt hiszem, úgy gondolta: Duncombe társadalma lemondott az ő meghívásáról – éppen akkor, amikor elhatározta, elfogadja a meghívásokat, a néhai Mr. Rose kívánságainak megfelelően.

Mennyi szalagot, szövetdarabot, és miegymást találtam ettől kezdve a szőnyegen! Mintha három tucat koszorúslány készülne valami nagy, főúri esküvőre.

Az egyik nap véletlenül – és Mrs. Rose boldogtalanságára – tévedésből nekem adtak át egy kis csomagot.

Felnyitottam, és kartonlap esett elém, amelyen hatalmas betűkkel állt a felírás: „Nincs többé ősz haj”.

Sietve csomagoltam be ismét, és újra lepecsételtem. Aztán átadtam Mrs. Rose-nak. Nem bírtam ki azonban, hogy nemsokára meg ne kérdezzem: nem tud-e valami őszülés elleni szert, minthogy úgy gondolom, a megelőzés sokkal többet ér, mint a későbbi kúra.

Azt hiszem ez a megjegyzésem gyanút keltett benne, és csakhamar fel is fedezte pecsétgyűrűm nyomát a csomagon, mert megtudtam, hogy sírt, és aztán arról beszélt, hogy ezen a világon már nincs rokonszenv iránta, mióta szegény Mr. Rose meghalt, és hogy számlálja a napokat, amikor ismét együtt lehet vele a másvilágon.

Én ugyan úgy gondolom, hogy Miss Tomkinson uzsonnájáig is számolta a napokat, legalábbis annyit beszélt róla.

Végre elérkezett a nagy nap.

Miss Tomkinson székeiről, a függönyökről és díványokról lekerültek a védőhuzatok, az asztal közepén hatalmas művirágcsokor ékeskedett, amit – amint eldicsekedett vele – Miss Carolina helyezett el, minthogy rajongott mindazért, ami szép és művészi ezen a szomorú árnyékvilágon.

Miss Tomkinson szálegyenesen, mint valami gránátos, állt ott az ajtóban, s úgy fogadta vendégeit. Szívélyesen megrázta mindegyiknek a kezét, amikor beléptek, s azt mondta, örül, hogy látja őket. Ami tényleg így is volt.

Éppen befejeztük az uzsonnát. Miss Caroline kis csomag „társasági kártyát” szedett elő. Kis kartonlapok voltak ezek, az egyik csomagban művelt vagy érzelmes kérdések, a másikban pedig épp olyan művelt vagy érzelmes feleletek álltak – s amint a válaszok akármilyen kérdésre alkalmasak lettek volna, a kérdések bármilyenek is éppen olyan lagymatagoknak és semmitmondóknak látszottak.

Miss Caroline éppen ezt kérdezte tőlem:

– Meg tudná–e mondani, hogy azok, akik legkedvesebbek szívének, mit gondolnak e pillanatban kegyedről?

És én kártyámhoz híven, feleltem is rá:

– Hogyan várhatja tőlem, hogy az ilyen titkos véleményt a jelenlevő társaság előtt eláruljam? – amikor a cselédleány bejelentette, hogy egy úr, nekem valami barátom, szeretne velem beszélni, és lent vár.

– Ó, küldje csak fel, Martha, küldje csak fel – mondta Miss Tomkinson, vendégszeretetének teljes tudatában.

– Barátunk minden barátját szívesen látjuk – mondotta Miss Caroline kissé túlságosan bizalmaskodó mosollyal.

Felugrottam, mert azt hittem, hogy valaki hivatalos ügyben keres – de a sok keskeny asztal annyira gátolt a szabad mozgásban mindenfelől, hogy nem tudtam annyira sietni, amennyire szerettem volna – s mielőtt megakadályozhattam volna, Martha már be is vezette Jack Marshlandot, aki útban volt hazafelé néhány napos karácsonyi szabadságára.

Nagyon kedvesen lépett be, mély meghajlással köszöntötte Miss Tomkinsont, s azt magyarázta, hogy szomszédomban találta magát, s átjött, hogy velem töltse az éjszakát. A cselédleány igazította útba, hogy hol vagyok.

Hangja, amely mindig érces, most egyenesen stentorian csengett ebben a kis szobában, ahol eddig valamennyien szinte dorombolva, halkítottan beszéltünk. Nem volt ebben a hangban semmi emelkedés, kezdettől fogva fortissimoban zengett. Először úgy éreztem, mintha ifjúságom napjai tértek volna vissza, hogy ilyen férfias hangot hallok – büszke voltam barátomra, amikor megköszönte Miss Tomkinsonnak, hogy egész estére meghívta. Nemsokára hozzám is odajött, s bár ő azt hitte, hogy lehalkította hangját, mert bizalmas mondanivalója volt, az egész szoba hallhatta, amit kérdezett:

– Frank, édes öregem, mikor kapunk vacsorát ennél a kedves öreg hölgynél? Ördögi módon éhes vagyok.

Vacsorát! Hiszen alig egy órával előbb uzsonnáztunk. Mialatt beszélt még, Martha megjelent egy kis tálcával, amelyen egyetlen csésze kávé s három kis vékony vajas szendvics árválkodott. Jack kiábrándulása, s látható beletörődése végzetébe annyira mulattatott, hogy úgy gondoltam: hadd kóstolja meg csak azt az életet, amelyet én hónapok óta élek, s előre örültem annak a vidám beszélgetésnek és harsogó kacagásnak, amellyel az estét tölteni fogjuk.

Ugyancsak megbűnhődtem ezért az elhatározásért.

– Folytatjuk a játékot? – kérdezte Miss Caroline, aki egész idő alatt nem tette le a kártyalapokat.

Tovább kérdeztünk és feleltünk – csendes unalommal, és anélkül, hogy a válaszok bármilyen felvilágosítást adtak volna a kérdésekre.

Jack gúnyos mosollyal figyelt.

– Ennél a játéknál nincs szó nagyösszegű fogadásokról, mi, Frank? – kérdezte, s úgy mosolygott rám, mintha valami nagyon kedveset akarna mondani. – Nem vesztesz el tíz fontot egy ültőhelyedben, mint ahogy egyszer megtörtént, emlékszel? Szerelemre megy a játék, ha szabad így nevezni, nem?

Miss Caroline elpirult, és lesütötte szemét. Jack nem róla beszélt. Nem is gondolt rá. Azok a napok jutottak eszébe, amelyeket együtt töltöttünk a Mermaid-korcsmában. Hirtelen megjegyezte.

– Tudod, hol voltál ma egy esztendeje, Frank?

– Nem emlékszem – mondtam.

– Akkor megmondom. Ma huszonharmadika van – ma egy esztendeje, hogy letartóztattak, mert leütötted azt a fickót a Finchley Roadon, s nekem kellett biztosítékot letennem érted... Ma kellemesebb helyen ülsz.

Nem volt szándékában, hogy más is hallja ezt a visszaemlékezést, de csöppet sem jött zavarba, amikor Miss Tomkinson komor meglepetéssel arcán megkérdezte:

– Mr. Harrisont letartóztatták?

– Ó, igen, asszonyom – s látja, annyira gyakran történt meg vele, hogy lecsukták – már nem is emlékszik a különböző dátumokra!

Nagyot nevetett, nekem is vele kellett volna nevetnem, de láttam, milyen benyomást tett a társaságra. Maga az eset egész egyszerűen megmagyarázható volt. A Finchley Roadon megláttam, hogy egy hatalmas, tagbaszakadt fickó csupa hetvenkedésből és rosszindulatból eltörte egy béna ember mankóját – erősebben ütöttem meg, mint ahogy akartam, s amikor a földre esett, mindjárt rendőrért kezdett kiabálni. A rendőrbíróság aztán természetesen felmentett. Nem volt kedvem ezt a dolgot megtárgyalni. A társaságnak semmi köze sem volt hozzá, hogy mit csináltam egy évvel ezelőtt – de Jack mégis befoghatta volna a száját.

Sajnos, kitűnő és nyugtalan természetű barátom már megindult, és nem lehetett megállítani. Később elmondta, hogy elhatározta: egy kis életet visz bele ebbe a vénasszony társaságba – így aztán visszaemlékezett minden tenyeres-talpas csínyre, amelyet valaha elkövettünk, s tovább harsogott, beszélt, nevetett. Én Miss Caroline-nal...

Mrs. Muntonnal... akárkivel próbáltam beszélgetni, de Jack volt az est hőse, és mindenki rá figyelt.

– Szóval, azóta, hogy idejött, nem küldött egyetlen ugrató levelet se? Jó fiú! Úgy látszik új életet kezdett. Ő volt a legkétszínűbb csirkefogó, akit valaha ismertem. Micsoda névtelen leveleket küldött! Emlékszel arra, amit Mrs. Walbrooknak írtál, mi, Frank? Az volt csak a komiszság! (És amellett a gazember folyton nevetett!) Nem... nem mondom el... ne tessék félni! Micsoda komisz ugratás volt! (és megint kacagott).

– Kérlek, mondd csak el – kiáltottam, mert így még sokkal rosszabbnak tüntette fel az esetet, mint amilyen volt.

– Ó, nem, nem – itt már jobb híred van – semmiképpen sem szeretném jámbor igyekezetedet tönkretenni. Temessük el a múltat.

Szomszédaimnak próbáltam elmondani azt a históriát, amelyre célzott, de Jack vidám természete annyira vonzotta őket, hogy nem voltak kíváncsiak a puszta tényre... Aztán szünet következett; Jack csaknem csendesen beszélt Miss Horsmannal – hirtelen átkiáltott a szobán:

– Hányszor voltál rókavadászaton az idén? Igaz, nagyon sokára lett nyár, de azóta már kellemes időtök is lehetett, mióta itt vagy.

– Egyszer sem – feleltem kurtán.

– Egyszer sem? Micsoda? Hiszen azt hittem, ez Duncombe nagy varázsa...

Hát nem volt kihívó fráter? Igyekezett vigasztalni, s így aztán minden jelenlevőbe beleverte a rókavadászat tudatát...

Behozták a vacsoratálcákat, és helyet cseréltünk. Most megint közel ültünk.

– Hello, Frank, mibe fogadsz, hogy eltüntetem ezt a tálcát, mielőtt a többiek másodszor kérnének? Olyan éhes vagyok, mint a farkas.

– Otthon van egy sonkacsülköm és némi hideg húsom, ha hazaérünk. Csak viselkedj itt rendesen.

– Rendben van, a te kedvedért – de tarts vissza ezektől a tálcáktól, vagy nem felelek magamért. Odamegyek ahhoz a kis kék ruhás öreg hölgyhöz, és háttal fogok ülni ezeknek a kísérteties ennivalóknak.

Leült Miss Caroline mellé, aki nem örült volna, ha hallja: Jack miként írja le – s komoly, tűrhetően csendes beszélgetésbe kezdett. Igyekeztem olyan szeretetreméltó lenni, amilyen csak tudtam, hogy eloszlassam azt a benyomást, amelyet velem kapcsolatban keltett – de észrevettem, hogy mindenki kicsit mereven viselkedett, ha közeledtem, s csak kelletlenül beszélgettek velem.

KILENCEDIK FEJEZET

Amikor hazafelé sétáltunk, Jack megszólalt:

– Úristen, Frank! Remekül mulattam azzal a kis kék ruhás hölggyel. Azt mondtam neki, hogy te minden szombaton írsz nekem, s elmondod, mi történt a héten. Elhitt mindent!

Megállt kacagni, mert úgy rázta a nevetés, hogy alig tudott járni.

– Azt mondtam neki, hogy szerelmes vagy – nevetett –, és hogy nem tudom belőled kihúzni a hölgy nevét, de annyit tudok, hogy világosbarna haja van – szóval, az életből vettem a mintát, s pontosan leírtam neki – saját magát. Azt is mondtam, hogy nagyon szeretnék találkozni a hölggyel, s szeretném könyörögve megkérni: legyen kegyes hozzád, mert te roppant félénk, bátortalan fickó vagy nőkkel szemben. .. Megkérdeztem, hogy leírásom alapján nem tudná-e megmondani, ki lehet az a hölgy – s mondhatom neked, meg tudta volna mondani, erről gondoskodtam. Azt is megjegyeztem, hogy csöpp anyajegyet írtál le a hölgy bal orcáján, igen költői módon, mondván, hogy Vénusz csöppentette oda, mert féltékeny volt valakire, aki szebb nála... ó, fogj meg, mert mindjárt elesem – a nevetés és az éhség nagyon elgyengített... szóval, mondom, erre kértem: ha tudja, ki szíved szerelme, könyörögjön neki, mentsen meg téged. Azt mondtam, hogy egyik tüdőd csaknem tökéletesen tönkrement egy szerencsétlen szerelem következtében, s hogy nem felelnék a másikért, ha megismétlődnék az ügy, s az illető hölgy kegyetlen lenne. Arról beszélt, hogy tüdőszanatóriumba kellene menned – de erre azt feleltem: mit használ az ilyesmi, ha az embernek a szíve is gyenge? Igazán szépen szónokoltam – végre megtaláltam a szónoklás titkát –, az embernek hinnie kell abban, amit mond. És én csaknem elhittem már, hogy feleségül vetted azt a kis kék ruhás hölgyet.

Végre én is nevetni kezdtem, akármilyen dühös is voltam – Jack szemtelensége ellenállhatatlan volt. Mrs. Rose kocsin jött haza, és már lefeküdt; s Jack meg én két óráig ültünk a sonkacsülök és a brandy mellett.

Másnap korán reggel elutazott.

Mr. Morgan szokott időben érkezett meg; Marshland meg ő nem nagyon érezték volna jól magukat egymás társaságában, s kellemetlenül érintett volna, ha látom, hogy két barátom megveti, és nem kedveli egymást.

Mr. Morgan izgatottnak látszott; de a nők iránti született udvariasságával uralkodott magán Mrs. Rose előtt – sajnálkozását fejezte ki, hogy nem jöhetett el az előző estén Miss Tomkinsonhoz, s nem láthatta abban a társaságban, amelybe annyira beleillik. De amikor egyedül maradtunk, megjegyezte:

– Ma reggel Mrs. Munton küldött értem – kínozták megint görcsei. Szabad megkérdeznem, hogy ez a história, amit a te börtönbüntetésedről mesélt, tényleg igaz–e? Azt hiszem, mégiscsak tévedett a hölgy, és te nem voltál... nem voltál...

Sehogy sem tudta kinyögni. Végre: – Nem voltál... három hónapig börtönben...

Kacagni kezdtem, a história csakugyan úgy nőtt, mint valami gomba. Mr. Morgan komolyan nézett rám. Elmondtam neki az igazat. Még mindig komolyan nézett.

– Nem kételkedem benne, hogy helyesen cselekedtél, de mégis kellemetlenül hangzik. Vidámságodból arra következtettem, hogy semmi alapja nincs a dolognak. Sajnos, mégiscsak van.

– Csak egy éjszakát töltöttem a rendőrségen. Ugyanezért megint lecsukatnám magam.

– Nagyon nemes szellem, barátom – akár Don Quijote, de nem látod, hogy nemsokára annyira megnő a pletyka... még Isten tudja, mi lesz belőle. Dehát ne gondoljunk mindjárt a legrosszabbra. Csak attól félek, hogy eltart egy ideig, amíg sikerül azt a kis előítéletet legyűrnöd, amelyet ez a történet ellened keltett. Dehát, ne foglalkozzunk a dologgal. Ne törődj vele.

Tisztán láttam, hogy ő ugyancsak sokat törődik vele.

TIZEDIK FEJEZET

Két vagy három nappal előbb Beefsteakék meghívtak, hogy vacsorázzam velük karácsony napján. Mrs. Rose abban a városban töltötte a hetet, ahol egykor élt, s örültem, hogy családi körben s együtt lehetek Mr. Beefsteakkel, akit jószívű, őszinte fickónak találtam.

De karácsony előtti kedden meghívást kaptam a lelkészéktől, hogy vacsorázzam ott; csak a család és Mr. Morgan lesz együtt. „Csak a család”. Ez szinte a világot jelentette nekem. Dühös voltam magamra, hogy elfogadtam Mr. Beefsteak meghívását – akármilyen durva és úriemberhez nem méltó érzés ez –, eszembe jutott feleségének nagyzolása és lányának butasága. Töprengtem. Nem! Nem lehet fejfájásom, amely megakadályoz abban, hogy odamenjek, ahová nem megyek szívesen – de nem akadálya a másik meghívás elfogadásának. Csak azt hebegtem, hogy istentisztelet után csatlakozom a lelkész lányaihoz, és nagy sétát teszek velük... Nagyon csendesek voltak, nem éppen szomorúak – de nyilvánvalónak látszott, hogy Walterre gondoltak ezen a napon. Kis ligeten át mentünk, ahol sok örökzöld fenyőt ültettek. Hó fedte a földet, de az ég tisztán, felhőtlenül ragyogott, s nap csillogott a sima leveleken. Lizzie megkért, hogy gyűjtsek néhány vörös bogyót, s éppen így kezdett egy mondatot: „Emlékeztek, hogy...” – amikor Ellen közbevágott: „Psszt!” és Sophy felé nézett. Sophy egyedül sétált, s most csendesen sírt. Valami kapcsolat lehetett Walter és a vörös bogyók között, mert Lizzie mindjárt eldobta őket, amint Sophy könnyeit látta. Nemsokára vissza kellett indulnunk, s én megfogtam Sophy karját. Alig tudtam elbúcsúzni tőle a lelkészlak kapujánál; úgy éreztem, vele kellene maradnom.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Rosszkedvemet Beefsteakéken töltöttem ki, akikhez későn érkeztem. Egy vagy két hivatalnokot hívtak még meg, akikkel szemben Mr. Beefsteak leereszkedően viselkedett. Mrs. Beefsteak különös gonddal öltözött. Miss Beefsteak jelentéktelenebbnek látszott, mint valaha, de úgy látszik, régi ruha lehetett rajta, mert Mrs. Beefsteak leszidta érte. Ma gyanítani kezdtem, hogy az anya nem bánná, ha megkedvelném mostohalányát. Megint közelében ültem a vacsoránál, s amikor a kicsinyek bejöttek a vacsora végén, észre kellett vennem, mennyire szereti a gyerekeket, s csakugyan, amikor az egyik hozzásimult, jobb kedvű is lett – de abban a pillanatban, amikor meghallotta a hangosan suttogott megjegyzést, megint elkomorodott, s haragféle gyúlt ki az arcán, s amikor ösztökélték, hogy énekeljen a szalonban, egészen mogorva és konok lett. Mrs. Beefsteak hozzám fordult:

– Vannak fiatal hölgyek, akik csak akkor énekelnek, ha urak kérik őket. Ha megkéri rá Jemimát, alighanem énekel. Hogy nekem szívességet tegyen, arra nem hajlandó.

Úgy gondoltam, hogy az ének bizonyosan unalmas lesz, de megtettem, amire kértek, s odaléptem a fiatal hölgyhöz. Könnyes szemmel nézett rám, s határozottan mondta:

– Nem, uram, nem tehetem.

Azzal fölállt, és kiment a szobából. Azt vártam, hogy Mrs. Beefsteak szidni kezdi. Ehelyett a sok pénzről beszélt, amelyet mostohalánya nevelésére költöttek.

– Nagyon félénk – mondta –, de nagyon muzikális. Akárhol is lesz jövendő otthona, dúskálni fog a zenében.

Addig dicsérte szegény lányt, amíg meggyűlöltem érte. Ha azt gondolják, hogy feleségül veszem, tévednek.

Aztán Mr. Beefsteak fogott el. Kémiáról kellett magyaráznom, s hamarosan észrevettem, hogy bizony semmihez sem ért. Nagyon rajongott magyarázatomért, s arra kért, hogy adjak neki kémiai órákat.

– Háromkor ebédelünk – mondta Mrs. Beefsteak. – Mindig lesz teríték Mr. Harrison számára... nem kell, csak estére jönnie...

– De én rendszerint alszom ebéd után – szólt közbe a férj – s akkor nem tanulhatok kémiát.

– Ne légy olyan önző – vágott szavába Mrs. Beefsteak. – Gondolj azokra a kellemes órákra, amelyeket Jemima meg én tölthetünk Mr. Harrison társaságában.

Véget vetettem a vitának azzal, hogy néha eljövök esténként, s tanítom Mr. Beefsteaket, de hivatásom mindig leköt estig, s előbb nem jöhetek.

Mr. Beefsteak tetszett nekem. Egyszerű és okos ember volt, s a sok nő után valóságos megkönnyebbülést jelentett, hogy férfivel lehettem együtt.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Másnap reggel találkoztam Miss Horsmannal.

– Szóval tegnap Mister Beefsteakéknál vacsorázott? Családi társaság, amint hallom. Egészen el vannak ragadtatva öntől és kémiai tudásától. Mister Beefsteak épp most mondta el. Miss Beefsteak kedves lány, ugye, Mister Harrison?

Élesen nézett rám. Természetesen akármit gondoltam – csak helyeselhettem.

– Csinos kis vagyona is van – háromezer font, anyja öröksége.

Mit bántam én? Tőlem akár hárommilliója is lehetett volna. Mostanában ugyan sokat gondoltam pénzre, de nem vele kapcsolatban. A napokban állítottam össze számláinkat, s azon töprengtem, vajon a lelkész mit gondolna évi háromszáz font jövedelemről, bizonyos emelkedés reményével – mit gondolna, megkérhetném–e Sophy kezét? Nem tehettem róla, folyton rá kellett gondolnom – s minél többet foglalkoztam azzal, hogy milyen jó és édes és szép, annál inkább éreztem, hogy sokkal többet kellene felajánlanom – ha lenne. Amellett apánk csak kereskedő volt, s láttam, hogy a lelkész ragaszkodik bizonyos családi tradíciókhoz. Elhatároztam, hogy igyekszem minél többet törődni prakszisommal. Olyan udvariasságot tanúsítottam, amilyen csak telt tőlem, szinte belekopott a kalapom az emelgetésbe.

Folyton Sophy után jártam. Még most is raktáram van kesztyűkből, amelyeket akkor vásároltam, amikor megláttam a kesztyűsboltban. Fűszert is annyit vettem miatta, hogy Mrs. Rose nyugtalankodni kezdett.

Mit nem csinál az ember, ha szíve más szívet keres?

TIZENHARMADIK FEJEZET

Minél jobban megismertem Mrs. Rose-t, annál jobban megkedveltem. Kedves, szelíd, anyáskodó hölgynek mutatkozott, és soha nem volt köztünk vita. Egyszer vagy kétszer, azt hiszem, megsértettem, amikor félbeszakítottam, Mr. Rose-ról szóló hosszú históriáit. De rájöttem arra, hogy ha sok dolga van, nem gondol annyit rá, így aztán mindenféle varrnivalót adtam neki, s közben némileg megfeledkezett néhai férjéről. Még jobban tetszett nekem attól kezdve, hogy bátyja nagyobb örökséget hagyott rá. Nem tudom az összeget, de jókora lehetett, s önálló háztartást is vezethetett volna belőle, de azt mondta Mr. Morgannak (aki aztán tovább adta), hogy mellettem marad, mert nővéri gondoskodást érez irányomban. A „fiatal dzsentri hölgy”, Miss Tyrrell visszatért Miss Tomkinsonékhoz a vakáció után. Mandulái rossz állapotban voltak, ecsetelni kellett, úgyhogy gyakran kerestem fel. Mindig Miss Caroline fogadott, s beszélgetésbe kényszerített a maga bizonytalan, kapkodó módján, valahányszor a kezelést befejeztem. Egyszer azt mondta, hogy a szíve gyenge, s örülne, ha elhoznám a stetoszkópomat legközelebb, amit meg is tettem. Éppen a szívét hallgattam, amikor az egyik fiatal hölgy bejött.

– Ó Istenem, soha... Bocsánatot kérek – dadogta, és kiszaladt. Miss Caroline szívének nem volt semmi különös baja, legfeljebb egy kicsit gyengén dobbant. Amikor lementem, láttam: egy-két lány kikukucskál a félig nyitott ajtón, aztán azonnal becsukják, és hallottam, amint nevetnek. A legközelebbi alkalommal Miss Tomkinson teljes díszben várt rám.

– Miss Tyrrel torka nem javul valami nagyon –mondta. – Érti az esetet, Mr. Harrison, vagy tanácsra lenne szüksége? Azt hiszem Morgan doktor többet tudna róla.

Biztosítottam, hogy ez a legegyszerűbb esete a világnak, hogy az ecsetelés hatása nem jelentkezik azonnal, várni kell egy ideig. Miss Tomkinson lehajtotta fejét, és úgy mondotta:

– Lehet, hogy így van, de Miss Tyrrel kijelentette, hogy nagyobb bizalma van olyan kezelésben, amelynek hatása is van.

Úgy látszik azt várta, hogy mondjak neki valamit, de nem volt mit mondanom, és így aztán búcsút vettem. Miss Tomkinson valahogy mindig a jelentéktelenség érzését keltette bennem – a magam jelentéktelenségét azzal, hogy sorozatosan rendre utasított, és valahányszor elmentem tőle, mindig ezzel kellett vigasztalnom magam: „Azért, mert azt mondja, hogy így van, még nincs így!” Vagy kitűnő feleleteket találtam ki, amelyekkel nyers szókimondását viszonozhattam volna, ha idejében eszembe jutnak. Csak az volt kellemetlen, hogy éppen akkor, mikor szükség volt rájuk, nem jutottak eszembe.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Általában jól ment minden. Épp akkoriban kaptam meg Mr. Holden örökségét, amelyet rám hagyott, s egészen gazdagnak éreztem magam. Ötszáz font, gondoltam, elég lesz a ház berendezésére, ha Mrs. Rose elmegy, s Sophy költözik be. Lehet, hogy csak képzelődtem, de mindenesetre örömmel állapítottam meg, hogy Sophy észrevette: mennyire más vagyok vele szemben, mint a többiekkel – s hogy ennek következtében zavart és félénk lett, de nem látszott csöppet sem haragosnak. Minden olyan jól ment, hogy inkább repültem, mint gyalog jártam. Nagyon sok dolgunk volt, anélkül, hogy gondjaink lettek volna. Örökségemet Mr. Beefsteak kezébe fizették ki, aki ügyvédsége mellett pénzt is kezelt. Tanácsainak viszonzásaképpen (amelyeket eszem ágában sem volt megfogadni, mert pénzemet kevésbé jövedelmező, de sokkal hasznosabb módon akartam befektetni) elég gyakran jártam el hozzá, hogy mezőgazdasági kémiára tanítsam. Sophy ragyogó szeme olyan boldoggá tett, hogy általában jóakaratú lettem, s arra vágyódtam, hogy mindenkinek kellemes órákat nyújthassak. Mrs. Beefsteak általános meghívásának engedelmeskedve az egyik nap váratlanul beállítottam vacsorára, de amikor jöttem, a rosszul titkolt lázas előkészületeknek olyan sora következett, hogy soha többé nem mentem el megint. Kisfia jött be ugyanis a szobába, s jól hallottam, amint átadja a szakácsnő üzenetét:

– Ez az úr az, akinek a legszebb szervizt kell felteríteni, és külön desszertet kell hozni?

Süketnek tettettem magam, de elhatároztam; soha többé!

Miss Beefsteak meg én közben meglehetősen összebarátkoztunk. Rájöttünk, hogy kölcsönösen nem tetszünk egymásnak, s ez a felfedezés kielégített. Ha két emberben van valami érték, ez a fajta nemtetszés nagyon jó kezdete a barátságnak. Természetesen minden jó tulajdonság lassan derül ki, és kellemes meglepetés. Rájöttem, hogy Miss Beefsteak értelmes és kedves lány, ha nem bosszantja mostohaanyja igyekezete, amellyel mindenáron hencegni akar vele. De néha órákig duzzogott, ha Mrs. Beefsteak megint túláradóan dicsérgette jó tulajdonságait. És soha nem láttam olyan dühösnek, mint akkor, amikor egyszer véletlenül bejött a szobába, és mostohaanyja éppen mostohalányának kérőiről beszélt.

Örökségem csaknem pazarlóvá tett. Végigjártam a környéket, hogy gyönyörű kaméliacsokrot szedjek össze, s elküldtem Sophynak, Valentine napján. Valentine napja félig pogány maradvány az angoloknál – S a szerelem, a tréfás évődés, fiú-lány egymásra találásának napja, amikor tréfás leveleket is küldöznek egymásnak, s amikor az őszinteség általános kötelesség szívbéli dolgokban. Én azonban nem mertem Sophynak írni, csak azt kívántam: bár tudnának a virágok beszélni, s mondanák el, mennyire szeretem őt!

Aznap Miss Tyrrellhez is ellátogattam. Miss Caroline érzelgősebb és modorosabb volt, mint valaha, ezer célzást tett a nap jelentőségére.

– Gondolja, hogy ennek a napnak apró, gáláns jeleit komolyan lehet venni, Mr. Harrison? – kérdezte „elomlóan”. Kaméliáimra gondoltam, s hogy velük együtt szívem is Sophyhoz vándorolt – s azt mondtam, az ember gyakran használja fel az alkalmat, hogy ilyenkor olyan érzésekre célozzon, amelyeket nem mer nyíltan kimondani.

Emlékszem, hogy miután Miss Tyrrell elhagyta a szobát, Miss Caroline föltűnően mutogatott egy valentine–t, Valentine napján szokásos levelet. De nem törődtem vele akkor, fejem túlságosan tele volt Sophyval.

Ugyanezen a napon történt, hogy John Brouncker, valamennyiünk kertésze, akiknek apró, rendbe tartani való kertje volt, elesett, és súlyosan megsértette csuklóját. Mindnyájan kedveltük Johnt, s ez az eset szinte általános szerencsétlenséget jelentett. A kerteknek is éppen most volt szükségük egy kis rendbehozásra. Mr. Morgan meg én egyszerre mentünk el hozzá. Nagyon súlyos eset volt, s felesége és gyermekei kétségbeesetten zokogtak. Ő maga is elkeseredett, hogy nem dolgozhatik. Arra kért bennünket, hogy csináljunk valamit, ami gyorsan meggyógyítja, mert nem engedheti meg magának a lustálkodást, hiszen hat gyerek vár tőle kenyeret. Nem beszéltünk előtte sokat, de mind a ketten úgy gondoltuk: karját le kell majd vágni – s éppen a jobb karja volt. Meghánytuk-vetettük a dolgot, mihelyt magunkra maradtunk. Mr. Morgan okvetlenül szükségesnek tartotta az amputációt. Én ebédidőben megint visszamentem szegény fickóhoz. Lázas és kétségbeesett volt. Mr.

Morgan valamilyen elejtett szava megragadt az eszében, s kitalálta, hogy mire készülünk. Arra kérte feleségét, hogy menjen ki a szobából, s négyszemközt maradtunk.

– Inkább rögtön meghalok, uram, semhogy a karomat levágják, és a családom nyakára maradjak. Nem félek a haláltól, de nem bírnám ki, hogy életem végéig nyomorék legyek, kenyeret egyek, de ne keressem meg.

Könnyek égtek szemében. Én mindvégig kételkedtem az amputáció szükségességében, ellentétben Mr. Morgannel. Ismertem eseteket, ahol egészen más kezelést is lehetett volna alkalmazni. Mr. Morgan még a hajdani kemény és kegyetlen sebészet napjaiban nőtt fel – így hát biztattam a szegény fickót.

Délután Mr. Beefsteakkel találkoztam.

– Szóval holnap amputáció lesz? Szegény John Brouncker! Mindig mondtam neki, hogy nem vigyáz a létráira. Mr. Morgan egészen izgatott. Meg azt is mondta, hogy jöjjek, nézzem meg: hogy tud maga operálni. Azt mondja, nagyon szép lesz... Köszönöm, az ilyesmi nem nekem való!

A pirospozsgás Mr. Beefsteak elsápadt erre a gondolatra.

– Különös – folytatta –, hogy mennyire hivatásszerűleg kezelik az orvosok ezeket a dolgokat. Mr. Morgan mindig olyan büszke volt magára, mintha a fia lenne, s most jóformán örül az alkalomnak, hogy maga még jobban bebizonyíthatja tudását. Azt mondta: most már tudja, hogy ő túlságosan ideges, s ezért nem lehet jó sebész – s ezért mindig Chestertonba küldött White-ért. De most bárkit bármi érhet, hiszen maga itt van.

Megmondtam Mr. Beefsteaknek, hogy én úgy remélem: elkerülhetjük az operációt – de annyira eltelt a gondolattal, hogy nem figyelt rám. Az egész város tele volt a hírrel. Ez a kellemes az ilyen kisvárosban: mindenki annyira rokonérzéssel foglalkozik ugyanazokkal az eseményekkel. Még Miss Horsman is megállított, hogy érdeklődéssel kérdezősködjék John Brouncker után, de ugyancsak lehűtötte azt a reményemet, hogy a kertész karját megmenthetem.

– Ami a feleségét meg a családját illeti, majd gondjukat viseljük.

Gondolja csak meg, milyen szép alkalom ez az orvosi nagyképűségre, Mr. Harrison.

Ez igazán jellemző volt rá. Soha nem gondolt másra, csak rosszra.

Mr. Morgan meghallgatta javaslatomat, amelynek révén úgy gondoltam, meg lehet John karját menteni.

– Nekem más a véleményem, barátom – mondta. –Sajnálom, de mindenben. Azt hiszem, jó szíved csal meg ebben az esetben. Kétségtelen, hogy az amputációnak meg kell történnie – legkésőbb holnap reggel. Szabaddá tettem magam, hogy segítségedre lehessek, majd asszisztálok. Volt idő, amikor magam végeztem volna az operációt, de most kicsit remeg a kezem...

Igyekeztem meggyőzni, de konokul kitartott igaza mellett. Tulajdonképpen annyit hencegett az én operálóképességeimmel, hogy most nem szívesen látta volna, ha ezt a kitűnő alkalmat elszalasztom. Nem látta be, hogy a kar megmentése nagyobb ügyességet kívánna – pillanatnyilag én sem gondoltam rá. Dühös lettem rá régimódi, szűk látóköre miatt, s dacosan elhatároztam: kitartok a magam szándéka mellett. Nagyon hűvös hangulatban váltunk el, s egyenesen elindultam John Brounckerhez, hogy megmondjam neki: azt hiszem meg tudom menteni a karját, ha nem hajlandó amputáltatni. Amikor egy kicsit lehiggadtam, mielőtt bementem volna a házba, el kellett ismernem, hogy trombózis veszélye is forog fenn – de végeredményben, mindent megfontolva, mégis csak az én kezelési módszerem látszott megfelelőbbnek.

John értelmes ember volt. Megmondtam neki, hogy Mr. Morgan és köztem véleménykülönbség van. Azt is mondtam, hogy lehet bizonyos veszedelem is az amputálás elhagyásával kapcsolatban – de majd igyekszem megmenteni tőle, s remélem, sikerül megtartania karját.

– Isten áldja meg érte ~ mondta tisztelettel. Meghajtottam fejem. Nem szeretek túl gyakran beszélni arról: végeredményben mennyire Isten akaratától függőnek érzem magamat hivatásomban, – de örültem, hogy John így beszél, mert láttam, szíve nyugodt és hívő –, s most már mindenképpen reménykedtem a sikerben.

Megegyeztünk abban, hogy ő fogja megmondani Mr. Morgannak, miért ellenzi az amputációt, hogy az én véleményemhez ragaszkodik.

Elhatároztam, hogy minden könyvet előkeresek, amely ilyen esetekre vonatkozik, s ha tudom, meggyőzöm Mr. Morgant igazságomról. Sajnos, később megtudtam, hogy a közbenső időben, mielőtt este felkerestem volna, találkozott Miss Horsmannal, s a derék hölgy csaknem nyíltan kimondta, hogy én bizonyosan félek az operációtói, s „nagyon alapos okom van rá”. Hallotta, hogy Londonban az orvostanhallgatók vadul élnek, s nem látogatják rendszeresen a kórházakat. Lehet, hogy téved – de talán szegény John Brouncker számára még jobb lesz, ha nem vágják le a karját... Hiszen rosszul sikerült operáció után könnyen beállhat a katasztrófa. Talán csak két halálmód közt van választása.

Mr. Morgant nagyon bántotta ez. Talán én nem beszéltem elég tisztelettel, nagyon izgatott lehettem. Egyre jobban feldühödtünk egymásra. Bár ő, hogy igazságos legyek, az egész idő alatt nagyon udvariasan viselkedett, s azt hitte, hogy ezzel talán el tudja titkolni bosszúságát és kiábrándultságát. Szegény John miatt érzett aggodalmát nem próbálta titkolni. Fáradtan, csüggedten mentem haza. Elkészítettem a kezeléshez szükséges dolgokat, s el is mentem Johnhoz. Megígértem, hogy másnap hajnalban visszatérek. (Legszívesebben nála maradtam volna, de nem akartam megijeszteni.) Aztán hazamentem, és elhatároztam, hogy ébren maradok, s a hasonló esetek irodalmát tanulmányozom.

Mrs. Rose kopogtatott be nálam.

– Szabad! – mondtam hevesen.

Azt mondta: látta, hogy egész nap valami nyomja a lelkemet, s nem tudott lefeküdni anélkül, hogy meg ne kérdezze: nem tehet-e valamit. Kedves és jó volt, s nem tehettem róla, elmondtam neki valamit a dologból. Kedvesen figyelt, aztán melegen megszorítottam a kezét, s arra gondoltam, hogy talán nem valami okos asszony, de jó szíve ezerszer értékesebbé teszi, mint az olyan okos, éles, kemény emberek – mint Miss Horsman.

Amikor hajnalban megint elmentem, John felesége néhány pillanatra megállított a ház előtt. Úgy látszik, jobban szerette volna, ha Mr. Morgan kezeli férjét – de mégis, meglehetősen jó hírekkel szolgált afelől, hogy férje miképpen töltötte az éjszakát. Vizsgálatom megerősítette a beszámolót.

Amikor Mr. Morgannel együtt később ismét elmentünk hozzá, John azt mondotta el, amiben megegyeztünk, s Mr. Morgan tőlem nyíltan megtudta, hogy én beszéltem le az amputációról a beteget. Nem szólt hozzám, amíg el nem hagytuk a házat.

– Akkor, barátom – mondta –, most már teljesen a te kezedben van az ügy. Csak ne felejtsd el, hogy a szegény fickónak felesége és hat gyereke van. Ha mégis az én véleményemet tartanád helyesnek. Mister White átjöhet operálni.

Szóval, Mr. Morgan azt hitte: azért nem akarok operációt, mert nem merem elvégezni. – Rendben van! Majd meglátjuk!

Egy órával később levelet kaptam:

„Kedves barátom! Ma a hosszú látogatási utat választom, hogy te Brouncker esetével törődhess, amelyet nagyon felelősségteljesnek érzek.

J. Morgan.”

Ez becsületes dolog volt. Amilyen korán csak tudtam, visszamentem Johnékhoz. Mialatt a belső szobában voltam nála, odakint a két Miss Tomkinson hangját hallottam. Érdeklődni jöttek. Miss Tomkinson bejött a szobába, s nyilvánvalóan vizsgálatot tartott, s mindent kifürkészett. (Mrs. Brouncker megmondta neki, hogy bent vagyok, s elhatároztam, hogy ott maradok, amíg el nem mennek.)

– Mi ez az áporodott szag? – kérdezte. – Attól félek, nem nagyon tiszta ez a lakás. Sajt! – sajt a szekrényben! Nem csoda, hogy áporodott szag van. Nem tudja, mennyire kell vigyázni a tisztaságra, ha valahol beteg van a házban?

Mrs. Brouncker általában rendkívül tiszta és rendes háziasszony volt, s kissé bosszús lett erre a megjegyzésre.

– Ha nem haragszik, asszonyom, tegnap nem hagyhattam el Johnt, hogy házimunkát végezzek, és Jenny rakta el az edényt. Csak nyolcéves szegényke.

De ez nem elégítette ki Miss Tomkinsont, aki úgy látszik folytatta körútját.

– Friss vaj! Csakugyan: friss vaj! Ejnye, ejnye, Mrs. Brouncker, nem tudja, hogy ezt még én sem engedhetem meg magamnak ilyenkor? Hogyan takarékoskodhatik, ha ilyen pazarló!

– Kérem, asszonyom – felelte Mrs. Brouncker –, nagyon különösnek gondolná, ha olyan dolgokat mernék mondani az ön házában, mint ön itt.

Éles választ vártam. Nem! Miss Tomkinson szerette az őszinte beszédet. Az egyetlen, akitől a szószaporítást eltűrte, a húga volt.

– Hát ez igaz – mondta. – De nem szabad büszkének lennie, ha tanácsról van szó. Friss vaj ilyenkor pazarlás. Viszont maga jó asszony, és én nagyon tisztelem Johnt is. Küldje el Jennyt, majd hoz valamit a számára. Gyerünk, Caroline, Villiamsékhoz kell mennünk.

De Miss Caroline kijelentette, hogy fáradt, s itt várja meg Miss Tomkinsont. Szóval fogoly lettem, Amikor egyedül maradt Mrs. Brounckerrel, így szólt:

– Nem szabad a nővérem nyers modora miatt megsértődni. Jót akar. Nincs sok fantáziája vagy rokonszenve, s nem tudja megérteni, hogy az ember mennyire elfelejt mindent, ha imádott férje beteg.

Hallottam a részvét hangos sóhaját, amely ezt a szónoklatot kísérte.

– Kérem, kisasszony – mondta Mrs. Brouncker –, én nem imádom a férjemet. Nem lennék a világ minden kincséért sem ilyen istentelen.

– Micsoda? Istentelennek gondolja, mi? Részemről, ha... imádnám, rajonganék érte?

Úgy gondoltam: nem kellene ilyen lehetetlen ügyekre gondolnia. De a jói megtermett Mrs. Brouncker folytatta:

– Remélem, jobban tudom, mi a kötelességem. Jól megtanultam a tízparancsolatot. Tudom, kit kell imádnom.

Épp akkor jöttek be a gyerekek, kétségtelenül piszkosan, mosdatlanul. És most bújt ki Miss Caroline igazi természete, élesen beszélt hozzájuk, s azt kérdezte, hogy az ilyen kis malacoknak nincs-e modoruk, miért törleszkednek a selyemruhájához? Aztán megint édelegni kezdett, s olyan cukros volt, mint a szerelem, amikor Miss Tomkinson visszatért – valakinek kíséretében, akinek hangja „mint sóhajtozó nyári szél” –jó ismerősömé volt: Sophyé.

Nem beszélt sokat, de az, amit mondott, és ahogyan mondta, igazán gyengéden és résztvevően hangzott. Azért jött, hogy a négy kis gyereket magával vigye a lelkészlakba, nehogy anyjuk útjában legyenek – a két idősebb otthon segíthet. Felajánlotta, hogy megmossa kezüket, arcukat – s amikor Miss Tomkinsonék távozása után előbukkantam a belső szobából, kövér kislányt találtam térdén, amint a mosdatás után vidám, rózsás és tiszta arcocskával kacagott. Épp, amikor beléptem, mondta Sophy:

– Látod, Jemmy, most megcsókolhatlak, mert már szép tiszta az arcod.

Amikor meglátott, elpirult. Szerettem hallgatását, szerettem, ha beszélt. Most hallgatott. Utasításokat adtam Mrs. Brounckernek, s aztán siettem, hogy utolérjem Sophyt és a gyerekeket, akik már előbb elindultak – de a kerteken át mehettek, mert nem láttam már őket.

John Brouncker esete nagyon aggasztott. Éjszaka megint elmentem. Miss Horsman járt nála, azt hiszem, csakugyan jó volt a szegényekhez, de nem tehetett róla: mindenütt fájdalmat okozott. Ugyancsak megijesztette Mrs. Brounckert, alighanem elmondotta kétségeit is ügyességemmel kapcsolatban, mert Mrs. Brouncker így kezdte:

– Doktor úr, nem lenne jobb, ha hagyná, hogy Mr. Morgan levágja az uram karját? Nem gondolnék magáról rosszat azért, mert nem tudja megcsinálni.

Elmondtam neki, hogy csöppet sem kételkedem a magam ügyességében – de meg akarom az ura karját menteni, s John is így kívánja.

– Igen, az Isten áldja meg, éppen amiatt gyötri magát, hogy nem fog eleget keresni, ha nyomorék lesz; de én nem törődöm vele, doktor úr, inkább halálra dolgozom magam érte, meg a gyerekek is, biztos vagyok benne, hogy büszkék lennénk valamennyien, ha segíthetnénk rajta. Miss Horsmann azt mondja, inkább egy karral legyen közöttünk, mint kint a temetőben ...

– Az Ördög vigye el Miss Horsmant – mondtam...

– Köszönöm, Mister Harrison – szólalt meg jól ismert hangja mögöttem. A sötétség és a késői óra ellenére megint eljött, hogy vásznat hozzon Mrs. Brounckernek, mert, amint mondtam, nagyon jó volt Duncombe szegényeihez.

– Bocsánatot kérek – mondtam, mert igazán sajnáltam, amit mondtam vagy inkább azt, hogy meghallotta.

– Nincs szükség semmiféle bocsánatkérésre – felelte – kihúzta magát, s gyilkos gúnnyal szorította össze ajkát.

John meglehetősen jól volt, de természetesen a trombózis veszélye még mindig fenyegetett. Mielőtt elmentem volna, felesége megint könyörgött: amputáljuk a karját – szenvedélyes könyörgéssel tördelte kezét.

– Tartsa meg nekem, Mister Harrison! – siránkozott. Miss Horsmann is támogatta. Elég kínos volt, de arra a hatalomra gondoltam, amellyel megmenthetem szegény John karját, s hajthatatlan maradtam.

El sem képzeled, hogy Mrs. Rose rokonszenve mennyire jólesett, amikor visszatértem. Egyetlen szót sem értett ugyan az esetből, amikor részletesen elmondottam, de érdeklődéssel figyelt. Addig, amíg meg nem szólalt, azt hittem, csakugyan megérti, de már első megjegyzése elárulta, hogy halvány fogalma sincs a dolgokról...

Hála Istennek, John tökéletesen rendbe jött. Természetesen, sokáig tartott, amíg egészen fölépült, s a tengeri levegő csakugyan annyira szükséges volt számára, hogy örömmel fogadtam el Mrs. Rose kedves segítségét, s két-három hétre elküldtem Highportba. Ebben az ügyben tanúsított jótékony nagylelkűsége csak fokozta vágyamat, hogy minden tiszteletet és figyelmet megadjak neki.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Ebben az időben történt, hogy Ashmeadowban, Duncombe szomszédságában, árverést tűztek ki. Kellemes séta volt odáig, s a tavaszi napok sok embert csábítottak oda, akik nem is akartak semmit vásárolni, de akik szívesen sétáltak az erdőben, amely most korai margarétákkal és gyöngyvirágokkal ékeskedett, és szívesen nézték meg a parkot és a házat, ahová eddig nem juthattak be. Mrs. Rose is úgy tervezte, hogy elmegy, de szerencsétlen meghűlése megakadályozta ebben. Arra kért, hogy nagyon részletes beszámolóval térjek haza, mert szereti a részleteket, s a néhai Mr. Rose-nak is mindig pontosan be kellett számolnia mindenről. Egyébként a néhai Mr. Rose viselkedését, modorát, jellemét mindig példának állította elém...

Átsétáltam Ashmeadowba, néha megálltam, s elbeszélgettem ezzel vagy azzal a városi ismerőssel. Végül rátaláltam a lelkészre és Sophyra, s velük maradtam. Ott ültem Sophy mellett, beszéltem, hallgattam. Az ilyen árverés végeredményben nagyon kellemes találkozóhely. Az árverező vidéken tréfát is megengedhet magának, s minthogy a legtöbb embert ismeri, néha nagyon találóan tapinthat rá gyöngeségükre, s nevetségessé is teheti őket. Például ennél az árverésnél ott volt egy kisbirtokos is feleségével, akiről mindenki tudta, hogy ő az úr a házban. Az árverező lótakarókat kiáltott ki éppen, s neki ajánlotta megvételre, mondván – s közben csaknem lekacsintott a társaságra –, hogy ebből remek nadrágot lehet szabni, ha neki (a feleségnek) szüksége lenne ilyesmire. A kisbirtokosné méltóságteljesen kihúzta magát, s kijelentette:

– Gyerünk, John, elég volt ebből!

Mire mindenki kacagott, s a nevetésvihar közepén John szelíden és engedelmesen követte feleségét.

A szalonok berendezése nagyon szép lehetett, de én nem láttam belőle sokat. Hirtelen hallom, hogy az árverező hozzám szól:

– Mr. Harrison, nem óhajtja ezt az asztalt?

Nagyon csinos kis mogyorófa asztal volt. Úgy gondoltam, beleillik dolgozószobámba, így hát bemondottam egy összeget. Láttam, hogy

Miss Horsman ellenem árverez, így hát teljes erővel nekifeküdtem a dolognak, s végül is az enyém lett.

– Igen hasznos ajándék Mrs. Harrisonnak –mondta az árverező –, ha a hölgy megérkezik...

Mindenki nevetett. Az emberek szeretik a házasságról szóló tréfákat, könnyű őket megérteni. De az asztalról, amelyet íróasztalnak hittem, kiderült, hogy munkaasztal – még az ollók és gyűszűk is benne voltak. Nem csoda, hogy nevetségesnek látszottam. Csak az vigasztalt, hogy Sophy nem nézett rám. Éppen vadvirágcsokrot rendezett. Miss Horsman viszont kíváncsian jött oda hozzám.

– Nem is tudtam, hogy a dolgok már annyira előrehaladtak, Mr. Harrison.

– Igazán nem? – nevettem, hogy zavaromat palástoljam. – Akkor nagyon elmaradt. Szóval a zongorámról sem hallott?

– Nem, igazán nem – mondotta, s nem tudta, hogy komolyan beszélek–e vagy sem. – Úgy látszik, már csak a hölgy hiányzik.

– Talán már az sem – mondtam, mert szerettem volna megzavarni kíváncsiságát.

TIZENHATODIK FEJEZET

Amikor beteglátogatásaimról hazaértem, Mrs. Rose-t szomorúan találtam.

– Miss Horsman volt itt, alighogy ön elment –mondotta. – Hallotta, hogy John Brouncker hogy van Highportban?

– Nagyon jól – feleltem. – Épp most látogattam meg feleségét, s ma kapott levelet tőle. Már aggódott is, mert egy hete nem írt. De most minden rendben van, s munkája is van elég, mert Mrs. Munton szolgálója beteg.

– Mrs. Munton? Ó, akkor értem már. Szegény süket, s azért téved annyit.

– Mit ért? Miben téved?–kérdeztem.

– Ó, talán jobb, ha nem mondom meg – tétovázott Mrs. Rose.

– De igen, kérem, mondja meg. Bocsássa meg, de gyűlölöm a rejtélyeket.

– Ó, hogy hasonlít szegény drága uramhoz. Ő is ilyen élesen, hangosan beszélt sokszor velem. Csak az történt, hogy Miss Horsman itt járt. Gyűjtést indított John Brouncker özvegye javára és...

– De hiszen John él – mondtam.

– Úgy látszik. De Mrs. Munton azt mondta neki, hogy meghalt. És a lista élén ott van Mr. Morgan neve és Mister Beefsteaké...

Mr. Morgan meg én nagyon kurtán, hűvösen beszéltünk egymással, mióta annyira eltérő véleményünk volt Brouncker karjával kapcsolatban, s egyszer vagy kétszer – bár a világért sem szólt volna nyíltan kezelésem ellen – hallottam rejtett aggodalmait.

– Miss Horsman azt hiszem, nagyon gonosz nő –sóhajtott Mrs. Rose.

– Láttam, hogy Miss Horsman mondhatott valamit, amit még nem hallottam, mert a puszta tény, hogy valaki özvegyasszony számára pénzt gyűjt, nem vall rossz szívre, s nyugodtan megkérdeztem; mit beszélt még?

– Ó, nem tudom, megmondjam-e. Csak azt tudom, hogy sírnom kellett miatta, mert nem éreztem jól magam, s nem tudom elviselni, ha valakit, akivel együtt élek, szidnak.

– No, lám, ez elég nyílt beszéd! Mit mondott Miss Horsman rólam? – kérdeztem félig nevetve, mert tudtam, hogy nem rajongunk kölcsönösen egymásért.

– Ó, csak azt mondta, hogy nagyon csodálkozik rajta: ön miként járhat árverésekre, s pazarolja ott a pénzét, amikor tudatlansága Jane Brounckert özveggyé és gyerekeit apátlanná tette.

– Ugyan, ugyan! John él, s addig élhet, mint én vagy ön, Mrs. Rose.

Amikor a munkaasztalt hazaküldték Mrs. Rose-nak, annyira tetszett szépsége és tökéletessége, s én annyira örültem, hogy egyetért velem – nem tehettem másképp: megkértem, fogadja el. Nagyon örült neki, s néhány bocsánatkérés után elfogadta, s a szalon legelőkelőbb helyén állította fel, ahol rendszerint üldögélt. Az árverés után Duncombe-ban sok látogatás történt, s közben John életben maradásának ténye köztudomású lett. Mindenki elhitte, kivéve Miss Horsmant, aki azt hiszem, még mindig kételkedett benne. Én magam mondtam el Mr. Morgannak, aki azonnal elment, hogy visszakérje az özvegynek gyűjtött pénzét – s azt mondta: hálás a felvilágosításért, igazán örül, hogy hallja, s egy hónap óta először, melegen kezet ráztunk.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Néhány nappal az árverés után bent ültem rendelőmben. A szolgáló kissé nyitva hagyhatta a tolóajtókat. Mrs. Munton jött el látogatóba Mrs. Rosehoz – s minthogy az előbbi hölgy süket volt, az utóbbinak minden szavát hallottam, tekintettel arra, hogy nagyon hangosan kellett beszélnie. Így kezdte:

– Ez igazán kellemes meglepetés, Mrs. Munton, hiszen olyan ritkán jön el...

Mmmm... mmmm... mmmm... (az ajtón keresztül csak ennyi jött a válaszból).

– Ó, nagyon jól, köszönöm. Foglaljon helyet, s aztán megcsodálhatja új munkaasztalomat, asszonyom: Mr. Harrison ajándéka.

Mmmmm... mmmmm...

– Ki mondhatta már el, asszonyom? Miss Horsman. Ó, igen, megmutattam neki.

Mmmmm... mmmmm...

– Nem értem egészen, asszonyom...

Mmmmm... mmmmm...

– Nem hiszem, hogy elpirultam volna. Csakugyan nem értem, mit ért ezen...

Mmmmm... mmmmm...

– Ó, igen, Mr. Harrison meg én nagyon jól megférünk. Annyira emlékeztet az én drága néhai uramra – éppolyan szigorúan veszi a hivatását, éppoly ideges.

Mmmmm... mmmmm...

– Asszonyom, bizonyosan tréfál.

Aztán nagyon hangos két szó következett:

– Ó, nem – és megint, hosszú ideig tartó mmmmm... mmmmm... mmmmm...

– Csakugyan? Nohát, én nem tudom, annyi biztos. Nagyon sajnálnám, ha azt kellene gondolnom: ilyen súlyos ügyben boldogtalannak kell lennie – de asszonyom ismeri örökké tartó érzésemet a néhai Mr. Rose iránt...

Megint hosszú mmmmmmmm...

– Nagyon kedves, asszonyom. Mr. Rose mindig többet gondolt az én boldogságomra, mint a magáéra... (most kis sírás következett)... de nekem mindig a galamb volt az ideálom, asszonyom.

Mmmmmm... mmmmmmmm...

– Senki sem lehetett boldogabb, mint én. Amint ön mondja, asszonyom, igazán bók ez a házassággal szemben...

Mmmmmm...

– Ó, de nem szabad ilyesmit ismételnie. Mr. Harrisonnak nem tetszik az ilyesmi, nem kedveli, ha ügyeiről beszélnek.

Aztán témát változtattak, valami szegény emberről volt szó. Most Mrs. Rose megint más hangon szólalt:

– Asszonyom, biztos benne, hogy nincs tévedés abban, amit ő mondott?

Mmmmmmm...

– Kérem, ne legyen annyira jó megfigyelő, Mrs. Munton; túlságosan sok titokra derít fényt. Az embernek nem lehetnek apró titkai.

A látogatás véget ért, s hallottam, amint Mrs. Munton azt mondja a folyosón:

– Egész szívemmel sok örömet kívánok, asszonyom. Nincs értelme tagadni, mert én már előre láttam, mi fog történni.

Amikor lementem az ebédlőbe, Mrs. Rose-hoz fordultam.

– Nem, Mrs. Munton volt itt? Hozott megint valami hírt?

Nagy meglepetésemre elpirult, és mormolni kezdett valamit, aztán úgy felelte:

– Ó, nem szabad kérdeznie, Mr. Harrison: olyan csacsi pletykát hozott...

Nem kérdeztem, mert úgy láttam, nem akarja, s tudtam, hogy mindig szállonganak csacsi pletykák. Aztán úgy gondoltam, bosszús volt, mert nem kérdeztem. Általában olyan különösen viselkedett, hogy rá kellett néznem – s aztán hímzőrámát vett fel, s maga elé tartotta. Igazán aggodalmat éreztem.

– Nem érzi jól magát? – kérdeztem ártatlanul.

– Ó, köszönöm, azt hiszem, jól vagyok; csak a szoba meglehetősen meleg, nem?

– Hadd húzzam le a függönyt, a nap már kezd erős lenni mondtam – mondtam.

– Ön olyan figyelmes, Mr. Harrison. Mr. Rose maga sem volt különb.

– Szeretném, ha többet tehetnék – szeretném, ha megmutathatnám, mennyire érzem... (kedvességét John Brouncker iránt, akartam mondani, de éppen akkor beteghez hívtak. Mielőtt elmentem volna, visszafordultam, s úgy mondtam): – Vigyázzon magára, kedves Mrs. Rose; inkább pihenjen egy kicsit.

– Az ön kedvéért megteszem – felelte gyengéden.

Nem bántam, hogy kinek a kedvéért teszi. Csak valóban úgy gondoltam: nincs jól, s pihenésre van szüksége. A teánál úgy találtam, hogy a szokottnál is modorosabb, s egyszer-kétszer meg is haragított volna értelmetlenségével, de viszont tudtam, hogy alapjában véve értelmes, jószívű asszony. Azt mondta, hogy szeretné, ha életemet éppen úgy megédesíthetné, mint a teámat. Elmondtam neki, hogy mennyire meg tudott vigasztalni, az utolsó aggodalmas napokban, s aztán kilopóztam, hogy megpróbáljam: hallom-e az esti éneklést a lelkészlakban azzal, hogy odaállok a kerti fal mellé.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Másnap reggel, megállapodásunk szerint Mr. Beefsteakkel találkoztam, hogy egy kicsit megtárgyaljuk az örökség ügyét, amelyet az ő kezébe adtam. Amikor elhagytam irodáját, vagyonom teljes tudatában, Miss Horsmannal találkoztam.

– Ó, Mister Harrison – kezdte meglehetősen komor mosollyal –, azt hiszem, gratulálnom kell. Nem tudom, hogy kellett volna-e tudnom róla, de minthogy tudok, sok örömet kívánok. Nagyon csinos kis összeg. Mindig mondtam, hogy önnek még lesz pénze.

Így hát megtudta az örökségemet is? Nos, nem volt titok, s az ember szereti, ha vagyonos embernek tartják, így hát mosolyogtam, s azt mondtam, nagyon hálás vagyok, s ha az összeget kedvem szerint változtathatnám meg, még jobban gratulálhatna nekem.

– Ó, Mr. Harrison – mondta –, nem lehet meg mindene az embernek. Másképp jobb lenne, az bizonyos. A pénz a legfőbb dolog, amint rájött. A rokon igen illő és alkalmas időben halt meg éppen, mondhatom.

– Nem volt rokon – mondtam–, csak nagyon jó barát.

– Ejnye! Azt hittem a bátyja. Nos, az örökség mindenképpen rendben van.

Jó reggelt kívántam, s továbbmentem. Nemsokára Miss Tomkinsonék hívtak.

Miss Tomkinson szigorú arccal várt rám. Könnyedén léptem be, de csakhamar kényelmetlenül éreztem magam.

– Igaz ez, amit hallok? – kérdezte inkvizítori hangon.

Azt hittem, ötszáz fontomra utal. így hát mosolyogtam, s azt mondtam: úgy gondolom, igaz.

– Hát a pénz ilyen fontos dolog önnél, Mr. Harrison? – kérdezte megint.

Mondtam, hogy soha nem törődtem sokat a pénzzel, hacsak annyiban nem, hogy az életben való elhelyezkedésben segít, s aztán, minthogy nem tetszett az a szigorú mód, ahogy a dolgot tárgyalja, azt mondtam: remélem, mindenki jól érzi a házban magát – bár természetesen azt vártam, hogy valaki beteg, különben nem küldtek volna értem.

Miss Tomkinson nagyon szomorúnak és ünnepélyesnek látszott. Aztán így felelt:

– Caroline nagyon rosszul van. A régi szívgyöngeség, de ez persze magának nem jelent semmit.

Mondtam, hogy nagyon sajnálom. Tudom, hogy gyenge a szíve. Láthatnám? Talán rendelhetnék valamit számára.

Mintha hallottam volna, hogy Miss Tomkinson halkan mond valamit rólam, mint szívtelen szédelgőről. Aztán hangosan folytatta:

– Sohasem bíztam magában, Mr. Harrison. Soha nem tetszett nekem. Újra meg újra kértem Caroline-t, ne bízzék magában. Láttam előre, mi lesz a vége. S most attól félek, hogy húgom drága élete lesz az áldozat.

Kértem, hogy ne bánkódjék, mert minden valószínűség szerint húgának semmi baja nincs. Láthatnám esetleg?

– Nem! – felelte kurtán, s felállt, mintha el akarna küldeni. – Túlságosan sok látogatás volt már itt. Az én beleegyezésemmel nem fogja soha többé látni.

Meghajoltam. Természetesen bosszankodtam. Az ilyesmi annyira árthat praxisomnak, éppen most, amikor annyira szeretném megnagyobbítani.

– Nincs mentsége, bocsánatkérése?

Mondtam, hogy megtettem, ami tőlem telt; nem érzek semmiféle okot a bocsánatkérésre. Aztán elköszöntem. Hirtelen hozzám lépett:

– Ó, Mister Harrison – mondta –, ha igazán szerette Caroline-t, ne engedje, hogy egy kis nyomorult pénz eltántorítsa tőle!

Majd megnémultam. Szerettem Miss Caroline-t!? Miss Tomkinsont sokkal jobban szerettem, s mégis: most majdnem utáltam. Folytatta:

– Csaknem háromezer fontot takarítottam meg. Ha azt hiszi, hogy túlságosan szegény a hozomány nélküli házassághoz, odaadom mind Caroline-nak. Én erős vagyok, és tovább tudok dolgozni; de ő gyenge, és ez a kiábrándulás meg fogja ölni.

Hirtelen leült, és eltakarta arcát. Aztán felnézett.

– Látom, nem akarja. Ne higgye, hogy unszoltam volna, ha magamról van szó, de őt már annyi bánat érte – és most már hangosan zokogott. Magyarázkodni próbáltam, de nem hallgatott rám, csak azt hajtogatta: – Hagyja el a házat, uram, azonnal!

– Bennem soha nem volt melegebb érzés Miss Caroline iránt – kezdtem, mert elhatároztam, hogy igenis elmondom, amit akarok –, mint tisztelet, s nem is mutattam soha mást. Pillanatig sem gondoltam rá, hogy feleségül veszem, s nincs semmi oka viselkedésem alapján, hogy ilyes szándékot tételezzen fel rólam.

– Ez már sértés a bántáson felül – mondta Miss Tomkinson. – Azonnal hagyja el házamat, uram!

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Szomorúan mentem el. Az ilyen kisvárosban bizonyosan pletykálnak majd az ügyről, és sok kellemetlenség lehet belőle. Amikor hazamentem, annyira tele voltam a dologgal, s olyan tisztán láttam, hogy szükségem lesz valakire hamarosan, aki megfelelő megvilágításba helyezi az ügyet – elhatároztam; a derék Mrs. Rose-nak elmondom a dolgot. Nem tudtam enni. Gyengéden figyelt, és sóhajtott, amikor látta étvágytalanságomat.

– Bizonyos vagyok benne, hogy valami nyomja a lelkét, Mister Harrison. Nem lenne... nem lenne... megkönnyebbülés, ha valamilyen rokonszenvező barátnak mindent elmondhatna?

Éppen ezt akartam megtenni.

– Kedves Mrs. Rose–mondtam.– Ha meghallgat, elmondom.

Felvette a hímzőrámát, s mint tegnap, közénk tartotta.

– A lehető legszerencsétlenebb félreértés történt. Miss Tomkinson azt hiszi, hogy Miss Caroline-nak udvarolok, amikor pedig voltaképpen – szabad elmondanom ezt Mrs. Rose – egészen máshová fűznek gyöngéd szálak. Talán már rá is jött, hova? – mert túlságosan szerelmes voltam Sophyba, hogy eltitkoljam érzéseimet olyasvalaki elől, aki annyira ismerte járásomat-kelésemet, mint Mrs. Rose.

Lehajtotta fejét, s azt mondta: úgy hiszi, rájött titkomra.

– Akkor képzelje csak el, milyen nyomorult helyzetben vagyok. Ha van reményem – ó, Mrs. Rose, gondolja, hogy van reményem?

Még jobban arca elé húzta a hímzőrámát, s némi tétovázás után kijelentette, hogy úgy gondolja: „ha kitartó leszek... idővel... lehet reményem”. És aztán hirtelen felkelt, és elhagyta a szobát.

HUSZADIK FEJEZET

Aznap délután Mr. Beefsteakkel találkoztam az utcám. Agyam annyira tele volt a Miss Tomkinson-üggyel, hogy el is mentem volna mellette, ha meg nem állít, s azt mondja, beszélnie kell velem – úgy hittem, a nagyszerű ötszáz fontról. De most nem törődtem ezzel.

– Mi ez, amit hallok – mondta szigorúan. – Maga eljegyezte Mrs. Rose-t?

– Mrs. Rose-t? – mondtam csaknem nevetve, bár szívem elég nehéz volt.

– Igen, Mrs. Rose-t – mondotta komoran.

– Nem jegyeztem el Mrs. Rose-t – feleltem. – Tévedés van a dologban.

– Örülök, hogy ezt hallom, uram – felelte. –Nagyon örülök. Mégis, némi magyarázatra van szükség. Mrs. Rose-nak már gratuláltak, s ő elismerte a hír igaz voltát. Sok minden igazolni is látszik. A munkaasztalt, amelyet ön vásárolt, s bevallotta, hogy jövendő feleségének vette, neki ajándékozta. Hogyan magyarázza ezeket a dolgokat, uram? Azt mondtam, hogy nem óhajtok magyarázattal szolgálni. Jelenleg sok mindent nem tudok megmagyarázni, s ha magyarázatot tudok majd adni, akkor sem fogom felszólításra cselekedni.

– Nagyon helyes, uram, nagyon helyes – felelte, s nagyon vörös lett. – Majd gondoskodom róla, hogy Mr. Morgan is megtudja önről szóló véleményemet. Mit gondol, milyen nevet érdemel az a férfi, aki barátság ürügye alatt behatol egy családba, s a baráti viszonyt arra használj a föl, hogy a leány szerelmét megnyerje – s aztán más asszonyt jegyez el?

Azt hittem, Miss Caroline-ra céloz! Egyszerűen azt mondtam: nem vagyok vőlegény, és hogy Miss Tomkinson mindenképpen tévedett, ha azt hitte, hogy bármiféle érzéssel voltam húga iránt azon túl, amit az udvariasság parancsol.

– Miss Tomkinson! Miss Caroline! Nem értem, mire céloz. Még más áldozata is van az ön gonoszságának? Én arra a viszonyra célzok, amely leányomhoz fűzi önt...

Még egy! Nem tehettem mást, minthogy tagadtam, mint Miss Caroline esetében – de kezdtem kétségbeesni. Vajon Miss Horsmanról is kiderül, hogy gyengéd érzelmeim áldozata lett? Mindez Mr. Morgan bűne volt, aki belekényszerített ebbe a gyengéden udvarias modorba! De Miss Beefsteakkel kapcsolatban bátran hirdettem ártatlanságomat. Határozottan nem tetszett nekem; s meg is mondtam apjának, bár udvarias és mérsékelt szavakkal, hozzátéve, hogy bizonyos vagyok benne: az az érzés kölcsönös. Úgy nézett rám, mintha szeretne megkorbácsolni. Én pedig szerettem volna párbajra hívni.

– Remélem, lányomnak elég esze van ahhoz, hogy megvesse önt; ez minden. Lehetséges, hogy feleségem tévedett érzéseivel kapcsolatban.

Szóval mindent felesége révén hallott. Ez megmagyarázta a dolgok egy részét, s megnyugtatott. Arra kértem: kérdezze meg Miss Beefsteaket, vajon valaha gondolta-e, hogy vele való érintkezésemben bármiféle alacsony szándék nyilvánul meg a puszta barátságon kívül?

– A lányok – mondta Mr. Beefsteak kissé nyugodtabban – nem szívesen vallják be, hogy megcsalták, kiábrándították őket. Feleségem véleményét közelebb állónak tartom az igazsághoz, mint a lányomét. S ő azt mondja, hogy sohasem kételkedett benne: ön, ha nem is jegyese lányomnak, de tökéletesen megértik egymást. Bizonyos benne, hogy Jemima mély fájdalmat érez az ön eljegyzése felett.

– Egyszer s mindenkorra: nem jegyeztem el senkit. Addig pedig, amíg ön nem találkozott leányával, s meg nem tudta tőle az igazságot, engedje meg, hogy búcsút vegyek.

Mereven, gőgösen hajoltam meg, s hazafelé indultam. De amikor ajtómhoz jutottam, eszembe jutott Mrs. Rose, s mindaz, amit Mr. Beefsteak mondott arról, hogy elfogadta a gratulációt, s nem tagadta eljegyzési hírünket. Hol lehetek biztonságban? Mrs. Rose, Miss Beefsteak, Miss Caroline – úgy éltek, mintha háromszög három csúcsa lennének, én meg itt vergődtem a középponton. Elmegyek Mr. Morganhez is, iszom nála egy csésze teát. Ott legalább biztonságban vagyok a feleségjelöltektől – s vele szemben udvarias lehetek, amilyen csak akarok, anélkül, hogy félreértenének. De ott is – sajnos – újabb zavar várt rám.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Mr. Morgan nagyon komolyan nézett rám. Egy-két perc dadogás után megszólalt:

– Miss Caroline Tomkinsonhoz hivattak. Nagyon bánt a dolog. Bánkódom, hogy valaki – amint látszik – így játsszék egy nagyon értékes hölgy érzelmeivel. Miss Tomkinson, aki csaknem kétségbeesett, azt mondja: minden okuk megvolt azt hinni, hogy te komoly szándékkal viseltettél húga iránt. Szabad kérdeznem, hogy feleségül óhajtod–e venni?

Azt feleltem, hogy semmi sem áll távolabb szándékaimtól.

– Kedves barátom – mondtam Mr. Morgan meglehetősen izgatottan, – ne fejezd ki magad ilyen erősen és hevesen. Tiszteletlenség a gyengébb nemmel szemben. Jobb, ha ilyen esetekben azt mondod: nem mersz reményeket táplálni; az ilyesmit jobban megértik, s nem hangzik olyan határozott ellenkezésnek.

– Nem tehetek róla, uram; a magam természetes módján kell beszélnem. Nem szólnék senkiről se tiszteletlenül, de semmi sem bírhatna rá, hogy Miss Caroline Tomkinsont feleségül vegyem, mégha Vénusz lenne, s azonfelül Anglia királynője. Nem értem, mi támasztotta ezt a benyomást.

– Azt hiszem, barátom, ez elég nyilvánvaló. Jelentéktelen betegséget kell kezelned a házban, s állandóan kifogásnak használod föl, hogy a hölggyel találkozz és beszélj.

– Ezt ő csinálta, nem én – mondtam hevesen.

– Engedd meg, hogy folytassam. Rád nyitják az ajtót, s te ott állsz a hölgy előtt, s egészen közel hajlasz hozzá – valósággal árt ez az iskola jó hírének, amint Miss Tomkinson megjegyezte; Valentine napján szenvedélyes levelet küldesz, s amikor megkérdeznek, kijelented: nagy jelentőséget tulajdonítasz az ilyen dolgok komolyságának...

Megállt, mert komolyságában a szokottnál gyorsabban beszélt, s most kifogyott a lélegzete. Sietve közbeszóltam:

– A Valentine napi levélről nem tudok semmit.

– Pedig a te kézírásod – mondta hidegen. – S igazán végtelenül bánt, sőt nem is hinném apád fiáról az ilyesmit... De meg kell mondanom: a te írásod.

Megint megpróbáltam, s végre sikerült meggyőznöm arról, hogy csak szerencsétlenségem s nem hibám volt az, amely Miss Caroline szerelmét felébresztette. Mondottam, hogy csakugyan megpróbáltam azzal a modorral élni, amelyet ő ajánlott, s emlékébe idéztem néhány tanácsát. Nagyon bosszantotta a dolog.

– De kedves barátom, nekem sejtelmem sem volt róla, hogy ilyen következmények származnak majd belőle. „Házasságszédelgés”, Miss Tomkinson így nevezte. Ez kemény szó. Az én modorom mindig gyengéd és rokonszenvező – de nem hiszem, hogy valaha is. bármilyen reményeket ébresztettem volna, felőlem sohasem beszéltek ilyen dolgokat. Nem hiszem, hogy valaha valaki belémszeretett. Neked is ezt a boldog középutat kell keresned.

Még mindig nagyon bosszús voltam. Mr. Morgan csak egyről hallott, de összesen három hölgy volt (Miss Beefsteakkel együtt), aki hozzám akart jönni feleségül.

– Ne légy bosszús emiatt, kedves barátom; én elejétől kezdve tudtam, hogy becsületes ember vagy. Az olyan tiszta lelkiismerettel, mint a tiéd, szembeszállnék az egész világgal.

Nagyon is akart vigasztalni, s én éppen azon töprengtem, hogy beszéljek-e neki három dilemmámról, amikor levelet hoztak. Mrs. Munton írta. Mr. Morgan dühödten dobta oda nekem.

„Kedves Mr. Morgan, – őszintén gratulálok önnek ahhoz a boldog házassági tervhez, amely – amint hallom – a közeljövőben Miss Tomkinsonhoz kapcsolja. Amint éppen Miss Horsmannak mondtam, minden előző körülmény arra mutat, hogy boldogok lesznek. S szeretném, ha az Egek áldása is kísérné e frigyet, őszinte híve

Jane Munton.”

Nem állhattam meg kacagás nélkül, hiszen épp az imént kívánt önmagának szerencsét, hogy felőle még nem pletykáltak soha.

– Barátom, ezen nincs mit nevetni – mondotta. – Egyáltalán nincs!

Nem tudtam ellenállni: megkérdeztem, hogy ebből arra kell-e következtetnem, miszerint a hír megfelel az igazságnak?

– Az igazságnak? Elejétől kezdve hazugság. Nem szeretek túlságosan határozottan beszélni egy hölgyről, és Miss Tomkinsont őszintén tisztelem – de biztosíthatlak, hogy inkább vennék el feleségül egy gárdaőrmestert. Inkább – jobban illene. Miss Tomkinson nagyon érdemes hölgy – de olyan, mint valami gránátos.

Nagyon ideges lett. Nyilvánvalóan bizonytalanul érezte magát. Nem tartotta lehetetlennek, hogy Miss Tomkinson eljön, és vi et armis, fegyverrel és erőszakkal megy hozzá feleségül. Mégis: jobb helyzetben volt, mint én – hiszen saját házában élt, s a pletyka csak egyetlen hölggyel jegyezte el: míg én, akár Páris, három vetélkedő szépség között álltam. Igaz, Eris almáját a mi városunkba is beledobta valaki. Akkoriban gyanítottam, amit most tudok: Miss Horsman tehetett mindenről, ha nem is szándékosan. De belekiabálta Miss Caroline-nal szembeni viselkedésemet Mrs. Munton hallócsövébe, s ez a hölgy, aki meg volt róla győződve, miszerint én Mrs. Rose jegyese vagyok, Mr. Morganre gondolt Miss Tomkinsonnal kapcsolatban, akit azon a délutánon látott, amint gyengéd tisztelettel vigasztalta az illető hölgyet.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Nagyon gyáva lettem. Nem mertem hazamenni, de végre is csak haza kellett mennem. Mindent meglettem, hogy Mr. Morgant megvigasztaljam, de nem használt. Végre elindultam. Becsöngettem. Nem tudom, ki nyitotta ki az ajtót, de azt hiszem, Mrs. Rose volt. Zsebkendőt szorítottam arcomhoz, s szörnyű fejfájásról mormoltam valamit. Fölrohantam szobámba, s bezártam az ajtót. Itt biztonságban lehettem. Nem tudtam elaludni, s amikor végre elszundítottam, tízszer rosszabb volt a fölébredés. Nem emlékeztem rá: vőlegény vagyok-e, vagy sem? És ha igen, ki a menyasszonyom? Mindig meglehetősen jelentéktelen külsejű embernek tartottam magam, de úgy látszik, tévedtem. Bizonyosan vonzónak kell lennem, sőt talán csinosnak is. Amint hajnalodott, felkeltem, hogy a tükörben állapítsam meg a dolgot. Még a legjobb szándékkal sem láttam semmiféle különös szépséget kerek arcomban és kétnapos szakállamban... Reggel felé végre elaludtam. Kopogtatás ébresztett fel. Peggy volt: levelet nyújtott be a nyíláson.

– Nem Miss Horsmantól jött? – kérdeztem félig ijedten.

– Nem, doktor úr, Mr. Morgan inasa hozta. Kinyitottam és ezt olvastam:

„Kedves barátom – most már csaknem húsz éve nem volt semmi pihenésem, s ügy érzem, hogy egészségemnek szüksége van rá. Mindenképpen megbízom benned, s úgy érzem, pacienseink is megbíznak. Ezért nem tétovázom, amikor gyorsan támadt tervet hajtok végre, s Chestertonba megyek, hogy a hajnali vonattal továbbutazzam Párizs felé. Körülbelül két hétig maradok. Címe Hotel Maurice.

Szeretettel J. Morgan”

„U. i. Talán jobb lesz, ha nem mondod meg, hová mentem, különösen Miss Tomkinsonnak nem.”

Elhagyott. Ő – akinek egyetlen pletykával kellett szembeszállnia – magamra hagyott három menyasszonyjelölttel.

– Mrs. Rose minden jót kíván, doktor úr, és csaknem kilenc óra van már. Egy órája készen már a reggeli.

– Mondja meg Mrs. Rose-nak, nem akarok reggelizni. Vagy... egy csésze teát s egy kis vajas kenyeret eszem majd idefönt.

– Remélem, nem beteg, doktor úr? – kérdezte Peggy, amikor felhozta a tálcát.

– Nem nagyon. Majd jobban leszek, ha kimentem sétálni.

– Mrs. Rose nagyon szomorúnak látszik – mondotta. – Úgy látszik, aggódik.

Megvártam a kedvező alkalmat, s a kiskapun át kimentem a kertbe.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Az a szándékom volt, hogy megkérem Mr. Morgant: menjen el a lelkészlakba, s magyarázzon meg nekik mindent, mielőtt oda is eljut a hármas pletyka. Most magam indultam el, s útközben hirtelen Miss Beefsteakkel találkoztam. Elpirult, s azt kérdezte; megengedném-e, hogy beszéljen velem. Megadtam magam, de úgy gondoltam, hogy legalább az egyik pletykának véget vethetek ezzel a beszélgetéssel.

– Be kell vallanom, Mr. Harrison – mondta csaknem sírva –, hogy vártam itt önre, mert beszélni akarok önnel. A legnagyobb sajnálattal hallottam arról a beszélgetésről, amelyet tegnap papával folytattak... Azt hiszem, Mrs. Beefsteak útjában vagyok, s ezért akarja, hogy férjhez menjek. Ezzel tudom csak megmagyarázni azt a mesét, amit papának elmondott. Én a legkevésbé sem szeretem önt, uram. Ön soha nem udvarolt nekem. Csaknem durva volt hozzám, s ez nekem annál jobban tetszett. Azazhogy, ön soha nem tetszett nekem.

– Igazán örülök, hogy ezt hallom – feleltem. – Ne bánkódjék, kérem. Bizonyos vagyok benne, hogy valami tévedés van a dologban.

– Olyan borzalmas – zokogott tovább keserűen –, hogy otthon annyira kívánják a távozásomat. Félek minden új ismeretségtől, amelyet férfivel kötök. Bizonyosan támadások sora kezdődik ellene. Nem bánnám mindezt, ha mostohám nem kívánná annyira: menjek már el hazulról. Ó, ha az én édes jó anyám nem...

Őszintén sajnáltam, s éppen megfogtam kezét, s belekezdtem mondókámba. „Kedves Miss Beefsteak...”, amikor a lelkészlak kertjének kiskapuja kinyílt. A lelkész engedte ki rajta Miss Tomkinsont, akinek arca megdagadt a sírástól. A lelkész látott engem, de nem köszöntött. Épp ellenkezőleg, büszkén nézett le rám, és sietve csukta be a kaput. Én Miss Beefsteakhez fordultam:

– Attól félek, hogy a lelkész rosszat hallott rólam Miss Tomkinsontól, és nagyon kínos...

– Hogy itt együtt találtak bennünket – fejeztem be mondatomat. – De addig, amíg mi tudjuk, hogy nem szeretjük egymást, nem fontos, mit mondanak az emberek.

– Ó, de nekem fontos – mondtam. – Talán szabad elmondanom... de ne említse senkinek... hogy én Miss Huttont szeretem.

– Sophyt! Ó, Mr. Harrison, úgy örülök, olyan édes lány. Sok örömet kívánok!

– Még korán lesz, hiszen nem is beszéltem vele.

– De bizonyosan minden jóra fordul!

Aztán dicsérni kezdte Sophyt. Soha férfi még nem élt a világon, aki ne hallgatta volna szívesen, ha szerelmét dicsérik. Miss Beefsteakkel továbbsétáltam hát, s együtt mentünk el a lelkészlak előtt. Fölnéztem, megláttam Sophyt, s ő is meglátott engem.

Aznap délután elutazott – állítólag, hogy nagynénjét meglátogassa –, de igazában a pletyka miatt, amely viselkedésemhez kapcsolódott, s amelyet a lelkész maga erősíthetett meg, hiszen együtt látott egyik menyasszonyjelöltemmel.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Sophy elutazásáról, mint a kisvárosban mindenről, megtörténte után azonnal értesültem. Nem törődtem kínos helyzetemmel, amely reggel annyira bosszantott és mulattatott. Éreztem, hogy valami elromlott, hogy Sophyt elveszik tőlem. Kétségbeestem. Ha bárki ismét házassági pletykát költ velem kapcsolatban, tegye nyugodtan. Mit bánom én. Még Mrs. Rose-hoz sem szóltam. Csodálkozott rajtam, bánkódott hidegségemen – de valahogy nem törődtem már vele. Miss Tomkinson nem fogadta köszönésemet, de még ez sem törte meg szívemet. Sophy elment, csak ezzel törődtem. Hová küldték? Ki volt az a nagynéni, hogy meg kell látogatnia? Egyszer találkoztam Lizzie-vel, aki úgy nézett rám, mintha megtiltották volna neki, hogy velem beszéljen, de mégis megtette.

– Jött hír Miss Sophy-ról? – kérdeztem.

– Igen.

– Hol van? Remélem, jól érzi magát.

– Leomséknál van (amiből nem tudtam meg semmit). Ó, igen, nagyon jól érzi magát. Fanny azt mondja, múlt szerdán bálban volt, s egész éjszaka táncolt a tisztekkel.

Elhatároztam, hogy rögtön pacifista leszek. Szóval csalfa teremtés, és kemény szívű vámpír az én Sophym. Nem hiszem, hogy elbúcsúztam volna szegény Lizzie-től.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Most az történt velem, amit a legtöbb ember súlyosabb bajnak tartott volna, mint Sophy távollétét. Praxisom kezdett hanyatlani. A város előítélete erősen ellenem fordult. Mrs. Munton mindent elmondott nekem. Miss Horsman révén hallotta a dolgokat. Azt mondták – kegyetlen kisváros! –, hogy Walter halálát az én tudatlanságom vagy ügyetlenségem okozta; hogy Miss Tyrrel állapota rosszabbodott kezelésem alatt, és hogy John Brouncker éppolyan közel volt a halálhoz, mint valaha, ha csak már meg nem halt. Jack Marshland valamennyi tréfáját és leleplezését – amelyekről már azt hittem, hogy rég feledésbe merültek – előszedték az én kompromittálásomra. Róla magáról pedig, aki hajdan, az én meglehetős meglepetésemre, kedvence volt a derék duncombe-iaknak, most úgy beszéltek, mint tisztességtelen barátaim egyikéről.

A derék duncombe-iak annyira ellenem fordultak, hogy azt hiszem, nagyon kevés kellett volna ahhoz, hogy engem gyanúsítsanak azzal a brutális országúti rablással, amelyet akkortájt követtek el a szomszédságban. Mrs. Munton a rablásról azt mondta, hogy eddig még nem tudta egyéves börtönbüntetésem okát, de abból, amit Mr. Morgan elmondott neki, csak arra következtethetett: alapos ok volt rá, de ha én elmondanám neki a részleteket, nagyon örülne.

Miss Tomkinson beküldött Chestertonba Mr. White-ért, hogy vizsgálja meg Miss Caroline-t, s amikor átjött, sok régi paciensem fölhasználta az alkalmat, és szintén elhívatta.

De a legrosszabb a lelkész viselkedése volt irányomban. Ha nem törődik velem, megkérdezhettem volna, miért teszi. De viselkedésének fagyasztó változása leírhatatlan volt, bár elég keserűen éreztem. Lizzietől hallottam Sophy vidám életéről. Arra gondoltam: írok neki. Mr. Morgan kéthetes távolléte épp akkor telt le. Mrs. Rose gyengéd célzásai kimerítettek, s nem találtam vigasztalást rokonszenvében, amelyet – amennyire csak lehetett – kerültem. Könnyei bosszantottak, ahelyett hogy bántottak volna. Bár egyszerre megmondhatnám neki, hogy nincs szándékomban feleségül venni!

HUSZONHATODIK FEJEZET

Mr. Morgan két óráig sem volt még otthon, amikor a lelkészlakból érte küldtek. Sophy visszaérkezett, és én nem is hallottam róla. Betegen, fáradtan jött haza, és pihenésre vágyott – s a végső pihenés szörnyű óriásléptekkel, fenyegetően közeledett szegénykéhez. Mr. Morgan minden párizsi kalandját és Miss Tomkinsontól való félelmét elfelejtette, amikor érte küldtek. Sophynak alattomos láza volt, és tüdőgyulladástól kellett tartani. Amikor Mr. Morgan elmondta, szerettem volna erőszakkal berontani a lelkészlakba, csakhogy láthassam. De erőt vettem magamon, s csak gyenge határozatlanságomat átkoztam, amely megakadályozott abban, hogy írjak neki. Jó, hogy nem voltak pacienseim most, aligha törődtem volna velük. Mr. Morgan körül lődörögtem, aki láthatja Sophyt, s látta is. De abból, amit mondott nekem, tudtam: azok az eszközök, amelyeket alkalmaz, gyengék, tehetetlenek az ilyen heves és váratlan betegséggel szemben. Ó, ha megengednék, hogy lássam! De erről szó sem lehetett. Nemcsak, hogy a lelkész, mint könnyelmű csábítóról hallott rólam, de orvosi tudásomban is kételkedhetett. A hírek egyre rosszabbak lettek. Hirtelen elszántam magam valamire. Mr. Morgan szeretete Sophy iránt a szokottnál félénkebbé tette a kezelésben. Berohantam Chestertonba, aztán expresszel Londonba siettem. Elmentem dr. Middletonhoz. Elmondtam neki az eset minden részletét. Meghallgatott, de aztán fejét csóválta. Receptet írt, s új injekciófajtát ajánlott, amelyet még nem próbáltak ki teljesen, de amely mégis valami reményt nyújtott.

– Esetleg megmentheti – mondta. – Lehet. Az ötödik napon kell az injekciót megcsinálni, ha a pulzusa el tudja viselni. Egyelőre csak a Crabbe vegyészeti gyár készíti. Kérem, értesítsen az eredményről.

Elmentem a Crabbe-gyárba, ahol már ismertek. Magam akartam elkészíteni a szérumvegyületet, de a kezem úgy remegett, hogy nem tudtam dolgozni. Egy vegyészbarátom csinálta meg, s én étlen-szomjan megint az állomásra rohantam. Chestertonban már várt rám a lovam, s Duncombe-ba vágtattam.

Amint megérkeztem, Mr. Morganhoz szaladtam.

– Mi van... – kérdeztem. – Hogyan...

– Nagyon rosszul. Szegény barátom, látom, hogy ez neked mit jelent. Lehet, hogy életben marad... de félek. Drága barátom, nagyon félek.

Beszámoltam utamról és dr. Middletonnal folytatott beszélgetésemről. Megmutattam a receptet is. Keze remegett, amikor feltette szemüvegét.

– Ez egy nagyon veszedelmes orvosság – mondta, s a mérges alkatelemre mutatott.

– Új készítmény – feleltem. – Doktor Middleton nagyon bízik benne.

– Nem merem alkalmazni – felelte. – Soha nem próbáltam. Lehet, hogy nagyon erős mérgező hatása van. Ilyen esetekben nem merek ennyit kockáztatni.

Azt hiszem, toporzékoltam türelmetlenségemben, de nem használt. Utam hiábavaló volt. Minél inkább unszoltam, annál idegesebb lett.

Megmondtam, hogy föladom a társi viszonyt. Fenyegettem vele, bár voltaképpen úgy éreztem, hogy ezt mindenképpen meg kellene tennem, s már Sophy betegsége előtt elhatároztam, minthogy elvesztettem pacienseink bizalmát.

– Nem tehetek róla – mondta –, csak apád kedvéért sajnálni fogom, de meg kell tennem kötelességemet. Nem merem Miss Sophy-nak ezt az injekciót adni, hiszen halálos méreg van benne.

Szótlanul hagytam el. Egészen igaza volt, hogy a maga nézetéhez ragaszkodott, amint most belátom, de akkor, durvának és konoknak tartottam.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Hazamentem. Durván szóltam Mrs. Rose-hoz, aki az ajtóban várt rám. Elrohantam mellette, s bezárkóztam a szobámba. Nem tudtam lefeküdni.

A reggeli napfény beáradt, s feldühített, mint minden, mióta Mr. Morgan megtagadta kérésemet. Olyan hevesen húztam le a függönyt, hogy elszakadt. Mit jelentett ez? Hogy a fény bejöhet. Mi volt a nap nekem? És aztán eszembe jutott, hogy a nap talán Sophyra süt – a halott Sophyra.

Leültem, s eltakartam arcom. Mrs. Rose kopogtatott be. Kinyitottam az ajtót. Ő se volt ágyban, és ő is sírt.

– Mr. Morgan szeretne a doktor úrral beszélni.

Visszarohantam a szérumért, s lementem hozzá.

Ott állt az ajtóban, sápadtan, aggódva.

– Még él – mondotta, – de ez minden. Elküldtünk doktor Hamiltonért. Attól félek, nem érkezik meg idején. Azt hiszem, hogy doktor Middleton véleménye alapján... izé... megcsinálhatnánk az injekciót. Ez az utolsó lehetőség, attól félek.

Csaknem elsírta magát, amikor elhallgatott.

– Itt van nálam – mondtam, s elindultam, de ő nem tudott velem lépést tartani.

– Bocsáss meg – kezdte –, hogy tegnap este olyan kereken visszautasítottam az indítványodat.

– Inkább nekem kell bocsánatot kérnem – mondtam –, nagyon erőszakos voltam.

– Nem baj, nem baj! Nem mondanád el még egyszer, mit mondott doktor Middleton?

Megtettem, s aztán olyan szelídséggel, amely engem is meglepett, megkérdeztem – nem csinálhatnám-e én meg az injekciót?

– Nem, barátom – mondta –, attól félek, nem. Bizonyos vagyok benne, hogy nem akarsz fájdalmat okozni. Amellett, ha még öntudatánál van, nagyon felizgatná szegényt. Eszméletlenségében gyakran említette a te nevedet és... bár ez titok, amelyet bizonyosan nem fogsz felhasználni: a lelkész igen keményen beszélt rólad... Ha megtudnák, mit mondott, az egész vidéken baj lenne belőle.

Átadtam az orvosságot, megvártam, amíg becsukódott mögötte a lelkészlak ajtaja. Egész nap ott kóboroltam a ház körül. Szegények, gazdagok – mind eljöttek érdeklődni. A „dzsentri” kocsival érkezett, a bénák és nyomorékok mankón. Aggódásuk jólesett szívemnek. Mr. Morgan azt mondta, hogy Sophy alszik, s láttam, amint dr. Hamilton megérkezett. Eljött az éjszaka. Sophy aludt. Ott álltam a ház előtt. Láttam amint odafent ég a lámpa. Aztán hirtelen megmozdult. A krízis elérkezett.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Mr. Morgan végre kilépett a házból. Drága, jó öreg ember! Könnyek folytak le arcán, nem tudott beszélni, de egyre szorongatta kezemet. Nem volt szavakra szükségem. Megértettem, hogy Sophy jobban van.

– Doktor Hamilton azt mondja, hogy ez volt az egyetlen orvosság, amely megmenthette. Öreg bolond voltam, barátom. Bocsáss meg. A lelkész mindenről tudni fog. Bocsáss meg, ha nyers voltam.

Ettől kezdve minden nagyszerűen ment.

Mrs. Beefsteak eljött hozzám, hogy tévedéséért bocsánatot kérjen. John Brouncker hazaérkezett, épen, egészségesen.

Még csak Miss Tomkinson volt az ellenség soraiban, és Mrs. Rose – attól félek, túlságosan, a barátok között.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Az egyik este Mrs. Rose már lefeküdt, s én is pihenésre gondoltam. A hátsó szobában dolgoztam, ahol mindig menedéket kerestem, ha nagyon elkeserített a dolgok állása, amikor hangos, nyújtott kopogtatást hallottam az ajtón, amely az egész utca fölébresztésére elég lett volna. Mielőtt még kinyithattam volna, meghallottam Jack Marshland jól ismert basszusát, amelyet, ha egyszer hallott az ember, soha nem felejtette el. Valami néger nótát harsogott.

Bár erősen zuhogott az eső, s én ott álltam az ajtónál, kint fejezte be az éneklést; tisztán és élesen hangzott végig az utcán. Láttam amint Miss Tomkinson kócos feje kihajol az ablakon. Azt kiabálta: „Rendőrség!

Rendőrség!”

A városban nem volt rendőrség, csak egy köszvényes városi rendőr; de a hölgyek szokása az volt, hogy ha éjszaka megriasztották őket, valami képzeletbeli rendőrség után kiáltoztak. Azt hitték, hogy ettől megijed a zavaró, de minthogy mindenki ismerte a helyzetet, általában nem törődtünk vele. De most szerettem volna jó hírnevemet visszaszerezni, így hát erőszakkal húztam be a kapálózó Jacket.

– Hogy lehet az ilyen remekművet félbeszakítani? – mondta. – Caruso sem tudott ennyit – amellett éjjel énekelek, mint a csalogány...

Sokáig ültünk együtt, s nem tudom, hogyan történt, de elmondottam neki minden házassági kalandomat.

– Úgy gondoltam, jól tudom utánozni az írásodat – mondotta. – A Valentine napi levél csakugyan izzó hangú volt! Nem csoda, hogy azt hitte: szereted.

– Szóval te tehetsz mindenről? Hát akkor hozd is rendbe a dolgot. Most rögtön írsz egy levelet, amelyben bevallod az ugratást.

– Adj papírt és tollat, fiam. Diktálhatsz, írom, „Mélyen megtört szívvel...” – jó lesz ez?

Megmondtam, mit írjon; egyszerű, őszinte bevallását ugratásának. Néhány sort mellékeltem, amelyben sajnálatomat fejeztem ki, hogy barátaim egyike, tudtom nélkül, ilyen zavart okozott.

HARMINCADIK FEJEZET

Közben tudtam, hogy Sophy lassan visszanyeri egészségét. Az egyik napon találkoztam Miss Beefsteakkel, aki meglátogatta.

– Magáról beszéltünk – mondta vidám mosollyal; mert amióta tudta, hogy nem szeretem, jól érezte magát velem, s nagyon kedvesen tudott mosolyogni. Elmondotta, hogy megmagyarázta Sophynak a kettőnkkel kapcsolatos félreértést, úgyhogy amikor Jack Marshland levelét elküldtem Miss Tomkinsonnak, ezen a két ponton sikerült tisztáznom magamat. De a harmadik pont még nehézséget jelentett. Mrs. Rose jó tulajdonságait én annyira becsültem, hogy nem szerettem volna forma szerint magyarázattal szolgálni neki, amely közben sok minden, számára bántó dolgot kellene kimondanom. Nagyon elidegenedtünk egymástól, mióta meghallottam eljegyzésünk pletykáját. Láttam, hogy bánkódik ezen. Mialatt Jack Marshland nálam volt, nem éreztem kényelmetlenül magam. De ő bizalmasan elárulta, hogy nem mer sokáig maradni, mert attól fél, hogy valamelyik hölgy lasszóval megfogja, és hozzá megy feleségül. Valójában én magam azt hittem, hogy erre nála nem is lesz szükség. Mert amikor egyszer találkoztunk Miss Beefsteakkel, s hallottuk Sophy állapotának javulásáról szóló örvendező, reménykedő beszámolóját (naponta ellátogatott a lelkészlakba), Jack azt kérdezte tőlem; ki ez a csinos lány? És amikor megmondtam neki, hogy ez az a Miss Beefsteak, akiről beszéltem neki, élvezettel jegyezte meg, hogy nagy bolondnak tart, s megkérdezte: van-e Sophynak ilyen szép szeme? Elismételtette velem Miss Beefsteak szerencsétlen otthoni körülményeit, s aztán nagyon elgondolkozott – ami nála roppant szokatlan és beteges jelenség.

Nem sokkal azután, hogy elutazott, Mr. Morgan kedves magyarázata és közvetítése révén szabad volt Sophyt meglátogatnom. Nem beszélhettem sokat, attól féltek, hogy fölizgatom. Az időről és virágokról beszélgettünk, aztán hallgattunk. De kis sovány fehér keze ott feküdt az enyémben, és szavak nélkül is megértettük egymást. Utána hosszú beszélgetésem volt a lelkésszel, s boldogan, elégedetten tértem haza.

Mr. Morgan eljött hozzám délután. Nyilvánvalóan nagyon érdekelte, bár nem kérdezősködött egyenesen (túlságosan udvarias volt ehhez), hogy mi volt a lelkészlakban tett látogatásom eredménye. Megmondtam, hogy szabad gratulálnia! Melegen megrázta kezem, aztán összedörzsölte a magáét. Arra gondoltam, hogy beszélek vele Mrs. Rose-zal kapcsolatos dilemmámról, aki, félek, mélyen megsértődik eljegyzésem miatt.

– Csak egyetlen kínos körülmény van – mondtam –, Mrs. Rose miatt...

Most nem tudtam, hogyan fogalmazzam meg a tényt: fogadta a gratulációt, amikor az eljegyzési pletykáról volt szó... De mielőtt beszélhettem volna, közbevágott:

– Kedves barátom, ne aggódj emiatt – lesz otthona. Voltaképpen – mondta és kissé elpirult – úgy gondoltam, hogy talán véget vetek a rólam meg Miss Tomkinsonról szóló pletykának, ha mást veszek feleségül. És annyira tisztelem Mrs. Rose gyöngéd imádatát néhai férje iránt. Hogy ne szaporítsam a szót, ma reggel Mrs. Rose beleegyezett abba, hogy... feleségül jön hozzám, barátom! – nyögte ki végül.

Ez aztán nagy esemény volt! Szóval Mr. Morgan soha nem hallott a Mrs. Rose-ról és rólam szóló pletykáról! Annál jobb.

Abban az évben divat volt a házasság. Mr. Beefsteak az egyik reggelen találkozott velem, amikor éppen Sophyval készültem kilovagolni. Ő meg én újra megbarátkoztunk, hála Jemimának. Ma reggel hangosan kacagott séta közben.

– Álljon csak meg, Mr. Harrison – mondta, amikor elsiettem mellette. – Hallotta a hírt? Miss Caroline megszökött a fiatal Hoggins-szal! Pedig csak gyertyagyáros az apja! De azért jó lesz neki – tette hozzá komolyabban. – Az öreg Hoggins nagyon gazdag, s bár most igen dühös, nemsokára megbékül.

Most már mindhárom hölggyel kapcsolatos aggályaim eloszlottak. S Miss Caroline esküvője után nem sokkal találkoztam Miss Tomkinsonnal is.

– Ne utasítsa vissza jókívánságaimat, Mr. Harrison – mondotta. – Bocsánatkéréssel is tartozom múltkori viselkedésemért. Igazán azt hitem, hogy Caroline szereti magát. De éppen tegnap hallottam, amikor azt mondta Mr. Hogginsnak, hogy már évek óta belé szerelmes. Azt is mondta nekem, hogy akkoriban nem maga miatt kapott idegrohamot, hanem egyszerűen azért, mert túlságosan sok uborkát evett. Nagyon sajnálom ostobaságomat, de remélem, most már barátok vagyunk, mert nem szeretném, ha Sophy férje nem lenne barátaim között.

Drága jó Miss Tomkinson! Melegen megszorítottam kezét, s azóta minden rendben van köztünk. Ő a bébi keresztanyja.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Némi nehézséggel rábeszéltem Jack Marshlandet, hogy legyen a vőfélyem. Miss Beefsteak volt az egyik koszorúslány. Jack annyira megszeretett bennünket, hogy karácsonykor visszajött, és sokkal jobban viselkedett, mint tavaly. Miss Tomkinson szerint egészen megváltozott. Együtt ebédeltünk Mr. Morganéknál, s nagyon jól éreztük magunkat. Miss Horsman ugyan belekezdett a pletykába, s azt mondta, hogy a lelkész Miss Tomkinsont akarja feleségül venni – de más pletyka nem szerepelt ezen a boldog karácsony napon –, pedig Jack Marshland ugyancsak udvarolt Jemimának.

*

Ezen a ponton Sophy visszajött a bébi szobájából. Charles pedig – felébredt...

VÉGE

A Heléna sorozat legközelebb megjelenő kötete:

H. JENKINS: PATRICIA FÉRJET FOG

A Galvin House családias penzióban él a csinos titkárnő, a 24 éves Patricia Grant. Amikor meghallja, hogy a háta mögött vénlányként emlegetik, ebédnél bejelenti, hogy másnap katonatiszt őrnagyi rangban lévő vőlegényével ebédel egy előkelő étteremben. Mire megérkezik, ahol persze nem várja senki, csak a penzió kíváncsi lakói jelennek meg, váratlanul lovagias szolgálatra kéri az egyik asztalnál álló tisztet, hogy mentse ki kényelmetlen helyzetéből. – Az ártatlan kalandból nagy bonyodalmak keletkeznek, Patricia beleszeret a férfiba, aki valójában ezredes és lord, de a lány büszkesége nem engedi, hogy ilyen áron szerezzen férjet. Vajon legyőzi-e a szerelem ezt a büszkeséget, a makacsságot, vagy az első félreértést nem lehet helyrehozni. Erről szól a hangulatos, szellemes regény, amely nagyszerű kikapcsolódást kínál.

91/5129 Franklin Nyomda, Budapest

Felelős vezető: Mátyás Miklós igazgató