A CSENDES TÁRS
REGÉNY
ÍRTA
ERLE S. GARDNER
FORDÍTOTTA: G. BEKE MARGIT
PALLADIS RT. KIADÁSA BUDAPEST

I. FEJEZET.
Mildreth Faulkner az íróasztalánál ült a Faulkner virágüzlet üvegfalú irodafülkéjében és színes ceruzái között válogatott, amíg a megfelelő árnyalatú kéket kikereste. Ügyesen rajzolt és ilyen színes ceruzavázlatok segítségével könnyebben el tudta képzelni, hogy hat majd a virágdísz a maga helyén. Balkeze mellett az asztalon ott volt az Ellsworth-ház ebédlőtermének nyers vázlata, azon próbálgatta, mi illik legjobban a tompazöld gyertyafényhez, mert a háziasszony közölte vele, hogy ilyet használ világításul az ünnepi alkalomra.
Valaki megzörgette az üveget. Felnézett és látta, hogy Harry Peavis áll ott. Vázlatait félretolva intett, hogy kerüljön beljebb.
Peavis nyugodtan fogadta a meghívást, az arca nem árulta el, hogy valamit gondol is mellette. Nagy darab, csontos ember volt, vállán, kezén meglátszott, hogy kemény mezei munkát végzett fiatal korában. De mióta megszedte magát és jóformán monopolizálta a város virágkiskereskedelmét, erőnek erejével mutatni is akarta a beérkezett üzletembert. Kifogástalanul szabott öltönye, gondosan manikűrözött és fényesre csiszolt körme azonban még mindig elütött egy kicsit a durva munkában megvastagodott ujjaktól.
- Nicsak, ilyen későn dolgozik? - kérdezte. Mildreth elmosolyodott.
- Sose készülök el hamarabb. Hol ez marad estére, hol az. Bérlista, jövedelmiadók, kalkulációk, mit tudom én. Százféle apróság van. És ma még nem is panaszkodhatom, hiszen csak hat óra.
- Azóta dolgozik ennyit, mióta a nénje beteg, igaz?
- Ó, nem olyan rettenetes. Egész jól bírom egyelőre.
- Hogy van? Jobban már?
- Kicsoda? Carlotta? Köszönöm, sokkal jobban.
- Na, ennek örülök.
- Sokat kell még feküdnie, de napról-napra frissebb.
- Három üzletük van, ugye?
- Három - felelte Mildreth, bár tudta, hogy látogatója pontosan ismeri nemcsak a virágüzletek helyét, de a napi forgalmat és jövedelmet is.
- Hm... - mormogta Peavis. - Tudja, mi jutott eszembe? Hogy nem is lenne bolondság egy kis pénzt fektetni a maguk boltjába.
- Nem értem. Mire gondol?
- Hát, hogy beszállnék valamennyivel én is. 
Mildreth Faulkner mosolyogva ingatta a fejét
- Kedves, hogy ilyen jó véleménnyel van rólunk, Mr. Peavis, de megvagyunk így is. Nagyon szűk és zárt társaság ez.
- Talán nem is annyira, mint hinné.
- Szűkebb alig lehetne, Carlotta meg én vagyunk a részvényesek.
Peavis rávillantotta szürkészöld szemét.
- Nem egészen jól mondja. Gondolkozzék csak egy kicsit.
A lány összevonta szemöldökét, de aztán Peavisra nevetett megint.
- Igaza van, öt darab részvényt Corinne Dell kapott, mikor megalakultunk, mert három igazgatósági tag kellett.
- Várjon csak. - Peavis összehajtogatott papirost húzott elő a zsebéből. - Corinne Dell, mint tudja, az egyik alkalmazottamhoz ment feleségül. Én, átvettem tőle a részvényeket. Tessék. Itt van. Lesz szíves átírni a részvénykönyvben és kiállítani egy újat a nevemre.
Mildreth arcán meglátszott, hogy kellemetlenül érinti a dolog. Elkomolyodva forgatta a papírokat. Azután letette és nyíltan Peavis szemébe nézett.
- Ide hallgasson, Mr. Peavis, megmondom úgy, amint van. Nem örülök a tranzakciónak. Ön elvégre konkurrens, nem tudhatom, mi a szándéka. Semmi értelme, hogy beleártsa magát a dolgainkba. Corinne helytelenül járt el, nem lett volna szabad átadnia a részvényeit. Nem mondom, érthető, biztosan kellett neki a pénz, most, hogy férjhez ment és nem tudott másként segíteni magán, de nekem nem tetszik a dolog, megvallom, legalább ön is tudja, hányadán van.
- Helyes. Dehát az üzlet üzlet. Ez a pár darab részvény is bizonyos sanszot jelent. Maga nem látta meg benne, én viszont igen. Kárukat nem akarom a világért sem, sőt, szeretném, ha összebarátkoznánk, de valahányszor botlik az üzletvezetés, azt én ki fogom használni, amennyire módomban áll. Nyílt kártyával játszom. Előre megmondom, hogy ez a szándékom. Éppen azért, nem lenne jobb a többi részvénnyel is csinálni valamit? Maga csak hasznát látná. Nyugodtan folytatná, amit eddig csinált, vezetné az üzletet, én meg átvennék ötvenegy százalékot és...
Mildreth a fejét ingatta.
- Miért ne? Ajánlom, gondolja meg. Többet kereshetne, mint most. Korlátlan tőke állna rendelkezésére, terjeszkedhetne, kényelmes üzlettárs lennék.
- Köszönöm, Mr. Peavis, de mondom, nekünk jó ez az üzlet, így, amint van. Nem szándékunk változtatni rajta.
- Nem? Hát rendben van. Vezesse be ezt az öt részvényt, mást nem is kérek.
- De miért? Mit akar vele mégis?
- Ó, semmit a világon - felelte Peavis túlzott ártatlansággal. - Nem fogom beleütni az orromat semmibe, ne féljen. Csendes társ leszek, maguk csak keressenek, tömjék a zsebüket nyugodtan. És mivel most már bizonyos mértékig érdekelt vagyok, hát szívesen látom, ha az alkalmazottak késő estig dolgoznak.
Hangtalan nevetéssel felállt. Mildreth utána nézett. Jól tudta, hogy bozontos szemöldöke alól éberen figyel és számbavesz minden apró részletet, amint végigmegy a virággal rakott külső helyiségen az ajtóig.
Jó néhány percig mozdulatlanul ült és töprengett, majd félretolta vázlatait és kiszólt Lois Carlingnak, aki a külső helyiségben rakosgatott:
- Féltízkor zárjon, Lois! Én ma már nem jövök vissza.
Megállt egy percre a földig érő nagy tükör előtt az ajtó közelében. Harminckét éves volt, de termetét megirigyelték a tíz évvel fiatalabbak is. Hét év óta komolyan és erősen dolgozott, felépített egy jövedelmező üzletet, az állandó testi és szellemi készenlét dinamikus szépséggel hatotta át. Izmai kemények maradtak, sehol egy grammnyi fölös hús nem volt rajta. Csak a dolgozó nő lehet ilyen éberen, öntudatosan szép, ennyire hibátlan vonalú.
Lois Carling az ajtóból utána nézett, kicsit keserűen, és vágyakozva. Csinos lány volt ő is, a fiatalság duzzadt, forrt benne, mint újborban az erjedő szesz. De nem egyéniség, mint a főnöknője. Az egyik újbor, a másik kiforrott, érett. Nem csoda, hogy Lois, aki csak a szépséget nézte és türelmetlenül várta a siker lassan, de biztosan ható csodaszerének receptjét, sokszor kérdezte magában: Miért több, mint én? Mi az, ami benne megvan és bennem nincs?
Nem is annyira kérdés volt ez, amely válaszra vár, inkább csak bizonytalan, tapogatódzó kísérlet az egyéniség meghatározására. Valamit megérzett a főnöknőjében és azt akarta kifejezni, de filozófálásra semmi hajlandósága nem lévén, hamar abbahagyta az erőlködést és egy doboz töltött csokoládét vett ki a szekrény fiókból. Harry Peavis csúsztatta a kezébe az imént, mikor bejött. Beleharapott egybe és mindjárt megvigasztalódott.
A garázs előtt, ahol Mildreth a kocsiját tartotta, volt egy telefonfülke. Nem gondolta meg, ösztönösen cselekedett - míg a kocsijára várt, belépett, fellapozta a könyvet és kikereste Perry Mason számát.
Az ügyvédi iroda száma alatt ez a megjegyzés állt: "Hivatalos időn túl hívja Greenwood 6, 8345-öt."
Letárcsázta a számot. A külön telefonszolgálat jelentkezett, amely ügyvédek, orvosok és üzletemberek hívásait továbbítja. Megmondta, hogy Perry Mason ügyvéd úrral akar beszélni fontos ügyben és még aznap este szeretné felkeresni, ha lehet. A kisasszony elkérte a számot, ahonnan beszélt és azt mondta, pár perc múlva visszahívja.
Közben már hozták a kocsiját. Kiszólt és intett a fiúnak, hogy várjon, rögtön jön. Kisvártatva csengett is a telefon. Leakasztotta a kagylót.
- Halló! Miss Faulkner?
- Az beszél.
- Itt Della Street, Mr. Mason titkárnője. Szabad tudnom, milyen természetű ügyről van szó?
- Hogyne. A Faulkner virágüzlet tulajdonosa vagyok. Egyik konkurrensünk megszerezte néhány részvényünket. Azt a pár darabot, ami nem volt a család kezében. Attól félek, bajt okozhat... Szeretném Mr. Mason tanácsát...
- Holnap délelőtt féltizenegy megfelel?
- Igen.
- Akkor legyen szerencsénk. Mr. Mason ebben az időben rendelkezésére áll. Jóestét!
- Jóestét!
Kicsit megkönnyebbült, mire visszaakasztotta a kagylót. Beült a kocsijába és kikanyarodott a Chervis Roadra.
Carlotta meg Bob ott laktak a hegyoldalon, egy fehér stukkó házban, amely északról tekintett le Hollywoodra. Nappal vakítóan ragyogott a kis ház, de most szürke árnyékká változott a mélységben csillogó ezernyi lámpás összefolyt, reszkető fényében.
Szélesen kanyargott az út fel, majdnem a csúcsok tövéig. Néhány perc múlva Mildreth megállt a nénje háza előtt. Beillesztette saját kulcsát a zárba, mire a kapu kinyílt, majd becsukódott mögötte. Bob az ebédlőben ült, kényelmesen elnyújtózva egy széken, jobbkezében újságot tartott, baljában bőrkötésű noteszt, a füle mögött ceruza volt. Bosszúsan pillantott fel az ajtónyílásra, de mikor sógornőjét meglátta, kedves mosolyra erőltette az arcát. Mildreth figyelmét nem kerülte el, hogy gyorsan zsebébe csúsztatja a noteszt.
- Isten hozott, Millie. Nem is hallottam a kocsit.
- Carla merre van?
- Fenn a szobájában.
- Alszik már talán?
- Még nem, csak lefeküdt. Azt hiszem, olvas.
- Felnézek egy percre. Te nem mégy el ma már, ugye?
- Nem én. Miért kérded?
- Beszélni szeretnék még veled.
- Jó.
Az ajtóban visszafordult.
- Nem kell azért ijedten eltüntetni a noteszt, Bob, mert véletlenül kopogás nélkül nyitok rád. Úgyis tudom, hogy a lovaidat tippelted.
Bob Lawley elvörösödött, de aztán nevetve, kicsit bárgyú képpel mentegetőzött.
- Rámijesztettél, hogy őszinte legyek. Mondom, nem is hallottam a kocsizörgést.
Mildreth felszaladt a lépcsőn. Nénje ágyban volt már, dereka alá gyűrt párnákon, félig feltámasztva olvasgatott. Az ágy fejére erősített rózsaszín ernyős lámpa bal válla fölött világított a lapokra.
- Már le is mondtam rólad mára, Millie - mondta, lejjebb bocsátva az ernyőt, úgyhogy a szoba lágy rózsás homályba merült.
- Feltartóztattak. Hogy telt a nap, édes?
- Ó, sokkal jobban vagyok már. Haladok napról napra.
Carlotta bőre kékesfehér volt, formái puhák és ernyedtek.
- A szíved mit csinál?
- Nagyon rendes. A doktor azt mondja, két hét múlva akár a volánhoz ülhetek. Jó is lesz. Szegény kis kocsim, el is felejti, hogy valaha mozgott.
- Csak ne siess - intette Mildreth. - Vigyázz magadra, különösen eleinte. Az ember könnyen elbizakodik.
- A doktor is ezt mondja.
- Mit olvasol?
- Valami új regényt. Állítólag mély szociális értelme van. Egyelőre nem fedeztem még fel.
- Nem lenne jobb valami könnyű dolog?
- Nem. Az felizgat és úgyis nehezen alszom el. Ebből meg tíz oldal és úgy alszom, mint a bunda. Por nélkül.
Mildreth halkan, édesen nevetett.
- Sajnálom, hogy ilyen késő lett ma, Carla, nem is zavarlak tovább. Csak éppen be akartam nézni és megtudni, hogy vagy. Megyek is már. Bobbal van egy kis beszélnivalóm, azt is elintézem egyúttal.
- Szegény fiú - sóhajtott Carlotta. - Keserves lehet az ilyen rokkant feleség. Más rég megunta volna. De ő valóságos angyal, Millie, komolyan mondom.
- Ennek örülök.
- Te nem is tudod... milyen... Sose szeretted.
- Ezt a kérdést talán hagyjuk most, drágám. Nagyon jól megvagyunk egymással.
Carlotta elszomorodott.
- Azt hiszed, ő nem érzi? Tévedsz, fiam. És legalább megpróbálnál egy kicsit közelebb kerülni hozzá! Ha jobban ismernéd, jobban is szeretnéd.
- Igyekszem, édes - szája mosolygott, de a szemében elhatározás látszott - Most mindjárt nekilátok, jó? Megyek le hozzá. De te vigyázz, Carla, ígérd meg. A világért se szabad megerőltetned magadat most, mikor majd mozogni kezdesz. Az átmenet a legveszedelmesebb.
Carlotta vágyakozva nézett utána.
- Istenem, micsoda gyönyörűség lehet egészségesnek lenni! Szeretném kölcsön kérni tőled egy órára ezt a duzzadó egészséget!
- Ó, szívesen adnám hosszabb időre is. Na de most már nem is lesz rá szükség, talpraállsz hamarosan. A nehezén túlvagy.
- Remélem én is. Sokkal jobban vagyok.
Fölvette a könyvét, megigazította a lámpaernyőt. Mildreth pedig csendesen becsukta az ajtót és lement.
Sógora összehajtotta az újságot. A ceruza nem volt már a füle mögött.
- Iszunk valamit, Millie?
- Nem, köszönöm.
Leült vele szemközt, egy cigarettát elfogadott és előrehajolt az égő gyufához, majd hátradőlt és nyugodt pillantással kérdezte:
- Nem lenne jó összeülni hármasban egy kis üzleti beszélgetésre, Bob?
- Most még nem.
- Miért?
- Carlát nem szabad fárasztani. Beszéltem a doktorral is. Azt mondja, örvendetesen javul, rendbe is jön most már bizonyosan, főleg azért, mert hetek óta nincs gondja az üzlettel. Mit akarnál megbeszélni? Csak nincs valami baj?
- Harry Peavis járt nálam most az előbb...
- Az a dromedár? Mi a csudát akar?
- Csak az üzletet akarja megvenni.
- Csekélység! Mondd neki, hogy tessék. Szerezze meg a papírokat hozzá.
- Úgy látszik, nem várt bíztatást. Amit lehetett, megszerezte anélkül.
- Mit beszélsz? - kiáltott Bob és az ijedtség elváltoztatta az arcát. - Hogy az ördögbe tudta meg... - elharapta a szót és félrefordult hirtelen.
- Úgy van, amint mondom. Részvényes társunk lett. Corinne Dell segített neki. Tudod, hogy az ura Peaviséknél dolgozik. Biztosan az bírta rá, hogy adják el a gazdájának azt az öt darabot. Meg kellett volna váltanúnk tőle, mikor kilépett. Őszintén szólva, nem is gondoltam rá. Tökéletesen megfeledkeztem arról a pár darabról és...
Bob láthatólag fellélegzett.
- Hát persze, mindössze öt darab. Mi a csudát kezdhet azzal? Egy csepp a vederben. Mondd neki, hogy menjen a pokolba. Egyszerűen kinullázzuk.
Mildreth a fejét rázta.
- Harry Peavis nem olyan tedd ide-tedd oda legény, jól tudod. Valamit tervez és megvallom, egy kicsit félek tőle. Azzal az öt részvénnyel is joga van esetleg betekinteni a könyveimbe, talán éppen erre kellett neki. Mit tudom én? Ügyvédtől akarok tanácsot kérni. Holnap délelőttre meg is beszéltem már.
- Látod, ez jó ötlet. És ki az ügyvéded?
- Perry Mason.
- Az nem foglalkozik ilyen apróságokkal. Gyilkosságon alul nem adja.
- Eh, kérlek, ha megfizetem, hát majd adja, légy nyugodt. És hiába megyek olyanhoz, aki éppen csak ismeri a törvényt. Zseniális jogász kell ide, más nem segít.
- Hát hiszen, ha rá tudod venni, ő biztosan elbánik Peavis barátunkkal - bólintott Lawley. - De azt hiszem, ágyúval lődözöl verebekre.
- Gondoltam, nem ártana összeszedni a részvényeket meg a részvénykönyvet addigra, hátha Peavis látni akarja.
- Fölösleges - vágta rá gyorsan Bob.
- Miért? Követelheti.
- Ne okoskodj, Millie. - Most már éles és türelmetlen volt a hangja. - Holnapra nem vehetem ki, fontos megbeszélésem van délelőtt. Tudod, hogy a széfben vannak letéve. Hanem idefigyelj, ha esetleg csakugyan követeli, hát mondd, hogy majd én elviszem hozzá. De eszébe se jut, fogadok. A biztosító kárbecslőjével találkozom reggel. Bosszantó, de mi az ördögöt csináljak? Hiszen lemondhatnám elvégre, de nem szívesen tenném. Majd kibeszéltem a tüdőmet, míg rábírtam, hogy vállalja.
- Miféle biztosító? Mi történt? Nem is mondtad, hogy karambolod volt. Carla említett valamit.
- Hamar megvan. Egyszerűen neked jön egy berúgott alak. Mit csinálhat az ember? Még benn se ültem, parkolt a kocsi. Igazán nem sejtem, hogy csinálta a szerencsétlen, nyilván oldalról ment neki, mert az orrát zúzta be.
- Felírtad a számát?
- Hogy az ördögbe írtam volna, mikor ott se voltam. Többen látták a karambolt, de csak a szájukat tátották a maflák, ahelyett, hogy a számát felírták volna.
Mildreth visszatért a részvényeihez.
- Talán igazad van. Talán nem fogja kérni. De mégis szeretném, ha együtt volna nálam az egész. És ha korán reggel beugranál érte, Bob? Kiveszed és elhozod...
- Képtelenség, fiam. Azonkívül még két fontos megbeszélésem van délelőttre. Most már nem mondhatom le. De nyugodj meg, ha akarja, esetleg később felviszem neki. Érintkezésben maradhatunk, telefonon mindig megtalálsz. Igazán gyerek vagy, senki se kívánhatja, hogy ott legyen a fiókodban az egész pakett. Fogadok, jövőhéten is jókor lesz még.
- Talán... Lehet - mondta fáradt lemondással a hangjában Mildreth.
- Túl sokat dolgozol, fiam. Nem lehetne csökkenteni az iramot?
- Ó, nem szakadok bele. Egyelőre semmi bajom. Az üzlet is jó. Apró elintéznivaló meg volt mindig... Na de most már pályázom, Bob.
- Mondom, ha szükség van a papírokra, csak értesíts. Három nap múlva elvihetem, bár igazán nem tudom, mi a csudát akarna látni rajta?
- Ha mégis úgy fordul, hogy van egy negyedórád holnap...
- Ne rágd a fülemet - vágott a szavába ingerülten Bob. - Valóságos vénasszony lett belőled, szavamra! Reszketsz minden ostobaság miatt! Ne féltsd azokat a papírokat. Jó helyen vannak.
- Igazán, Bob?... Ott van a széfben mind?... Nem...
Bob felugrott.
- Nem hagyod abba? Mintha más baja nem lenne az embernek. Még csak ez kellett, hogy óraszámra nyafogj itt nekem! Vidd, ahova akarod, az egész paksamétát, tudom, hogy sose szívelhettél... Carla fejét is telebeszélted... De hiába erőlködtél, szegény bolondom, nem tudtad belecsepegtetni a mérgedet... Most ezzel akarsz húzni...
- Csend! Olyan vagy, mint egy kisdiák. És ráadásul kiabálsz. Azt akarod, hogy Carla meghallja?
Bob visszaült a székre és bágyadtan, unottan mormogta:
- Eh, persze, hogy ostobaság. Semmi értelme... Szóval, ha Peavis látni akarja a részvényeket, mondd neki, hogy hívjon fel engem... Addig piszkálsz, míg én is megkergülök. Ha nem akarsz veszekedni, legjobb, ha itthagysz.
Mildreth szó nélkül kiment.
Zajtalanul siklott lefelé a kanyargós úton. Nem látott semmit a tiszta csillagos ég kékségéből. Kínos kérdések zaklatták. Miért kellett Bobnak olyan apróra elmesélni azt az autóbalesetet? És miért olyan fontos a találkozás a kárbecslővel? Miért kellett kibeszélni a tüdejét, míg rávette? És egyáltalában miért, olyan szörnyű nagy eset előadni a részvényeket? Begyulladt... azért vadult meg...
Hogy ő is kellemetlenkedett, az igaz. Mert gyanakszik. Sose bízott benne. Hetek óta töri a fejét, micsoda ürüggyel szedhetné ki a kezéből a részvényeket. Carla átírta, Bobra ruházta minden értékpapírját... Persze, hogy nem volna szabad gyanúsítania. Carlával szemben, csak nem lesz tisztességtelen... De hiába... Ez a rossz érzése kezdettől fogva megvan, nem tudja lerázni... Az egész autóbaleset, ahogy elmondta... hogy a kocsi orra tört be... Talán igaza van. Hárpia vagyok - állapította meg tárgyilagosan. - De sajnos, túlságosan ismerem őkelmét.
Gondolt egyet és a rendőrség közlekedési osztályára hajtatott. Érdeklődött, van-e jelentés a balesetről és megtudta, hogy Bob Buick-ja beleszaladt egy másik kocsiba. Szóval már ebben sem mondott igazat.
Telefonon sikerült elérnie a másik kocsi vezetőjét és attól még egy és más értékes adatot szerezni. Bob nem maga volt a kocsiban, egy csinos szőke nő ült mellette elöl. Fel is írta a nevét, hogy majd tanúnak megidézhesse.
- Egy pillanat, itt lesz a neve a zsebemben... Igen, parancsoljon. Esther Dilmeyer. Címnek az Arany Kürt mulatót adta meg. Ha nem tévedek, olyasmit mondott, hogy ott van alkalmazásban, de erre nem mernék megesküdni... Mr. Lawley, aki a Buickot vezette, nagyon rendesen viselkedett. Magára vállalt minden hibát és azt mondta, el fogja intézni.
Megkérdezte, volt-e még más is a kocsiban. Igen, egy úr ült hátul... Nem, eddig még nem intézték el a dolgot. Holnap délelőtt találkozik Mr. Lawleyvel.
- De megbocsát, asszonyom, ha most már én is tudni szeretném, kivel beszélek - kérdezte az udvarias férfi.
Mildreth gyorsan rávágta:
- A Munkásbiztosító Alap részéről érdeklődöm. Úgy értesültünk, hogy Dilmeyer kisasszony megsérült.
- Nem, kérem, négyünk közül csak én sérültem meg. Csúnyán összevertem magam. Ha tanú kell, forduljon ahhoz az úrhoz, aki hátul ült... Egy pillanat... megmondhatom a nevét... Igen, ez az. Sindler Coll.
- Részegek voltak talán? - kérdezte.
- Nem. De éppen elég gyorsan hajtottak.
- Köszönöm a felvilágosítást.
Felakasztotta a kagylót.
- Miért akarta Bob megtéveszteni? Miért kellett a cifra mese? A kocsi biztosítva van és a társaság megfizetné a kárt. Csak azért nem fizet, mert Bob nem is fordult hozzájuk. Holnap délelőtt tizenegykor találkozik a másik féllel és egyezkedni akar. A biztosító társaság nyilván nem is tud az egész balesetről.
Jó lett volna befejezni még a virágvázlatot, de semmi kedve se volt hozzá. Úgy érezte, fontosabb teendő vár rá most.
Bob nyilván nem szándékozik dobraverni, hogy éjszakai mulatók hölgyeit viszi a kocsiján. Ezért kellett a mese.
II. FEJEZET.
Esther Dilmeyer csinos arcát tíz évvel öregítette a keserű, csalódott kifejezés.
Körülötte harsogott a jókedv, az éjszakai mulatók erőltetett, lázas vígsága, amit szesszel táplálnak szüntelenül, hisz az ital bőven ömlő árja nemcsak a vendégek kedvét dagasztja, de a gazda zsebét is, sőt elsősorban azt.
A zenészek pezsdítő és zsongító dallamokat fújtak, a konferanszié mű-gyönyörben úszva közölte a műsor további számait, pincérek jöttek-mentek az asztalok között, gondosan betartva az utasítást, hogy a koktél után nem szabad mindjárt ételt felszolgálni. Ha egy vendég már nagyon is nekilátott az ivásnak, vizet kevertek a poharába, a szőrös szívűeket viszont külön meglátogatta a főúr és felsorolta előttük a borlista csodálatos tulajdonságait.
A kellőképp beajánlott és kipróbált vendégek számára az emeleti helyiségekben gondoskodtak jóval csendesebb, de annál kiadósabb szórakozásról.
A mulató vezetősége nagyon megnézte, kit bocsásson át még a törzsvendégek közül is a ruhatár mögötti "Magánszoba" felírású kis ajtón, amelyen túl keskeny csigalépcső vezetett az emeletre a tágas, előkelő termekbe, ahol a rulettkerék zörgése tompított társalgás úri morajával keveredett.
A földszinten ivásra, lármás mulatságra bíztatták a vendéget, idefent viszont egészen más világ volt. Megkívánták az estélyi toalettet, társasági ceremóniát, úri hangot és fegyelmet. A rendezőség a maga részéről is mindent elkövetett, hogy Fortuna istenasszony hívei, amint belépnek, az előkelő, gazdag szalonok levegőjét érezzék. Vastag, puha szőnyeg fogta fel a lépések neszét, ernyők és függönyök tompították a világítást. Számítottak rá, hogy a környezet a vendégek viselkedésére is hat.
Mélységes lélekismeretre mutatott a rendezés. Ha az ember többet veszít, mint amennyi erszényétől telik és lármás, italos helyiségben van, ahol körülötte mindenki szabadon átengedi magát a jókedvnek és búbánatnak - esetleg káromkodni, vagy jajgatni képes, szóval "parasztul" viselkedik. Viszont a feszélyező úri környezetben, ahol addig is kénytelen volt ragaszkodni a társasági formákhoz és amerre fordul, mindenütt pompát, bőséget lát - kellő méltósággal fogja viselni a balszerencsét és szó nélkül távozik. Csak később - valószínűleg csak másnap - eszmél rá, mikor otthon felébred és szétnéz a könyörteli nappali világításban, hogy tulajdonképpen megkopasztották és amit elvesztett, azt sose látja viszont. Akkor talán már sejti, hogy a hallgatás és általában az a törvény, hogy úriember nem panaszkodik, ha vesztett, elsősorban a játékasztalok tulajdonosának hasznos - de már késő a bánat és a bölcsesség.
Esther Dilmeyer nem értette ugyan a hazárdjátékosok mélységes lélektanát és annak gyakorlati jelentőségét, de tudta, mit kívánnak tőle, ha előad egy számot, vagy be kell ugrania egy távolmaradt szereplő helyett. Az emeleten viszont méltóságosan mozgott ő is, előkelő úri dáma volt. Eszébe se jutott hangosan nevetni vagy vállát, csípőjét ringatni.
Most egyedül volt az asztalánál és mégcsak leplezni se próbálta sötét gondolatait. Itt-ott belekóstolt a szódavizes gyömbérsörbe, ami avatatlanok előtt pezsgős-koktélnak akart látszani. Szája puszta szokásból gépies mosolyra torzult, de aki jobban megnézte, csodálkozhatott a sajátságos disszonancián - hogy ez a vonzó teremtés ennyire átengedi magát a fekete keserűségnek.
A krupié hamar kiismerte a vendéget. A harmadik tétnél tudta, melyik skatulyába tegye. Könnyelmű játékos-e, vagy óvatos, krajcáros-e, vagy vén róka, esetleg az ötödik, a leggyakoribb fajta, amelyik fut a pénze után és visszaköveteli a keréktől is, amit elvitt.
Titkos jelekkel érintkeztek - Esther Dilmeyer meg a krupié. Ha elég gyapjasnak látszott a bárány, ott maradt ő is, hogy a nyírásnál jelen legyen. Ha nem, hát fel-alá sétált, majd észrevétlenül visszavonult a földszintre.
Felnézett, mert valaki közeledett az asztalához.
Mildreth Faulkner rámosolygott és megállt előtte.
Hát ez meg mit akar? Már készült, hogy kivédje a támadást. Nincs elég baja ma este? Még csak ez kellett. Valami bősz feleség, aki eljött fejet mosni. Az ura megtört és bevallott mindent, a veszteséget meg a szőke nőt, aki a játékterembe csalta.
Mildreth kijjebb mozdított egy széket és leült.
- Jóestét...
Egy pincér tisztes távolról, feltűnés nélkül figyelte a fejleményeket. Esther intésére várt. Családi jelenetekre nem volt egészen alkalmas hely.
- Jóestét - mondta hűvös udvariassággal Esther.
- Látom, egyedül van. Én is egyedül vagyok - sóhajtott Mildreth - sőt, mondhatnám, magányosan. Mit szólna hozzá, ha magának is hozatnék valamit? Megiszunk együtt egy pohárkával, aztán megyek is. Nem alkalmatlankodom sokáig.
Esther fellélegzett. Úgy látszik, mégsem számonkérni jött. Odaintette a pincért.
- Még egy pezsgőkoktélt? - kérdezte Mildreth. És mikor Esther bólintott, két pezsgőkoktélt rendelt.
- Ezt meg el is viheti, régóta áll itt - mondta Esther a pincérnek és nevetve magyarázta: - Úgy elgondolkoztam, hogy a poharam kiment az eszemből. Ha iszik az ember, ne gondolkozzék. Igaz?
Elég kényes helyzet volt, tapintatot kívánt Ha ez a nő most ideül hozzá és lefoglalja, hát ugyancsak sovány nyereséggel zárul a mai estéje. Viszont egy koktélt megihatnak együtt, ha fizeti. Abban még nincs semmi.
Órájára pillantott.
- Ó persze, vár valakit. Tudhattam volna. Ne féljen, nem akarom sokáig zavarni.
- Maradjon csak nyugodtan. Azt a koktélt megihatjuk.
- Mondja, nem találkoztunk mi már valahol? Csuda ismerős az arca.
A szőke lány a fejét ingatta.
- Alig hinném. Én legalább nem emlékszem.
- De igen. Határozottan... várjon csak... Egy autóbaleset... most nemrég... Maga ült a Buick-ban. Igen. Magát láttam. Megjegyeztem az arcát.
- Látta a karambolt is? Jól egymásba szaladtunk.
- Éppen átmentem az úton. Üzleti ügyben siettem.
- Üzleti ügy? Hát maga mit csinál? Vagy semmi közöm hozzá?
- Miért ne lenne? Dolgozom... egy kis üzletem van... Nem is egy, három.
Esther felnézett, szomorú vágyakozással a szemében.
- Úristen! Micsoda boldogság lehet önállóan dolgozni. Független, szabad embernek lenni. Bár én is inkább kitanultam volna valami rendes mesterséget Most beállnék valahová, megkeresném a kenyeremet és itthagynám ezt az utálatos kártyabarlangot.
- Miért utálatos? - kérdezte Mildreth.
- Hallja? Embereket arra csábítani, hogy elveszítsék a pénzüket.
- Vagy úgy. Értem.
- Dehogy érti. Ahhoz előbb meg kéne próbálni.
- Miért nem hagyja itt? Van elég más foglalkozás.
- Mit csináljak, azt mondja meg. Se gépelni, se gyorsírni nem tudok, semmi üzleti tapasztalatom az égvilágon. Elmenjek talán padlót súrolni, edényt mosogatni valami nagyságának, hogy az a saját drága kezét kímélhesse és bridzsezhessen egész délután? Azt már nem, ha addig élek is!
- Ó, nem ilyesmire gondolok. Jó megjelenésű, jómodorú lány rendes munkát is talál.
- Az apróhirdetésekre gondol, mi? Bedőltem én is néhányszor és elindultam a nyomon. De kiderült, hogy mit sem ért az egész.
Mildreth figyelte és meglátta a keserűség nyomát, az első apró ráncokat szeme-szája körül.
- Én másra gondolok, amit egyenes úton elérhet. Hogy messzebb ne menjünk. Jóravaló, kellemes külsejű lányokat én is használhatok. Nem kívánok mást, mint hogy bánni tudjon a vevőkkel és ügyeljen a nyelvére akkor is, ha valamelyik kellemetlenkedni talál.
A szőke felpillantott. Remény csillant meg a szemében, de mindjárt ki is hunyt.
- Tudom, tudom... Az is előfordult már, hogy valaki másnap megütötte a főnyereményt és az arcképe másnap benne volt a lapokban... Mese a holdban...
- Édes ez a ruha - próbálta másra terelni a szót Mildreth.
- Tetszik?
- Nagyon.
- Pedig nem volt drága. Tudja, az ilyen foglalkozáshoz rendes öltözködés kell. Viszont vagyonokat nem költhet ruhára az ember, hát megtanul olcsón vásárolni. A muszáj nagy úr.
- Egy orchidea-csokor nagyon emelné.
- Lehet. De arra nem telik.
- Van egy mellcsokor nálam az üzletben véletlenül, azt elküldöm, ha akarja.
- Komolyan?
- Valaki megrendelte, de influenzás lett, nem használhatta. Ott maradt. Ideküldetem most mindjárt, jó lesz?
- Ragyogó! Azt se tudom, hogy köszönjem meg. De igazán nem okoz gondot?
- Nem, dehogy, örülök, hogy valaki hasznát veszi. Milyen névre küldjem?
- Esther...
- Csak így? Elég lesz?
- Ismernek itt. De ha akarja, ráírhatja a Dilmeyert is. Esther Dilmeyer. És maga?
- Mildreth a nevem.
- Szép név.
- Örülök, hogy tetszik.
A pincér elébük tette a kért italt. Mildreth felemelte a poharát:
- Hát... a maga szerencséjére!
- Köszönöm. Rám fér.
És akkor megkérdezte minden átmenet nélkül:
- Mondja, komolyan szabadulni akar innen? Vagy csak múló hangulat?
- Halálos komolyan. Idefigyeljen, őszinte leszek. Öt éve csinálom ezt a mókát, a könyökömön jön már ki, elhiheti. Egész éjszaka fenn maradni, cigarettázni, inni nyakra-főre, kedvet csinálni a játékhoz. Az ember soha friss levegőre nem jut, meg is látszik rajtam már, tudom. Ez fáj a legjobban.
- Alaposan nekikeseredett ma, úgy látom.
Esther letette a koktélt és Mildreth szemébe nézett.
- Hacsak valami félig-meddig rendes megélhetést tudnék, úgy elpárolognék innen, mint a kámfor, nyugodt lehet.
- Volna kedve egy virágüzletben dolgozni?
- De mennyire! Magának az van?
- Igen. A Faulkner virágüzlet az enyém. Mind a három üzlet.
A szőke éppen szájához akarta emelni a poharat, de letette hirtelen.
- Mi a csuda! Hiszen akkor maga... Bob sógornője!... Jól tudta, hogy ő volt az autóban.
- Mildreth nyugodtan a szemébe nézett.
- Igen. Azért ültem ide magához, hogy még egyet-mást megtudjak... Ki akartam ugratni a nyulat. De aztán láttam, hogy fölösleges ravaszkodni, maga nem ellenség.
- Szóval az ajánlattal is csak lépre akart csalni?
- Bolond beszéd, Esther.
- Honnan tudhassam, nem csak ki akart-e szedni belőlem valamit?
- Ó libuskám, libuskám! Nem kell hozzá nagy tudomány. Hiszen megmondtam a nevemet.
A lány a cigarettáját nyomorgatta.
- Igaz...
- Szóval, megkötjük a boltot?
- Mi a feltétel, az a kérdés? Mit kíván tőlem?
- Csak, hogy minden igyekezetével és tehetségével az üzlet érdekét szolgálja, ügyesen kezelje a vevőket és...
- Nem úgy értem. Mi mindent kell elmondanom?
- Csak amennyit kedve van.
A szőke egy darabig fontolgatta a dolgot. Majd a fejét ingatta:
- Nem, ez így nem lesz jó. Magát nem szeretném becsapni. Csak úgy fogadom el az ajánlatot, ha mindent elmondtam töviről-hegyire és akkor is fenntartja. Elvégre, nem is tudhatja, ki vagyok, mi vagyok?
- Ha jól esik, szívesen hallgatom.
- Anélkül nem tudnék magánál dolgozni.
- Rendben van. De ez nem feltétel. Ha egy szót sem szól, akkor is beállhat hozzám.
- Nem, most már könnyíteni akarok a lelkemen.
- Tudja, hol van most Lynk? - kérdezte hirtelen Mildreth.
- Már hogyne tudnám. Az Orgona Völgyben. Oda várja Sindlert. Ma éjjel akarják megkötni azt a kis boltot.
- Azt is tudja, hol a háza?
- Hát persze - vágta rá keserű nevetéssel - elégszer jártam ott. Itt mind ismerik Lynk úr búvóhelyét, nyugodt lehet.
- Én most telefonálni megyek, mire visszajövök, maga följegyzi a címet nekem. Helyes?
Esther bólintott.
Átsietett a telefonfülkébe és felhívta másodszor is Mason éjjeli számát.
- Most alighanem bent találja az irodában - felelte a hang. - Azt mondta, pár óráig még ott lesz és azóta csak egy óra múlt el.
Della Street jelentkezett.
- Itt Miss Faulkner beszél megint. Ne haragudjék, hogy annyit zavarom, de borzasztó kényes helyzetben vagyok. Még ma este szeretnék beszélni Mr. Masonnal.
- Még ma este?
- Igen.
- Nagyon sajnálom, Miss Faulkner, de a főnököm el van foglalva. Egy fontos beadványt diktál éppen és éjfél előtt aligha készül el, addig senkit sem fogadhat.
- Hát éjfél után?
- Sajnos, az is bajos. Aludnia is kell néha.
- Nézze, nem szívesen erőszakoskodom, de nagyon fontos. Hajlandó vagyok a legmagasabb honoráriumot fizetni. Attól félek, holnap már késő lesz.
- Miért? Miről van szó?
- Most tudtam meg a nénémtől, aki egyébként fekvő beteg, hogy minden értékpapírját átruházta az urára és erős a gyanúm, hogy a papírok rossz helyre kerültek. Sógorom valószínűleg letette őket fedezetül valami nagyobb játék-adósságra, köztük az én vállalatom részvényeit is. Éjfélig azt hiszem, sikerül még többet is megtudnom... Nagyon kérem, bírja rá a főnökét, hogy...
- Egy pillanat. Mindjárt meglátom, tehetek-e valamit.
Harminc másodperc múlva már ott is volt megint.
- Mr. Mason éjfélig diktál, akkor lemegy és megiszik egy csésze feketét. Ha egy órakor feljön, beszélhet vele.
- Ó, köszönöm, nagyon hálás vagyok. Most még valamit, Miss Street. Jelenleg éppen egy tanút próbálok megdolgozni. Esther Dilmeyer a neve. Jegyezze fel, kérem. Ha lehet, rábírom, hogy jöjjön oda s amennyiben előbb érkeznék, fogadják szívesen és tartsák ott. Sok mindent tud, sőt azt hiszem, nélküle nem is igen boldogulhatok.
- Szabad az ön nevét és címét? Ezt a ma éjjeli megbeszélést fel kell számítanom, akár betartja, akár nem.
- Mildreth Faulkner vagyok. A Faulkner virágüzletek tulajdonosnője. Címem 819, Whiteley Pines Drive. Telefonom van. Ha kívánja, éjfél előtt még odajuttathatok valami pénzt is.
- Nem sürgős. Szóval Mr. Mason egy órára várja.
Mildreth visszaakasztotta a kagylót és az asztalához sietett arcán kemény elhatározással. Esther odacsúsztatta neki az összehajtogatott cédulát.
- Mondja, mikor szabadul innen, Esther?
- Egy óra után bármikor elmehetek.
- Volna egy kérésem.
- Éspedig?
- Menjen fel Perry Masonhoz. Ő az ügyvédem.
- Mikor?
- Még ma éjjel, egy órakor.
- A híres Mason, aki a Tiding-gyilkosságot kiderítette?
- Ugyanaz.
- A mindenit! Az nagy fiú ám! Mindig azt mondom, ha egyszer meggyilkolok valakit, hát egyszersmind kirabolok egy bankot is mindjárt, hogy Perry Masont fogadhassam meg ügyvédnek. Az biztosan fölmentet!
- Szóval hajlandó felmenni hozzá? Én is ott leszek.
- Éjszaka csak nincs az irodájában?
- Ma ott lesz. Megbeszéltem vele.
- És miért kellek én? Mit akarnak tőlem?
- Megmondom azt is. Bob Lawleyt szeretném kirakni az üzletből és ehhez a maga segítségére van szükség. Ha komoly szándéka itthagyni ezt a társaságot és nálam dolgozik ezentúl, nem kell törődnie a véleményükkel. Csak haragudjanak, ha kedvük tartja.
- Ennyit még megtehetek. De várjon csak... Lehetne egy kicsit később, úgy öt-tíz perccel egy óra után?
- Lehet. És az orchideát elküldöm most mindjárt.
- Ne fáradjon vele.
- Nem fáradság. Mondom, ott maradt az üzletben egy megrendelt csokor. Gyönyörűen fog illeni ehhez a színhez. És különbenis, amit ígérek, azt meg szoktam tartani.
Esther közelebb hajolt az asztal fölött.
- Idefigyeljen... Ha Lynkkel beszél, hát jól vigyázzon és ki ne kottyantsa, hogy tőlem hallott valamit. Nem vagyok besúgó. De maga kifogta egy gyenge pillanatomat. Végképp el voltam keseredve. Na meg... nem sokszor történt, hogy valaki a hónom alá akart nyúlni és maga állást kínált... Ide hallgasson... hogy nyomozta ki, hogy Lawleyt pőrére vetkőztették? És hogy én ismerem?
- Kértem, hogy hozza el az értékpapírokat és ő... Különben ez most nem fontos. Ne törődjék vele, Esther. És... a világért se említse senkinek, hogy velem találkozott.
- Nem hát. És maga is vigyázzon a nyelvére. Lynknek nem kell tudni, hogy beleláttam a kártyájába.
Ravaszul hunyorgott, majd nevetést erőltetett a szájára.
- Eh, mi közöm hozzá? Fájjon mindenkinek a maga feje!
Mildreth az órájára pillantott.
- Igaza van. De most már én is szaladok. Sok mindent kell még elintéznem egy óra előtt. Lynkkel is beszélni akarok okvetlenül.
- Megjárhatja - intette Esther újra - jó orra van a fickónak és ha kelepcét sejt, mindenre képes. Komisz természetű ember. Ajánlom, ha szépszerével nem boldogul, hagyja inkább békén, a világért se próbálja megszorítani. És Perry Masonnal ne fenyegesse, mert megvadul és akkor...
Mildreth mosolygott.
- Köszönöm a figyelmeztetést, de engem ne féltsen.
Esther utánaszólt, visszahívta:
- Várjon csak. Magával nem szeretnék bújócskát játszani. Ha kenyeret ad, hát azt meg is akarom szolgálni. Testemmel-lelkemmel magához állok. Én már ilyen vagyok. De most, ebben az esetben...
- Nos? - sürgette Mildreth.
- Nézze, Lynk csapdát állított nekem, de az privát ügy. Nem szeretném, ha rájönne, hogy üzleti dolgokat is kifecsegtem. Utálom a besúgókat.
- Érthető kívánság -nyugtatta meg Mildreth. - De engedje, hogy visszaadjam a jó tanácsot. Maga is vigyázzon és tartsa szemmel Lynket, ha olyan veszedelmes ember.
Esther elmosolyodott. Hirtelen megváltozott az egész arca.
- Azt hiszi, nem tudom, hogy tűzzel játszom? Amilyen vén róka, biztosan mindjárt kitalálja, honnan fúj a szél. De akkor se ijedek meg. Már tudom, hogyan segítsek magamon. Ez az én bajom... Szóval, a viszontlátásra ma éjjel egykor. Esetleg pár perccel később.
III. FEJEZET.
Tizenegy óra harminc perckor Mason kinyitotta a belső irodaajtót és udvariasan tartotta, Della Street előtt.
- Menjen haza nyugodtan, Della, nincs értelme, hogy megvárjon. Hamarabb elkészültünk a beadvánnyal, mint gondoltam. Én most már elüldögélek addig, úgyis át akartam nézni a legújabb bírósági rendeleteket.
- Maradok.
- Mondom, fölösleges, semmi szükségünk magára. Elég ha én beszélek vele most egyelőre és...
- Hiába - vágott szavába Della - itt maradok. Most ittam egy csésze feketét, hát másfél óráig úgyse tudnék elaludni.
Mason kényelmesen elnyújtózott a hintaszéken. Az ilyen hórihorgas férfiak többnyire félszegen mozognak, nem tudják hová rakni tagjaikat, de ő ebben is kivétel volt: hanyagul, fesztelenül mozgott és viselkedésével sokszor félrevezette a tanúkat is, akik azt hitték, biztonságban vannak a korlát mögött és nyugodtan csavarhatnak egyet-kettőt az igazságon, mert a védő úgyse vesz észre semmit. De Mason szeme váratlanul rájuk villant, agya kegyetlen tőrével lecsapott a hamis tanúra és össze-vissza döfködte. Mire ráeszmélt, hogy baj van, már szuszogni se tudott a szerencsétlen.
De ha nem hamis esküvőkkel kellett elbánnia, szívesen félretette fegyvereit és minden formaságot, kedélyes volt és fesztelen, szabályhoz, előíráshoz, hagyományokhoz a magánéletben sem ragaszkodott jobban, mint a pervitelben.
Titkárnője, Della Street minden hangulatát kiismerte már. A barátságnak az a ritka fajtája volt közöttük, ami csak egyenrangú emberek között születhetik, ha egész lelkével, erejével egyazon célért küzd mind a kettő. Pajtások és bajtársak voltak a szó igazi értelmében és ha akadállyal kellett megbirkózni, hajszálpontosan összeműködtek, mint egy remekül képzett futballcsapat.
Mason hátrafeküdt a széken és bokáját keresztberakta az íróasztal sarkán.
- Meg kellett volna mondani neki, hogy rendes irodaidőben jöjjön inkább. Éppen elég kemény napja volt ma és most még ez a diktálás késő éjszakáig... Egyszer csak mégis sok lesz.
Hanyag kézmozdulattal intézte el az aggodalmaskodást.
- Ebben az esetben hiba lett volna, Della. Hangjáról ítélve komoly bajban van az a lány.
- Honnan tudja? Oda se jött a telefonhoz.
- Láttam a maga arcát.
- Hát igen. Rám is hatott, mit tagadjam? De ez még nem ok. Holnap délelőttig nem dőlt volna
össze a világ.
- Nézze, az ügyvéd majdnem olyan, mint az orvos. Csak az a testi bajokat igyekszik enyhíteni, mi meg a lelkeken könnyítünk, ha lehet. Az igazság gépezete könnyen megakad, ha nem olajozzák szorgalmasan a járatokat. Mi vagyunk a gépészek.
Cigarettát vett elő. Dellát is megkínálta. Rágyújtottak egy gyufáról. Mason csakugyan fáradt volt, jól esett így elnyújtózni kényelmesen és élvezni a gyönyörű csendet.
Vagy öt perc múlva megjegyezte, mintha ezen tűnődött volna közben.
- A legelső dolgok egyike, amit az ilyenféle hivatású ember megtanul, hogy aki nagyon sürgeti, az rendesen ingyen akarja a segítségét. De azt hiszem, a Faulkner-lányra nem vonatkozik ez a szabály.
- Általános szabálynak állítja fel? Csak nem?
- Feltétlenül! Tudniillik, aki tisztességesen meg akarja fizetni az ügyvédjét, orvosát, igyekszik lehetőleg olcsón megúszni a dolgot és éppen azért lehetőleg rendes munkaidőben keresi fel. Viszont ha úgyse szándékozik fizetni, hát nem bánja, mekkora lesz a számla. Nyugodtan telefonálgat éjfélkor, sőt képes megkérni, hogy áldozzam fel a szombat délutáni golfot is az ő kedvéért, vagy fogadjam vasárnap délelőtt. Ismerem őket.
- Hát, ha ez is ilyen madár. Most mindjárt küldünk neki egy számlát ötszáz dollárról.
- Próbálja talán felhívni, hátha elérjük. Mondja, hogy korábban végeztem és ha neki is megfelel, előbbre tehetjük a megbeszélést egy órával.
Alig ejtette ki az ügyvéd az utolsó szót, csengett a telefon. Della felvette a kagylót.
- Halló... Igen... itt Mason-iroda... Nem jól hallom... Kicsit hangosabban kérem... Ki beszél ott? Szabad a nevet?
Tenyerét a kagylóra tapasztva, hátrafordult a főnökéhez:
- Ez részeg!
- Kicsoda? A Faulkner-lány?
- Nem. Esther Dilmeyer beszél.
- Vagy úgy, a tanú... Adja csak ide. Majd én beszélek.
Della kezébe adta a hallgatót.
- Halló? Mit óhajt, Miss Dilmeyer?
Rekedt, fojtott hang válaszolt, erőlködnie kellett, hogy megértse a szavakat.
- Ígértem, hogy felmegyek... Nem tudok... Megmérgeztek...
- Hogy mondta? - szólt élesen a kagylóba Mason.
- Megmérgeztek... - hallatszott újra, még gyengébben... Elért a kezük.
Mason szeme nagyot villant:
- Megmérgezték?
- Igen...
- Nem ivott véletlenül?
- Ma nem... Azt hittem, túljártam az eszükön... Nem sikerült...
- Honnan beszél?
Ziháló lélegzést hallott a szavak között, mintha minden egyes szó külön erőlködésbe kerülne.
- A lakásom... társasház... egy doboz cukorka... ettem belőle... rosszul vagyok... Nem bírom tovább... Segítsen... Rendőrséget értesíteni...
Reccsenést hallott. Mintha elejtették volna a kagylót. Türelmetlenül hallózott, de senkisem válaszolt. Aztán mintha visszaakasztották volna a kagylót, valami kattant a vonal túlsó végén.
Della abban a pillanatban, mikor főnöke kiejtette a szót: "megmérgezték", a másik szobába rohant a kapcsolótáblához és felhívta a központot, hogy azonnal nyomozzák ki a vonalat. De már elkésett. A hallgatót visszaakasztották, mire ő elmondta, mit akar. Egy percig még várt a kapcsoló asztalnál, bár tudta, hogy hiába. És csakugyan, a központ jelentette, hogy nem sikerült megállapítani a hívószámot, mert azonnal bontottak.
Szaladt vissza a főnökéhez.
- Mi történt?
- Egy doboz cukorkát küldtek neki, evett belőle és rosszul lett. Megmérgezték. A hangja nem volt normális, annyi szent. Vagy részeg, vagy komolyan rosszul van. Most már csak az a kérdés, ki beszélt és honnan? Nézze meg, van-e a telefonkönyvben Dilmeyer?
Della gyorsan fellapozta a D betűt.
- Nincs.
Mason az órájára pillantott.
- A Faulkner-lánynak tudnia kell a címet, őt talán megtaláljuk. Hívja fel.
Mildreth Faulknert könnyen megtalálták a könyvben. Külön telefonja volt a lakásán és még három üzletben. A lakás nagynehezen csakugyan válaszolt. Della egy álmos, bosszús hangot hallott.
- Halló, Mildreth Faulkner lakása?
- Az. Mi tetszik?
- Miss Faulknerrel szeretnék beszélni...
- Nincs itthon.
- Hol lehet elérni?
- Nem tudom.
- Mikor jön haza?
- Azt se tudom. Nem szokta megmondani, mikor jön haza.
- Várjon egy pillanatig, kérem, ne tegye még le. Nem ismer valami Dilmeyer kisasszonyt? Esther Dilmeyert.
- Sose hallottam hírét.
- Nagyon fontos, a címe kellene.
- Mondom, nem ismerem. És mit zavarják az embert éjszaka ilyen bolondságokkal?
Gorombán csattant a kagyló, ahogy letette a haragos házi tündér. Della csak a fejével intett Masonnak, hogy a próbálkozás sikertelen.
- És ide csak egykor jön? Biztos?
- Úgy beszéltük meg.
- Akkor nélküle kell kinyomoznunk a nőt. Nem hinném, hogy komédiázott. - Félretolta az íróasztalon széthányt jegyzeteket. Rengeteg papirost fogyasztott mindig, ha diktált. - A főkapitányságot, Della.
Rögtön jelentkezett a szám.
- Itt Perry Mason... Felhívott pár perccel ezelőtt valami Esther Dilmeyer. Azt hiszem, a lakásáról, címet nem tudok. Általában semmit sem tudok róla, csak hogy fel akart jönni most egy órakor hozzám, tanú lett volna egy bizonyos ügyben, amiről szintén keveset tudok... Pontosan reprodukálom a dolgot. Azt mondta, hogy megmérgezték. Valaki cukorkát küldött neki. A hangján hallatszott is, hogy rosszul van, minduntalan elfulladt alig tudta kinyögni a szókat és a végén vagy ráesett a kagylóra, vagy kiejtette a kezéből. Hallóztam egy darabig, de nem felelt többet. Egy perccel később a kagylót visszaakasztották a helyére. Ő azt hiszi, megmérgezték, hogy befogják a száját.
- Címet nem mondott?
- Nem.
- Helyes. Megpróbáljuk kinyomozni. Ha benne van a választók névjegyzékében, esetleg sikerül. Okosabbat egyelőre nem tudok.
Mason megkérte a tisztviselőt, hogy hívja vissza, mihelyt megtud valamit.
- Helyes! De cím nélkül nincs sok remény. Önt hol találjuk meg, Mr. Mason?
- Az irodámban.
- És ott is marad, amíg hívjuk?
- Igen.
- Helyes! Odaszólunk.
Mason visszaakasztotta a kagylót, hátralökte a székét és felállt, két kezét a zsebébe mélyesztve.
- Buta dolog. A rendőrség se csinálhat sokat. Ha a választók jegyzékében megtalálják, nem egészen reménytelen, de különben... Csak tudnám, mire nézve akart tanúskodni a szerencsétlen. Miss Faulkner semmit se mondott?
- Semmit.
- Emlékezzék csak vissza a beszélgetésre. Hátha mégis eszébe jut valami?
Della egy percig gondolkozott.
- Hopp!... várjon csak... azt hiszem egy mulatóból telefonált. Muzsika szólt valahol... Sőt, zenekar játszott és... Igen, most már határozottan emlékszem, a Hawai-i banda volt. Nemrég a rádióban szerepeltek, megismertem a dalt.
- Na lám, ez már valami! De hol játszottak?
- Talán azt is ki lehet sütni. Megyek, zongorázom egy kicsit a kapcsolótáblán. Ha magának eszébe jut valami okosabb, csak szóljon. Átsietett a másik szobába, Mason meg fel-alá járkált töprengő arccal, hüvelykujját a mellénye karöltőjébe akasztva.
Alig egy perccel később Della beszaladt és diadallal jelentette:
- Tudom már, főnököm.
- Megvan a cím?
- Meg lesz most már.
- Nos?
- A Hawai-i zenészek ma este az Arany Kürtben játszanak. Odatelefonáltam. Esther Dílmeyert csakugyan ismerik. A ruhatárosnő azt mondja, ott volt ma este is, de korábban ment el, fájt a feje. Miss Faulknert viszont nem ismeri senki. És a Dilmeyer-lány címét se tudják. Azt mondja, próbáljuk elérni valahol Mr. Lynket, az egyik tulajdonost, attól esetleg megtudhatjuk. De ma este házon kívül van, nem hagyta meg, hová ment.
- Megmondta, hogy fontos?
- Természetesen. Megmondtam, hogy életkérdés.
- Helyes, Della! Hívja fel a főkapitányságot és kérje... Várjon csak, mindjárt eszembe jut...
- Tragg kapitányt? - kérdezte Della.
- Azt. Most került a sérülési csoporthoz. Valóságos eleven kéneső.
- Nem a maga lelkén szárad, hogy Holcombot elrakták onnan? - kérdezte Della már a telefonnal a kezében.
Mason szájaszéle mosolyra rándult.
- Holcomb maga ásta a vermet magának. Konok, elbizakodott fráter és amellett nehézfejű.
- Tessék, már adom is Tragg kapitányt.
Mason átvette a kagylót:
- Halló, kapitány! Itt Perry Mason beszél.
- Ó! Ez meglepetés! Csak nem fedezett fel egy hullát megint?
- Ki tudja.
- Halljuk, miről van szó? - kérdezte a rendőrtiszt most már szigorúan hivatalos hangon.
Mason előadta újra a históriát.
- Be volt jelentve nálam bizonyos Esther Dilmeyer most egy órára. Tanú lett volna egyik ügyemben. Közelebbit nem tudok sem róla, sem az ügyről, soha színét se láttam. Tíz perccel ezelőtt felhívott és alig tudott beszélni. Azt mondta, megmérgezték. Valaki mérgezett bonbont küldött neki. A hangja csakugyan olyan volt, mintha már a végét járná. És a telefon vagy kiesett a kezéből, vagy ő esett rá a kagylóra beszéd közben. De visszaakasztották a hallgatót, még mielőtt a vonalat kinyomozhatták volna.
- Azt se tudja, honnan beszélt?
Várjon... éppen rá akarok térni. Della Street, a titkárnőm elég szép nyomozómunkát végzett máris. Nem akarom az időt vesztegetni, csak annyit, hogy a szálak az Arany Kürt mulatóba vezetnek. Ott tényleg ismerik Esther Dilmeyert, azt is megtudtuk, hogy ott volt ma este, de az alkalmazottak, úgylátszik, nem tudják a lakáscímét. Lynk, az egyik tulajdonos állítólag megmondhatná, de jelenleg házon kívül van, nem tudják hol. Szóval, ez volna dióhéjban, amit eddig megállapítottunk. Hogy tetszik?
- Füstszagú, határozottan - felelte Tragg. - Lehet, hogy ég valahol, de mi az ördögöt kezdjünk minden támaszpont nélkül? Csak az üres levegőt csapkodjuk?
- Hát... mindegy. Én könnyítettem a lelkemen. Ha reggel megtalálják a holttestet, engem nem szidhat.
- Kitartás, Mason. Honnan beszél?
- Az irodámból.
- És hajlandó bekukkanni az Arany Kürtbe?
- Ha magának is kedve van hozzá...
- Van.
- Helyes!
- Öt perc múlva ott vagyok. Ha lenn vár a ház előtt, azt az időt is megtakarítjuk. Helyes?
- Telefonon nem lehet elintézni?
- Bajos. Szóval én már indulok is. Legyen beugrásra készen, amint a tülkölést hallja, mert megeresztem a gyeplőszárat.
- Jó, jó! Énmiattam nem fog sokat késni.
Mason visszaakasztotta a hallgatót, lekapta a kabátját, kalapját a fogasról.
- Della, maga addig őrzi az irodát. Mihelyt lehet, hazaszólok.
Két perc beletelt, míg a felvonó érte jött és levitte. Kiszállt a földszinten és alig egy percet várt csak a járdaszélen, már hallotta az autó tülkölést. Vörös reflektorfény vetődött a kövezetre és a rendőrségi kocsi odasiklott elébe.
Felrántotta az ajtót és beugrott. Tragg mindjárt rákapcsolt és úgy nekilódult, hogy Mason feje a kocsi falához koppant.
Egyikük sem szólt. A rendőrtiszt a volánra fordította minden figyelmét, meg az utcai közlekedésre. Körülbelül egykorúak voltak. Tragg jellegzetes arcú, erős vonású, homloka magas, szeme éber és okos. Nagyon más típus, mint Holcomb őrmester volt. Mason a vad tülkölés mellett gondolkozva figyelte az érdekes arcot és rögtön megállapította, hogy veszedelmes ellenfél lesz.
- Kapaszkodjék - intette Tragg a forduló előtt és éles sivítással repült tovább.
Meglátszott rajta, hogy élvezi a nagy iramot. Fülsiketítő tülköléssel, motorbúgással vágott át a kocsi-sorfalak között, de a feszültség mellett tökéletesen hideg és nyugodt maradt az arca. Olyan volt, mint a jó sebész, mikor operál, mintha idegei nem is lennének. Csak arra figyelt, amire kellett, de arra aztán nagyon.
Zökkenő nélkül csúsztak a járda széléhez, közvetlenül az "Arany Kürt" előtt. Leugrottak mindaketten és futólépésben értek a kapuhoz. Nagytestű portás fogadta őket, fényes egyenruhában és tiltakozva eléjük állt:
- No mi az, mi az? - kérdezte lassan, vontatottan, mintha ezzel is rendre akarná utasítani a sietőket.
Tragg kapitány egyszerűen félrelökte. A nagy darab ember egy pillanatig tétovázott, mintha el akarná dönteni, melyik eljárás a helyesebb, majd a falbaépített szótölcsérhez ugrott és háromszor élesen belefüttyentett.
- A ruhatárosnőt keresse, az tud valamit - mondta Mason.
Tragg előresietett, mintha régen ismerné itt a járást, egyenesen a ruhatárosnő asztalához lépett, megvillantotta előtte a jelvényét.
- Esther Dilmeyert keressük.
- Jaj, uram, nem mondhatok semmit, sajnos. Már az előbb is kérdezte valaki telefonon.
- De ismeri?
- Ismerni ismerem.
- Itt dolgozik talán?
- Majdnem minden este itt van. Foglalkozik a vendégekkel.
- Percentet kap a fogyasztásból?
- Azt nem tudom.
- Kitől tudhatnánk meg többet?
- Mr. Magard, vagy Mr. Lynk azt hiszem többet mondhatnának.
- És azokat hol találjuk?
- Mr. Lynk nem jött be ma este. Mr. Magardról se tudom, hol van. Kerestem már a lakásán az előbb, mikor a hölgy telefonált, de otthon sincs.
- Itt úgylátszik, magától megy az üzlet. Senkise vezeti, mi?
- Nem, kérem, rendesen itt van valamelyik a tulajdonosok közül, ez kivétel.
- Szóval, kivel beszélhetünk? Talán a pénztárosnővel vagy az egyik pincérrel?
A lány a fejét ingatta:
- Alig hinném. Kérdezősködtem már én is, nem tudják a címét. De megmondom, kihez fordulhatnak az urak.
- Nos?
- Mr. Sindler Coll valószínűleg tudja.
- Hát az ki?
- Az udvarlója.
- Hol találjuk azt az urat?
- A pénztárosnő valószínűleg tudja a címét. Néha csekkel fizet.
Tragg kapitány megköszönte a felvilágosítást.
- Helyes. A maga fejében nem szalma van, hugom, annyi bizonyos. Amilyen csinos, olyan okos. Na gyerünk, Mason!
Megkerülték a táncparkettet, ahol csakúgy tolongtak a párok és ringatóztak, lépkedtek a zene lassú ütemére. Egy pincér útbaigazítására rögtön megtalálták a pénztárosnő fülkéjét is.
Tragg a csillagját mutatta előbb.
- Ismeri Sindler Collt, kérem? - kérdezte.
A lány nagyot nézett, láthatólag nem tudta hamarjában, mit csináljon.
- No gyerünk, gyerünk, ébredjen fel! Ismeri, vagy nem?
- I... i... Ismerem.
- Hol találjuk?
- Azt nem tudom. Miért? Mit művelt?
- Semmit. Tudtommal legalább.
- Mit akarnak tőle?
- Nézze, kedves... mesélni nem érünk rá most. Collt keressük, és pedig sürgősen. Tudja a címét?
- Everglade Társasház...
- Szobaszám?
- Egy pillanat...
Kihúzta a fiókot és elővette a címkönyvet. Ujja remegett a lapozásnál.
- Nincs meg véletlenül Esther Dilmeyer címe is?
- Az nincs nálam. A ruhatárosnő is kérdezte már. Miért? Mi történt?
- Semmi - felelte kurtán Tragg. - Akkor elég a másik. Adja ide, de mozogjunk, kérem.
- Első emelet, kettőszázkilenc.
- Telefon van?
- Azt nem tudom. Itt nincs feljegyezve.
- De ismeri személyesen?
- Hát hogyne.
- Ma este itt volt?
- Nem láttam.
- És látnia kellett volna? Anélkül nem jöhetett be?
- Nem.
- Minden vendéget lát? Mindet nem... de...
- Értem. Szóval Sindler Coll nem akárki... igaz?
A lány elpirult a rúzsfoltok alatt.
- Hát igen. Gyakori vendég nálunk.
- Tragg Masonhoz fordult.
- Helyes. Odanézünk az Everglade házba. Mondja csak kedves, kié ez a mulató?
- Két tulajdonos van, Clint Magard és Harvey J. Lynk.
- Egyikről se tudja, hol találhatjuk ebben a pillanatban?
- Sajnos, nem. Lynk úrnak van egy házikója a környéken, oda vonul vissza, ha pihenni akar.
- Pihenni? - a rendőrtiszt Masonra villantotta a szemét. - És hol az a ház?
- Pontos címet nem tudok. Az Orgona Völgyben valahol. Mr. Magard szintén nem jött be ma.
- Nem mondta, hová ment?
- Nem. Minden pillanatban várjuk.
- Amint bejön, hívja fel a főkapitányságot és kérje Mahoney őrmestert. Annak mondjon el mindent, amit Esther Dilmeyerről tud, helyes? Én is ideszólok hamarosan. Milyen számot hívjak?
- Exchange 3-40.
- Írja fel.
A pénztárosnő lefirkálta a számot egy papírdarabkára.
- Helyes. Szóval nem felejti el: Magard rögtön telefonáljon be a főkapitányságra. Én is érdeklődöm majd.
Kimenet Mason csöndesen megjegyezte:
- Először tapasztalom életemben, micsoda hendikep közönséges magánembernek lenni.
- Csúfolódik?
- Nem én. Csak úgy mondom.
- Ha nem érzik a kemény kezet hát nekiállnak pletykálni, elkezdik az ükapjuknál: azt hiszik, nincs sürgősebb dolgunk. Ha rájuk bízom, reggelig ott csicsereghetünk, viszont, ha egy kicsit félnek az embertől, nem kalandoznak el.
Kimenet a lépcsőn még megkérdezte:
- Maga ismeri ezt a mulatót, Mason?
- Nem én. Miért?
- Az orrom azt mondja, hogy valami bűzlik itt. Alkalomadtán megvizsgáljuk. Most nem érünk rá.
- Miért? Mit látott?
- Teszem azt, mindjárt a portás... Hivatásos boxoló.
- Honnan tudja?
- Az egész habitusából. Nem látta, hogy lökte előre a vállát, mert megérezte, hogy nem barátságos vendégek vagyunk? És amint beléptünk, a házitelefonhoz kapott, füttyjelet adott. Nyilván fel vannak készülve a rendőrség váratlan látogatására. És a balfülét nem nézte meg? Igazi bűnözőfül.
A nagydarab fickó gyűlölködve méregette őket most is, mikor elhaladtak előtte. Tragg már jóformán kinn volt a járdán, ott hirtelen hátrapöndörödött és mutatóujjával mellbelökte az embert.
- Ha mégolyan nagydarab, azért csak balek maga fiam. Most legalább kontárul dolgozott. Eszembe se jutott gyanakodni, míg nem láttam, hogy maga falaz a gazdájának. Meg is mondhatja neki: ha bajba kerül, hát a kapusának köszönheti. Vagy majd megmondom neki én, helyes? És legközelebb köszönjön, ha lát. Jóéjszakát!
Méltóságosan ellépett mellette, a vaskos fickó meg csak állt, ragyogó egyenruhájában, szemét-száját tátva. Kicsibe múlt, hogy le nem ült a csupasz földre ijedtében.
Tragg nevetve nyitotta ki a kocsiajtót.
- Legalább lesz min törje a fejét egy darabig.
Kikanyarodott az úttestre és máris teljes sebességgel robogott. Mason dobhártyáját majd széttépte a nagy tülkölés.
Az Everglade Társasházban eredetileg külön kapus, házi telefonkezelő, meg egy sereg liftesgyerek állt a lakók rendelkezésére. De mióta szűkebb lett a költségvetés, a lift önműködővé változott és a hallban csak vázák és dísztárgyak foglaltak helyet.
Tragg megnyomta a csengőt Sindler Coll névjegye fölött.
- Nos? Úgy látszik, nem jelentkezik senki - mondta Mason pár percnyi várakozás után.
- Úgy látszik... - és most már megnyomta a "Gondnok" felírású gombot.
Harmadik csengetésre végre előcsoszogott egy nő, hálókabátban, papucsosan és méltatlankodva közeledett A nagy üvegajtón át látták az arcát. Előbb csak nézegette őket belülről, de végre mégis rászánta magát, hogy ajtót nyisson.
- Mi tetszik? - kérdezte álmosan és mérgesen.
- Sindler Collt keressük - felelte Tragg.
A nő elvörösödött.
- Nohát, ez igazán... nem tudnak olvasni? Nyomják meg az ő csengőjét!
- Próbáltuk, de nem felel.
- Én nem vagyok a szárazdajkája.
Már fordult, hogy becsapja orruk előtt az ajtót, de Tragg gyorsan megemelte a kabátja hajtókáját.
- Kitartás, asszonyom! Meg kell találnom Collt, nagyon fontos.
- Nem sejtem, hol lehet ilyenkor. Tisztességes ház ez kérem és...
- Úgy van - próbálta engesztelni Tragg. - Éppen azért felteszem, hogy nem tagadja meg a kérésünket és igyekszik a rendőrség munkáján könnyíteni. Felvilágosításra lenne szükségünk. Egyelőre jó híre van a háznak és ha a szemem nem csal, ön is jóravaló, rendszerető asszony, aki tiszteli a törvényt és a hatóságot.
A gondnoknő mindjárt megszelídült.
- Nem csal a szeme. Nagyon is ügyelünk a ház jó hírére és figyeljük a lakókat. Tudjuk, melyik megbízható, melyik nem. Előfordul ám, hogy valamelyik bank vagy jelzálogintézet gondnokot keres egy társasházba és ide telefonálnak, tőlünk kérdezik, milyen ember az illető, hogy viselkedett előbbi állásában Nem is hiszik az urak, mennyire fontos az ilyen nagyfejűeknek, hogy a gondnok jó lábon álljon a rendőrséggel. Érthető is. - Most már egészen felmelegedett, sőt iparkodott a bizalmukat megnyerni mézes szóval és mosollyal. - Manapság igazán nem lehet elég óvatos az ember... Hát csak azért mondom, rendelkezzenek velem az urak, szívesen segítek, amennyiben rajtam áll.
- Sindler Coll érdekel. Nem a szokásai, vagy az életmódja, de hogy hol találjuk ebben a pillanatban. Hova szokott járni? Kikkel érintkezik? Kik látogatják?
- Sajnos, nem sokat mondhatok. Csendes ember, kevesen járnak hozzá.
- Ismer valami Esther Dilmeyert?
- Nem ismerem.
- Beszélnünk kell Mr. Collal, mihelyt hazajön. Ha nem haragszik, megkérem, hogy öltözzék fel most és várja meg itt a hallban. Amint bejön, telefonáljon a főkapitányságra és kérje Tragg kapitányt. Az én vagyok, tudniillik. Vagy ha még nem lennék benn, Mahoney őrmestert, az majd megmondja, mi a teendő.
- Ó, kérem, egy perc és már itt is vagyok.
Összefogta a pongyoláját és elcsoszogott a hallon át a maga ajtajáig.
Tragg tréfás kedvében volt.
- No, Mason, furcsa érzés lehet együttműködni a rendőrséggel, mi?
Mason gondolkozás nélkül rávágta:
- Magának lehet furcsa velem együttműködni.
Tragg jóízűen nevetett, fejét hátraszegve, majd komolyan kérdezte:
- Nem hajlandó valamit elmondani az esetről?
- Miféle esetről?
- Ha jól értettem, ez az Esther Dilmeyer a maga tanúja lett volna.
- Hja úgy. Az polgári ügy. Nem igen szellőztethetem a részleteket a felem hozzájárulása nélkül. Ennyit viszont elmondhatok: felhívott egy Mildreth Faulkner nevű hölgy, a Faulkner virágüzlet tulajdonosa és bejelentette magát egy órára.
- Délután?
- Nem. Most éjjeli egyre. Mikor először felhívott, holnap délelőtt tizenegyben állapodtunk meg, de később újra telefonált nagyon izgatottan és azt mondta, okvetlenül még ma éjjel találkozni akar velem. Egy fontos iratot kellett még befejeznem és megüzentem neki a titkárnőmmel, hogy éjfélig nem készülök el, de ha egy órakor fel akar jönni, hát csak jöjjön. Azt hittük, elriasztjuk, de kapott rajta és ő említette ezt az Esther Dilmeyert, kért, hogy tartsuk szóval, ha előbb jönne, mint ő, mert nagyon fontos tanú.
- Szóval, nem lehetetlen, hogy valaki el akarta némítani a tanút és tényleg megmérgezték?
Mason bólintott.
- Viszont elkezdhetjük a túlsó oldalon is, igaz? Mildreth Faulknertől megtudjuk, ki az ellenlábasa és azt vesszük elő.
- Csakhogy Miss Faulknert nem találjuk. A titkárnőm azóta hajszolja telefonon. De hiába hívta a számot és hívja azóta is biztosan, de nem jelentkezik.
Tragg a telefonfülkére bökött a fejével.
- És ha megpróbálná most, innen?
Mason a fülkébe lépett és felhívta az irodáját, Tragg pedig kinyújtott karral tartotta az ajtót, hogy be ne csukódjék. Minden szót hallani akart.
- Halló Della, van valami újság?
- Sehogyse boldogulok. Három virágüzlete van és mindegyikben külön telefon. Azóta el se mozdultam innen, felváltva hívom a számokat.
- És semmi válasz?
- Semmi.
- Na, mindegy. Egy szálat mi is találtunk már. Sindler Collt hajszoljuk, egyelőre eredménytelenül. És Magardnak, Lynk üzlettársának üzenetet hagytunk, hogy telefonáljon a rendőrségre, mihelyt bejön.
- Majd az egyik fővonalat szabadon tartom, hogyha bennünket hívnak, ne veszítsünk időt. Én meg a másikon beszélek.
- Amennyiben megtudná a címet, rögtön telefonáljon a főkapitányságra. Helyes?
- Mahoneyt kérje - szólt be az ajtón Tragg. - Rádiósokat küldjenek a nő lakására, de rögtön és ha kell, törjék rá az ajtót.
Mason megismételte Tragg szavait titkárnőjének, azután visszaakasztotta a kagylót.
- Mi lenne, ha maga meg felhívná az "Arany Kürtöt"? Elvégre megtörténhetik, hogy Magard úr nem siet a telefonálással.
- Igaza van.
Megvárta, míg az ügyvéd kibújik és belépett a helyére. Letárcsázta a számot. Mason a fülke nyitott ajtajában állt és véletlenül a földre nézett. Valami fehérlett közvetlenül a készülék alatt. Lehajolt és fölvette.
- Na mi az? Talált valamit?
- Csak egy zsebkendő. Női. Odaadjuk a gondnoknak. Lássuk csak... E. D. a monogramm...
Tragg karja kinyúlt az ajtón és hevesen integetett. Másik kezét meg a kagylóra tapasztotta.
- Jöjjön csak, ez érdekes. Magard ebben a pillanatban futott be. Legalább is azt mondják. Biztosan ott van már egy ideje, csak nem akaródzott neki telefonálni, pedig meghagytam és a ruhatáros leány aligha mert volna ellenkezni a rendőrséggel... - Tragg most levette kezét a kagylóról. - Halló, Magard...? Igen... Csodálom, hiszen meghagytam, hogy sürgősen... Miért nem lehetett?... Mindenesetre különös, hogy éppen most érkezett, amikor én telefonálok.
Mason egy darabig csak zavaros neszeket hallott. Tragg szüntelenül integetett vagy a kezével, vagy a szemével.
- Jó, jó, a magyarázat nem érdekel, ne is fáradjon vele. Esther Dilmeyer címét akarom tudni. Most rögtön odamegyek hozzá... Hogy mondta?... Lehetetlen! Nézze csak meg jobban, valamelyik fiókba tette. - Betapasztotta újra a kagylót. - Fogadok, nincs rendben a szénája. Csak úgy ontja a kifogásokat. Ez maga elég gyanús. Azt hiszem, jó nyomon vagyunk. - Lekapta tenyerét a kagylóról. - Igen, itt vagyok. Hát nem maguknál van alkalmazva?... Érthetetlen! Hova a csudába tették a címet? Nézze, meg alaposan... Határozottan tudja, hogy nem adta meg? Mondom, fontos a dolog, semmi kedvem szaladgálásra vesztegetni az időt... Értem... Szóval a házban nem tudják... Várjon csak... Nincs társadalombiztosító száma?... Különös... Hát akkor hiába... Idefigyeljen. Lehet, hogy még keresni fogom. Ne menjen el vagy ha igen, okvetlenül hagyja meg a számot, ahova telefonálhatunk. - Visszatette a kagylót és Masonhoz fordult. - Hát ez fura, tagadhatatlanul.
- Nem tudják a címét?
- Nem. Állítólag a nő kívánsága volt, hogy munkahelyén senkise tudja a lakáscímét. Csak úgy érheti el, hogy rendes magánéletet folytasson. Zöldség, mi?
- Az - bólintott Mason.
- Csak elismétlem, amit Magard mesélt. Percentes megállapodása van a leánnyal, hát nem tekintheti alkalmazottjának.
Egy ajtó nyílt valahol a közelben. A gondnoknő tért vissza, háziruhában, rendbeszedett hajjal, arcán vastagon felkent rúzzsal és gépies mosollyal, amit az idegenekkel való érintkezésben felöltött és nyilván, ha akart, se tudott már levetni.
Még mielőtt odaért volna hozzájuk, hirtelen hátrafordult és az üvegajtóra figyelt.
Követték a pillantását. Egy karcsú fiatalember sietett fel a kapualj néhány lépcsőjén és beillesztette kulcsát az előcsarnok ajtajának zárjába.
A gondnoknő még ki sem mondta jóformán, hogy: ő az - már nyílt a nagy üvegajtó.
Tragg megvárta, míg a felvonóig ér az úriember, figyelte a futólépést, izgatott magatartást.
- Tűz van? - kérdezte.
Sindler Coll megtorpant és rámeredt.
- Mr. Coll, ezek az urak... - próbálta a kínos helyzetet enyhíteni a gondnoknő, de a rendőrkapitány a szavába vágott.
- Bízza csak ránk.
Odalépett és megvillantotta előtte a csillagját. A hatás elég erős és közvetlen volt. Coll félfordulatot tett hirtelen a bejárat felé, mintha kereket akarna oldani, de még jókor leküzdötte ösztönét és sápadtan Tragg szemébe nézett.
A kapitány vésztjóslóan hallgatott és figyelte.
Coll előbb csak nagyokat nyelt, keze ökölbe szorult. Görcsösen igyekezett parancsolni az idegeinek.
- Mi az? Mit akarnak az urak? - kérdezte nagysokára.
Keskenycsípőjű, kiscsontú, elegáns fiú volt, a válla alaposan kitömve, arca naptól, sportolástól barna, fényes, fekete haja gondosan ondolálva. Hossza legalább 190 centi, de súlya aligha több 70 kilónál.
- Miért ez a nagy sietség? - kérdezte most a rendőrtiszt ellenséges, gúnyos hangon.
- Le akartam feküdni.
- Talán többet ivott a kelleténél?
- Nem... de... - Száját keskeny vonallá szorította a hallgatás.
- Volna egy-két kérdésünk.
- Tessék.
- Ismer valami Esther Dilmeyert?
- Miért? Mi történt vele?
- Tudni akarjuk, hol található és a szálak önhöz vezettek.
- Csak ezt... csak ezt akarják tudni?
- Egyelőre.
Annyira meglátszott rajta az öröm, hogy majdnem hangosan nevettek. Boldogan hebegte:
- Dilmeyer... Igen, Esther Dilmeyer... Tudom már. Egy mulatóban van alkalmazva.
- Úgy van.
A fiatalember noteszt húzott elő, lapozgatni kezdett, de érezte, hogy Tragg érdeklődve figyeli az újja remegését, hát jobbnak látta félretenni a könyvet és fejből megmondani a címet: Molay Udvar...
- Lakásszám?
Összevonta a szemöldökét, mintha erősen gondolkodnék: 3-20-8.
- Mikor látta utoljára?
- Parancsol?... Vagy úgy. Értem. Nem tudom pontosan.
- De körülbelül. Ma egy hete? Vagy most, egy órája?
- Tegnap azt hiszem láttam. Valószínű legalább. Többször megfordulok az Arany Kürt mulatóban.
- Helyes! Mehet aludni. - És Tragg a gondnoknőhöz fordult. - Önt se tartóztatjuk tovább. Köszönjük a segítségét. A Molay Udvar, a Jefferson Streeten van, igaz?
- Azt hiszem.
- Mehetünk, Mason.
* * *
Lift nélküli, ócska kis ház volt. Zárt ajtó fogadta őket itt is, Esther Dilmeyer lakása nem felelt, hát ki kellett zavarni a házfelügyelőt az ágyból. Tragg azt mondta neki, hogy kísérje fel őket és hozzon magával mindjárt házmester-kulcsot is.
Felkapaszkodtak két emeleten, majd végighaladtak egy keskeny, kopottszőnyegű folyosón, ahol áporodott étel és alvó emberek szaga csapta meg az orrukat.
A 3-20-8 a folyosó délkeleti végében volt. Tragg bekopogott, de mikor senkise válaszolt, felszólította a házfelügyelőnőt, hogy nyissa ki kulcsával az ajtót.
Az asszony pillanatnyi tétovázás után szót fogadott. Az ajtó felpattant. Közvetlenül a küszöb előtt egy fiatal szőke nő feküdt elnyúlva a földön, tweed szoknyában, és kurta kabátkában. A telefon mellette hevert, ahogy leverték a vékonylábú tartóról.
Az asztalon egy nyitott cukorkásdoboz volt, még félig a kibontott csomagolópapirosban, födele kicsit félretolva, a födelén csokoládémaszatos névjegy: "Ettől talán megjön a kedve". Aláírás csak a két kezdőbetű: M. F. Minden bonbon külön kis papírcsészében volt és hogy a lány hányat evett meg, azt csak az üres hely nagyságából lehetett következtetni. Mason gyorsan megbecsülte és hozzávetőleg nyolc-tízre tette az elfogyasztott bonbonok számát.
Tragg lehajolt a lányhoz, megtapogatta a pulzusát.
- Menjen le gyorsan - mondta a házmesternének - és telefonáljon a főkapitányságra, Mahoney őrmestert kérje. Mondja, hogy Tragg kapitány megtalálta a Dilmeyer lányt. Valószínűleg mérgezés... Rohanjanak ide, mentőkkel és ujjlenyomatosokkal.
Mason féltérdre ereszkedve vizsgálta az eszméletlen nőt. - Ne fektessük inkább a hátára? - kérdezte.
Tragg újra megtapintotta a pulzust. A lány arca eltorzult egy kicsit, nehezen, zihálva lélegzett, de a bőre meleg volt.
- Azt hiszem, inkább valami kábítószer lehet, nem komoly méreg - jegyezte meg Mason. - Talán magához téríthetjük.
- Meg lehet próbálni. Mindenesetre igaza van, jobb lesz hanyattfektetni. Így. Helyes. És nézze csak meg, a szekrényben biztosan akad egy-két törülköző. Hideggel és forróval próbáljuk. Hidegen kezdem.
Mason teleeresztette a mosdótálat hidegvízzel, bemártott egy vastag törülközőt, kicsavarta és odahajította Traggnek. Az megnedvesítette a nő arcát, nyakát, majd könnyedén paskolta a hideg törülközővel. Aztán kihúzta a blúzt a szoknya korcából és a vizesruhát közvetlenül a csupasz bőrre rakta a gyomorszáj fölött.
De semmise mutatta, hogy a kezelés használna. A lány eszmélete nem tért vissza.
- Dobjam a forrót? - kérdezte Mason.
- Igen, kérem.
Az alsó fiókban akadt még egy tiszta törülköző. Mason megeresztette a forró csapot, bemártotta, meg kicsavarta a ruhát és úgy, gőzölgő forrón hajította a társának, a másikat meg elkapta közben, és a hideg csap alá tartotta.
Vagy öt percig dolgoztak hideg és forró borogatással, felváltva.
- Hiába - mondta Tragg. - De hol az ördögben maradnak azok a mentők. - A telefonra pillantott. - Ezt nem szeretném megérinteni. Általában vigyázzon, Mason, ne nagyon fogdosson össze semmit. Különösen a cukrot, meg a borítópapirost.
Mason bólintott és elzárta a csapot a fürdőszobában. Visszajött, mellékesen bepillantott a papírkosárba, meg a ruhásfülkébe.
Vagy féltucat jóképű estélyi ruha lógott a vállfákon, mindegyikhez külön hozzávaló cipő. Viszont utcai ruha aránylag kevés volt és az se valami különös.
Tragg türelmetlenkedett.
- Ki tudja, elintézte-e a jó asszony, amire kértem? Talán nem is telefonált. Jó lenne leszaladni és...
Autótülkölés búgott a szavába.
- Na, ezek ők lesznek! Most már nyugodt vagyok. Átháríthatjuk a felelősséget.
- Volna egy kérésem, Tragg. Hogy az én doktorom vehesse gondjába a lányt
- Miért?
- A maguk orvosai nagyon rendesek, tudom, de mégse törődhetnek annyit minden egyes beteggel. És különösen az utókezelés nem lehet olyan gondos és alapos egy közkórházban. Szeretném a Hastings Memorialba vitetni éspedig különszobába, hogy dr. Willmont kezelhesse az ottani orvossal együtt, persze.
- Willmont! Nem tréfál?
- Nem én.
- És ki fizeti?
- Én.
- Miért, ha szabad kérdeznem?
- Mert érdekel a beteg.
Tragg a cukron talált névjegyre mutatott.
- Megnézte a két betűt, Mason? "M. F."
- Nos?
- Mildreth Faulkner.
- Ne bolondozzon. Ha már mérgezett cukrot küld valakinek, hát csak nem rakja mindjárt oda a névjegyét, hogy a rendőrség hamarább ráakadjon.
- Tudja az ördög! Minden szabály csak nagy általánosságban igaz és még úgyse. Különösen, ha asszony a bűnöző. Azok kiszámíthatatlanok.
- És én azért akarom mindenáron megmenteni ezt a lányt, hogy a méregkeverőt fedezzem? Így gondolja? Bökje ki nyugodtan. Úgyis látom a szemén... Idesüssön, kapitány. Mildreth Faulkner mégcsak nem is kliensem. Színét se láttam soha. Mindössze annyit tudok róla, hogy feljön hozzám tanácsot kérni... Ejnye, éppen jókor jut eszembe. - Gyorsan megnézte az óráját. - Pontosan tizenöt perc múlva.
Tragg kapitány jóízűen nevetett.
- No, ha így állunk, hát csakugyan rossz helyen kereskedtem. És nem hinném, hogy a kívánsága nehézségbe ütközik. Vitesse nyugodtan a Hastings kórházba a tanúját, részemről nincs akadálya. És ha Willmont doktor hajlandó vállalni, hát...
- Remélem. És ha nem, hát igyekszem rábeszélni - mondta Mason. - Lenn a házfelügyelőnél van telefon.
Mason kisietett és a folyosón szembetalálkozott a fehérköpenyes, hordágyas mentőkkel.
- Csak itt egyenesen tovább, a legutolsó ajtó - szólt oda nekik a fejével hátrabökve. - És lenn a kapuban várjanak, majd én mondom meg, hova vigyék.
IV. FEJEZET.
Perry Mason kinyitotta kulcsával az irodaajtót. Titkárnője az asztal sarkán ült, a telefont odahúzta magához, hogy utána se kelljen nyúlnia, ha csengetni talál.
- Halló Della! Tízpercet mégis késtem, igaz? Hallott valamit az ügyfelünkről azóta?
- Semmit.
- Úgy látszik, mégis vaklárma volt. Legalább kigyógyított. Ezentúl nem adok éjszakai találkát az irodámban senkinek.
- Mi van a Dilmeyer-lánnyal?
- A Hastings kórházba vitettem. Sikerült Willmont doktort elfogni telefonon. Megígérte, hogy máris indul és ott lesz, mire a mentők behozzák, ő veszi át... Azt hiszem, inkább valami kábítószer. De korán lenne még diagnózist mondani. Sokszor éppen azért adnak be altatót, hogy a másik, erősebb méreg tüneteit födjék vele. Remélem, jókor érkeztünk még és megússza.
- Mondja, Magard urat nagyon begyullasztották?
- Nem én, inkább Tragg barátunk. Miért?
- Nagyon kisfiú lett, annyi bizonyos.
- Beszélt vele?
- Igen, ő hívott fel. Hallotta, hogy ott járt az Arany Kürtben egy rendőrtisztviselővel, mindjárt fel is hívta a főkapitányságot, megadott minden felvilágosítást, és önnek is készséggel rendelkezésére áll, minden tekintetben.
- És maga mit mondott?
- Hogy köszönjük és rendben van.
Mason az órájára pillantott.
- No, azt hiszem, hazamehetünk nyugodtan, és elmondhatjuk, hogy ennyivel is okosabbak lettünk. Különben... várjon csak... mintha jönne valaki.
Szapora cipőkopogás közeledett a lift felől, a kinti folyosón...
Mason kinyitotta az előszobaajtót.
- Ó, köszönöm, hogy megvárt, Mr. Mason. Bocsánat a késésért. De sehogyse tudtam hamarabb végezni - mentegetődzött Mildreth.
Az ügyvéd figyelmesen megnézte, és beljebb invitálta.
- Parancsoljon Miss Faulkner... Miss Street, a titkárnőm. Ez a szék jó kényelmes. Ide tessék. Alaposan kifulladt és kimelegedett, látom. Cigarettát?
- Nem kérek. Erős munkám van még, Mr. Mason.
- Mi a baj? Halljuk.
- Ó, hosszú história. Azt se tudom, hol kezdjem.
- Csak kezdje nyugodtan a közepén - bíztatta Mason. - És nem kell sok bevezetés.
Mildreth Faulkner nevetett.
- Hát kérem... Mi ketten alapítottuk a Faulkner virágüzleteket a nénémmel, Carlottával, még mielőtt ő férjhezment. A részvényeket elosztottuk felesbe, kivéve azt az öt darabot, amit egyik alkalmazottunknak adtunk, hogy hárman legyünk az igazgatóságban. Harry Peavis komoly versenytársunk, a város kisebb virágüzletei jóformán mind az ő kezében vannak. Rendes embernek ismerem. Más tekintetben talán naiv, de minden hájjal megkent üzletember, kemény és kíméletlen, ha kell. Természetes ösztönnel csinálja a dolgokat.
- És hogy kerül a mi szőnyegünkre - kérdezte Mason.
- Valahogy megszerezte azt a bizonyos öt részvényt.
Mason összevonta a szemöldökét.
- Szóval bele akarja ütni az orrát a maguk üzletébe?
- Én is erre gondoltam. Mikor elhozta a papírokat, hogy könyveljem át a nevére, olyasmit mondott, hogy csendes társ lesz. De mennél többet gondolkozom, annál jobban félek, hogy sötétebb tervei vannak.
- Halljuk.
- A néném körülbelül egy évvel ezelőtt férjhez ment - nemis, másfél éve lesz...
- Ki az ura?
- Robert C. Lawley.
- Foglalkozása?
Mildreth kézmozdulata többet mondott minden szónál.
- A néném vagyonát kezeli.
- És ez elég munkát ad neki?
- Amíg több volt a vagyon, több munkát is adott.
- Szóval nem a legszerencsésebben kezelte a rábízott javakat. Jól értettem?
- Jól.
- És mit szól ehhez a nénje?
- Tudja... Carlának gyenge a szíve. Egy éve laborál. Mikor még jókor lett volna, nem fordult doktorhoz, dolgozott, hajszában élt, míg aztán egyszercsak érezte, hogy baj van, de akkor már későn volt. A doktor azt mondja, még hónapokba telik, míg talpra áll. És addig csak pihenni, pihenni, kerülni minden izgalmat, megerőltetést.
- De a vagyoni helyzetével tisztában van?
Mildreth nagyot sóhajtott:
- Bár úgy lenne... Remélem.
- Miért? Beszélni sose beszéltek erről?
- Az uráról nem szívesen beszélek vele. Sose lelkesedtem érte és a néném ezt jól tudja. Azt mondja, elfogultan ítélem meg.
- Ő nagyon szereti?
- Imádja! És nem is csoda. Bob nagyon tud a nők nyelvén. Egy kis hízelgés, figyelem, jó külső... Mi kell még? Ennyivel minden asszonyt meg lehet főzni. És tudja, hogy van, ha az asszonyé a pénz.
- Ha jól sejtem, maga eredetileg sem helyeselte a frigyet?
- Nem. Puha embernek tartom Bobot és szerencsevadásznak. Sose bíztam benne.
- És ezt előtte se titkolta?
- Nem. De azért vigyáztunk, persze. Művelt emberhez illően viselkedtünk mindig. Sőt, míg Carla szíve okoskodni nem kezdett, gyakran kirándultunk együtt, vikendeztünk és Bob úgy bánt velem, mint a hímestojással. Majd elolvadt a szájában minden szó és Carla olyankor szemrehányóan nézett rám, mintha azt mondaná: Na, most se látod, milyen drága? Neked ez se elég?
- És hogy viselkedett maga?
- Igyekeztem versenyt olvadozni vele, de belül majd megevett a méreg. A nyílt ellenséget nem bánom, mindenkinek meg tudok bocsátani, ha becsületesen kimutatja a foga fehérét. De a szemforgatót, képmutatót szívből utálom.
- Szóval ez lenne a háttér. Körülbelül látom most már. Gyerünk tovább.
- Carla vakon bízik az urában. Mikor a szívbajt megállapították, mindent átadott neki. Bob kezeli a pénzét, papírjait, saját szakállára intéz mindent és ha valamit kérdezni talál, azzal torkolja le, hogy minden a lehető legragyogóbb és nem szabad üzleti dolgokon törni a fejét.
- És azt hiszi, nem úgy van?
- Nem hiszem, tudom.
- Tudja?
- Rögtön megmondom, miből. Körülbelül egy héttel ezelőtt a sógoromnak valami autóbalesete volt. Eszembe se jutott, hogy hiba lehet a dolog körül, míg ő elő nem hozta. De olyan részletesen mesélte, olyan kínos gonddal írt le minden apróságot, hogy gyanút fogtam. Tudja, Bob alapjában naiv hazudozó. Túlságosan előkészíti, kidolgozza azt, amit be akar adni valakinek. Ügyel, hogy sehol hézag ne maradjon és éppen ezzel árulja el magát Nagyonis pontosan összevágnak a dolgok, a valóság sohase ilyen sima és hézagtalan. Mint ahogy az igazi rózsa sose olyan tökéletes, mint a festett, vagy a porcelán.
- Szóval a balesetet is másként mondta el, mint ahogy volt? Megállapította?
- Igen...
- Nyomozott?
Mildreth elpirult és kicsit restelkedve folytatta:
- Mikor Peavis megjelent nálam a részvényekkel, gondolkodóba estem. Előbb sehogyse fért a fejembe, mit akar kezdeni rongyos öt darabbal. De eszembe jutott, hogyha valaki az öt darabhoz még megszerzi Carla részvénypakettjét, hát kezébe kerítette a részvénytöbbséget. Persze, hogy bolondok voltunk, nem lett volna szabad megfeledkezni erről a pár darabról. De mivel csak ketten alkottuk a társaságot, testvérek, családi ügynek tekintettük és eszünkbe se jutott, hogy idegen beleszólhat. Éppen elég dolgot adott a három üzlet, reggeltől-estig tele volt a fejünk. Az igazgatóságot össze se hívtuk még, taggyűlés is három évvel ezelőtt volt először és utoljára. Amikor megalakultunk. De akár így, akár úgy, az öt darab részvény mégiscsak a mérleg nyelvét jelenti. Gondolni kellett volna rá.
- Szóval, arra gyanakszik, hogy sógora eltulajdonította Carlotta értékpapírjait?
- Úgy van. Sőt még rosszabbat sejtek. Nyakig úszott valószínűleg az adósságban. Néném, amilyen vakon bízik benne, nem kérdez, nem kér számon semmit. Meghatalmazást adott neki bianco aláírással, mikor beteg lett, ezt határozottan tudom. A doktor szigorúan megtiltotta, hogy néném üzleti dolgokkal foglalkozzék. És ez megint gyanús. Sejtem, hogy Bob keze van ebben is. Talán beadta a doktornak, hogy Carlát halálosan izgatja minden pénzkérdés, mit tudom én? És a doktor elhitte.
- Sejti, hol lehetnek most a részvények?
- Valószínűleg egy Lynk nevű embernél, aki az Arany Kürt mulató egyik tulajdonosa. Megmondom rögtön, mire építem a feltevést. A nő, aki a balesetnél a sógorom kocsijában ült, ebben a mulatóban van alkalmazva... Azt hiszem, ide is jön mindjárt... ő az, akit telefonon említettem... Ha ugyan megtartja a szavát.
- Nem, nem tartja meg.
- Hogyan?
- Mérgezett cukorkát küldött neki valaki. Féltizenkettőkor telefonált és alig tudott beszélni, összeesett ott a telefonnál.
- Mérgezett cukorkát? - álmélkodott Mildreth.
Mason bólintott.
- Ki tehette?
- Egy névjegy is volt a dobozban ezzel a felírással: "Ettől talán jobban lesz" és az aláírás "M. F". Erről is mondhat talán valamit?
Mildreth tágranyílt szemmel bámult rá.
- Nem értem, Mr. Mason... a névjegy... de hiszen azt én küldtem.
- A cukorral?
- Jóságos Isten, micsoda kérdés! Várja, hadd mondok el most már minden részletet. Hát igen... egy kicsit belekontárkodtam a maga mesterségébe. Nyomozni próbáltam, az autóbaleseten indultam el. Peavis látogatása után nem volt nyugtom egy pillanatig sem. Rögtön beláttam, hogy nagy bajba kerülhetünk, ha Bob valamit manipulált a részvényekkel. És mi sem könnyebb, hisz ott van nála az írásbeli meghatalmazás.
- Nem azt mondta, hogy Lynk kezében vannak a papírok?
- De igen, most már ott vannak, Sőt az a nézetem, hogy Peavis és Lynk valószínűleg összejátszottak.
- Értem. De beszéljünk inkább a névjegyről.
- Hát kérem. Mikor Bob azt a gyönyörű mesét elmondta a balesetről, mindjárt tudtam, hogy ez a kényes pont. Az autóbaleset fontos mozzanat és valamit titkolni akar éppen előlem. Nyomozni kezdtem. Nem is volt nehéz dolog, mert a másik fél bejelentette az esetet a rendőrség közlekedési osztályán. Megtudtam, hogy az Arany Kürt mulatóból jöttek és Bob nem egyedül volt, ahogy mondta, hanem egy Esther Dilmeyer nevű nővel, meg valami Sindler Collal, aki biztosan szintén hazárdjátékos. Nem hinném, hogy csakúgy egyszerűen átadta valakinek a részvényeket kártya, vagy rulettadósság fizetésre, ennél okosabb. De talán meggyőzték, hogy a hitelét emeli, ha leteszi biztosítékul. És kutyaszorítóban volt, nem tudott kimászni másképp. Talán kapott valakitől egy csalhatatlan tippet - mert lóversenyen is játszik - úgy számított, hogy most majd sorozatos nyerések következnek, abból kifizeti a veszteségét, úgy, hogy a részvényekhez nem is kell hozzányúlnia.
- Szép. De mi van a névjeggyel?
Mildreth nevetett.
- Majd csak eljutok odáig. Egyre bonyolultabb a história. De folytatom. Elmentem az Arany Kürt mulatóba és sikerült megismerkedni Esther Dilmeyerrel. Nagyon lógatta a fejét. El is mondta, hogy Sindler Coll... Hát igen. Úgy látszik, szerelmes volt bele és csalódott.
Mason közbeszólt:
- Értem. De a névjegy?
- Egy orchidea-csokrot küldtem neki.
- Mikor?
- Nem sokkal azután, hogy eljöttem. Nagyon bánatos volt. Elmondtam, hogy virágüzletem van és gondoltam egy kicsit megvigasztalódik talán, ha figyelmemet látja. Az orchideához mellékeltem a névjegyemet.
- Megtudta tőle, mi van a részvényekkel?
- Nem. De sok érdekeset megtudtam.
- Mit gondol? Peavis hajlandó lesz visszaadni a papírokat, ha perrel fenyegeti?
- Soha, amíg él. Nem olyan ember. Ha valamit megmarkolt, hát ahhoz ragaszkodik körömszakadtáig. Talán öt évi pereskedés, huzavona után sikerülne visszakapni, de mit érünk azzal? Az már majdnem annyi, mintha eladnám neki a részvénytöbbséget. Öt év alatt nyugodtan tönkremehetünk... De most én kérdeznék valamit, Mr. Mason. Miért mondja, hogy a névjegyemet a cukorkásdobozon találták? Én a virágdobozra tettem.
- Talán valaki levette és átrakta a másikra. Elképzelhető. Hogy küldte a virágot?
- Western Union küldönccel.
- És hogy volt csomagolva?
- Nem értem a kérdést. Dobozba tettem.
- Mekkora dobozba? Mint egy cukorkásdoboz körülbelül?
- Igen.
- És hová címezte?
- Az Arany Kürtbe
- A lány nevére?
- Igen
- Hogyan?
- Nem értem, mit akar.
- Ceruzával, tollal, tentával vagy gépen írta?
- Tentával, rendesen. Ráírtam a nevét kívül. Illetőleg, nem a dobozra, csak a borítópapirosra.
- És a nagyság megfelelt egy másfélkilós cukorkásdoboznak?
- Igen.
- Szóval könnyen lehet, hogy az Arany Kürtben valaki átvette a küldeményt, megígérte, hogy kézbesíti és közben kivette a virágot és becsempészte helyette a mérgezett cukorkát.
- Elképzelhető.
- Éspedig annál könnyebben, mennél jobban ismerik ott az illetőt - egészítette ki a gondolatot Mason.
A lány hosszan vizsgálta kesztyűs ujjai hegyét, majd felnézett gondolkozó szemmel.
- Azt hiszem, mondtam is a küldöncnek, hogy nem kell okvetlenül személyesen kézbesíteni, csak olyan valaki vegye át, akiben megbízhatik.
- Átadhatta a portásnak például - mondta Mason. - Az nagyon be lehet avatva mindenbe.
- Lehet. Mondom, logikusan lehetséges.
- Mennyit ér az a részvénypakett?
- Ó, sokat. Jóval többet a belértékénél. Tudja, hogy van az. Mind a három üzletem jó és rohamosan fejlődik, már ma is gyönyörűen megélek belőle. Magam ura vagyok, senkise szól bele a dolgomba. Éppen azért sokkal többet érnek a részvények valóságban, mint papiroson. Körülbelül úgy számíthatom, hogy minden ezer dollárnak, amit az üzletből kihozok, huszonötezer dolláros tőkebefektetés felelne meg. De persze eladni nem lehetne ilyen alapon. Hiszen mi sokkal kevesebbet adtunk bele.
- Esetleg kiadásaim lesznek a nyomozással kapcsolatban... meddig mehetek? - kérdezte Mason.
Mildreth gondolkozás nélkül felelte:
- Tízezerig nyugodtan, ha szükségesnek látja.
- Feljebb nem?
- Hát... talán nem. Vagy legalább szóljon előbb.
- Nem hiszem, hogy akár csak egy fillérembe is kerülne a nyomozás, nagy összegről semmiesetre se lehet szó. Na de... mindenesetre megteszem, ami tőlem telik.
Titkárnőjéhez fordult:
- Jó lenne felhívni azt a mulatót, Della, hátha Magardtól megtudjuk Lynk címét.
Mildreth Faulkner kinyitotta a retiküljét, összehajtott cédulát vett elő, habozott egy pillanatig, már vissza akarta dugni, de látta, hogy az ügyvéd figyeli.
- Lynk címét akarja? Itt van nálam. Orgona Völgy...
- Hol szerezte meg?
- Esther Dilmeyer adta ide, de el ne árulja kérem.
- Nem szoktam fecsegni. Della maga most hozat egy taxit és hazamegy aludni. Önt, Miss Faulkner felhívom egy óra, legkésőbb másfél óra múlva.
Kinyitotta a ruhásfülkét és leakasztotta a lány kabátját, kalapját.
- Hát csak nyugalom - bíztatta új ügyfelét. - Most már nem kell búsulni. Meglátja, szépen kibonyolódunk. Játékbarlangjuk is volt a tisztelt uraknak a mulató fölött. Legalább féltucat Achilles-sarkuk van, ha le akarunk csapni rájuk. Én is ott voltam Tragg kapitánnyal. A kapus szemtelenkedni próbált, de ő alaposan a körmére koppintott. Magard azóta tudja, hogy a rendőrség ott járt, fogadok, nyakát töri, hogy kedvünkben járjon és elterelje a gyanút az emeleti helyiségekről, ha lehet.
Mildreth felállt:
- Igen, az én lelkem is nyugodtabb most már. Rettenetes órákat töltöttem. Komolyan mondom, olyan voltam, mint akit fejbekólintottak.
- Most már ne töprengjen. Bízza rám magát.
- Ó, Mr. Mason, maga nagyon tud. Máris az az érzésem, hogy minden rendben van, pedig még neki se kezdett jóformán - mondta csendes kis nevetéssel. - Az Arany Kürtbe készül?
- Nem. Kiruccanok az Orgona Völgybe. Ha ugyan Lynk be nem jött azóta. De ezt megtudom mindjárt.
- Helyes. De akár győz, akár veszít, mindenesetre értesít, ugye? Három óra tájban okvetlenül várom a telefonját.
Mason megnyugtatta.
- Felhívom. Természetesen. Della, maga pedig zárja be a boltot, oltsa el a villanyt. Én már itt se vagyok.
V. FEJEZET.
Tekergett, kanyargott az út, mint valami kígyó és kúszott feljebb-feljebb az Orgona Völgy falán. Keskeny mellékutak ágaztak el róla minduntalan, eldugott kis házikókhoz vezettek, fel, vagy le a sziklás, meredek hegyoldalon. Az ember azt hihette, falura került hirtelenében, pedig alig egy kőhajításnyira volt a várostól. Már régen itt bújtak meg az agyonhajszolt üzletemberek szombat délutántól hétfő reggelig, apró vikendkunyhókban, túristaházakban.
Azóta alaposan kiterjedt a város, de az Orgona Völgy nem tartott lépést vele. Túlságosan sziklás, bozótos, nehezen megközelíthető vidéknek számított még mindig, parcellázására nem gondoltak komolyan. De akiket a falusi magány nem riasztott vissza és olcsó telket akartak a főváros közelében, azok kapva-kaptak rajta.
Masonnak elég baja volt, míg kibetűzte a kisebb utak nevét a falusi sötétségben, de végre mégis ráakadt a Makkos-közre, azon felkanyarodott és a hegy válláról szétnézett, hogy tájékozódjék.
Lába alatt nyúlt el a völgy és annak száján túl hosszú lámpasorok jelölték a nagy sugárutak vonalát, még távolabb fényködben úszó foltok a külvárosokat.
Lépésben haladt, hogy a számokat el tudja olvasni, de a házak többnyire a kertek mélyén húzódtak meg, vagy magasan az út fölött, vagy mélyen alatta a törpe tölggyel benőtt bozótos lejtőn.
Egyszercsak váratlanul szemébe vakított egy vörös lámpás. Kocsi állt előtte az úton. És mögötte másik, sőt harmadik. Jobboldalt fenn megpillantotta a házikót is. Nem kellett sokáig keresni, mert minden ablaka világos volt és a verandán, amely a homlokzatról egészen hátranyúlt az oldalfal mentén, egész sereg ember cigarettázott. Hol itt, hol ott gyulladt ki vörösen egy fénypont.
A veranda-ajtó sarkig tárva volt, világos négyszögében férfiak jöttek-mentek, kalappal a fejükön. Lehetett volna filmfelvétel is, hollywoodi társaság, de vígságnak, mulatságnak semmi jelét nem tapasztalta. A vakítóan kivilágított ház néma csendet árasztott.
Mason úgy kormányzott, hogy reflektora az előtteálló kocsi számtáblájára világítson. Négyszögbe foglalt nagy E betű fogta meg a szemét - a rendőrség jele. Gyorsan kikanyarodott az útra és elsiklott a várakozó kocsik sora mellett.
Vagy háromszáz méterrel odébb kövezett körben végződött az út, ahol kényelmesen megfordulhatott.
Visszafelé jövet kikereste a még üresen maradt helyet a parkoló kocsik között, eloltotta lámpáit, leállította a motort és szaladt fel a kapulépcsőn a kertbe.
A verandán lévők közül valaki ráismert, elébe sietett, karonragadta és félrehúzta az árnyékba. Újságíró volt.
- Ó, Mr. Mason! Nos, tud valami újat? Meséljen.
- Miről? - kérdezte Mason.
- Hát a gyilkosságról. Hogy tudta meg? És ki tartóztatta fel, hogy csak most jön?
- Azt hiszem, maga többet mondhat.
- Miről?
- Hát a gyilkosságról.
- Mit beszél? El akarja hitetni velem, hogy nem tudta?
- Úgy van.
- Hát akkor mit keres itt?
- Tragg kapitánnyal van egy kis elintéznivalóm. Kerestem a főkapitányságon, ott mondták, hogy itt találom. De többet nem mondtak. Komolyan gyilkosság történt?
- Igen. Hátbalőttek egy embert. 32-es pisztolygolyóval.
- És tudják már, ki a tettes?
- Nem.
- És az áldozat?
- Valami Harvey J. Lynk.
- Lynk? - kérdezte Mason. Sose hallottam a nevét. Mi volt, ki volt?
- Az Arany Kürt mulató egyik tulajdonosa. Játékbarlang az emeleten... rulett, kártya, kocka, ami tetszik.
- Miért mondja, hogy az egyik tulajdonos? Ki a másik?
- Clint Magard.
- Értesítették?
- Az újságíró jót nevetett.
- A rendőrség értesítette. És ahány lap csak van a városban, az mind kiküldött hozzá nyilatkozatért.
- Miért ez a nagy felhajtás?
- Úgy látszik, nem egészen mindennapi eset. Valami nő is van benne... Megtalálták a vikendtáskát, az öltözőasztalkán kiszórt púdert, rúzsmaszatos cigarettavég... Tragg egész sereg nyomon dolgozik már. És azt hiszem, nekünk is csemege lesz. Remek kis gyilkossági botrány, csak a mártás kell még hozzá.
Mason jót nevetett.
- No, ha Tragg barátunk ilyen nagy munkában van, hát talán nem is zavarom. Majd megtalálom máskor.
- Szóljak neki, hogy itt van?
- Nem. Általában ne is említse, hogy látott. Mondom, egy kis elszámolásom van vele és jobb, ha nem szagolja ki előre, hogy kerülgetem. Majd csak úgy váratlanul elébe toppanok.
- Szereti az ilyen meglepetéseket, mi?
- Nemcsak azért. De mit törje a fejét, ha most fontosabb dolga van? Mert biztosan tudni akarná, milyen ügyben kerestem.
- Van benne valami. De mondja Mason. Komolyan üres a tarsolya? Ránk férne egy kis szenzáció.
- Sajnos, nem szolgálhatok vele. Mondom, két-perccel ezelőtt nem is tudtam még az esetről. Lynket soha életemben nem láttam, álmomban se jutott eszembe, hogy megölték.
Már indult lefelé, és pár lépésről hátraszólt:
- Hát... a viszontlátásra!
Magas férfialak jelent meg a verandaajtóban, hosszú árnyéka el se fért a kövön.
- Beporozni az egész odut! Minden ujjnyomat fontos! - hallatszott Tragg kapitány kemény hangja. - Hová az ördögbe bújt az a fotográfus? Kell egy közeli felvétel a...
Elharapta a szót, mikor Masont meglátta a kert alján.
- Nicsak, maga az...?
Az ügyvéd megállt és odanézett.
- Mi az ördögöt keres itt? - kérdezte a kapitány.
- Lejön a kocsimhoz?
- Nem én. Dolgom van. Megmondhatja itt is, amit akar.
Mason a cigarettázó újságírók felé bökött a hüvelykujjával.
- Igaza lehet.
És Tragg engedelmesen utánament.
- Hát halljuk. Miért akart Lynkkel beszélni?
- Hogy őszinte legyek - felelte bűnbánó mosollyal - magát szerettem volna megelőzni. De úgy látom, maga előzött meg engem egy orrhosszal.
- Megelőzni engem? Hogy értsem ezt?
- Hát... azt hittem, sikerül megtudni egyet-mást arról a Dilmeyer-lányról a maga háta mögött. Hogy kikkel érintkezett, élnek-e a szülei és hol. Volt-e sok postája... Gondoltam, akihez a szálak vezetnek, azt kifaggatom.
- És így jutott Lynkhez?
- Így. Azt hiszem, mondhatott volna egyetmást.
- Miből gondolja?
- Csak úgy... - az orrom után mentem.
- Miért nem Magarddal beszélt inkább? Az bent van a városban, könnyebben elérhette volna.
- Mindakettővel beszélni akartam.
Tragg kapitány figyelmesen nézte egy darabig.
- Holcomb, az elődöm mindig azt mondta, hogy maga nem becsületes eszközökkel játszik - mondta jól megnyomva minden szót. - De én nem hittem neki. Másként fogom fel a dolgot. Az egyik a kerítésen innen van, a másik a kerítésen túl - gondoltam. - Ez még becsületes küzdelem. És hogy maga gyorsan mozog? Talán a keze néha gyorsabban jár, mint másnak a szeme... legalábbis mint Holcomb szeme... Az se hiba. De ilyenkor...
- Nos?
- Ilyenkor eszembe jut az öreg és félig meg is értem, mit érezhetett. A közlékenység nem a legerősebb oldala, ugye Mason?
- Sajnos, meg van kötve a nyelvem.
- Ne mondja! Miért?
- Hát az ügyfeleim érdekét csak védenem kell!
- Vagy úgy! Látja, éppen erről az új ügyfeléről szeretnék beszélni magával. Mit tud róla? Mit mondott, amikor odajött?
- Odajött? Hová? - kérdezte ártatlanul Mason.
- Hát az irodájába. Nem mondta, hogy éjjeli egy órára várja?
- Hja, arra gondol... - Úgy tett, mintha csak most értené meg, miről beszél Tragg. - Lényegtelen dolgokról volt szó. Nem is hiszem, hogy bánná, ha valamit elmondok magának, de... tudja, az ügyvédi titoktartás... az ember ragaszkodik a szokáshoz.
- Egy órára szólt a megbeszélés. Igaz?
- Igaz.
- Mondjuk azzal eltelt húsz-huszonöt perc - órájára pillantott gondolkozva. - És maga rögtön utána, lóhalálában ide rohant. Hol szerezte meg a címet?
Mason kérdéssel felelt a kérdésre:
- Honnan tudta, hogy Lynket megölték?
- Maga honnan tudta, azt mondja meg.
- Itt, az egyik újságírótól hallottam.
- Nekem a főkapitányságon mondták. Sürgősen iderendeltek.
- Nem tudja, hogy fedezték fel a gyilkosságot?
- Valaki betelefonált, hogy jöjjenek gyorsan, mert baj van.
- Férfi vagy nő?
- Nő.
- És arra mindjárt kiküldték az autót?
- Igen. Állítólag ebből a házból telefonált valaki, aki látta, hogy valami betörő ólálkodik kívül az ablak alatt.
- Miért "állítólag"? És a betörő igaz volt?
- Csak bizonyos. Lynk már régesrégen nem élt, amikor a nő telefonált - hangzott a kurta válasz.
- Hát ezt meg mire alapítja?
- A doktor mondja, nem én. Véralvadás... rigor mortis és mit tudom én, miféle műszavak. Éjfélre teszik a halál pillanatát, majdnem pontosan. És azt hiszem, nem tévednek nagyot. Szerencse, hogy jókor ideértünk. Holnap reggel már lényegesen bizonytalanabb volna a meghatározás. Azt mondanák, esti tíz és hajnali egy óra között valamikor. De így, majdnem percnyi pontossággal tudják, mikor következett be a halál. Mondjuk, közvetlenül éjfél előtt és azt hiszem, nem hibáztunk nagyot.
- A Dilmeyer-esetről nem tud valami újat? - kérdezte Mason.
- Nem. Félre kellett tennem, mert ez most fontosabb. De úgy hallom, nem veszedelmes az állapota. Ki fog lábalni... Komolyan beszélt, az előbb mondja? Fogalma se volt, hogy Mr. Lynk nem a legrózsásabb egészségnek örvend?
- Talán azt hiszi, a hullát irigyeltem meg maguktól és azért rohantam ide lóhalálban? Nem, barátom. Éppen elég hullát fedeztem már fel. Nem kérek belőle többet.
- Tragg egy pillanatig fürkészte az ügyvéd arcát, majd a fületövét vakargatva, megjegyezte:
- Lássuk csak...  Alighogy a kliensével beszélt, fogja magát és rohan ide. A magamfajta paraszteszű ember azt hinné, hogy Esther Dilmeyer volt az egyik tanúja, Lynk a másik. És hogy ebben az esetben ugyancsak rájárt a rúd a tanúira! Mintha valaki a világért se akarná engedni, hogy ezt a perét megnyerje,
- Ha felfedez valami kapcsolatot a gyilkosság, meg a  Dilmeyer-eset között, engem is értesít? - kérdezte erre Mason.
- Persze, persze. Mert maga is mindjárt jelenti nekem, ha felfedez valami érdekeset, igaz?
- Hát... próba szerencse. Ez még nem bűn. Na, megyek. Látjuk egymást hamarosan.
- Csak minden ilyen bizonyos lenne - morogta a rendőrkapitány.
Mason ügyelt az indításnál, hogy senkise vádolhassa sietséggel, meg se nyomta a pedált, míg jó félmérfölddel el nem hagyta a kivilágított hegyi kunyhót.
Az országúton talált egy éjszakai vendéglőt, onnan felhívta a Hastings kórházat és Willmont doktort kérte a telefonhoz.
Több mint egy percig várnia kellett, míg előkerítették a doktort.
- Itt Mason beszél. Mit állapított meg a Dilmeyer-lánynál, doktor?
- Meg fog gyógyulni.
- Csakugyan méreg volt a cukorban?
- Igen. Minden egyes darab meg volt mérgezve.
- Milyen méreg?
- A tünetekből, meg a próbák alapján azt kell hinnem, hogy veronál. Annak kicsit kesernyés íze van, ami keserű csokoládéval elég jól leplezhető. Tulajdonképpen altatószer, de óriási a lattitüd a megengedett és a halálos adag között. Általában harminc-hatvan centigrammot rendelünk, altatásra ennyi elég. Volt már rá eset, hogy háromszáz centigrammtól meghalt valaki, viszont arra is, hogy ezerkétszázat vett be és meggyógyult. Még eddig nem értünk rá alaposan vegyelemezni a cukorkát, de bizonyos tényezőkből valószínűnek tartom, hogy harminc-negyven centigrammot tartalmazott minden darab. A lány nyilván nem egyszerre ette meg, hanem lassan, egymás után, úgy, hogy bizonyos idő eltelt az első ötven-száz centigramm meg a többi között és így a méreg hatása már előbb jelentkezett, mielőtt túlságosan nagy bajt okozhatott volna.
- Bizonyos benne, hogy így történt?
- Majdnem. Legalábbis a vegyész jelentése tökéletesen összevág a tünetekkel. Az arc eltorzult, a lélegzés nehéz és lassú, a reflexek kimaradtak, a pupilla kicsit tágul. Van egy kis hőemelkedés is. Ha az én véleményemet kérdi, hát azt mondom: veronál és pedig körülbelül harminc-negyven centigramm darabonként, ami annyit jelent, hogy három-négy grammot evett. A gyógyulás tehát majdnem bizonyos.
- Helyes! Hát csak vigyázzon rá doktorkám. A lehető leggondosabb ápolás kell és mindig mellette legyen valaki. Ügyeljen a diétájára is, nehogy még egy kis mérget csempésszenek be neki.
- Erről gondoskodtam. Tökéletesen nyugodt lehet.
- És mikor fog magához térni?
- Az még eltart egy darabig. A gyomrot kimostuk, lumbál punkciót is csináltunk, lecsapoltuk a folyadék egy részét. Ez persze sietteti a javulást, de éppen elég, ami benn maradt a szervezetében, úgyhogy még jódarabig aludni fog. Nem is ajánlanám, hogy siettessük az ébredést.
- Rögtön értesítsen, mihelyt feleszmélt és nagyon vigyázzon, hogy semmise történhessék addig.
- Miért? Valami oka van, hogy annyira félti? - kérdezte a doktor.
- Sose tudhatja az ember. Fel akart jönni hozzám ma éjjel, tanú lett volna egyik ügyemben. Nem tudhatom, mit akart mondani, de valakinek nyilván megér egy kis fáradságot, hogy ne is tudjam meg.
- Hagyjon neki még huszonnégy órát és akkor nyugodtan beszélhet vele.
Mason elkomolyodott.
- Lehet, hogy aki a mérget küldte, tulajdonképpen nem is akarta megölni, csak elhallgattatni huszonnégy órára. Ami másszóval annyit jelent, hogy akkorra talán már későn is lesz.
- Mondom, nyugodt lehet. Én megteszem, ami rajtam áll. Látogatót nem eresztenek be az engedélyem nélkül, három ápolónő van mellette, felváltva és mind a három vöröshajú.
- Helyes, doktor. Bízom magában.
Felakasztotta a kagylót és teljes gőzzel robogott Mildreth Faulknerhez a Whiteley Fenyősorra. Meredek lejtőn állt ez a ház is, mélyen az út alatt. Homlokzatán földszintes, hátul emeletes.
Kíméletesen nyomta meg a csengőt, de Mildreth rögtön kijött, mintha várta volna.
- Nos, megtudott valamit?
- Talpraáll hamarosan, nincs nagy baj. Valami kábítószer volt. Alighanem veronál. De jó helyet választott, hallja. Magasabbra bajosan költözhetett volna, annyi bizonyos.
A lány nevetett, kicsit idegesen és bevezette a nappaliba.
- Igen, hat hónapja vettem a házat. Mikor Carla megbetegedett. Közelében akartam lenni.
- Ő is itt lakik valahol?
- Igen, a Chervis Roadon. Csak ezt a dombot kell megkerülni.
- Mennyi távolság körülbelül?
- Ó, legfeljebb ötperc gyalog. Vagy pontosan akarja tudni... Mondjuk: negyed mérföld.
- Szóval kocsin éppencsak egy ugrás.
- Igen. De mondja, mi újság? Miért akarták megmérgezni? Vagy csak sok altatót vett be?
- Nem, tényleg méreg volt a cukorkában. Megállapították. De pontos vegyelemzés még nem történt.
Padlófűtés volt a szoba másik végén, Mildreth odaállt, de vendégét hellyel kínálta.
- Üljön le, Mr. Mason. Én melegszem egy kicsit. Didergek.
A rácsra állt. Szoknyáját lobogtatta a feltoluló meleg levegő. Mason figyelmesen nézte.
- Mi baj? Csak nem fázott meg?
- De alighanem... Folytassa kérem. Nagyon kíváncsi vagyok. Mire jó ez a huzavona? Úgyis tudom, hogy rossz hírrel jön.
Az ügyvéd bólintott.
- Sejtettem. Lynk nem az az ember, akit meg lehet ijeszteni. Ugye?
- Miből gondolta, hogy rossz hírrel jövök?
- A jót megmondta volna mindjárt, iszik valamit? Megkínálhatom?
- Legfeljebb egy kortyot.
Mildreth whiskyt, jégkockákat, meg szódavizet vett elő a kis szekrénykéből.
- Ejnye, de jól fel van szerelve!
- Igen. Jó az ilyen villamos hűtőszekrény. Maga csinálja a jeget, hűti a vizet, rá se kell nézni... Mit mondott Lynk? Nála vannak a részvények? Vagy már odaadta Peavisnek.
- Nem tudom.
- Miért? Nem akarta megmondani?
- Nem tudott beszélni.
- Hogy értsem? Részeg volt talán? Remegett a keze, ahogy a whiskyt töltötte, az üveg nyaka oda-odaverődött a pohár széléhez. Mason megvárta, míg elkészül és a szódavízért nyúl. Csak akkor mondta ki:
- Lynket meggyilkolták ma éjfélkor.
Első pillanatban mintha nem is érdekelte volna a hír. Tovább csurgatta a szódavizet a pohárba, majd hirtelen görcsösen lenyomta a fogót, úgy, hogy a folyadék kilöttyent.
- Mit beszél? Jól hallottam? Meghalt?
- Megölték.
- Ma éjfélkor?
- Igen.
- És... ki tehette?
- Még nem tudják. Hátbalőtték egy 32-es golyóval.
Mildreth letette a szódavizet, odatolta Mason elé az italt.
- És hogy állok most akkor én?
- Rosszul, alighanem.
- Hogy mondta? Ma éjfélkor?
- Úgy van.
Mildreth idegesen nevetett.
- Akkor nincs baj. Van alibim.
- És pedig?
- Tréfál, vagy komolyan kérdezi?
- Hát maga?
- Én csak tréfáltam, természetesen.
- Azt ajánlom, hagyja abba a tréfát. Szóval hol volt éjfélkor?
- Úristen! Micsoda képtelenség! Én már csak igazán nem kívánhattam, hogy valami baj érje azt az urat, mielőtt a részvényeimet visszaadta.
Megállt a faliszekrénynél és konyakos üveget vett le a polcról.
- A whisky tűrhető ital, nem mondom, de ha ennyire átfázott az ember, többet ér egy pohár brandy. Velem tart?
- Nem - felelte Mason. - Sőt, azt hiszem, maga se iszik.
Mildreth már tölteni akart, de most hátrafordult megütközve.
- Mit mondott? Miért ne innék, ha jól esik?
- Mert ha most fölhajt egy pohár pálinkát és utána még ezt a whiskyt, hát... húsz perc, legkésőbb félóra múlva alighanem egy kicsit ködbeborul az agya. Semmiesetre sem lesz ítélőképessége teljes birtokában és megtörténhetik, hogy alábecsül bizonyos nehézségeket. Azt hiszi, vállalhat valami olyat is, amiről józan fejjel tudná, hogy nem vállalhatja.
- Nem értem, mit beszél itt összevissza?
Mason válasz helyett váratlanul megkérdezte:
- Hol a bundája, mondja? Az, amiben nálam volt.
- A bundám? Beakasztottam a fülkébe.
- A hallban?
- Ott.
Mason lerakta a poharát és kisétált az ajtón, amelyikre a lány mutatott. Mélységes lelkinyugalommal leakasztotta a bundát a vállfával együtt.
Mildreth izgatottan elébe ugrott:
- Hagyja! Tegye vissza! Nem engedem!
De az ügyvéd már benyúlt a bunda jobboldali zsebébe, és kihúzott onnan egy 32-es kaliberű pisztolyt.
- Mindjárt gondoltam, hogy valami súlyos tárgy lehet a zsebében, mikor belépett hozzám.
A lány csak állt, némán, mereven, mint aki földbe gyökerezett.
Mason kinyitotta a pisztolyt, megtalálta az üres hüvelyt, szagolgatta a csövet. Aztán becsukta a pisztolyt, a bundát pedig szépen a helyére akasztotta és visszasétált a szobába. Leült, jó kényelmesen elnyújtva hosszú lábát. A pisztolyt maga mellé tette az asztalra.
- Hát így vagyunk... - mondta poharát a szájához emelve.
Mildreth átment a másik asztalhoz, ahol a whiskyjét hagyta, de közben nem fordította el róla a szemét.
- Megihatom?... Szabad? - kérdezte és a melegítő rácsra állt, kezében a pohárral.
- Miért ne? Csak tessék. Pár korty jót tesz ilyenkor. Csak sok ne legyen.
Felhajtotta a fejét, rémült, tágranyílt szemét Masonra szegezve.
- Hideg van, tényleg - mondta csendesen Mason. - Az idén siet a tél. De csodálom, hogy ennyire átfázott, az a bunda elég meleg.
- Csak didergek. Meghűltem... Ráz a hideg.
- Annak használ a szesz - jegyezte meg Mason komolyan, mintha ez lenne a legnagyobb gondja.
- Mikor vette a pisztolyt?
- Két éve.
- Engedélye van?
- Van.
- Hol vette?
- Egy sportüzletben.
- Hallott valaha a ballisztikáról? Tudja, mire képes egy fegyverszakértő manapság?
- Nem én. Mire?
- Minden kilőtt golyón ott a félreismerhetetlen jel, amit csak az az egy bizonyos fegyver préselhet belé a kilövés pillanatában.
- Azért mondja ezt, hogy figyelmeztessen, mint ügyvédem?
- Nem vagyok az ügyvédje.
- Nem? Azt hittem, hogy...
- Nem ismerem az esetet. És a tudásomat nem adom el. Páncélautót, fegyvert, mit tudom én mi mindent vehet magának a bankrabló, ha a zsebe győzi, de engem nem vásárolhat meg, hogy aztán kihúzzam a pácból. Az én agyam nem piaci portéka és a bűnt eddig sose pártoltam.
- Remélem, csak tréfál most, Mr. Mason? Vagy komolyan hiszi, hogy én öltem meg Lynket?
- Honnan tudjam? És ha megölte? Talán kényszerhelyzetben cselekedett, vagy önvédelemből. Van menthető emberölés is. Én csak azt mondtam, hogy nem vállalom a védelmét, amíg a tényállást pontosabban nem ismerem.
- Azt hiszi, hogy...
Mason az órájára pillantott és türelmetlenül mondta:
- Elsősorban azt hiszem, igenis, hogy minden pillanatban itt lehet a rendőrség. Addig el kell mondania, ha azt akarja, hogy a védelmét vállaljam. Egy-két keresztkérdés csak javára válik, amennyiben homályos pontok lennének az előadásában. Kezdjük.
- Nem is akarom, hogy engem képviseljen.
- Hogy mondta?
- Azt akarom, hogy Carlottát, a nénémet védje.
- Hogy kerül ő a színre?
Mildreth nem felelt azonnal, de aztán annál gyorsabban beszélt.
- Ugye, ha maga Carlotta ügyvédje, nyugodtan elmondhatok mindent, nem adja tovább?
- Nyugodtan beszélhet, akárkit képviselek.
- De joga van elhallgatni? Törvényes ez?
- Ne beszéljen annyit. Senkit se védhetek, amíg azt se tudom, miről van szó. Ennyit igazán megérthetne.
- Hát jó. Rövidre fogom. Az este beugrottam Carlottához és Bobbal is beszéltem. Elmondtam neki, hogy Peavis ott járt nálam, megszerezte az öt darab részvényt. Kértem, hogy holnap délelőttre hozza el Carla pakettjét. De ő könnyen vette a dolgot, legalább egy tucat kifogása volt. Holnap nem veheti ki a széfből ezért meg azért, legfeljebb egy hét múlva. Persze gyanút fogtam, de bizonyítékom nem volt. Lehetséges, hogy a néném kihallgatta a beszélgetésünket, talán kijött és ott állt a lépcső fejénél. Elég sötét volt.
- Tovább - sürgette Mason. - Halljuk a lényeget.
- Körülbelül így képzelem. Bob elzálogosította a papírokat, de a beszélgetésünk után jól tudta, hogy vissza kell szereznie, mert én nem hagyom most már nyugton. Rohant egyenesen Lynkhez.
- Miből következteti? Van bizonyítéka?
- Hát... ez a pisztoly...
- Nem értem.
- Mikor Esther Dilmeyerrel beszéltem, még jobban izgatott a kérdés. Elhatároztam, hogy most mindjárt újra előveszem a sógoromat. Gondoltam, jobb, ha többet tudok, mire felmegyek magához, ezzel megkönnyítem a dolgát.
- Hogy mit gondolt, az nem érdekel. Azt mondja meg, mit csinált?
- Átszaladtam újra Bobhoz.
- És ő mit mondott?
- Semmit. Nem volt otthon.
- Hát a nénje?
- Az se.
- Együtt mentek el talán?
- Dehogyis. Értse meg: a néném hónapok óta nem mozdul ki a házból. Előbb hetekig feküdt, most, hogy jobban van, felkel pár órára. Néha ki is kocsizik.
- Kikocsizott az urával nyilván.
- Nem. Nem mentek együtt... Carla külön távozott. Sportkocsija nem volt benn a garázsban.
- Csak nem hiszi, hogy a volánhoz ült?
- Csak ezt hihetem. A kiskocsit sose vezeti más.
- Szóval, Bob elment volna Lynkhez? Idáig értem. De hová mehetett az asszony?
- Utána.
- És azt hiszi, Bob a gyilkos?
- Vagy Carla... Nem tudhatom, hogy történt.
- Értem. De hol találta a pisztolyt?
- Mikor másodszor jártam náluk és üresen találtam a házat, alaposan körülnéztem. A pisztoly a néném öltözőasztalán volt.
- Nem azt mondta, hogy a magáé?
- Az enyém, de kéthónappal ezelőtt odaadtam neki. Sokat van egyedül otthon, gondoltam mégis csak valami védelmet jelent.
- Az ura eljárogat?
- Hát persze. Nem is kívánja tőle senki, hogy örökké otthon üljön.
- És ott volt már akkor is a pisztoly, mikor először átment?
- Nem, különben észrevettem volna. Mikor másodszor ott voltam náluk, Carla holmijából is hiányzott sok minden: gyógyszerek, meg egy-két ruha.
- Szóval, mi történhetett maga szerint?
Most már csak úgy ömlött belőle a szó.
- Bob után ment. Követte titokban az Orgona Völgybe. Nem gondolhatok mást. Bob magával vitte a pisztolyt, lelőtte Lynket. És Carla tudja. Jóságos Isten!... Csak én tudnék legalább annyit, hogy hol van most szegény. Megöl az aggodalom. Éppen elég már az is, hogy fölkelt és maga vezette a kocsit, ráadásul a szörnyű rázkódtatás... Azóta tudnia kell, hogy az ura... Gondolni se jó rá.
- És onnan megint hazament a nénje, azt hiszi?
- Azt.
- Körülbelül mikor?
- Pontosan nem tudhatom. Én háromnegyed után jöttem el tőlük. Azért érkeztem kicsit később magához az irodába. Háromnegyed előtt öt perccel értem oda és körülbelül öt percet töltöttem a lakásban. Szétnéztem és próbáltam kiokoskodni, mi történhetett, de akkor láttam, hogy lekésem a találkozóról és robogtam, mint egy őrült magához. Ott megtudtam, hogy Esther Dilmeyert el akarták tenni láb alól és hogy maga kimegy Lynkhez... Mit mondjak? Semmit se tehettem. Próbáltam elhitetni magammal, hogy nem lesz baj.
- Szóval sejtette, hogy én már nem találom élve Lynket?
- Csak annyit tudtam, hogy a pisztolyt használták.
- Ezt miből tudta?
- Megnéztem és láttam az üres hüvelyt a csőben.
- Szóval rajta van a maga ujja nyoma is?
- Valószínűleg.
- Kinyitotta a pisztolyt, megvizsgálta és aztán zsebredugta, így volt?
- Így.
- És azt hiszi, Bob a gyilkos?
- Azt.
- És hogy Carlotta mindent tud?
- Igen.
- Mit gondol, együtt mentek haza?
- Nem hiszem. Bob biztosan kereket oldott. Nem olyan ember, aki vállalni merje, ha gyilkolt. Mikor látta, mit művelt, iparkodott menteni a bőrét.
- Szóval, ha a maga okoskodása helyes, a pisztolynak Carlához kellett kerülnie. Logikusan csak ezt tehetjük fel.
Mildreth ajkába harapott és elfordult, úgy, hogy Mason nem látta az arcát.
- Valószínűleg...
- Így nem logikus. És ezt maga is tudja.
- Hát hogy logikus?
- Azt még nem tudom, de igyekszem majd kideríteni. Szóval azt akarja, hogy a nénjét képviseljem ebben az ügyben és nem magát?
- Én majd megvédem magamat, ha kell.
- Nana! Nem lesz könnyű. Ha tényleg ez a gyilkos fegyver és itt találják magánál... az ujjlenyomata is rajta van...
- Mondom, engem ne féltsen. Nem tudnak rámkenni semmit. Én erős és egészséges vagyok. Ha faggatnak, meghurcolnak is, az én szívemnek nem árt.
- Hol volt ma éjfélkor?
- Éjfélkor?... Az üzletemben... Igen, bementem, megnéztem a könyveket. Tudni akartam, mennyi
pénzt mozgósíthatok szükség esetén, ha mégis vissza kell vásárolnunk a részvényeket.
- És azt akarja, hogy Carlottát képviseljem?
- Igen. Nagyon kérem... Védje meg.
- Nem egészen értem a dolgát. Senki a világon nem tudja, hogy ott járt és ha az ura a bűnös, abból még neki nem lehet baja.
- Ha látná, mindjárt másképp beszélne. Nem tudja, milyen beteg szegény. Elég, ha faggatják, vagy az újságírók a nyakára mennek, beszéltetik az uráról... Egy óra alatt leronthatják, amit a sok hónapos pihenés, kímélet használt. Vagy belehal az izgalomba rögtön, vagy annyira megromlik a szíve, hogy soha épkézláb ember nem lesz, amíg él.
- És ki fizeti a védelmet?
- Én.
- De ha őt képviselem, hát csak az ő érdekét fogom nézni, ezt remélem, tudja?
- Éppen ezt akarom.
- És ha a magáéval összeütközik, hát kíméletlenül lesújtok, éppen úgy, mintha idegen volna. Maga egyszerűen a másik fél lesz, akit a saját felem érdekében tönkre kell tennem.
- Úgy van, ezért bízom magára Carlát. És egyenesen megkérem, hogy csak az ő javát nézze.
- Hallotta hírét az úgynevezett paraffinpróbának?
- Nem én. Mi az?
- A paraffinpróbával meg lehet állapítani, hogy valaki elsütött-e egy pisztolyt nemrég, vagy sem.
- Miért kell hozzá paraffin?
- Ha egy pisztolyt elsütünk, hát bizonyos mennyiségű lőpor részecske visszacsapódik és beleágyazódik a kezünk bőrébe. Mikroszkopikus részecskék ezek, szabadszemmel nem láthatók, de ott vannak feltétlenül, minden esetben. A Tudományos Bűnnyomozó Iroda kidolgozott egy új módszert. Olvasztott paraffint öntenek a gyanúsított egyén kezére és azt vékony vászonréteggel oda rögzítik, majd viasszal bekenik. Mikor a paraffin szilárdulni kezd, az egészet szépen legöngyölítik és most már a lőporrészecskék a paraffin rétegen vannak. Bizonyos kémiai eljárás után szabad szemmel is látható foltok képében mutatkoznak.
- Értem - bólintott Mildreth, de a hangja remegett egy kicsit.
- Ha tehát Carlotta nem sütötte el a pisztolyt, legokosabb most mindjárt jelentkeznie a rendőrségen. Megcsinálják a paraffinpróbát és ezzel tökéletesen tisztázzák. Viszont holnap már esetleg késő.
- Jó... De ha mégis ő tette...?
- Akkor - felelte Mason - éppen elég súlyos a helyzet. Megállapítják, hogy hiányzik egy golyó a pisztolyból, a paraffinpróba kimutatja a kezén a lőporrészecskéket és ha a fegyverszakértők is határozottan állítják, hogy a golyó ehhez a pisztolyhoz tartozik... azt hiszem, körülbelül bizonyosra vehetjük, hogy a gázkamrába kerül. És ne felejtse el, hogy Lynket hátbalőtték, úgy, hogy az önvédelmet nehéz lesz elfogadható érvekkel támogatni.
Mildreth megmozdult és lassan odasétált a kis asztalhoz, ahol a pisztoly volt.
Talán csakugyan vigyázni kellett volna, hogy össze ne fogdossam.
- Az már igaz.
- Nem lehet ledörzsölni?
- Én nem tehetem.
Felkapta a fegyvert, kivette zsebkendőjét és nekiállt a csövet dörzsölni.
Mason whiskyjét szürcsölgetve, nyugodtan nézte, sőt élvezte a lány heves mozdulatait.
- Vigyázat, a ravasznál van az ujja.
Autótülök sivított közvetlen közelben. Majd búgássá tompult és egy kocsi állt meg odakint.
- Ha nem csalódom, ez Tragg kapitány, a Sérülési Csoport vezetője. Mindjárt bejön és meglátja ezt a gondosan kifényesített pisztolyt... Vigyázzon, a mindenit!
Felugrott és el akarta kapni a lány kezét, de késő volt már. A pisztoly eldördült, az ablakon kirepült a golyó, üvegszilánkok csörögtek a veranda betonföldjén.
Mindössze egy percig tartott az ijedt csend. Odakint csengettek, sőt türelmetlenül verték az ajtót.
- A rendőrség van itt! Nyissák ki, mert betöröm! - hallatszott Tragg kapitány szigorú hangja.
- Látja, ez a büntetés. Úgy kellett!
Mason szépen visszaült a helyére, eligazgatta a párnákat és felvette a poharát, majd cigarettára gyújtott.
Mildreth a pisztolyt bámulta.
- Úristen, eszembe se jutott, hogy elsülhet A zsebkendőm beleakadt, úgylátszik és elhúzta a ravaszt.
- Talán okosabb, ha beereszti a kapitányt - jegyezte meg Mason. - Különben az ablakon jön be mindjárt.
Mildreth felállt és a pisztolyt begurította a pamlag alá, a szoba túlsó végén.
- Ejnye, ejnye, csúnya kislány - méltatlankodott Mason fejcsóválva. - Tragg bácsi nem szereti az
ilyen tréfát.
Mildreth a hallba sietett, de az ajtó előtt hirtelen lassította a lépését és kinézett:
- Mi az, kérem?
Tragg nem várt, míg beljebb tessékelik, egyenesen befurakodott a résen.
- Ki lövöldöz itt? És nem Perry Mason kocsija áll odakint?
- De igen. Ő van itt.
- És ki lőtt az előbb?
- Lőtt valaki?
- Nem hallotta?
- Nem... illetőleg azt hittem, autópuffogás.
A kapitány valami horkanásszerű hangot adott és besétált egyenest a nappaliba.
- Na Mason, maga aztán nem sokat ül egyhelyben, annyi szent!
- Az utazás szélesíti a látókörünket... Szabad bemutatni?... Tragg kapitány... Mildreth Faulkner... Vagy már ismerik egymást? Mindjárt tapasztalni fogja, hogy őnagysága pompásan ért a whiskyhez és ha érdekli, azt is közölhetem, hogy nem vagyok az ügyvédje.
Tragg nagyot nézett.
- Mit beszél? Nem Miss Faulknert képviseli?
- Nem.
- Hát akkor mi az ördögöt keres itt, ha szabad kérdeznem?
- Társadalmi kötelesség, kapitány úr. És mondom, a whisky remek.
- Maga lőtt az előbb?
- Nem.
- De hallotta a dörrenést?
- Nem... csak a kocsit hallottam. Most már tudom, hogy a magáé volt. Azt hittem, a kipufogó szól olyan nagyot.
- Akkor hát csak kívülről lőhettek. Talán éppen magára? - jegyezte meg éppen olyan hangon Tragg.
- Úgy látszik.
- Nézzük csak. Itt az egyik lyuk a függönyön és itt a másik, az üvegen. Ebből meghatározhatjuk a golyó irányát. Jöjjön csak ide. Ha a vonalat folytatom... Húzza félre a függönyt, Miss Faulkner... - Köszönöm. Látják a kocsimat a kapu előtt? A vonal éppen oda mutat.
- Igen. Éppen oda.
- Szóval ott kellett állni az illetőnek a kocsim előtt közvetlenül, mikor elsütötte a pisztolyt és pedig jó hosszú gólyalábon, úgy öt méter magasan a levegőben.
- Ön nem lőtt, ugye? - kérdezte Mildreth.
Tragg nem felelt a vakmerő tréfára. Masonnak beszélt.
- És aki annyira ért a fegyverekhez, mint ön, Mr. Mason, az üvegről is megmondhatja, melyik irányból lőtték a golyót. Én csak a szagot érzem itt a szobában, de az is elég... Sajnos, Miss Faulkner, kénytelen leszek egy kicsit széjjelnézni.
- Azt már nem. Megtiltom.
- Megtilthatja, de mégis széjjelnézek.
- Ugye nincs hozzá joga, Mr. Mason? Parancs nélkül nem kutathat itt a szobámban.
- Ha jól értettem az előbb, Mason nem az ön ügyvédje.
- Igaz, de ennyit azért megmondhat.
Mason nyugodtan szürcsölte a whiskyt és eregette a füstöt, ki se nyitotta a száját. Tragg viszont megelégelte a tréfát.
- Nézze, Miss Faulkner... azt hiszem, jó lesz abbahagyni a mókát. Beszéljünk végre komolyan. Ha megmondja, ki lőtt itt az előbb és mi történt, nem viszem be most mindjárt a rendőrségre megmotoztatni és nem is küldök ki házkutató detektíveket. Várjunk csak egy pillanatig. Körülbelül itt állt, ezen a helyen, mikor a kocsimat hallotta. Abban a pillanatban sült el a pisztoly. Nézzük csak a hajlásszöget... Igen... Helyes. Mikor én becsengettem, igyekezett elrejteni hamar... hol is?... Ott az a pamlag a legvalószínűbb.
Nyugodtan odament, szétdobálta a párnákat. Mildreth megragadta a karját.
- Ugye nincs joga hozzá?
Tragg félretolta.
- Ne idegeskedjék, szép kisasszony, különben negyedóra múlva detektívek nyüzsögnek itt és azok nemcsak a pamlagot fogják feltúrni, nyugodt lehet.
- De nincs joga... nem nyúlhat az én ... Ó!...
A rendőrkapitány féltérdre ereszkedett, lehajtotta a fejét és benézett a pamlag alá.
- Na, ugye mondtam!
Mason kocsikerék csikorgását hallotta a meredek felől, a keresztutcán. Gondosan szétnyomta a cigarettáját a tálcán, nagyot ásított és kinyújtóztatta hosszú tagjait.
- Hát ha nem haragszik, kapitány úr, én visszavonulok.
- De haragszik a kapitány úr - felelte Tragg fél karral a pamlag alá nyúlva.
- Itt akar fogni?
- Legalább is, amíg meg nem magyaráz egyet-mást.
A kocsi felfelé jött. Most közelebbről hallatszott a zörgés.
- Holcomb őrmester nem szerette, ha én is ott vagyok, mikor a gyanúsítottat kérdezgeti. Azt mondta, zavaró a befolyásom. És van benne valami. Isten uccse, nem szándékosan teszem, de képtelen vagyok hallgatni olyankor, akaratlanul is figyelmeztetem az illetőt alkotmányos jogaira, meg hogy kelepce van a kérdésben és a többi.
Tragg csak ennyit mondott:
- Maga nyert, Mason. Menjen a pokolba!
Mason megnyugtatóan mosolygott a leányra.
- Hát a viszontlátásra, Miss Faulkner... Ne fáradjon, kitalálok én egyedül is.
Alig hogy az ajtón kilépett, Tragg mindjárt munkához látott.
- Hát halljuk, mit mondhat erről a pisztolyról? Miért sütötte el?
- Véletlen volt.
- Mason csendesen kilépett és betette maga után az ajtót.
- Talán Masonra lőtt? Vagy el akarta venni a pisztolyt és birkóztak?
Kétüléses kis sportkocsi állt meg közvetlenül a rendőri autó mögött. Egy asszony szállt le a volán mellől. Mason intett neki, hogy maradjon nyugton és odasietett.
Az asszony ijedten kérdezte:
- Mi az kérem? Miért nem mehetek be a...?
- Mrs. Lawley? - kérdezte majdnem suttogva az ügyvéd.
- Az vagyok. Mildreth testvérnénje. De nem értem...
- Üljön vissza, gyorsan. Forduljon meg és tűnjön el innen. Lejjebb az úton várjon. Jövök én is. És vigyázzon, ne üssön zajt. A rendőrség van itt.
- Akkor ön Perry Mason, az ügyvéd.
- Igen. A huga azt akarja, hogy önt képviseljem.
- Engem? Miféle ügyben, az Istenért?
- Azt még nem tudom. De ha nem akarja, hogy a rendőrségre hurcolják és ott faggassák, hát tegyen úgy, ahogy mondom.
Ő maga a saját kocsijával foglalatoskodott, begyújtotta a motort, hangos berregéssel, hogy a másik kocsit túllármázza. Előrecsúszott meg hátra a köveken, fordult, csikorgott, zúgatta a motort. Mikor Carlotta szerencsésen eltűnt a lejtő alján, végre elindult és utána robogott. Vagy kétszáz méterrel lejjebb elérte, melléje kormányzott és intett neki, hogy álljon meg.
- Haza akar menni? - kérdezte.
- Nem tudom... Hát hová...?
- Ne menjen haza. Hajtson egyenest a Clearmount Hotelbe és mondja, hogy Mrs. Charles X. Dunkurk, San Diegóból. De vigyázzon, ne angolosan ejtse a nevet hanem úgy, ahogy írjuk: D-u-n-k-u-r-k. Nyittasson egy szobát, feküdjék le és várjon nyugodtan, míg én odajövök. Ne mozduljon ki, ne olvasson újságot, ne nyissa ki a rádiót, egyszerűen pihenjen. Lehet, hogy még ma odanézek, de lehet, hogy majd csak holnap.
- És csak várjak, ölbetett kézzel?
- Igen. Nem szeretnék feltűnést kelteni, pedig ha most hajnali háromkor beállítok, az elég feltűnő. És különbenis sok dolgom van még addig.
- És most nem akar beszélni velem? Nem kérdez semmit?
- Nem - vágott szavába Mason. - Fontosabb dolgaim vannak, mondom. És egyelőre biztos helyre akarom juttatni.
- De én... vagyis az uram...
- Ne gondoljon most rá. És induljon, kérem. Tudja, hol a Clearmount Hotel?
- Tudom.
- Hát akkor tempó! Tragg kapitány nem esett a fejelágyára. Most még túlságosan izgatja a pisztoly, amit a húgánál talált, de öt perc múlva, fogadok, eszébe jut, hogy veszettül sokat csikorgattam ott a kerekeket az ablak előtt.
Carlotta szó nélkül megforgatta a volánt és előrerugtatott. Mason megnyugodva nézett a robogó kocsi után.
VI. FEJEZET.
Tragg egyedül maradt a leánnyal. Várt, míg Mason kocsija elhallgat odakint, közben figyelte Mildreth szemét, ahogy leküzdi az ijedtséget. Majd mintha kicserélték volna, hirtelen hátraveti a fejét és nyugodtan várja a támadást. Szeme szikrát szór, arcát pirosra festi az izgalom.
- Szép nő - gondolta - határozottan szép. És megszokta nyilván, hogy a férfiak engednek az akaratának. De most kelepcében van, csak rajtam áll, mikor csattantom össze a vasat.
És éppen, mert ilyen tökéletesen ki volt szolgáltatva neki, naivitásában nem is sejtve, milyen veszedelmes ellenfél az ilyen tapasztalt nyomozó, Tragg kapitány egy percig tétovázott. Hatott rá a leány bátorsága.
De azután félretolta emberi érzéseit.
- Két kérdésem van, Miss Faulkner. És a mi kettőnk kapcsolata aszerint alakul most már, hogyan válaszol erre a két kérdésemre. Ha megmondja az igazat, talán még segíthetek is.
- Halljuk. - Mildreth hangja szinte koppant a keménységtől.
- Ön küldte a mérgezett cukorkát Esther Dilmeyernek?
- Nem.
- Ön ölte meg Harvey Lynket?
- Nem.
A kapitány leült és kényelmesen elhelyezkedett.
- Helyes. Most már szaván fogom. Ha bűnös lenne, kötelességszerűen figyelmeztetném, hogy jogában áll megtagadni a választ minden további kérdésemre.
Mildreth gúnyosan mondta:
- Szóval, ha elismerem, hogy én mérgeztem meg Esther Dilmeyert, ön nagylelkűen figyelmeztet hogy több kérdésre nem kell válaszolnom, mert esetleg gyanúba keverhetem magamat. Igazán kedves.
Tragg jóízűen mosolygott.
- Tévedés. Nem is vártam, hogy egyszerűen beismeri, még ha tényleg bűnös volna is. De a viselkedéséből megállapíthatom.
- Azt hiszi, meg tudja állapítani, igazat mond-e valaki, pusztán abból, ahogy a kérdésére felel? De nagyon bízik a szemében!
- Minden esetben talán nem, de többnyire. És valami jó ötletet akkor is ad.
Mildreth még mindig gúnyosan folytatta:
- Viszont, ha most már meggyőződött az ártatlanságomról és kötelességét teljesítette, talán nem is fontos, hogy többet vesztegessen rám drága idejéből?
- Ott még nem tartunk. Először is, nem mondtam, hogy most már meggyőződtem az ártatlanságáról. Másrészt abban az esetben is fontos felvilágosítással szolgálhat.
- Kár. Azt hittem, már tisztázott.
- Félreértett. Csak annyit mondtam, hogy ha bűnös volna, nem kellene válaszolnia további kérdéseimre. Várjon, majd világosabban megmagyarázom: ha ön a tettes, ajánlom, hogy vigyázzon és ne feleljen egy szót sem most már, mert megfogom.
- Helyes. Nem vagyok bűnös. De ha az lennék is, alig hiszem, hogy olyan könnyen túljár az eszemen és kiszed belőlem valamit, amit nem akarok elárulni.
- Én azt hiszem, igen. Mondjuk, kilencven százalék valószínűséggel.
És mikor Mildreth válaszra sem méltatta, nyugodtan folytatta:
- Szóval jól figyeljen, Miss Faulkner, ha bűnös, egyszerűen tagadja meg a választ.
- Nem vagyok bűnös.
- Helyes. Így most már értjük egymást. Nyugodtan felelhet, de ne felejtse el, hogy meg akarom fogni. És előre figyelmeztettem.
- Este hét óra óta hajszában vagyok - fakadt ki most már szenvedélyesen a leány. - Súlyos üzleti problémákkal bajlódom - hogy micsoda, azt nem mondom meg, azt sem, hogy hol jártam, mit intéztem ebben az ügyben, senkire sem tartozik. És azt se mondom meg, hogy...
- Rendben van. Kezdhetjük mindjárt ezen. Körülbelül se mondhatja meg, milyen természetű a probléma?
- Körülbelül sem.
- Talán azzal függ össze, hogy a sógora az üzlet részvényeit átadta Collnak biztosítékul, játékadósságra, Coll pedig Lynknek adta és Harry Peavis, az önök versenytársa...
A leány arckifejezése elhallgattatta.
- Hát ezt meg honnan tudja?
- Magard úrtól hallottam véletlenül, Lynk üzlettársától.
- Szóval ő is benne volt a bandában?
- Nem. Azt mondja, csak ma délután tudta meg és össze is veszett Lynkkel a részvények miatt. Meg is mondta neki, hogy nem hajlandó tovább együtt dolgozni vele.
- Hogy jött rá?
- Azt mondja, a kétszerkettőt ő is tudja. Lynk viselkedése gyanús volt előtte, számon kérte tőle, mit rejteget és ma végül színvallásra kényszerítette.
- Annál fölöslegesebb, hogy én is beszéljek róla.
- Miért lenne fölösleges?
- Honnan tudjam, hogy nem kelepce ez is? Szíveskedett bejelenteni a szándékát.
- Az érv nem rossz, határozottan. De egy-két tényt szeretnék megállapítani, ehhez kérem a segítségét.
- Éspedig?
- Ismeri Sindler Collt?
- Nem.
- A sógora se említette a nevet?
- De igen.
- Mit mondott róla?
- Hogy szeretné elhozni egyszer, meg akarja ismertetni velünk. Majd ha Carla jobban lesz.
- Miért? Beteg?
- Igen. Jelenleg.
- Lóversenyről, fogadásokról nem beszélt Collal kapcsolatban?
- Nem, csak azt mondta, hogy kedves fiú, biztosan nekünk is tetszik majd.
- És ön mit mondott?
- Semmit.
- Ha jól érzem a hangján, nem a legmelegebb viszonyban voltak a sógorával.
- Ó... Bob egész rendes fiú. De azt kérdezte, mit feleltem akkor. Úgy volt, ahogy mondtam: semmit.
- És a nénje?
- Nem emlékszem pontosan. Azt hiszem, olyasmit mondott, hogy nagyon örül, csak hozza el minél hamarabb.
- Helyes. Most majd megadok bizonyos szavakat és ön lesz szíves egész szabadon és gondolkozás nélkül rávágni mindig azt, ami először eszébe jut.
- Újabb kelepce?
Tragg tréfásan felrántotta a szemöldökét
- Ugyan már, kedves kisasszony. Mondtam, hogy ha bűnös, megfogom. De nagyon sokat feszegeti ezt a kérdést, mintha csakugyan az lenne... Ó, bocsánat nem szóltam semmit.
Mildreth hamar feltalálta magát:
- Csak azért, mert véletlenül rendőrtiszt és joga van hajnali félháromkor betolakodni hozzám, most már kénytelen vagyok, úgylátszik, órák hosszat kitalálósdit játszani magával, akkor is, ha nem vagyok bűnös.
- Ne féljen, mindössze néhány percét fogom csak elrabolni még. Mondom, egy-két tényt akarok tisztázni. Ha fél, hogy sikerül kiderítenem az igazságot, megtagadhatja a segítségét, viszont, ha nincs oka félni, hálás leszek a közreműködésért.
- Igen, ezt már elmondta egyszer.
- Úgy van.
- Hát csak rajta, kezdheti. Miféle szavakat akar megadni? Ez az a bizonyos asszociációs próba?
- Nem egészen. Azt stopperórával csinálják, pszichológiai kísérletképpen és figyelik, milyen gyorsan jön a kérdésre a válasz. Én őszintén beszélek magával. Van bizonyos lélektani jelentősége a próbának. Az ember megad néhány ártatlan szót és közben figyeli a reakció átlagos idejét, de utána olyan szót mond, aminek már köze lehet a bűnös gondolatokhoz. Az illető természetesen nagyon vigyáz, nem akarja elárulni magát és éppen ezért a reakció hosszabb ideig tart. Ez is bizonyít valamit.
- Szép. De megtakaríthatja a magyarázatot, valami keveset én is értek a pszichológiához.
- Na lám. Így legalább könnyebb azt is megértetnem, hogy én mit akarok most. Egy szóval felelje mindig, ami a pillanatban a hívószóra eszébe jut.
- Helyes.
- És ne késlekedjék, kérem. Olyan gyorsan feleljen, ahogy csak tud.
- Jó, jó, csak kezdje már.
- Virág...
- Vevő - vágta rá Mildreth, még jóformán mielőtt Tragg végigmondta a szót.
- Orchidea...
- Csokor.
- Gyorsabban kérem, ha lehet.
- Miért? Nem jól csinálom?
- Kicsit lassú a tempó.
- Igyekszem.
- Sportkocsi...
- Carla.
- Pisztoly...
- Baleset.
- Részvény...
- Átírás.
- Konkurrens...
- Peavis.
- Rendőrség...
- Maga.
- Paraffin...
- Próba.
Tragg hátradőlt a székén és szélesen mosolygott.
- Na ugye mondtam, hogy belép a csapdába. Most már talán okosabb, ha szépen leül és elmeséli töviről hegyire.
- Nem értem... Nem értem mit akar.
- Dehogyis nem. Elárulta, hogy tud a paraffin-próbáról, amivel megállapítják, elsütött-e valaki rövid idővel azelőtt egy pisztolyt vagy sem. Mason mesélt róla. Éspedig nemrég. Még egészen friss az emlékezetében. Annyira vigyázott, hogy mikor a pisztolyt kezdtem kerülgetni, mindjárt kitalálta, hová akarok kilyukadni, résen volt, de egy tizedpillanattal mégis elkésett és szépen belépett a csapdába.
- Szóval, aki tudja, hogy paraffinpróba is van a világon, az okvetlenül bűnös?
- Nem feltétlenül. De ha azon kívül egy pisztolyt is találok nála, amiről megállapíthatom, hogy nemrég használták és az illető, mikor a rendőrautó közeledését hallja, a pisztolyt gyorsan eltünteti, sőt ráadásul ott találom nála hajnali félháromkor a város egyik leghíresebb bűnügyi jogászát bizalmas kettesben... Hát mégis van bizonyos valószínűsége a dolognak. Feltehető, hogy az ügyvéd beszélt neki a paraffinpróbáról, mégpedig nem sokkal azelőtt és amilyen értelmes lány, rögtön belátta, hogy a védekezésnek egyetlen módja számára, ha nem eltávolítani igyekszik a kezére tapadt lőporrészecskéket, hanem természetes magyarázatát teremti annak, hogy ott vannak. Ha mondjuk egy rendőrtisztviselővel volna dolgom és annak jutna eszébe a paraffin szóról mindjárt a próba, nem csodálnám. De ön, aki virágokkal foglalkozik... Bocsásson meg, de legalábbis különös!
- Szóval azt hiszi, én öltem meg Lynket?
- Bizonyosan nem tudhatom, csak azt tudom, hogy ebből a pisztolyból két golyót lőttek ki. A másodikat most, szántszándékkal. Továbbá tudom, hogy el akarta tüntetni előlem és azt is, hogy Perry Mason itt volt, amikor a pisztolyt elsütötték. Nyilván figyelmeztette magát, hogy a paraffinpróba pár órán belül kétségtelenül kimutatja a kezén a lőporrészecskék jelenlétét. Gyorsan jár az esze, rögtön kitalálta, mit kell tennie, hogy a súlyos bizonyíték hatástalan legyen.
- Megmondom őszintén, előbb magam is azt hittem, hogy Mason ötlete volt, de olyan ügyesen kikerülte az első kisebb csapdákat és olyan precízen felelgetett minden kérdésemre, hogy nyugodtan föltehetek ennyit magáról is. Ön nagyon okos lány, Miss Faulkner.
- Nincs megjegyzésem. Csak az, hogy hamisan játszott. Szóval... letartóztat, most mindjárt?
- Nem. Előbb megvizsgáltatom a pisztolyt az ujjlenyomat-szakértőkkel, azután kilövünk egy próbagolyót és azt összehasonlítjuk a gyilkos golyóval.
- De hiszen régen tudja, hogy ez a gyilkos fegyver.
- Csak valószínű, de nem bizonyos. A fegyverszakértők megtalálták a golyót, amely keresztülfúrta az áldozat testét, meg tudták mondani a kalibert, leírták a hüvely formáját és a többi. Az adatok eddig összevágnak, éppen azért nyugodtan elmondhatja most már azt is amit maga tud róla. Például, hogy honnan szerezte?
- Egy sportüzletben.
- Nem úgy értem. Ma este honnan vette?
- Miért ne lehetett volna nálam?
Tragg rosszallóan csóválta a fejét.
- Miss Faulkner... maga védeni akar valakit, vagy mert szereti, vagy mert hálával tartozik neki.
- És ha csak magamat védem?
- Igaz... Az is lehet.
- Szóval?
A rendőrkapitány váratlanul felállt.
- Ennyivel be is érem ma. Ön nagyon értelmes, okos lány, sok mindent megtudtam, aminek hasznát veszem. Ez a pisztoly nálam marad, persze. Mire megint találkozunk, azt hiszem, többet mondhatok majd róla.
Mildreth keserű gúnnyal jegyezte meg:
- Látom most már, számíthatok a rendőrség szabályos látogatásaira is, üzleti gondjaim tetejébe.
- Csak még egyszer jövök, Miss Faulkner és az lesz a döntő látogatás. Utána vagy tisztázom, vagy letartóztatom előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosságért.
Látta a bizonytalanságot Mildreth szemében és csendesebben tette hozzá:
- Isten látja lelkemet, hogy nem szívesen tettem, de megmondtam, hogy vigyázzon magára. Figyelmeztettem többször is.
Mildreth még mindig nem szólt.
- Azt persze nem is remélhetem ezek után, hogy emberi lényt lásson bennem. Pedig nem akarok mást csak a bűnöst megtalálni. Ha ártatlan, semmi oka félni tőlem. De... de mondja, szó se lehet arról, hogy... jóbarátok legyünk?
- Általában nem a rendőrség emberei közül szoktam válogatni a barátaimat - felelte gőgösen Mildreth.
Tragg köszönés nélkül hátat fordított és kifelé indult a madzagra fűzött pisztollyal.
Mildreth szemében ijedtség volt, mikor utánanézett.
- Jóéjszakát, kapitány úr - mondta, de Tragg meg se fordult, csak betette maga után az ajtót.
Még várt egy pillanatig, míg a kocsizaj elhangzott odakint, akkor a telefonhoz ugrott és lázasan tárcsázta Carlotta számát. Senkise válaszolt.
VII. FEJEZET.
Mason szemérmetlenül kihasználta a rendőrkapitánnyal való kapcsolatát és a korahajnali órákban még egyszer felzavarta álmából a társasház gondnoknőjét.
- Vagy úgy, a rendőrség megint - mormogta az asszony és leplezni igyekezett érthető bosszúságát.
Mason mosolygott.
- Nem egészen. Illetőleg, nem hivatalos minőségben jöttem most, de én is az ügy kiderítésén dolgozom.
Belépett a hallba, mintha meg lenne győződve szentül, hogy szívesen fogadják. És nyugodtan megjegyezte:
- Mr. Coll-al szeretnék beszélni. Egy percre felugrom hozzá. De jobb, ha nem tudja előre. Talán
ideadhatná a házi kulcsot. Úgy legalább nem is kell fáradnia velem.
Az asszony álmos volt és kócos, arcán púder és festékmaszat éktelenkedett. Előbb tiltakozott: - Az én kulcsomat? Jaj, azt talán mégse... 
- Elég a külső ajtóé.
- Na, azt megtehetem. Egy pillanatig tessék várni.
Míg elcsoszogott sarkatlan papucsában, Mason becsukta az üvegajtót és órájára pillantott. Jól tudta, hogy minden másodperc drága.
Nemsokára visszajött az asszony a kulccsal. Nem is kételkedett, hogy nyugodtan kiszolgáltathatja annak az úriembernek, aki a rendőrkapitánnyal járt ott kicsivel előbb.
- Köszönöm - mondta Mason. - Mi a száma?
- Kétszázkilenc.
- Ja persze, emlékszem már. Most már legfeljebb még egyszer zavarjuk csak, aztán alhatik nyugodtan.
- Még egyszer?
- Igen, a társam, Tragg kapitány is itt lesz mindjárt. Sajnos, ezt a mai éjszakát alaposan megzavartuk.
- Ó, kérem, nem baj - nyugtatta meg mézédes mosollyal a nő. - Igazán nem bánom, sőt élvezet együtt működni a rendőrséggel, különösen, ha ilyen kedves emberek.
Lassacskán kiment szeméből az álom. Mason látta, hogy sokkal éberebb már, sőt élvezi a szerepét, de nem ért rá kenegetni a hiúságát, csak lenyűgözően mosolygott, megköszönte a kulcsot és beugrott az önműködő liftbe.
Minden nehézség nélkül megtalálta a kétszázkilences ajtót, világosság szűrődött ki lenn a résen. Halkan kopogott, mire odabent papucsos láb csosszant.
Coll maga nyitott ajtót. Láthatólag várt valakit és csalódását rosszul leplezte.
- Vagy úgy... maga az? Mit akar megint? A címet megadtam, többet nem tudok.
- Kérdezni szeretnék egyetmást.
- Mondhatom, a legalkalmasabb idő a kérdezősködésre. Csuda vigye a dolgát! És ki eresztette be? Kicsoda maga egyáltalában? Rendőr?
- Mason a nevem. Ügyvéd vagyok.
Coll arcáról mintha letöröltek volna hirtelen minden emberi kifejezést, még a bosszúságot is. Úgy állt ott, mint egy faragott bálvány.
- Tehát?
Mason magasabb volt, belátott a szobába Coll válla fölött, a félig nyitott ajtón. Amennyire megállapíthatta, üres volt a lakás.
- Talán mégse lesz kellemes itt a folyosóajtóban diskurálni.
- Viszont vendéget fogadni se kellemes hajnali háromkor, beláthatja. Nem várhat, mondjuk, holnap délig ?
- Bajosan. Elég sürgős dologról van szó... Nem tudja, ki ölte meg Lynket?
Azt látta, hogy Coll szeme összeszűkül meg kitágul hirtelen. De a gyéren világított folyosón a pupillát nem tudta elkülöníteni az íristől.
- Hát ez mi? Rossz tréfa?
- Nem is tudta, hogy megölték?
- Most se tudom.
- Pedig úgy van. Ma éjfélkor.
Coll ránézett erősen:
- És mi az ön érdeke a dologban, Mr. Mason?
- Szeretném kideríteni, hogy ki mérgezte meg Esther Dilmeyert.
- Megmérgezték?
- Igen.
- Elment a jódolga? Vagy magának ez vicc? Fura gesztus.
- Nem viccelek. Miss Dilmeyer a Hastings kórházban van jelenleg - és mert látta az arcán, a fagyos meglepetést, drámai hanglejtéssel tette hozzá - élet és halál között.
- Dehát... Mi történt?
- Valaki hátbalőtte egy harminckettes golyóval.
- Nem azt... Esthert kérdeztem...
- Vagy úgy? Miss Dilmeyert? Hát igen... mérgezett cukrot küldtek neki. Most már azt szeretném tudni, mikor? Nála volt már, amikor itt járt, vagy csak azután vette át.
Coll szemében most már nem látszott meglepetés.
- Hogy mondta kérem? Mikor itt járt?
- Azt tudjuk, hogy itt volt az este.
- Mikor?
- Pontosan nem mondhatom meg. Tíz után és tizenegy óra harminc perc előtt. Gondoltam, ebben talán segítségünkre lehet.
És olyan arccal, mintha személyazonossági igazolványt mutatna fel, kihúzta a zsebkendőt és odatartotta neki. Coll gépiesen utána nyúlt, forgatta, nézegette.
- Az ő zsebkendője, igaz?
- Honnan tudjam?
- Nem fontos, hogy honnan, de tudja? Vagy nem?
- Nem.
Kételkedve rántotta fel a szemöldökét és az használt.
- Illetőleg... nem állapíthatom meg, hogy az övé-e. A monogram ismerős, kétségtelenül, de csak ennyit mondhatok. Nem vagyok a szobalánya.
- Értem.
Villamoskapcsoló kattanását hallotta és tudta, hogy a lift indult el. Lefelé jön. Coll viselkedése is megváltozott hirtelen. Kinézett a folyosóra és nagyon sietős lett a dolga.
- Hát... őszintén sajnálom, Mr. Mason, amit tudok, megmondtam. És most már lefekszem, ha nem haragszik. Különben is rosszul érzem magam és...
- Persze, persze. Bocsánat, hogy zavartam, de higyje el, nem mulatságból tettem.
- Értem. Most már rendben vagyunk. Jóéjszakát!
- Csak még egy kérdést. Ha jól értelmeztem a csodálkozását előbb, ön nem tudta, hogy Miss Dilmeyer itt járt az este? Igaz?
- Igaz.
- Szóval, ön nem volt itthon abban az időben?
- Nem voltam mindig itthon. De nézze, uram, ez már aztán igazán senkire sem tartozik. Úgy osztom be az időmet, ahogy tetszik.
- Mikor látta utoljára Miss Dilmeyert?
- Nem is tudom... De hagyjon békén, mondom, nem segíthetek a baján. Többet nem tudok és nem is mondhatok. Fogalmam sincs róla, ki küldhetett neki mérgezett cukrot. Bocsásson meg, most már igazán...
Be akarta csukni az ajtót, de Mason válla útban volt.
- Hallja, uram, nem szeretek gorombáskodni, de most lefekszem és punktum! - teljes erővel nyomta az ajtót.
- Ó, kérem, parancsoljon - Mason előzékenyen odébb lépett, mintha észre se vette volna, hogy az ő válla volt az akadály.
Engedte, hogy becsukják az ajtót és a folyosó másik végére sietett. A lift most már lefelé csúszott, de ő nem ott állt meg a vasajtó előtt, hanem vagy húsz lépéssel odébb, a sötét folyosón, szorosan a falhoz lapulva.
A lift megállt, valaki sietve kilépett. Vaskos, kövér ember volt, utcai ruhában, sötét kabát, cilinder. Jobbra fordult és majdnem szaladt, az ajtószámokat nézegetve közben. Az utolsónál megállt és hátrapillantott egyszer, csak aztán kopogott.
Mason hallotta Coll hangját:
- Tessék!
És mikor az ajtót kinyitották, a világosságban jól látta a férfi durva, erős vonású arcát is. Pontosan olyan volt, amilyen bikanyakához és vaskos alakjához illett.
VIII. FEJEZET.
Mason csendesen kopogtatott az ál Mrs. Dunkurk ajtaján a Clearmount Hotelben. Reggeli napsugár ömlött be a csipkefüggönyön át és sápadt narancsszínben ragyogtatta az ágyon a selyemtakarót. A távoli utcamoraj alig hallatszott be a nyitott ablakon, a beteg küzködő, nehéz lélekzete minden más hangot elnyomott a szobában.
- Jóreggelt, Mrs. Lawley.
Carlotta mosolyogni próbált.
- Nos, jobban vagyunk?
- Nem mondhatnám.
- Orvossága van?
- Igen. Hoztam hazulról.
- Valami ruhát is?
- Valamit.
Látta, hogy nehezére esik a beszélgetés. Most mutatkozott a reakció, az éjszaka aránylag jól bírta az izgalmakat. Szeme alatt sötét karikák, ajka szederjes.
- Hozok magának orvost.
- Ne, ne! Jobban leszek mindjárt.
- Tudok valakit, akiben megbízhatunk.
- De megtudja, ki vagyok.
- Miért ne tudhatná? Mrs. Charles Dunkurk San Diegóból. Énhozzám jött hogy tanácsot kérjen egy fontos ügyben és az izgalom megártott a szívének.
Már le is akasztotta a telefont, dr. Willmont rendelőjét hívta. Nem volt otthon, hát meghagyta Mrs. Dunkurk számát aztán visszaült az ágy mellé.
- Ahhoz elég erős, hogy elmondja, mi történt?
- Nagy ijedség ért.
Mason megértően bólintott.
- Csak a legszükségesebbet, hiszen sok mindent úgyis tudok. Egy-két részlet hiányzik még.
- Mit akar tudni?
- A huga ott volt tegnap este. Maga valamiből kitalálta, hogy az ura körül komolyabb baj van. Hangosan vitatkoztak, az ura tiltakozott, maga felkelt az ágyból és le akart menni hozzájuk.
- Nem. Hallgatóztam. Millie meg az uram sose értették egymást.
- Tudom - vágott a szavába Mason. - Mindenesetre eleget hallott ahhoz, hogy most már érdekelje, miről van szó és mikor az ura elment hazulról, követte.
Carlotta szólni akart, de meggondolta.
- Lynket megölték kinn az orgonavölgyi kis házban. És Miss Faulkner valamiből azt következteti, hogy maga ölte meg.
- Hogy én öltem meg?
- Igen.
- Ilyet nem hihet.
- Legalábbis komolyan tart attól, hogy letartóztathatják. Nyilván tud valami terhelő bizonyítékról. Megmondhatja, mi az?
- Nem.
- Maga ölte meg Lynket?
- Nem.
- Lynk birtokában volt egy részvényköteg. A Faulkner virágüzlet részvényei, amit biztosítékul tartott magánál.
- Ez tévedés. Nem volt nála.
- Hát kinél?
- Nálam.
- Hol?
- Véletlenül velem van... Itt a táskámban.
Mason halkan füttyentett.
- Szóval így vagyunk?
- Mit mondott?
- Ezt kellett megszerezni Lynktől.
- Bolondság! Azelőtt is nálam volt.
- Ne felejtse el hogy Lynk társa, Magard tudott a dologról. Addig szorongatta tegnap délután Lynket, amíg az kivallott mindent.
- Nem értem, hogy tartozik ez rám?
- Nagyon is. Magard bármikor bizonyíthatja, hogy az a részvényköteg Lynknél volt tegnap.
- Tévedés.
- Sajnos, Mrs. Lawley, úgy látom, nem segíthetek önnek. Gyilkost nem védek. Csak akkor vállalom az ügyét, ha legalábbis okom van az ártatlanságában hinni.
A beteg asszony kényelmetlenül feszengett az ágyon.
- Bocsásson meg, így nincs értelme, hogy tovább fárasszam. Segítettem volna szívesen, de úgy látom, nem lehet.
Carlotta nagyot sóhajtott, lehunyta a szemét és ujjait egymásba fonva fáradtan megszólalt:
- Hát elmondom inkább... hogy történt.
- Nem kell cifrázni, csak a tényeket.
- Mikor Millie elment tőlünk, kérdezni akartam az uramtól egyetmást, de nem akartam elárulni, hogy hallgatóztam. Visszamentem a szobámba, felöltöztem és közben hallottam, hogy telefonál. Egy Coll nevű barátjával beszélt aztán más számot tárcsázott, de az nem felelt. Féltizenkettőkor becsapódott a külső ajtó. Elment. Haboztam egy darabig, de aztán gondoltam, most már mindegy, ha kockázat is. A kocsim ott állt a garázsban - két perccel később kikanyarodtam az útra. Lámpát nem gyújtottam. Óvatosan követtem az ő kocsiját.
- Hová?
- Az Orgona Völgybe.
- És ő nem vette észre?
- Nagyon elmerült nyilván. Itt a városban nem volt semmi nehézség, csak mikor kiértem az Orgona Völgybe. Ott annyira kanyargott az út, olyan sokfelé ágazott, hogy nem láthattam, merre fordul.
- Elvesztette szem elől? - kérdezte Mason, lehetőleg nem mutatva sem csodálkozást, sem kíváncsiságot.
- A telefonbeszélgetésből tudtam, hogy valami Lynknek van ott egy kis háza.
- Hogy találta meg?
- Kérdezősködtem.
- Hol?
- Egy szatócsboltban, a lejtő alján. Eszembe jutott, hogy világos ablakokat láttam ott feljövet, visszamentem. Akkor tudtam meg, hogy a házikisasszony születésnapját ünneplik. Nagy társaság volt együtt. Nem egyenesen kérdeztem a címet, ügyesen tapogatóztam.
- És megmondták?
- Igen. Az egyik vendég megmondta. Oda is találtam.
- Lássuk csak, körülbelül mennyi idő telhetett el közben? Attól a perctől, hogy az urát elvesztette szem elől, addig, míg a Lynk-házba ért?
- Talán tíz perc.
- Folytassa.
- Kopogtam, de senkise felelt. Egy ujjnyira nyitva volt az ajtó. Bementem.
- És mit látott?
- Úgyis tudja. Egy férfit láttam - nyilván Lynk volt az - az asztalra dőlve, úgy ahogy odabukott. De nem volt már élet benne.
Mason látta, hogy kimeríti a beszéd. Egy ideig békén hagyta. Egy hosszú percig mozdulatlanul, behunyt szemmel feküdt, csak a melle zihált.
- Az ijedség megölhetett volna - mondta végre - de az a csodálatos, hogy nem is éreztem ijedséget... akkor. Hűvösen, messziről néztem, mintha színházban ülnék.
- Nem is félt?
- Nem. Tökéletesen megbénult bennem minden. A rázkódás később jött.
- Mondja tovább.
- Tudtam, hogy Bob ott volt pár perccel előbb. Biztosan összevesztek és ő lőtte le.
- Miből gondolja?
- Hát... a pisztoly... Millie pisztolya, ami nálam szokott lenni... ott hevert a földön.
- Mindjárt tudta, hogy az?
- Igen. A gyöngyház-agy egyik sarka törött.
- És hol volt a pisztoly?
- A földön.
- Mit csinált vele?
- Fölvettem.
- Kesztyű volt a kezén?
- Nem.
- Szóval... az ujjnyoma rajta van.
- Valószínűleg.
- Akkor nem gondolt rá?
- Nem én.
- Miért vette fel? Talán védekezésül? Azt hitte, magát is megtámadhatják?
- Dehogy. Csak arra gondoltam, hogy Bob ellen bizonyít. Őt akartam védeni... mert szeretem... a felesége vagyok.
- Értem. És hová tette?
- Zsebre dugtam.
- És mit csinált még a szobában?
- Papirosok voltak az asztalon. Valami megfogta a szememet. Előbb nem is gondoltam rá, de aztán láttam, hogy a mi részvényünk.
- Keresgélt? Átnézte a papírokat? Vagy honnan tudta, hogy az?
- Feltűnő a litográfia. Megismertem a részvénybizonylatot és felvettem.
- És mit csinált vele?
- A táskámba dugtam.
- És aztán?
- Kimentem. Az ajtót becsaptam.
- És közben megfogta a kilincset?
- Meg hát.
- Megint kesztyű nélkül?
- Kesztyű nélkül.
- És aztán?
- Beültem a kocsimba és hazahajtottam. Beszélni akartam Bobbal. Most már tudtam, mi történt. Azt is hallani akartam, hogy mondja el ő.
- És?
- Sokáig vártam, de nem jött haza. Mindig izgatottabb lettem. A bénultság elmúlt s így nagyonis erősen éreztem. A szívem megbolondult. Bevettem a szeremet, az valamit használt.
- És mit csinált aztán?
- Mindenáron látni akartam az uramat. Soha életemben úgy nem kínlódtam még. Most tudtam meg, kicsoda voltaképpen... Láttam a holttestet... tudtam, hogy gyilkos.
Megint lehunyta a szemét, pihent néhány percig.
- És mikor látta, hogy hiába várja, elment keresni?
- Nem. Tudom, hogy sose volt hős. Nem fog szembenézni a veszéllyel. Azóta biztosan hegyen-völgyön túljár. Sose látom többet. Nem is akarom látni. És mégis...
- Mit csinált aztán?
- Éreztem, hogy nem bírom tovább a magányosságot, beszélnem kell valakivel, akiben tökéletesen megbízhatom. És olyan csak egy van.
- A huga?
- Az.
- És beszélt vele?
- Bedobáltam egy vikendtáskába az orvosságot, mosdószert meg pár darab ruhát és átugrottam hozzá, de nem volt otthon. A kocsija se volt a garázsban. Gondoltam, az üzletben lesz. Néha éjjel is dolgozik. Oda hajtottam hát.
- És megtalálta?
- Nem.
- Mi történt azután?
- Bekövetkezett a reakció. Le kellett ülnöm egy szálloda halljában, azt hiszem, eszméletlen voltam egy darabig. Odajött a boy és vizet hozott. Kérdezte, beteg vagyok-e? Mondtam, hogy a szívem rendetlenkedik, de mindjárt jobban leszek, csak hagyjon pár percig nyugodtan. 
- És tényleg jobban lett aztán?
- Igen.
- Szóval, a konkrét eredmény körülbelül ennyi: Fölvette a földről a pisztolyt, hazavitte és otthagyta az öltözőasztalán, jó alaposan összefogdosva.
- Sajnos.
- Az ura pedig kereket oldott.
- Valószínűleg. Mondom, sose volt hős.
- Hol van a részvénybizonylat?
- Itt a táskámban.
Mason odahozta a retiküljét.
- Adja nekem. Nálam jobb helyen lesz.
Ebben a pillanatban megszólalt a telefon.
- Ez Willmont doktor lesz! - Mason fölvette a kagylót. - Halló!
- Miről van szó, Mason?
- Egy új pácienset szereztem magának.
- Erőszak?
- Nem. Robogjon ide a Clearmount Hotelbe, de minél előbb. Megvárom a hallban. Lehet?
- Sürgős?
- Igen. A Dilmeyer-lány hogy van?
- Még alszik.
- Nem lehet felébreszteni?
- Talán lehetne, de én nem teszem. Nagyonis sokan várják már, megrohannák. Éppen ezért, amíg csak lehet, biztosítom a pihenését.
- Ismeri ezt a kis szállodát? Tudja, hol van?
- Tudom. Tíz perc múlva ott leszek.
Mason az íróasztalhoz ment, kivett egy borítékot és szépen belerakta a részvénybizonylatot, aztán megcímezte önmagának az irodájába, bélyeget is tett rá.
Carlotta szótlanul figyelte.
- Mindjárt itt lesz a doktor. Lemegyek a hallba, megvárom. A kocsival mit csinált?
- Átadtam a portásnak, hogy tegyék a garázsba.
- Cédulája van róla?
- Van.
- Kérem. Valamit csinálni akarok a kocsijával, de ne kérdezze, hogy mit. Egyáltalában ne kérdezgessen.
Carlotta odaadta a garázsszámot.
- Máris könnyebb a lelkem, Mr. Mason. Jól esett, hogy valakinek elmondhattam. És maga olyan biztos a dolgában, megnyugtatja az embert. De egy tekintetben én is megnyugtathatom magát.
- Éspedig?
- Engem ne féltsen.
- Miért?
- Nézze... Bob valószínűleg megszökött, de hogy engem bemártson... olyat nem tesz. Ha bajba kerülök, levelet fog írni a rendőrségnek és elmond mindent. Ő maga pedig...
- Nos?
- Ő maga pedig... szökik.
- És honnan veszi hozzá a pénzt? Közös kontójuk volt?
- Teljes meghatalmazást adtam neki. Ha akarta, a saját kontójára írathatta az én jövedelmemet is. Meg is tette biztosan.
- És maga hogy áll most anyagilag?
- Nem tudom. Eddig persze, azt hittem, fényesen. De mióta Millie megjegyzését hallottam, hogy Bob lóversenyen játszik, semmi se lepne meg.
- Hogy fogja itt kifizetni a számláját?
- Ó, annyi van nálam most is. Száz dollár készpénz körülbelül meg az úti csekkönyvem.
- Van egy úticsekkfüzete? Itt?
- Igen. Magammal hordom mindig.
- Mennyi van még benne?
- Körülbelül ezer dollár. Húszas, ötvenes, meg százdolláros csekkekben.
- Azt is elveszem.
- Megint az íróasztalhoz ment, kivett egy szállodai levélpapirost, letépte a fejét és ráírta:
Miután az ellenértéket kézhezkaptam, az alább megjelölt úticsekkönyvet és az összeget, mely a csekk alapjául szolgál, ezennel átadom Della Streetnek és felhatalmazom őt, mint megbízottamat, hogy aláírásomat jegyezze, a csekkeket beválthassa és a pénzt átadja Perry Masonnak. Nevezett Della Streetnek tehát mint teljhatalmú megbízottamnak joga van bárhol, bármikor és tetszése szerinti módon beváltani az alább megjelölt csekkeket.
Felvette és odavitte az asszonynak.
- Olvassa át. Ide egy aláírást kérek majd és lejjebb az úticsekkek számát és értékét saját kezeírásával. Megjegyezheti azt is, hogy szabad elhatározással és alapos megfontolás után állította ki az okmányt. Pénz nélkül nem maradhat itt, viszont nem is válthat be Carlotta Lawley néven csekkeket, mikor a szállodában Mrs. Dunkurknak jelentette be magát. Adok valami pénzt most mindjárt és ha megint kell hát csak szóljon.
Háromszáz dollárt számlált le elébe tízdolláros bankókban.
- Nem egészen értem, Mr. Mason. Most egyelőre nincs szükségem ennyi pénzre és ha maga az ügyvédem, hát magának is honorárium jár. Tartsa meg a csekkfüzetet egyelőre akontó fejében.
- Az én honoráriumomat a huga vállalta. De különben se sürgős. Mondom, van egy kis tervem és ahhoz szükségem van a csekkfüzetre. Erről a háromszáz dollárról pedig nyugtát kérek.
Kiállította azt is.
- Ne is törje a fejét, mit miért csinálok - mondta töltőtollát zsebre téve. - Írja alá a nyugtát is és ne kérdezzen semmit, úgyse mondom meg. Vagy bízunk egymásban kölcsönösen, vagy alászolgája.
- Jó, de miért nem mondhatom el a rendőrségen is, amit most elmondtam?
Mason a szavába vágott:
- A körülményi-bizonyíték a legveszedelmesebb hamis tanú, ne felejtsük el. És aki önként dugta a fejét a hurokba, csak annál nehezebben húzza ki. Magának természetes, hogy az urát védeni akarta, de a bíróságnak talán nem lesz az. És a legbosszantóbb kis terhelő adatról, úgy látom, tökéletesen megfeledkezik.
- Mire gondol?
- Hogy beszólt kérdezősködni a boltba, ahol éppen születésnapi társaság volt. Fogadok, nem is egy, de legalább tizenkét tanu akadna, aki felismeri és bizonyítja, hogy gyanúsan viselkedett, izgatott volt, nehezen lélegzett, a szíve már akkor se lehetett a legjobb.
- És ebből azt következtetik, hogy... én vagyok a gyilkos?
- Föltétlenül. - Mason keményen összeszorította a száját. - Annyira, hogy ha addig nem sikerült határozott irányba terelni a nyomozást, amint ez a kis bizonyíték a kezükben lesz, nem is kutatnak tovább másfelé!
Carlotta újra lehunyta a szemét. Erőt gyűjtött.
- Nem akarom ámítani magamat, a szívem elég rossz és ez az éjszaka biztosan nem használt neki. Bob meg... hát igen... neki is kedves az élete... És utóvégre értem tette, amit tett... Megbocsátani nem tudom, de megmagyarázni igen. Vállalnom kell a felelősséget.
- Tíz perc múlva a szívéről is többet fogunk tudni, de most mindenesetre pihenjen. Jegyezze fel a csekkek számát sorba, aztán írja ide a meghatalmazásra ahogy mondtam. És legvégül írja alá mindakét okmányt. Én addig lemegyek a hallba. Willmont doktor mindjárt itt lesz. Majd mikor együtt bejövünk, adja ide nekem szépen összehajtva a két papirost. Nem kell, hogy tudja, micsoda, csak lássa, mikor ideadja.
Felállt és bíztató mosollyal nézett le rá.
- Nem eszik olyan forrón a kását, ahogy főtt, meglátja. Majd csak kibogozzuk ezt a csomót is. És a doktorommal meg lesz elégedve, fogadok.
Kilépett a folyosóra, becsukta az ajtót. Mindössze két percig ült a hallban, és Willmont jött is.
- Nos? Miről van szó?
- Egy asszony, aki...
- Neve?
- Mrs. Charles Dunkurk, San Diegóból.
- És mit akar tőlem? Mit csináljak vele?
- Több kérésem is volna. Előszöris, ne sokat kérdezgesse, csak éppen a legszükségesebbet. Személyes dolgokat lehetőleg ne.
A doktor erősen megnézte.
- Tudja, hogy ez elég nagy szó, barátom?
- Ha látja az asszonyt, meg fog érteni.
- Szóval ne kérdezzem, hol lakik, van-e férje, gyereke?
- Ne. Rossz emlékeket kavarna fel benne minden személyes kérdés. Esetleg idegrohamot kap. De ha ettől nem fél, hát kérem, saját felelősségére vallassa, ahogy jól esik.
- És a többi kikötés?
- Alaposan vizsgálja meg és tájékoztasson engem, de őszintén. Tudnom kell, mennyit bír az a szív. Ha maga azt mondja, meg lehet kockáztatni az ügyészi vallatást, esetleg a letartóztatást is, hát úgy játszom meg a dolgot. De ha nem, hát ki kell gondolni valami más megoldást.
- Helyes! Majd elválik. Mi a baj? Idegek?
- Szív.
A doktor megkönnyebbülten mosolygott.
- Vagyúgy, hiszen akkor egyszerűbb a dolog. Már azt hittem, bújtatásra kell az én orvosi köpönyegem.
- Nem, nem. Most egyenes úton járok.
- Jobban is szeretem.
Felmentek együtt Carlotta szobájába. Mason bemutatta a doktort.
- Bízza csak rá magát nyugodtan, Mrs. Dunkurk, a doktor úr nem fogja fölösleges kérdésekkel zaklatni.
Willmont meghajtotta magát. Carlotta pedig odanyújtotta a két leragasztott borítékot Masonnak.
- Ezt kérte, ugye?
Mason bólintott, zsebrevágta a leveleket és kifelé indult.
- Megvárom a hallban, doktor.
Vagy huszonöt perc telt el, míg a doktor visszajött. Szivart vett elő, lefaragta a végét.
- Na várjon. Igyekszem világos képet adni a helyzetről, orvosi műszavak nélkül. Általában a szívbaj szörnyen félelmes a laikusok előtt. Azt hiszik minden, ami a szívvel függ össze, csak komoly, sőt végzetes lehet. Pedig a szív is csak olyan szerv mint más. Izmok, erek, idegek, billentyű, burok... és ha a részek valamelyike nem funkcionál rendesen, azt mondjuk beteg, vagy gyenge a szív. De aszerint, hogy melyik rész milyen mértékben sérült, ez is lehet múló, könnyű természetű baj, vagy súlyos. Nem akarom részletezni a dolgot. Az asszony szíve elég rossz állapotban van. Valószínűleg endo-carditis volt, ami egy ideig szépen gyógyult, aztán valami súlyos rázkódtatás következtében átmenetileg erősen romlott megint. Kellő kímélet és megfelelő életrend mellett ezt a rosszabbodást, remélem, kireparálhatjuk.
- No és, ha beviszik a rendőrségre? Az ügyész elé hurcolják, sőt esetleg...
A doktor végig se várta a mondatot. Határozottul nemet intett.
- Arról szó sincs. Őnagysága szépen itt marad és nyugodtan fekszik az ágyban. Az ételt is küldesse fel a szobájába. Gondoskodjék róla, hogy csak kellemes, szórakoztató dolgokról halljon, ne törje a fejét és közben szedje az orvosságot, amit felírtam neki. Akkor pár nap alatt megint ott fog tartani, ahol már tartott. Amint látja, nem firtatom, mi történt vele. Súlyos izgalom lehetett, de végeredményben alighanem javára válik.
- Hogy érti ezt?
- Lelki háttere is van a dolognak, természetesen. Ez az asszony nem gyáva és nem kishitű. Előbb tartotta magát, de addig ijesztgették, hogy minden izgalom végzetes lehet és a többi, hogy végülis beletörődött a sorsába és engedte, hogy a betegség erőt vegyen rajta. Sőt, el is vesztette a hitét, titokban nem is bízott már a gyógyulásban. És most kiderült, hogy az a szív nem is olyan rokkant, hiszen kibírta ezt a nagy rázkódást. Mélységesen meglepte őt magát is, hogy a szíve csak ennyire gyenge. És ez jótékony meglepetés. Persze, a pihenés, ápolás amellett nagyon fontos.
- Csak ezt akartam tudni. Szóval, marad, ahol van.
- Még nem mondta, kicsoda?
- Vigyázzon, doktor, el ne tévessze véletlenül: A betege Mrs. Charles Dunkurk, San Diegóból. - És kicsit később megkérdezte: - Van valami újság a Dilmeyer-lánynál?
- Tényleg veronál volt. Harminc centigramm minden cukorkában.
- Ujjnyomok?
- Nem találtak.
- És más nyomot sem?
- Azt hiszem, nem.
- Meddig fog még aludni?
- Talán ma estig, talán holnap reggelig. Ha nem bántjuk, szépen kialussza az egészet. Ez már majdnem egészséges álom.
- Lehet, hogy orvosi szempontból helyes az álláspont. Alig várom, hogy beszélhessek vele, de magam is félek, hogy halálra taposnának a tülekedésben az ágya körül. A rendőrség biztosan máris ott tanyázik a küszöbön, mi?
- Sőt, ami rosszabb, engem se hagynak élni. Az ő véleményük szerint okvetlenül eszméletre kellene térítenem, ha kell, katonai módszerekkel is.
- De maga nem hajladozó nádszál, ugye?
- Nem, barátom - és Willmont doktor szemében pajkos fény villant. - Keményen állok, akárhonnan támad is a szél.
- Kikísérem egy darabon, ha megengedi. Jól esik a séta.
- Én kocsival vagyok, de ha akar, üljön be, lendítek magán is egyet.
- Köszönöm, csak itt a közelben van dolgom.
- Felírtam két gyógyszert.
- Adja ide. Kifizetem majd és meghagyom, hogy küldjék fel neki.
Átvette a recepteket és kikísérte a doktort a kocsihoz. Aztán a garázsba sétált, odaadta a cédulát, mire kihozták Carlotta sportkocsiját. Beült a volánhoz és az üzleti negyedbe hajtott. A legelső alkalmas parkoló helyen megállt, gondosan ledörzsölte zsebkendőjével a volánt meg a sebességváltó karját és az ajtón a fogantyút. Aztán lezárta a kocsit és kiszállt. A másik utcasarkon szépen beejtette a sluszkulcsot egy csatorna rácsán a járda mellett.
IX. FEJEZET.
Tíz óra után nyitott be az irodájába. Kabátját-kalapját a fülkébe akasztotta és átszólt a másik szobába:
- Halló, Della!
A leány behozta a postát. Mason leültette.
- Maradjon egy kicsit, a posta ráér. Kutyaszorítóban vagyok.
- Miért? Mi baj?
- Még nem tudhatom mekkora, de baj lesz. Látta a lapokat?
- Amit a Lynk-gyilkosságról írnak?
- Azzal kapcsolatban, igen.
- Mildreth Faulknert félti?
- Nem. A nénjét, Carlotta Lawleyt.
- Hiszen azt nem is említik.
- Mert a rendőrség egyelőre még nem akar fellépni ellene. Előszöris, mert Mildreth van az előtérben - vele szemben könnyebb az eset - másrészt mert sok mindent tényleg nem tudnak még róla.
- De kiderítik, azt hiszi?
- Feltétlenül. Valószínűleg még ma.
- Azt hittem, Miss Faulknert képviseli.
- Nem volt kedvem hozzá és azt hiszem, neki se volt kedve hozzám.
- Miért?
- Mert azt akarta, hogy a nénjét védjem és amilyen eszes lány, jól tudja, hogy ha a nénjét képviselem, semmiféle szál nem köthet máshoz.
- És hol a kutyaszorító? Nem látom.
Cigarettával kínálta, de a leány nem fogadta el. Rágyújtott hát maga. Cipője talpán húzta végig a gyufát és jódarabig szórakozottan nézte a lángot, mikor a cigaretta már égett.
- Lehet, hogy bűnös - dörmögte elgondolkozva.
- Kicsoda?
- Egyik, a kettő közül. Vagy Carlotta, vagy Mildreth.
- A gyilkosságban, úgy érti?
- Úgy.
- És ha?
- Nézze Della... tudja, hogy rendesen ártatlanokat védek. Legalábbis erre törekszem és eddig szerencsém volt. Vállaltam a kockázatot, bíztam a szimatomban és a szimatom eddig minden esetben jó volt. A bizonyítékok talán ellene szóltak, de én valamit láttam a magatartásán, mozgásán... ahogy felelt vagy ahogy titkolózott... szóval megéreztem rajta, hogy ártatlan és vállaltam az ügyét. Csalhatatlan azonban nem vagyok. A kockázat lehetett ötven százalékos, még azt se bántam. Eddig a javamra dőlt el mindig, a "követel" oldalra kerültem. Szerencse dolga, természetesen. De most úgy érzem, fordul a kocka. És akkor a tartozás utoléri a követelést.
- Miért olyan nagy baj ez?
- Nem is tudom - vallotta be őszintén Mason. - Persze, hogy ügyvéd nem szabhat ilyen feltételeket. Nem mondhatom a félnek, hogy csak akkor vállalom az ügyét, ha ártatlanságáról meggyőződtem. Mindenkinek joga van képviseltetni magát a törvény előtt. Tizenkét esküdt egyhangú verdiktuma kell az elmarasztaló ítélethez. Az ügyvéd legyen ügyvéd, ne játssza az esküdtszéket. Nem is volna méltányos, hiszen így megfosztanám a gyanúsítottat törvényadta jogától.
Della részvéttel nézte:
- Fütyörészünk a sötétben, hogy a bátorságunk el ne hagyjon, mi?
Mason jót nevetett.
- Eltalálta! - És tovább elmélkedett. - Csak a szíve ne lenne rossz, a mindenit! Ez a legnagyobb gondom. Az orvos pihenést rendelt neki, azt mondja, kímélet és gondos ápolás mellett is hetekbe telik, míg kiheveri az eddigi izgalmakat és ember lesz megint belőle. Márpedig, ha vádat emelnek ellene, ügyész elé hurcolják és a riporterek vadászatot rendeznek rá, hát egyszerűen beadja a kulcsot.
- Csak nem?
Mason gondolkozott.
- Ez pedig egyértelmű a halálos ítélettel. Mit csinál az ember, ha tudja, hogy a kliensét maga a vád alá helyezés megöli? Lehet ilyen ügyet vállalni?
- Van másik lehetőség? - kérdezte Della.
Mason az állát vakargatta.
- A törvény ilyen esetet nem ismer, ez a bökkenő. Megtehetem persze, hogy szanatóriumba helyezem. A bíróság kirendel egy orvost, gondoskodni róla, hogy a beteget ne zavarják, ne eresszenek be hozzá orvosi engedély nélkül senkit. De mondom, az orvost a bíróság rendeli ki, tehát bizonyos értelemben mégis csak az ügyész befolyása alatt van. Nekem, ha tárgyalásra megyek, bizonyítanom kell, de az ügyész a maga álláspontját akarja az orvos nyilatkozatával alátámasztani és az orvos az ő embere. A bíró valószínűleg látni akarná a vádlottat, egészen tehát nem titkolhatnánk előtte, miről van szó. Tudnia kellene, hogy amint jobban lesz, vád alá helyezik, gyilkosság címén. Ez lenne a pihenés, a kíméletes életmód?... Nem, Della, ilyen ostobaságot nem csinálunk. A Damokles-kardot nem hagyhatom a feje fölött, ha azt akarom, hogy megérje az ítéletet.
- Szóval hová érkeztünk?
- Oda érkeztünk, hogy a törvényt a tulajdon két kezembe kell vennem. Úgy intézem, hogy a rendőrség ne találjon rá.
- Nem nagyonis nagy szó ez, főnököm? Amennyiben a rendőrség csakugyan keresné.
- Egyelőre talán nem keresi. Carlotta Lawley csak tanú most még, aki elbújt, mert félti a bőrét. És a rendőrség mindent bebizonyíthat nélküle, amit bizonyítani akar.
- Szóval, mit fog csinálni?
Mason elégedetten nevetett.
- Már meg is csináltam. Most csak visszatekintek, mint a hegymászó a mögötte maradt útra. Kellő távlatból jobban megítélhetem, mennyire haladtam és mennyi van még hátra.
- És hogy mekkorát esik, ha mégis le talál zuhanni, igaz?
- Azt is.
Hallgattak mindaketten vagy három percig. Akkor Della előállt a kérdéssel:
- Nem értem. Amit jónak látott, azt megtette már. Min töri még a fejét?
- Nem ezen töröm.
- Hát?
- Magát is bele kell rántanom.
- Hogy-hogy?
Ránézett, kivette a cigarettát a szájából.
- Inkább a fogamat húzatnám ki. De nem látok más kibúvót. Ha egy szót se kérdez és egyszerűen követi az utasítást, nem kell kockázatot vállalnia.
- De vállalom! - csattant fel a leány. - Hányszor mondjam, hogy én is tagja vagyok a szervezetnek. Ha maga kockáztat, én is kockáztatok.
Mason a fejét ingatta.
- Kár a gőzért, Della.
- Mit kell tennem? Mi az utasítás?
- Nézze, itt van ez az úticsekkönyv, Carlotta Lawley nevére szól. Gyakorolja az aláírást, amíg elég jól nem megy. De csak elég jó legyen, ne tökéletes. Azt akarom tudniillik, hogy gyanút keltsen majd, de csak ha már néhány csekket beváltott.
A leány mozdulatlanul, éber szemmel figyelt, hogy a legapróbb részletet is eszébe vésse pontosan.
- Az elsőnél majd meg kell játszani a dolgot. Menjen haza, öltözzék fel csinosan, azután vegyen valami jóképű használt koffert a zsibárusnál, tétesse rá a C. L. kezdőbetűket és állítson be egy szállodába, mondja, hogy nem tudja még, szobát vesz-e ki, vagy ismerősöknél száll meg, de félóra múlva tudni fogja. A pénztárosnak mondja, hogy szeretne egy százdolláros csekket beváltani, de kisebb is jó, ha neki úgy alkalmasabb. Ez még nem lesz nagy dolog. Akkor telefonál és visszamegy a pénztárosnőhöz, azt mondja, mégis a barátainál marad, nem vesz szobát. Ezt megcsinálja két-három szállodában. Azután egy áruházban vásárol pár apróságot és kisebb úticsekkel fizet. Ez még mindig nem probléma.
- Hát mi a probléma?
- Ahhoz is jó lesz egy áruház... Bemegy, vásárol öt dollár árát és százdolláros csekket nyújt be a pénztárablakon. A pénztárosnő tapintatos lesz, de gyanakszik. Valami személyazonossági írást kér majd, hajtási engedélyt, vagy más okmányt. Maga keresgél a táskájában és ijedten fölkiált, hogy a mosdóhelyiségben hagyta az erszényét meg a hajtási igazolványát. Most jól figyeljen, Della: előbb azt mondja a pénztárosnőnek, hogy visszajön, de pár lépésről hátraszól: Több, mint háromszáz dollár van a tárcában.
- Értem. És aztán?
- Aztán eltűnik. Nem mutatkozik többet.
- És a csekk?
- Otthagyja.
- Nem is kérem vissza?
- Nem. Várjon, most ugrik a majom a vízbe.
- Éspedig?
- A nő előbb csodálkozik majd, hogy nem jött vissza, az is eszébe jut, ha annyi készpénz volt a tárcájában, miért akart öt dolláros vásárlást száz dolláros csekkel fizetni? Alaposabban megnézi az aláírást és telefonál a rendőrségnek.
- Helyes! - mondta Della. - Mikor indulok?
- Most.
Felvette a kabátját, kalapját, a tükör előtt megállt egy pillanatra puderezkedni.
- Helyes, főnököm. Kérem a csekket.
Mason mosolygott.
- Nem is kérdi, hogy a börtönbe is besétáljon-e, ha elcsípik?
- Ma nincs kérdezőnapom, csak szófogadó.
Mason felállt, átfogta a derekát és úgy kísérte az ajtóig.
- Mondom, mintha csak a fogamat húznák, Della. De nincs senki más, akiben megbízhatom.
- Halálomig gyűlölném, ha mást küldene helyettem.
- Mihelyt a legkisebb baj van, rögtön telefonál és akkor...
- Akkor?
- Odarohanok és kihúzom a pácból.
- De ahhoz el kell árulni a haditervet.
Mason hevesen rázta a fejét.
- Ha maga pácba kerül, úgyis vége a tervemnek, sőt nekem is végem.
- No, akkor majd inkább nem kerülök bajba.
- Mindenesetre telefonáljon, számoljon be minden mozzanatról. Nem lesz nyugtom.
- Engem ne féltsen.
Megveregette a vállát.
- Derék kislány!
A leány rávillantotta szemét mosolyogva és kiment. Mason hallgatta a távolodó cipőkopogást. Töprengő arccal sokáig egyhelyben állt, majd mikor a liftajtó becsapódott odakinn, leült az íróasztalához.
Tizenegyóra harminckor a fogadókisasszony Peavist jelentette. Azt mondta neki, bocsássa be.
Figyelmesen megnézte a marhaerős embert. Inkább boxbajnok lehetett volna, mint virágkereskedő. Egész magatartása konok elszántságra vallott.
- Hogy van, Mr. Peavis?
Kezet szorítottak. Peavis gondosan meg volt borotválva, körme kifényesítve, sőt a masszázst se engedte el reggel. Öltönyén meglátszott, hogy a szabó erőnek erejével igyekszik eltüntetni a durva munkában meggörbült vállak áruló vonalát. A hatdolláros nyakkendő, meg a tizenötdolláros, mértékszerint készült ing se nagyon illett napégette nyakszirtjéhez. Kézszorítása szinte fájt.
Mason mindjárt megérezte, hogy nagy ravasz és képmutató.
- Tudja ki vagyok, remélem? - kérdezte, de ez is inkább nyilatkozat volt, nem kérdés.
- Tudom - bólintott Mason.
- És azt is, hogy miért jövök.
- Azt is.
- Megkaphatom?
- Bajosan.
Peavis szivart vett elő, gondosan lefaragta a végét és rápillantott bozontos, acélszürke szemöldöke alól.
- Szivaros?
- Nem, köszönöm. Én már csak megmaradok a cigarettánál.
Rágyújtott és nyugodtan pöfékelt egy darabig.
- Ne higyje, hogy lebecsülöm a képességeit, Mr. Mason. Ez szarvas hiba lenne.
- Köszönöm.
- És maga se kövesse el, azt ajánlom.
- A világért sem.
- Mert rosszul jár, ha lebecsül. Amit eddig akartam, azt meg is kaptam mindig. Mert kitartóan akarok. Van, aki csak meglát valamit és mindjárt kap utána. Én előbb alaposan megnézem és csak azután döntöm el, hogy akarom-e. De ha igen, hát meg is szerzem feltétlenül.
- És most a Faulkner virágüzletet akarja.
- Nem úgy, hogy Mildreth Faulknert kitúrjam onnan.
- Hanem, hogy bennmaradjon és magának dolgozzék.
- Nem nekem, a vállalatnak.
- Értem. És mikor Carlotta Lawley megbetegedett, mindjárt látta, hogy itt a jó alkalom. Mértéket vett az aráról és amilyen jó szeme van, tudta, hogy Lawley gyengeségére nyugodtan alapíthatja a játékot. Igaz?
- Erre a kérdésre nem tartozom felelni.
- De időt nyer, ha felel.
- Ó, időm, az van elég.
- Sindler Collt ismeri? Vagy a szőke hölgy volt az összekötő?
Mason felvette a kagylót és átszólt a másik szobába a telefonosnak.
- Hívja fel a Drake magándetektívirodát, kérem. Paul Drake-kel akarok beszélni.
Peavisnek pillája se rezzent. Vagy oda se figyelt, vagy nem fogta fel a dolog jelentőségét. Elgondolkozva pöfékelt tovább, szeme fagyoskéken csillogott mély gödrében.
A kisasszony már adta is a vonalat.
- Halló, Paul. Itt Perry. Újabb munkát kerestem neked.
- Gondoltam mindjárt, mikor a Lynk-gyilkosságot olvastam az újságban. Szóval benne vagy?
- Idehallgass, bizonyos Harry Peavis érdekel... Virágkereskedő. A városi boltok jóformán mind az ő kezében vannak. De most ráéhezett a Faulkner-virágüzletre is. Három szép nagy üzlet, egy társaságé. A főrészvényesek egyike megbetegedett és az urára bízta a papírjait. Peavis kiszimatolta, hogy meg lehetne kaparintani őket. Nem tudom még, hogy összeköttetésben állt-e Lynkkel, vagy valaki közvetítette a boltot, kettőröl lehet szó: az egyik Sindler Coll, Everglade Társasház, 209, a másik Esther Dilmeyer, Molay Udvar. Valaki ennek a Dilmeyer-lánynak mérgezett csokoládét küldött tegnap este. Meg is találták a cukorban a veronált. Nyolc-tíz darabot evett és összeesett. Kórházba vitettük. Dr. Willmontra bíztam. Még legalább tizenkét órát aludni fog. És Lynknek volt egy üzlettársa is. Clint Magard. Lehet hogy az is benne volt a pakliban. De ez még kiderítendő.
- Helyes! - felelte Drake.
- A neveket, címeket felírtad?
- Fel.
- Hát csak tempó, öregem! Nyomozd ki, érintkezésben állott-e Peavis Sindler Collal, vagy Esther Dilmeyerrel? Mindenesetre tudd meg, kicsoda-micsoda. Úgy érzem, fontos.
Peavis ezalatt csak füstölt, fagyos nyugalommal.
- Ez az egész? - kérdezte Drake
- Egyelőre. Szedj össze, ami anyagot csak tudsz. Minden gyenge pontját ismerni akarom. Mozgósíts tizenkét embert, azt se bánom, csak a siker érdekel.
Felakasztotta a kagylót és hátradőlt jó kényelmesen a hintaszéken.
Peavis keresztberakta a lábát és leverte a hamut a szivarja végéről.
- A beállítás határozottan drámai. Mást talán meg is ijesztene vele. De rajtam nem fog. Kár az igyekezetért. Ha megelégelte a mókát, majd szóljon. Akkor én elkezdem.
- Lehet!
Peavis ezzel kezdte:
- Nézze, a pénz sok mindenre jó.
- Igen, ez régi igazság.
- Magának is van pénze, nekem is van. Költhetünk bátran, ha kell.
- Hová akar kilyukadni?
- Mondom: van miből költenünk, de ha megmarad, annál jobb. Kidobni kár. Maga detektíveket fogad, én is megtehetem ugyanazt. Legalább olyan ügyesek lesznek az én embereim is.
- Szóval?
- Nem bánom, ha babanyelven akarja, hát úgy is megmondhatom. Nyomoztatok és bebizonyítom, hogy Mildreth Faulkner ott járt ma éjféltájban Lynknél. Az ajtót félig nyitva találta, bement, meglátta a holttestet és a részvénybizonylatot az asztalon. Azt hitte, Lynk jogtalanul jutott hozzá, hát elvette és kiment. Gondolkozzék csak kicsit, Mason, hová juttatom ezzel Mildreth Faulknert? Na mit gondol?
- Maga a vendéglátó, a maga dolga tálalni.
- Helyes, tálalok. Rács mögé, tisztelt uram. Éspedig gyilkosság gyanújával. És ugyancsak erőlködhetünk, maga is, meg én is, ha onnan ki akarjuk emelni. Ezt egyikünk se óhajtja, igaz? A Faulkner-virágüzletet azért akarom, mert szépen jövedelmez. De csak addig, amíg ő vezeti.
Farkasszemet néztek egy darabig.
- Szóval, azt hiszem, megértette az álláspontomat?
- Körülbelül.
- És mit határozott?
- Még nem határoztam.
Peavis felállt.
- Üzletemberek vagyunk mindaketten.
- Egyet kérdeznék még, Mr. Peavis.
- Halljuk.
- Mildreth Faulknernek is megmondta, mit akar?
A kékeszöld szemek valóságos fizikai súllyal nehezedtek rá.
- Nem. Majd akkor mondom meg neki, amikor nekem tetszik, a magam módján és idejében.
- Köszönöm, hogy szerencséltetett. Viszontlátásra!
- A telefonomat megtalálja a könyvben. - Kifelé indult, de az ajtóban hátrafordult és nyugodtan Mason szemébe nézett mégegyszer. - Nem lehetetlen, hogy bajunk lesz egymással, de egy bizonyos: az egészen másféle birkózás lesz, mint amilyenhez eddig szokott. Tapasztalni fogja. Viszontlátásra!
Tizenkettő harminckor csengett a telefon:
- Halló, főnököm... Egy szállodából beszélek - jelentette Della. - Az első százas csekket beváltottam.
- Simán ment?
- Egész simán.
- Az irodában ebédelek, itt leszek a telefonnál. Nem mozdulok, amíg maga nem végzett. De igyekezzék délután háromra lebonyolítani a dolgot. Lehet?
- Hány csekket kell beváltanom?
- Negyedik, vagy ötödik után keltsen gyanút.
- Helyes. Rendszeres tudósítást küldök.
Mason letelefonált a vendéglőbe, hogy szendvicset és kávét küldjenek fel. Egyóra harminckor újabb jelentés érkezett: Két áruház elintézve, fejenkint húsz-húsz dollár. Eddig jól megy! Most megyek, elsütöm a nagyágyút.
- Csak rajta! Várom a híreit.
Átszólt a telefonkezelőnek:
- Ma délután nem fogadok senkit, kisasszony. A vonalamat tartsa szabadon. Della Street fog telefonálni és nem akarom, hogy búgásba ütközzék. Nagyon fontos hírt várok.
Cigarettára gyújtott, de két szippantás után eldobta, óriási léptekkel járt fel-alá és minduntalan a karóráját nézegette.
Félénken kopogtattak. A telefonoskisasszony nyitott be.
- Mr. Clint Magard van itt. Azt mondja, nagyon fontos.
- Nem érek rá. És ne hagyja ott a telefont. A lány kiment, de rögtön megjelent újra.
- Ezt a cédulát küldi. - Kezébe nyomott egy papírdarabkát és szaladt vissza a kapcsolótáblához.
"Ügyfelének tartozik vele. Ha nem hallgat meg, az ő helyzetét rontja. Magard." Olvasta a céduláról. Összegyűrte és a kosárba dobta a cédulát, felvette a kagylót és kiszólt a kisasszonynak:
- Ez kihúzta a nyerőszámot. Eressze be!
Clint Magard kövér, kopasz ember volt, füle mögött és a tarkóján vöröses tincsek. Mason rögtön ráismert Sindler Coll éjszakai látogatójára.
- Üljön le és beszéljen, nem bánom, de veszettül ideges vagyok, megmondom előre. Valamin töröm a fejemet és nem akartam, hogy zavarjanak. Ha várhat a dolog, ajánlom, halassza el.
- Nem várhat.
- Akkor meg bökje ki hamar.
- Kellemetlen fráternek tart, ugye?
- Ne vigyen kísértésbe. Ha erre a kérdésre válaszolok, az aligha lesz szerencsés indulás.
Magard ábrázata kerek és nyugalmas volt, mint a telihold.
- Megértem. De szeretném, ha ön is megértené az én álláspontomat.
- Nem érdekel. Mondja el, amit olyan fontosnak tartott, aztán gyerünk.
- Lynk meg én üzlettársak vagyunk, amint tudja.
- Illetőleg voltak.
- Helyes. Tehát voltunk. De sose fértünk össze, csak nem volt annyi pénzem, hogy kifizessem. Nagyon sokat követelt és eladni nem akartam az Arany Kürtöt, mert jól megy. De nem is álmodtam, hogy ilyen görbe melléküzletekkel foglalkozik.
- Mire gondol?
- Hát... Sindler Coll meg Esther Dilmeyer... amolyan balkézről való bukmékerüzletek és más ehhez hasonlók.
- De Sindler Coll magának is jóbarátja, úgy tudom.
- Ma kora hajnalban láttam először. Akkor is ő hívott.
- Mit akart?
- Éppen ezt szeretném elmondani.
- Hát csak kezdje.
- Azt mondta, fogjunk össze mi ketten, mert biztosan maga lesz a nő védője és fölmenteti, ha tízszer bűnös is.
- Miért nő? Ezt honnan veszi?
- Megvan rá az okom...
- Helyes. Szóval Coll hívatta magát, mert azt hiszi, hogy én fogom a gyilkost képviselni. Hát aztán?
- Igen. És amilyen ravasz ügyvéd, igyekszik tisztára mosatni a védencét.
- Ez természetes.
- És valaki mást bemártani helyette. Coll azt mondja, ő régen figyeli a maga munkáját. Sose éri be azzal, hogy a védencét fölmentesse, mindig kerít helyette egy bűnbakot és azt rátukmálja az esküdtekre.
- És magát csak azért citálta oda éjnek éjszakáján, hogy ezt az elméletét kifejtse?
- Hogy lépéseket tegyünk a saját biztonságunkért.
- Szóval attól tart, hogy ő lesz a bűnbakom, vagy maga?
- Úgy van.
- Nem is rossz ötlet. Köszönöm?... De miért meséli ezt mind el nekem?
- Mert azt hiszem, jobb, ha belelát Coll kártyájába. Meg akart egyezni velem, hogy kölcsönösen alibit biztosítsunk egymásnak. Én megesküszöm, hogy vele voltam a kritikus időben és ő is megesküszik, hogy velem volt.
- Értem. Maga előbb ráállt, de később úgy döntött, hogy okosabb lesz cserbenhagyni a partnert.
- Eltalálta.
- Miért?
- Mert nekem van alibim nélküle is.
- És Collnak nincs?
- Van, de gyatra. Az enyém jobb.
- Hát akkor meg mit akar tőlem?
- Azt is megmondom mindjárt. Én se estem a fejemlágyára, Mr. Mason. Jól tudom, ha egyszer harcra kerül a sor, maga kemény ellenfél. A társam piszkos üzletekbe keveredett. Ha csak az igazat teregeti ki, az is elég. De maga úgy felkavarja a kis mocskot, hogy pokoli bűzt áraszt.
- Szóval fékezzem az öklömet, mikor lecsapok? Ezt akarja?
- Tudom, hogy ilyesmit hiába is kérnék. De ha, mondjuk, fel tudja menteni a védencét anélkül, hogy az Arany Kürtöt hírbe keverje, hát azt nagyon méltányolnám.
- Nem ígérhetek semmit.
- Ígéretet nem is kérek.
- És azt hiszi, nélkülem nem gyűlik meg a baja a rendőrséggel?
Magard szélesen mosolygott, mindakét tokája megremegett belé. Szeme eltűnt a megduzzadt zsírpárnák alatt.
- Ezt csak bízza rám nyugodtan.
- Nagyon nyugodt vagyok. Halljuk az ajánlatát.
- Segíteni akarok magának, hogy a kliensét tisztázhassa még a tárgyalás előtt.
- És így elkerüljük a nyilvánosságot, mi?
- Úgy van.
- És mit kíván cserébe a szolgálatért?
- Hogy a sajtót egy kicsit féken tartsa. Amennyiben előzetes kihallgatásra kerül a sor, az Arany Kürtöt hagyják ki a játékból.
- Hiába rontja a tüdejét, Mr. Magard.
- Várjon egy pillanatig - egy mondattal még kiegészítem. Az Arany Kürtöt hagyja ki a játékból, míg ez a kliense érdekében van.
- Így már más. De kölöncöt nem rakok magamra és nem ígérek semmit.
Magard fölemelte a kezét, mintha szájára akarná tapasztani, hogy elhallgattassa.
- Kitartás, Mr. Mason. Szóval, míg a védence érdekével összeegyeztetheti, nem vetkőztet le engem. Ennyit csak megígérhet.
- De mindenkor a védencem az első.
- Ez annyi, mint igen. Nem is kérek többet. Rendszeresen szállítom magának az anyagot, amint megtudok valamit, jövök és jelentem. De csak, míg az Arany Kürtöt kíméli. Így legalább egyikünknek sincs megkötve a keze. Maga nyugodtan elkezdheti a sárdobálást. mihelyt kedve tartja, de abban a pillanatban, a hírforrás bedugul. Tőlem egy árva szót se tud meg többet.
- Mindjárt kezdhetjük is. Tud valamit Peavisről? Lynk volt az eszköze, vagy Coll?
- Coll. Meg Esther Dilmeyer... Mindakettővel érintkezett. Rávette őket, hogy dolgozzák meg Lawleyt, és kaparintsák meg a részvényeket tőle. Jól tudták, hogy könnyen nem adja ki a kezéből, csak ha komoly pácba kerül. Hát pácba akarták dönteni.
- És sikerült?
- Sikerült.
- Mibe döntötték?
- Azt nem tudom.
- A lány is benne volt a pakliban?
- Azt hiszem, igen.
- És mit tud még?
- Lawley nem is sejtette, hogy Peavis keze van a dologban, akkor inkább a feleségéhez fordult volna, vagy Mildreth Faulknerhez. Azt hitte, Coll munkaadójával, Lynkkel áll szemben és nyugodtan leteheti biztosítékul a részvényeit. Pénz kellett neki, de Lynk kölcsönképpen nem adott. Azt mondta, inkább adja el neki a papírokat, annak rendje-módja szerint és öt napon belül váltsa vissza, ha addigra tényleg beüt a szerencséje.
- Miért? Lawley számított valamire? Hogy akarta megszerezni a pénzt öt napon belül?
- Lóversenyen.
- Értem. Lynk tehát megvette a részvényeket, de Peavisnek nem akarta átadni a megbeszélt áron. Többet követelt érte.
Magard ijedten nézett rá.
- Hát ezt meg honnan tudja?
- Csak úgy kérdeztem.
Erre a kérdésre most nem felelhetek.
- Miért?
A kövér ember dörzsölgette a kezét, szinte csepegett a méztől.
- Meg kell értenie az én helyzetemet, Mr. Mason. Nem kötelezhetem önt semmire. Meg is mondta nyíltan, hogy csak a kliense érdekét nézi. Bolond lennék, ha egyszerre kitálalnám az egész tudományomat.
- Talán megegyezhetnénk?
- Magával? Megegyezni? Annál jobban ismerem. Sültbolond lenne, ha megkötné a saját kezét és rontaná a védence esélyét. Sültbolonddal nem is volna kedvem üzletet kötni, elég volt egyszer.
- Szóval adagolva szállítja az anyagot?
- Ahogy mondja.
- Vigyázzon, mert túljárok az eszén, Magard. Megszerzem más úton az információt és mire harmadszor idedugja az orrát, többet tudok, mint maga és akkor nyakára zúdítom a rendőrséget, általános jogelvek alapján.
- Ezt a kockázatot vállalnom kell.
- Úgy látom, nem félti a bőrét túlságosan.
- Nem.
- Hogy vagyunk azzal az alibivel?
- Már elmondtam a rendőrségen. - Felállt és búcsúzott. - Azt hiszem egy alkalomra elég is lesz ennyi. Viszontlátásra, Mr. Mason.
- Mikor?
- Talán holnap, talán csak a jövőhéten. Látja, ezért lettem kártyás, szeretem a kockázatot.
- Elég veszedelmes játékot játszik most is. Remélem tudja?
A kettős toka kedélyesen rengett:
- Tudom.
Mason idegei valamennyire lecsillapodtak közben. Hátradőlt a hintaszéken és elgondolkozva pöfékelt, majd mosolyra húzódott a szája és a mosolyból hangtalan nevetés lett.
Telefoncsengés riasztotta fel.
Della hangját élesebbre és magasabbra korbácsolta az izgalom.
- Megtörtént... de nyomomban vannak a detektívek!
- Rohanjon egyenest ide hozzám.
- Megyek!
Fel-alá járkált, vadul lökve ki a füstöt minden szippantás után és mikor a lány lépését hallotta kinn a folyosón, rohant elébe, sarkig lökte az ajtót, megölelte, vállát veregette.
- Nem lett volna szabad...
Della kicsit elhúzódott és fejét félrebillentve, erősen a szemébe nézett.
- Édes Istenem, mi baj?
- Hogy én kockáztatom a bőrömet néha, az rendben van. De sose tudtam eddig, mit jelent magát kiküldeni a tűzvonalba, Della. Nem is teszem többet, esküszöm!
- Csacsi... - Della mosolygott, és félig nyitva felejtette a száját.
Mason akarata ellenére megcsókolta. Aztán visszaült az íróasztalához.
- Ez a legnagyobb hibám, látja. Ha benne vagyok a munkában, mindenről a világon megfeledkezem. Olyan vagyok, mint akit hipnotizáltak, nem nézek senkit, semmit, csak eredményt akarok látni.
- Hiba a csudát! Ez a legfőbb érdeme! - Della lerakta csöpp kis kalapját, bepillantott a tükörbe és nyugodtan megigazította száján a rúzst.
- Meséljen.
- Nincs mit. A két szálloda gyerekjáték volt, a két áruház is majdnem. De mikor a nagy csekket akartam kijátszani, egyszerre csak baj lett.
- Mi történt?
- Nem tudom. Betoltam a fülke ablakán a könyvet és csak annyit mondtam a pénztárosnőnek, hogy szeretnék beváltani egy csekket. Rám nézett, aztán megnézte a csekket és már nyúlt is az asztal alá. A válla mozgásán láttam, hogy megnyom valami gombot. Azt mondta: - Helyes, Mrs. Lawley. Lesz szíves aláírni a nevét.
Mason szeme csillogott. - És?
- Én azt feleltem: - Jaj a töltőtollamat nem hoztam el! Felkaptam a csekkfüzetet és elsiettem onnan. Utánam kiáltott, hogy töltőtollat ő is adhat, de süketnek tetettem magamat. Beugrottam a liftbe, azt hittem, órákba telik, míg leérek. A földszinten nagy mozgolódás volt. Két férfi éppen a másik lifthez rohant, az egyik, láttam, megemeli a kabátja hajtókáját és a jelvényét mutatja a boynak.
Mason közbevágott.
- Gyújtott már valaha gyeptüzet életében, Della?
- Nem én. Miért?
- Veszekedett fura érzés. Az ember azt hiszi, csak egy maroknyi fű gyullad meg és egykettőre lángban áll a domboldal. Tapossa, mint az őrült, ahol éri, de a tűz csak nevet a szemébe.
- Nem értem. Hogy kerül a csizma az asztalra?
- Látta valaha Tragg kapitányt?
- Nem.
- Valamivel alacsonyabb nálam, de egykorúak vagyunk. Fekete, hullámos haj, keskeny, erős orr, vékony cimpák és ha izgatott, hátraszegi a fejét, úgy hogy az álla meg az orra...
- Ő volt az!
Mason sóhajtott.
- Nagyonis gyorsan mozog. Egy icipici kis tüzet akartam gyújtani, hogy kifüstöljek valakit a búvóhelyéről, de a kis tűzből nagy tűz lett.
- Mit akar mondani?
- Nem találta ki, mi volt a tervem?
- Elhitetni velük, hogy Mrs. Lawleyt elrabolták.
- Nem azt. Hanem, hogy meggyilkolták.
Della szeme kerekre tágult.
- Logikus a feltevés, Della - magyarázta Mason. - Az urát csak érdek fűzte hozzá, a pénz az övé volt. A szívbaj éppen jól jött. Lawley előbb talán meg akarta mutatni, mit tud. Bebizonyítani, kivált a sógornője előtt, hogy nem olyan gyatra üzletember, mint hiszi és megfiadzik a keze alatt a pénz. De nem sikerült úgy, ahogy szerette volna. Lehet, hogy mindjárt az elején nagyobb összeget veszített. Ez megtörténik mással is, tudom, de az ő esetében a kudarc sokkal súlyosabb volt. Hiszen Mildreth addig se becsülte. Ha nem akart szégyenbe kerülni, mindenáron pótolnia kellett a hiányt. Más lehetőség nem volt. Józan üzletember az ő helyén egészséges befektetésre gondol. De ő? Türelmetlen. Adj Uram Isten, de mindjárt! Tehát - hazárdjáték. Hogy rövid idő alatt ilyen messzire ért a lejtőn, abból valószínűnek kell tartanom, hogy kezdetben igenis nyert. Azután vérszemet kapott.
- Sose látta azt az embert - csodálkozott Della - nem is ismeri.
- Dehogyis nem. Azt hiszi, feltétlenül látnunk kell valakit, hallani a hangját, megszorítani a kezét ahhoz, hogy ismerjük? Nekem elég, ha a cselekedeteit figyelem és mások szemével nézem.
- De a mások szeme torzít.
- A torzítást is számbaveszi az ember. Ha az illetőt ismeri, megállapíthatja, mennyire ment a torzítás. Csak így lehet a dolgokat megoldani, Della. Meg kell tanulnunk a másik szemével látni. Ez pedig csak annak sikerülhet, aki türelemmel és megértéssel tudja nézni a bűnt.
Della bólintott.
- Lawley tehát eleinte szerencsével játszott és ujjongott. De úgy járt, mint az oroszlán, amelyik húst ízlelt. Vissza nem fordulhatott többé, szájában ott maradt a zamat, nem tudta elfelejteni. Vesztett és új meg új téttel remélte mindig visszaszerezni a pénzét. De a szerencse elpártolt tőle.
- Azt hiszi, ruletten játszott?
- Talán nem ott kezdte, előbb lovakra fogadott. Kapott valami ragyogó tippet egy "megbízható" barátjától, aki valószínűleg benfentes volt az Arany Kürtben is.
- Sindler Coll?
- Alighanem.
- És mikor már úszott, nem tehetett mást, lebukott a víz alá. Alámerült és újra vesztett. Aztán egy szép napon kijózanodva, hirtelen átlátta a helyzetét. Lehet, hogy megdöbbent, vissza akart fordulni. Most aztán feltették Collék az igazi csalétket a horogra, ott táncoltatták a szeme előtt a csodatippet. De a játékhoz pénz kellett. Jó szellemei pedig a biztos nyerés titkát nem adták ingyen. Mindjárt a markukat is tartották. Lynkhez fordult. Az lombard-kölcsönt nem adott, valószínűleg megértette vele, hogyha játék-tétre kell, bonyodalmak lehetnek, sokkal egyszerűbb, ha eladja neki a részvényeket és öt napon belül visszavásárolja. Lawley nem is kételkedett benne,
hogy öt napon belül felveti a pénz. A csodatipp valósággal hipnotizálta. Fel se fogta, mit kockáztat ezzel a lépéssel. Látja, Della, a jó üzletember mindig mérlegel, megnézi, arányban van-e a kívánt cikk értéke az árával. Ilyen teszem azt, Peavis. De a rossz üzletember mindenáron akarja, amit megkíván... Érzékeltetni akartam, mi mehetett végbe Lawley lelkében, amíg idáig jutott és látta, hogy nincs tovább. Pőrére vetkőztették, se előre se hátra nem mozdulhatott. Nos, mit gondol, mi a következő lépése?
- Nem tudom, hova akar kilyukadni.
- A gyilkosság - felelte Mason nyomaték nélkül - ha nem is mindjárt, de lassankint megfészkelődött az agyában. Rázta, feszegette börtöne rácsát, mint a rabul esett állat.
- És megölte Lynket?
- Nem Lynket. Legfeljebb, ha ezen az áron visszaszerezhette a részvényeit.
- És nem szerezte vissza?
- Akkor hazament volna, hogy a felesége elé álljon és megnyugtassa, milyen alaptalanul gyanúsították. Nem, Della, ha tényleg ő ölte meg Lynket, csak két oka lehetett. Vagy bosszú, vagy a részvények visszaszerzése.
- A részvénybizonylat tényleg eltűnt.
- Ha Lawley a gyilkos, az okmány eltűnése érthető. De abból, hogy az okmány eltűnt, még nem következik föltétlenül, hogy Lawley a gyilkos. Vigyázzunk, az ilyen logikai csapdába könnyen beleesik az ember. Én csak azt kutatom, hogy amennyiben nem ő követte el a gyilkosságot, miképpen segíthetett magán? Mi volt a menekülés egyetlen útja? Az asszonynak még mindig van pénze. Ott a többi értékpapír, amit szükség esetén pénzzé tehet. Ha az asszony meghal, nem tartozik számotadni sem neki, sem a sógornőjének. Visszaszerzi, amit vesztett sőt tovább játszhatik nyugodtan. És ami ennél is fontosabb megmenti a dekórumot.
- De hiszen tudnia kellett, hogy elsősorban őrá terelődik majd a gyanú, éppen mert csak neki lehetett haszna belőle.
- Nem úgy van. Lehet, hogy ördögi ravaszsággal felhasználta az asszony betegségét. Az orvos megmondta, hogy minden izgalom végzetessé válhatik. Nem kellett más, csak ráijeszteni, alaposan megrendíteni és a halál természetesnek látszik mindenki előtt... Éppen ezért akartam Tragg kapitány figyelmét Carlottára terelni, elébeidézni, hogy mi a legközelebbi fenyegető lehetőség. Hogy akárki ölte is meg Lynket, Carlotta Lawley élete veszedelemben forog, és a leghatásosabbnak látszott elhitetni vele, hogy a baj már meg is történt.
- Nem értem. Ha azt hiszi, hogy már halott, nem igyekszik megvédeni.
- Megvédeni megvédtem már én. Nem ez a fontos. Azt akartam, hogy mozgósítsa a rendőrség egész haderejét, és felhajszolja nekem Lawleyt.
- És ezért kellett beváltani a csekkeket?
- Úgyvan.
- Hogy azt higyjék, Bob Lawley megölte a feleségét és van egy női cinkostársa, aki most a csekkeket próbálja beváltani?
- Úgy, ahogy mondja.
- Na és? Bevált a trükk, vagy nem?
- Túlságosan, Della. Ez a bajom. Tragg kapitány már lesben áll, kereste Mrs. Lawleyt. Tudakozódott az áruházakban... Hogy ez nem jutott előbb eszembe! Én bolond!
- Mi az, hadd hallom!
- Kinyomozta, melyik áruházban volt számlája. A pénztárosnő talán nem ismeri személyesen, de az aláírását már többször látta. Tragg kapitány meghagyta neki, hogy a legelső új tételnél, amit erre a számlára íratnak, azonnal értesítse őt. S maga véletlenül éppen ott váltotta be a csekket.
Della bólintott.
- Igaz. Ez körülbelül megmagyarázza a dolgot.
- Tegye fel a kalapját megint, Della. Elmegy.
- Hová?
- Valahová. Nem várunk, míg a kapitány besétál ide és barátságosan megkérdi: "Mondja, Miss Street, nem kegyed volt az a hölgy, aki ma délután egy úticsekket akart beváltani itt meg itt és Carlotta Lawley nevét írta rá?"
- Azt hiszi, sejti?
- Most még talán nem. De ha megkapta a személyleírást, bizonyosan felnéz hozzánk. És ha meglátja magát míg a leírás friss az emlékezetében... Nem, Della, Tragg ügyes detektív, ennyi éppen elég lesz neki.
- Szóval szökjem? - kérdezte Della már kalapját igazítva a tükör előtt.
- Nem éppen. Sürgős dolgunk van házon kívül. Én hazanézek közbe-közbe, de mindig újra elsietek.
Della szemében öröm gyulladt.
- Na, ez nem súlyos feltétel. Legalább tíz kellemes helyet tudok, ahol szívesen eltöltöm az időt, ha szabadságot ad.
Mason bólintott.
- Igen, és ha a postás egy levelet hozna, amelyiken az én írásomat látja és hátul a Clearmount Hotel címét, hát inkább ne bontsa ki. Jobb, ha nem tudja, mi van benne.
Della összehúzta a szemét.
- A részvénybizonylat talán?
- Ó, szegény fejem... Maga meg Tragg kapitány, túlságosan beletanultak már a dologba.
X. FEJEZET.
Della fürgén, szaporán mozgott, mint aki megszokta a gyors cselekvést. Már a másik szobában volt, hogy a fogadókisasszonynak megadja az utasítást. Perry Mason kabátban-kalapban az íróasztalnál állt és különféle okmányokat tömködött a tárcájába.
Ebben a pillanatban rányitották az ajtót. Della ugrott be, kalapját a polcra hajította a mosdó fölött, kirántotta a fiókot, fésűt-kefét ragadott és lázas sietséggel fésülködni kezdett.
Szája tele volt babahajtűvel, alig lehetett érteni, mit mond. - Itt is van már... Csak egy pillanatig látott kalapban... Gertie rám nézett, hogy bejelentheti-e... Más frizurát csinálok hamar... Most már nincs kedvem szökni.
Megvizezte az ujját és eltüntette sorra a hullámokat. Szépen meghúzta a választást középen. Mason csak nézte.
- Tragg kapitány?
Della hevesen intett, foga között a babahajtűkkel.
Mason levetette a kabátját, beakasztotta a fülkébe, kalapját is elhelyezte Delláé mellett a polcon.
- No, azt nem várathatjuk sokáig.
- Tudom. Üzenjen ki, hogy van idebenn valaki, de három perc múlva végez.
Mason kihúzta a fiókot és visszarakta az iratokat a tárcájából, akkorra Della is felhasználta az utolsó hajtűt és elégedetten szemlélte új ábrázatát a tükörben.
- Most már jöhet.
Szótlanul kisietett és Tragg kapitánnyal tért vissza.
- Halló, kapitány uram!
Tragg nem vesztegette udvariaskodásra a drága perceket.
- Magáé a pálma, Mason.
- Az enyém?
- Elbóbiskoltam, beismerem. Valami motoszkált ugyan már akkor a tudatom alatt, de túlságosan elfoglalt a pisztoly. Sikerült a trükkje. Felugratott egy nyulat előttem és én, szamár, elügettem a hamis nyomon, mint a rossz kopó.
- Foglaljon helyet. Cigarettázik? Titkárnőm, Miss Street...
- Hogy van, Miss Street?
Tragg elhelyezkedett az öblös karosszéken, elfogadta a cigarettát is, de az arcán valami kis zavar látszott.
- Nem tudom, miről beszél - mondta Mason.
- Az éjjel, mikor én még lázban voltam a pisztoly miatt, amit azért sütött el Mildreth Faulkner, hogy a paraffinpróbát értéktelenné tegye, maga kiment a kocsijához, de úgy kínozta a motort meg a kereket, hogy a dobhártyám majd megszakadt...
- Ideges lehettem...
- Ezt már ismerjük. Ha Perry Mason sokáig fogdossa a labdát, mielőtt elhajítaná, hát hosszú és kemény napi munkára számíthatunk. Tudja, miért rakták el Holcombot a sérülési osztályról? És miért tettek engem a helyébe?
- Nem én. Mondja meg.
- Odafenn megunták, hogy maga a tárgyaláson nyuszikat varázsol elő a kalapjából mindig, Holcomb meg csak áll és bámul. Nem hatott jól a dolog. És tőlem  azt  várják,  hogy értelmesebb arccal álljak majd ott a maga bűvészmutatványainál.
- No, az nem lesz éppen nehéz.
- De igen. Ha én is elbóbiskolok, amíg maga mesterkedik, ahelyett, hogy a kezére ügyelnék - vallotta be mélységes bűntudattal.
- Még mindig nem tudom mit akar.
Tragg fel se pillantott, úgy motyogta a foga között:
- Carlotta Lawley...
- Mi van vele?
- Ott volt a kapuban. Maga hallotta a kocsizörgést, kisétált és hipp-hopp eltüntette a nőt meg a kocsit az orrom elől.
- Halljuk, mit követtem el?
- Megmondta neki, hogy tűnjön el, mert én ott vagyok. Azt is megmondta, hogy Miss Faulknert kioktatta és most egy darabig az fogja lekötni a figyelmemet. Hallja, ami igaz, igaz, a pisztolyelsütés remek trükk volt.
- Megállapították, hogy az a gyilkos fegyver?
- Meg.
- Azt is tudja, hol szerezte Mildreth Faulkner és mi módon?
- Természetesen. A nénjétől.
- Ő mondta?
- Dehogyis. Általában Miss Faulkner sokkal gyanúsabban viselkedik, mintha igazán bűnös volna. Túljátssza a szerepét. Nyilvánvaló: a nénjét védi, azért játssza a nyulat.
Mason megjegyezte:
- Úgy látom, elég sokra taksálja az értelmi képességeit.
Tragg a szemébe nézett komolyan:
- Veszettül értelmes leány.
- De nem hiszi, hogy bűnös?
- Nem. Most már nem.
- Minek köszönhető a változás?
- Sindler Collnak.
- Vigyázzon, ne dőljön be neki. Az éjszaka odatelefonálta Magardot és meg akart egyezni vele, hogy kölcsönösen alibit adnak egymásnak.
- Tudom. És Magard nem akart leülni vele játszani, mert bízik a saját alibijében. Coll szörnyen be van gyulladva. Nem tudom, honnan veszi, de azt hiszi, hogy a rendőrség őrá húzza majd a vizeslepedőt, ha nem talál helyette jobbat. Én meg úgy teszek, mintha nem állna egészen távol tőlem a gondolat. Most rémületében kézzel-lábbal segít nekünk és nyomoz, mint az őrült, hogy a saját nyakát megmentse.
- Ajánlom, nézzen a körmére - csóválta a fejét Mason. - Amit ő hoz, az gyanús.
- Mégis ő találta meg Mrs. Rockawayt.
- Hát az meg ki a csuda?
- Szatócsboltjuk meg benzinkútjuk van az Orgona Völgy bejáratánál.
- És mit tud?
- Éjfél előtt néhány perccel ott járt egy nő. Autón jött, idegesnek látszott és kékes volt a szája, mint a szívbajosoknak. Kérdezősködött hol ágazik el ez az út. Hol torkollik be az és nem tudják-e, hol lakik valami Mr. Horlik és igaz-e, hogy Mr. Smith el akarja adni a házát, mert neki azt mondták és úgy tudja, Mr. Smith háza mindjárt a Lynk-ház mellett van.
Erősen figyelte közben Mason arcát.
- Csak folytassa, hallgatom.
- Szóval Mrs. Rockaway gyanútlanul besétált a csapdába. Azt mondta, tud egy Smith-házat fönn a hegytetőn, de az nagyon messze van a Lynk-háztól és nem is eladó.
- Fogadok, mire a tárgyalásig jutnak, a derék hölgy nyugodtan megesküszik rá, hogy Carlotta Lawley volt a kérdezősködő.
Tragg diadalmasan mosolygott.
- Nyugodt lehet, Mason. Születésnapot ültek a szatócséknál, legalább tizenkét vendég volt ott. A nőt alaposan megnézték. Carlotta Lawley volt. Nincs kétség.
- Gyilkosságra készült, de útközben beszólt egy születésnapos házba, hogy minél többen felismerjék azután.
A kapitányt nem a legkellemesebben érintette a gúny.
- Hát igen, ez egy kis szépséghiba, határozottan. Engem is zavar. De ne felejtse el, éppen elég cifrán kérdezte, amit tudni akart. Olyan ügyesen kerülgette a kását, hogyha Coll nem figyelmeztet bennünket, eszünkbe se jut Mrs. Rockawayt megkeresni. Igaz, hogy Mrs. Rockaway ráismert volna az újságban Mrs. Lawley képére. De enélkül a kép se került volna az újságba.
- És Coll hogy nyomozta ki a derék hölgyet?
- Hát csak úgy. Ráhibázott.
- Nekem nem túlságosan tetszik a dolog. És ajánlom, ha mégolyan jó fiúcska is az a Coll, és ha kézzel-lábbal igyekszik segíteni ebben a gyilkossági ügyben magának, ne felejtse el, hogy a cukorhistóriában azért esetleg ludas lehet.
- Ne féljen. Én se bízom benne jobban, mint maga. De a mérgezett cukortól tiszta a keze. Azt az Arany Kürtből küldték.
- Hát ezt meg honnan tudja?
- A borítópapiros ugyanaz, amit a mulatóban használnak. És a kis cédula is, amelyikre a címet gépelték, azonos a házi levélpapirossal. Sőt az enyvről, amivel a címet a borítópapirosra ragasztották, szintén megállapítottuk, hogy odavaló. Ez fontos nyom, ügyeljen csak ide. Az enyv egészen kemény volt, vegyészünk szerint legalább negyvennyolc óráig állnia kellett. Tudja mit jelent ez? Hogy a méregkeverő jó előre kifőzte a tervet és csak az alkalmas pillanatra várt.
- Miért volt éppen az a pillanat alkalmas?
- Mildreth Faulkner orchideát küldött a leánynak. És a névjegy leesett, mikor a csomagot kibontották. Fölvette, rátette a másik dobozra és küldöncöt hívott.
Mason a fejét csóválta.
- Nem valami értelmesen hangzik. Kinyomozta a küldöncöt?
- Igen. Gyerekjáték volt. A színházi negyedben van a központjuk. Este, mikor legnagyobb a forgalom és zsúfolásig tele van a helyiség, egy nő odasétált az asztalhoz és letette a dobozt. Rá volt tűzve gombostűvel egy kétdolláros meg a cédula, hogy "kérem továbbítani" - azután az ablakon át leste valószínűleg, hogy megtalálják és elküldik-e a csomagját.
- Személyleírás? - kérdezte Mason.
- Nincs. A kisasszony csak arra emlékszik, hogy nő volt, többet nem tud.
- Vagy női ruhába öltözött férfi.
- Aligha. A méreg asszonyi fegyver. Férfi inkább pisztolyt, kést, bunkót használ.
- Ujjnyomok?
- Csak Esther Dilmeyeré. A bűnös kesztyűben dolgozott.
- Amit a papirosról mondott, csak feltevés, vagy bebizonyított tény?
- Bebizonyított tény. Sőt, mi több. Lynk irodaszobájában gépelték a címet.
Mason összevonta a szemöldökét.
- Cifra eset, az ördögit! De Esther Dilmeyer könnyen tisztázhatta volna a Faulkner-lányt. Megmagyarázta volna, miféle névjegy.
- Ne felejtse el, hogy őt el akarták altatni egyszersmindenkorra. Nem számított rá az illető, hogy módjában lesz még beszélni.
- Igaza lehet - dörmögte Mason, de a hangjában kételkedés volt. - Tulajdonképpen elég otromba bűncselekmény. Lynktől kitelhetett, nem hiszi?
- Esetleg. De a másik ügy sokkal fontosabb most. A cukorküldő csak nő lehet, éspedig olyan, aki bennfentes az Arany Kürt-ben, a mérgekről keveset tud. Esthert gyűlöli és ott volt, amikor az orchideát hozták. Ha Esther fölébred, többet is megtudunk majd. De addig a gyilkosságot szeretném kideríteni.
- Okosan. Akkor nem is tartóztatom.
- Nem baj - mosolygott Tragg - sőt örülök, hogy végre egy kicsit összemelegedtünk. És volna meg egy-két kérdésem is.
- Rendelkezzék az időmmel. Úgysincs semmi dolgom a világon. Ha maga elmegy, csak egy társadalombiztosítási ívet kell kitöltenem, meg egy munkásbaleseti jelentést és kikeresni bizonyos hiányzó adatokat a jövedelmi adóbevallásomhoz, azután mehetek lefeküdni. Mit gondol, nem lehetne megértetni valami úton-módon a kormánnyal, hogy sokkal több adót fizethetnék, ha kevesebb ívet küldenének és hagynának valami kis időt a magam számára is, amikor pénzt kereshetek?
Tragg jót nevetett, azután folytatta:
- Annyit kisütöttem, persze a magam szegény kis eszével is, hogy Mrs. Lawley kereket oldott. Haza nem mert menni, a holmiját tehát nem vitte magával és így vásárolni fog. Vagy a bankjába megy beváltani egy csekket, vagy kontója van valamelyik áruházban. Meg is találtam ma korán reggel a bankját is, az áruházat is. Kirendeltem egy-egy emberemet. És most, talán egy órával ezelőtt csakugyan jelentették, hogy ott van egy nő és Mrs. Lawley csekkjével akar fizetni. A pénztárosnő, amint előre megbeszéltük, mindjárt jelt adott, sőt véletlenül én magam is ott voltam az áruházban. De tudja a csuda, hogy és miként, a nő megneszelte a bajt és elpárolgott. Most jön a java, Mason, idefigyeljen: az a nő nem Carlotta Lawley volt!
- Ez bizonyos? - kérdezte Mason, gondosan kerülve Della szemét.
- Kétségtelen. Az aláírás hamis, a személyleírás se felel meg. Mrs. Lawley idősebb, szívbajos és kicsit nehézkesen mozog, ez a nő meg fiatal volt és nagyon csinos, fürge, mint a nyúl és gyorseszű.
- Ne mondja!
- Úgylátom, nem túlságosan izgatja a dolog?
- Miért izgatna?
- Bob Lawley megölte a feleségét!
- Nem értem egészen. Miből következteti?
- Maga az a körülmény, hogy a csekkfüzet másnak a kezében van és az Mrs. Lawley nevét írja alá, éppen elég gyanús... Az igazi tulajdonost nyilván érte valami.
- Szerintem elég nagy az ugrás.
- Nem csak erre az egy bizonyítékra építek.
- Hát?
- Egy közlekedési rendőr lefoglalt egy kocsit, időntúli parkolásért. Megnézte a hajtási igazolványt. A kocsi gazdája Carlotta Lawley.
- Ujjnyomok?
- Alaposan megvizsgáltuk a kocsit. Gondosan ledörzsölték a nyomokat.
Mason felrántotta a szemöldökét.
- Na pedzi végre? - kérdezte Tragg. - Carlotta Lawley maga nem dörzsölte volna le a volánt, meg az ajtó fogantyúját. Saját kocsija, az igazolvány az ő nevére szól, miért ne hagyhatná rajta az ujja nyomát?
- Értem.
- Viszont, ha az ura meggyilkolta, aztán elrejtette valahol a testet és a kocsit ott hagyta gazdátlanul, hát minden oka megvolt rá, hogy eltüntesse róla a keze nyomát.
- Kétségtelenül van logika az okoskodásában. Hogy állunk Magard alibijével?
- Tizenegytől körülbelül éjfél előtt öt percig Peavis-szel volt együtt. Peavis elég pontosan emlékszik az időre, tíz óra harmincra beszélték meg a találkozót és legalább egy óra hosszat tárgyaltak. Sőt pár perccel azután, hogy Magard elment, hallotta a toronyóra ütését.
- És mikor érkezett Magard az Arany Kürt-be?
- Negyedegy táján.
- A gyilkosság éjfélkor történt, úgy-e?
- Majdnem pontosan.
- És Coll barátunk mit mond?
- Lawleyt hajszolta. Nem sokkal azelőtt telefonált neki Lawley, hogy nagy baj van.
- Találkoztak?
- Nem.
- Miért ne tehetnénk fel, hogy ott kereste az Orgona Völgyben!
- Sajnálom, Mason, de nem fog mellékvágányra terelni. Több bizonyítékom van ebben az irányban, semhogy elejteném a nyomot. És különbenis, ha Coll bűnös lenne, nagyobb súlyt vetne az alibijére.
Mason gondolkodó arcot vágott.
- Nekem sehogyse tetszik az a fickó, hiába! Erős a gyanúm, hogy a cukormérgezéshez van valami köze. Hátha egy nővel dolgozik.
- Én se tenném a kezemet tűzbe érte, nyugodt lehet, de felhasználom.
- Mennyi idő kellett Magardnak, míg onnan, ahol Peavis-szel együtt volt, az Orgona Völgybe ért? És mennyi kellett Collnak?
- Peavis lakásáról a Lynk-házig hat és fél perc. Lemértem stopperrel. Coll lakásáról tizenöt perc.
- És Peavis lakásáról az Arany Kürtig?
- Húsz perc.
Közbeszólt a telefon, Della fölvette a kagylót. - Halló? Azonnal kérem. - Masonra pillantott. - Átadom. Azt hiszem, személyesen akarja hallani. Tartsa a vonalat, kérem.
Mildreth Faulkner beszélt izgatottságtól szinte bicsakló hangon.
- Idejöhet most rögtön, Mr. Mason? Carlottával beszéltem telefonon.
- Komolyan?
- Bob is ott van vele, hallottam a hangját. És Carla szívgörcsöt kapott közben. Hallottam a lihegését.
Mason óvatosan kérdezte:
- Bizonyos, hogy ő volt?
- Micsoda kérdés! Csak ismerem a testvérem hangját, meg a sógoromét!
- Maga hol van most?
- A főüzletemben, a Broadwayn.
- Van nálam valaki éppen, de azt hiszem, pár perc múlva szabadulhatok.
- Csak siessen, a jó Istenre kérem! Érzem, hogy maga tudja, hol van.
Mason visszaakasztotta a kagylót. Tragg felállt: - Na, úgy látom, nincs szüksége az én közreműködésemre.
- Hozza a könyvét, Della.
- Nagyon sietős a dolguk?
- Igen. Végrendeletet kell csinálnunk. Esetleg perceken múlik.
Della szaporán szedegette a lábát a folyosó kőkockáin, hogy lépést tarthasson a főnökével.
- Mit mondott, gyanakszik rám?
- Azt hiszem, csuda vigye el azt az éles szemét. Mondtam magának, ez komoly ellenfél!
- És mit fog csinálni, ha rájön?
- Majd, ha odaérünk, átsétálunk valahogy ezen a hídon is - felelte Mason és megnyomta a liftcsengőt.
- Nyomot nem hagytam sehol, meg merek rá esküdni, ami idevezessen magához.
- Ha baj lesz, csak az én hibám. Holcomb őrmester túlságosan elkényeztetett. Megszoktam, hogy a rendőrség mellőzhető tényező, de Tragg bizony nem esett a fejelágyára. Mindjárt eszébe jutott, hogy Mrs. Lawley vásárolni fog, mert nem vihette magával a holmiját. Kinyomozta az áruházat, ahol hitele van és lesbeállította egyik emberét. Ha maga csak egy kicsit kevésbé fürge...
Piros lámpa közeledett, a lift megállt és felvette őket.
Mason jól megnézte a bentülőket és hallgatást intett.
Della megkérdezte a földszinti folyosón:
- Miért? Azt hiszi, figyelteti magát?
- Lehet. De úgyis egykutya. Hogy Miss Faulknert figyelteti, az nem kétséges. És így rögtön tudni fogja, hogy odamentünk.
Lois Carling kíváncsian méregette őket, mikor a virágüzletbe léptek.
- Szolgálhatok valamivel? Talán egy...
De Mildreth meglátta őket, kiszaladt elébük és együtt mentek vissza hárman az irodahelyiségbe.
- Vigyen oda hozzá, Mr. Mason, most rögtön!
- A telefonját esetleg kihallgatják - mondta Mason. - Della, szaladjon át kérem ide a patikába és hívja fel onnan a Clearmount szállodát. Mondja hogy Mrs. Dunkurkkal akar beszélni és ha megkapta, kérdezze meg, felhívta-e most nemrég a húgát telefonon?
Mildreth erősködött:
- Csak megismerem a hangját, ő beszélt. És Bob is ott volt. Hallottam, amit mondott neki közben.
- Mégis helyesebb ellenőrizni.
Della végigsietett a hosszú bolthelyiségen és eltűnt. Mason az üvegablakon át a cserépvirágok tarka sorát nézegette.
- Szeretik a helyüket - magyarázta Mildreth.
- Hangfogó ez az üveg, mit gondol?
- Ó, hát persze.
- Látom, az a lány ott... élénken érdeklődik irántunk.
- Kicsit kíváncsi, de különben nagyon rendes.
- Jó barátságban volt azzal, akinek az öt részvényt adták? Nem emlékszik a nevére?
- Igen.
- Azóta is érintkeznek?
- Úgy tudom, elég gyakran. Puszipajtások.
- Szóval Peavis-szel is találkozik?
- Peavist már azelőtt ismerte. Minden alkalmazottunkat igyekszik megkörnyékezni, cukorkával, hízelgéssel, hogy kiszedjen belőlük esetleg valami üzleti titkot, de eddig nem sokra ment. Ez a leány túlságosan csinos. Más baja nincs.
- Nem eresztem a nénjéhez - mondta Mason - amíg a telefonhívásról többet nem tudunk. Hátha csapda. Tragg kapitány ravasz legény.
- De mondom, hogy az ő hangja volt...
Elharapta a szót, mert Peavis lépett a boltba, nyomában egy cingár kis emberkével és egyenest az irodafülkének tartott.
- Ez Peavis.
- Ismerem - jegyezte meg Mason. De addigra ott is volt már a kéretlen látogató.
- Nem szívesen teszem, Mildreth, de szükség törvényt bont - mondta Peavis rájuk nyitva és vékonypénzű kísérőjéhez fordult: - Ő az!
A kis ember előre lépett:
- Mildreth Faulkner, ezennel átadom önnek, mint a Faulkner Virágkereskedelmi Társaság vezetőjének jelen keresetet és idézést, valamint a megelőző intézkedési és letiltó rendelvényt.
Mildreth hátrahőkölt.
- Vegye csak át - utasította Mason és megkérdezte. - Miféle kereset?
- Polgári kereset - felelte Peavis Mildreth arcát figyelve. - Nem akarom, hogy valaki esetleg előálljon azzal a részvénybizonylattal, mielőtt én a magam jogigényeit bejelenthettem volna.
- És melyek azok a jogigények? - kérdezte Mason, míg a leány kinyújtotta a kezét és átvette az iratokat.
A törvényszéki altiszt felelt, pergő nyelvvel hadarva a jogi műkifejezéseket:
- Először is: tűzessék ki tárgyalás a részvénybizonylat elveszettnek vagy megsemmisültnek nyilvánítására és újjal való pótlására. Másodszor: mentessék fel a Társaság minden kötelezettség alól az esetre, ha az eredeti bizonylat megfelelő átírással bemutattatnék. Harmadszor: kézbesíttessék a fentnevezett Társaságnak idézés, melynek értelmében köteles holnap délután két órakor megjelenni a tárgyaláson és kézbesíttessék a letiltó rendelvény, nehogy a jelzett részvényeket időközben bárkinek is fentnevezett Mr. Peavis kivételével kiszolgáltassák... Egyelőre csak ennyi a közlendőm, Miss Faulkner.
Mildreth szinte beleszédült a mondatok forgatagába.
- Elég cifrán hangzik, de azért nem kell megijedni - bíztatta Mason.
- Ó kérem, nagyon egyszerű a dolog - magyarázta Peavis. - A részvények az én tulajdonom, a bizonylattal ellenben valami történt. Az illető egyént, akinél letétben volt, meggyilkolták és az okmány úgylátszik, eltűnt.
- Szóval Lynk a maga megbízottja volt? - kérdezte Mason.
- Tekintsen be az iratokba és mindent megtudhat.
Mildreth a szemébe nézett.
- Úgy értsem, Harry Peavis, hogy maga hazárdjátékosokat bérelt, akik befonják és kifosztják a sógoromat?
- Én senkit semmire nem béreltem - utasította el kurtán a vádat Peavis. - Tudtam, hogy Lawley lóversenyen játszik, nyakig ül az adósságban és a felesége papirosait elzálogosította. Alig, hogy kimászik az egyik csávából, kezdi elölről. Tudtam, hogy a virágüzlet előbb-utóbb úgyis elúszik, miért ne én legyek a szerencsés, aki kihalássza?
Mildreth megvető gúnnyal jegyezte meg:
- A csapdavetéshez ért, úgy látom.
- Nevezze, ahogy tetszik. Én úgy mondanám, hogy Lawley maga állította a csapdát magának.
Mason meglátta Dellát a nyitott boltajtón át.
- Helyes, Peavis, maga elvégezte itt a dolgát. Meg fogunk jelenni a tárgyaláson és majd ott folytatjuk a vitát.
- Esetleg meg is tudunk egyezni.
- Azt már nem! - kiáltotta hevesen Mildreth.
Della az ajtóban megállt, kitépett egy lapot a noteszéből és ráfirkált valamit.
Peavis ajánlotta magát.
- Hát akkor megyek is. Úgy látom, fontos tárgyalást zavartam meg.
- Eltalálta.
Della bejött, átadta a cédulát a főnökének. Ez volt ráírva: Mrs. Lawley igazolta a telefont. És egy férfihang felhívta körülbelül egy órával ezelőtt.
Mason továbbadta Mildrethnek az üzenetet.
- Bocsánat hölgyeim és uraim - kezdte megint Peavis - de kénytelen vagyok még egy perccel tovább alkalmatlankodni. Néhány iratra várok, tudniillik. Úgy látom, jönnek is már.
Sarkig tárult kinn a nagy ajtó. Tragg kapitány jött be egy középkorú hölggyel.
- Ó, tévedés! Azt hittem, az én küldöncöm.
- Milyen okmányokat vár még? - kérdezte Mason, de mosolygós fejcsóválás volt a válasz.
Della odahúzódott hozzá és erősen megszorította a karját. Megnyugtatóan mosolygott rá, de szemügyre vette a nőt, akit Tragg kapitány udvariasan maga elé bocsátott.
Széles arccsontú, fekete, szemüveges nő volt, szája aránylag nagy, kifejezése értelmes.
- A pénztárosnő? - kérdezte halkan.
Della csak bólintott.
Peavis érdeklődve figyelte őket.
A hosszú helyiség legmélyén volt az iroda. Hátsó és egyik oldalfala a boltéval közös, a másik kettő vastag üveg.
- Van még egy kijárás? - kérdezte Mason és véletlenül úgy fordult, hogy Dellát eltakarja.
Mildreth nemet intett.
Tragg nyugodtan lépkedett, mint akinek cseppet se sietős a dolga. Az irodafülkében szorongó kis csoport látszólag egyáltalában nem érdekelte, de éppen a közeledésnek ez a kimért, nyugalmas módja volt félelmes. Semmivel sem tehette erősebb próbára áldozata idegeit, ha csakugyan bűn nyomja a lelkét.
Már ott is volt. Udvariasan kitárta az üvegajtót a szemüveges nő előtt.
- Halló, egészen kis népgyűlést találunk itt, amint látom.
Senkise felelt.
- Perry Mason, éppen önt keresem!
- Ez az! - rikoltott izgatottan a nő.
Mason önkéntelenül átkarolta Dellát és mélységes lelkinyugalommal kérdezte:
- Az, aki a csekket be akarta váltani?
- Majd talán inkább Miss Street válaszol - szólt közbe Tragg, de Mason tagadóan intett.
- Fölösleges.
- Ő volt az, megismerem - ismételte valamivel halkabban, de meggyőződéssel a szemüveges lány.
- Hát persze, hogy ő volt - mondta rendületlenül az ügyvéd.
Tragg egy kicsit kizökkent a sodrából.
- Attól tartok, hogyha Miss Street maga nem tisztázza a dolgot, kénytelen leszek letartóztatni.
- Milyen címen, kapitány úr?
- Csalás és hamisítás címén.
- Vigyázat, jobb lesz előbb alaposan megnézni a törvényt, mielőtt a kezét megégeti.
Tragg alig tudta leplezni bosszúságát.
- Tudom, hogy a magamfajta ostoba rendőr nem ismerheti olyan alaposan a törvényt, mint az ilyen híres jogász. Igaz, csakugyan van egy paragrafus, most már emlékszem, amely szerint Mason ügyvéd titkárnője nyugodtan hamisíthatja Carlotta Lawley nevét és beválthatja az ő csekkjét, átveheti a pénzt is, anélkül, hogy ezzel a törvényt megsértené.
Mason nyugodtan állta a támadást.
- Először is, nem kapott egy fillért sem, másodszor, senkinek se mondta, hogy ő Carlotta Lawley. Be akart váltani egy úticsekket. Jegyezze meg, Tragg kapitány, az úticsekk nem olyan, mint a többi, annak az ellenértékét előre le kellett tenni, mikor kíállították, enélkül nem érvényes.
- És így nyugodtan hamisíthatta Carlotta Lawley aláírását?
Mason a zsebébe nyúlt és mintha misem lenne természetesebb, odanyújtotta neki a Carlottától kapott meghatalmazást.
Tragg átfutotta a sorokat és elmosolyodott. Szemében diadal csillant.
- Jól van, Mason - mondta összehajtva és zsebrevágva az írást. - A cserét elfogadom.
- Miféle cserét?
- Miss Streetet kihúzta, de magát bemártotta alaposan.
- Hogy-hogy?
- Ez az írás vagy hamis, vagy döntő bizonysága annak, hogy maga érintkezett Mrs. Lawleyvel a mai nap folyamán.
- Úgy van. Ma délelőtt írta alá ezt a meghatalmazást.
- És tudja, mit jelent ez? Hogy Perry Mason bűnrészes és bűnpártoló.
- Én nem hiszem, hogy Carlotta Lawley bűnt követett el.
- Elég az is, hogy megszökött a törvény elől.
- Erről se értesültem.
Tragg uralkodott magán:
- Úgy is jó. Most tehát értesült. Keresem és tudni akarom, hol van?
- Miért keresi?
- Mert azt hiszem, hogy gyilkosságot követett el.
- Úgy - mondta Mason. - Az már más.
- Helyes. Tehát öntől kérdem, hol van?
Mason nem jött ki a sodrából.
- Amint mondom, én nem tartom bűnösnek, de ha ez a helyzet, nem térhetek ki a kérdése elől. Közlöm tehát, hogy az este, míg maga Mildreth Faulkner-rel tárgyalt, kocsizörgést hallottam. Kimentem a kapu elé. Carlotta Lawley volt és mivel láttam, hogy egészségi állapota miatt feltétlenül pihenésre van szüksége és esetleges vallatás, zaklatás az életébe kerülhet, azt ajánlottam neki, hogy forduljon vissza, menjen a Clearmount szállóba és vegyen ki ott egy szobát Mrs. Dunkurk néven, pihenjen és várjon, míg én odajöhetek.
Tragg szemében a meglepetést hitetlenség váltotta fel, majd heves, nyílt bosszúság.
- Az ördögit, Mason, ha ezt a mesét is csak az én félrevezetésemre találta ki, hát becsületemre mondom, magát is beviszem a rendőrségre!
- Engem ugyan nem.
- Hol van most Mrs. Lawley? Még ott a szállodában?
Mason vállat vont.
- Amit tudok, azt elmondtam. Körülbelül negyedórával ezelőtt még ott volt. Mást nem mondhatok.
Egyenruhás küldönc jött sietve a bolton végig és benyitott.
- Mr. Peavist keresem.
- Én vagyok az.
Átvette az összehajtogatott írást és tovább adta az altisztnek, aki viszont Masonhoz fordult.
- Mr. Mason, ezennel kézbesítem önnek a parancsot, amely szerint köteles megjelenni a Peavis versus Faulkner Virágkereskedelmi Társaság-ügy tárgyalásán, a megjelölt időben és köteles ott büntetés terhe alatt bemutatni minden olyan részvényt, amelyet az alperes társaság Carlotta Faulkner, férjezett Lawley nevére kiadott, amennyiben azok hollétéről tudomása van és módjában áll azokat megszerezni.
Tragg bosszúságát mintha elfújták volna, széles mosoly terjedt el az ábrázatán. Előbb Peavisre nézett helyeslő fejbólintással, majd Masonra.
- Na ügyvéd úr, ebből másszon ki, ha tud!
A telefonhoz lépett, tárcsázott és beszélt:
- Itt Tragg kapitány, a sérülési csoportról. Intézkedést kérek. Értesítsék Mahoney őrmestert, hogy át kell kutatni a Clearmount szállodát, mégpedig azonnal. Két riadóautót vigyen magával. Bizonyos Mrs. Dunkurk van ott bejelentve, azt hozzák el nekem. De okvetlenül!
Becsapta a telefonfülke ajtaját és a pénztárosnőre nézett.
- Végeztünk, Miss Norton, mehet is vissza a dolgára.
Masonra villantotta a szemét és majdnem részvéttel mondta.
- Szomorú eset, de maga kereste a bajt. Nem fért a bőrébe. - Kivágta az ajtót és majdnem szaladt a virágüzlet hosszú hajóján végig.
XI. FEJEZET.
Tragg kapitány Copeland detektívvel ült a gyógyszertár hátsó helyiségében. A detektív egy képeslapot forgatott. Vén róka volt már és úgy fogadta a dolgokat, ahogy éppen jöttek. Azt szokta mondani: hol agyba-főbe dícsérik az embert, hol leszidják a sárgaföldig, aszerint, hogy sikerült-e elcsípnie a jómadarat, vagy sem. Fő az, hogy semmit se szívjunk mellre, Tragg kapitányt más fából faragták. Most is tűkön ült, minduntalan kinézett a színes üveg négyszögön át az erősen világított gyógyszertárba és figyelte a jövőmenőket. Vagy felugrott és nagy léptekkel járkált, közben az ajtóra meredve.
A gyógyszerész kapszulákat rakott egy dobozba és odaszólt neki:
- Ne nyugtalankodjék, kapitány úr, ismerem személyesen. Ha bejön, bizonyosan receptet hoz és tart egy darabig, amíg elkészítik neki, nem szaladhat mindjárt el.
Bill Copeland felpillantott az újságból és úgy nézte fiatal fölöttesét, mint legelő tehén a gyorsan mozgó tárgyat. Nem fért a fejébe, hogy lehet ennyire izgulni.
Tragg a karórájára pillantott.
- Nem várhatok tovább. Elvégre nem is bizonyos, hogy jó helyen keressük. Hátha megcsalt a szimatom.
Copeland körmével megjegyezte a lapon, hol tart, mielőtt félretette volna.
- Bízza csak rám nyugodtan, kapitány úr. Maradjon valami telefon közelében, harminc másodperccel később tudni fogja, ha elcsíptük.
- Sajnos nem marad más hátra, - felelte kedvetlenül Tragg. De elharapta a szót. Egy sötétkékruhás férfi jött be és a gyógyszerpulthoz lépett. Látszott rajta, hogy nagyon siet.
A gyógyszerész félretolta a kapitányt, hogy jobban lásson.
- Ez az! - És kiment a vevőhöz.
Tragg megkönnyebbülten sóhajtott, Copeland már félre akarta rakni az újságot, de meggondolta, letette úgy nyitva az asztalra, hogyha lehet, még folytassa esetleg és ne legyen kénytelen keresgélni.
- Én kilépek most itt az oldalajtón - mondta Tragg - maga meg Bill feláll és utánaindul, mihelyt látja, hogy végzett. Jó, hogy két kocsival vagyunk itt. Ha közrefogjuk, nem illanhat el. Meg kell tudnom előbb, hol fészkel a madár. De ha látná, hogy gyanút fogott, tülköljön kettőt, akkor eléberugtatok és mégis lefüleljük. Biztosra kell mennünk.
- Helyes! - bólintott Copeland.
A gyógyszerész ezalatt átvette kinn a receptet és számot adott róla.
- Erős szívszimuláns - mondta, mikor visszaérkezett a helyére megint. - Receptújítást kér és azt mondja, sürgős.
- Rögtön készítse el, ne várassa.
Copeland megigazgatta a nyakkendőjét, leveregette a kabátját és megtapogatta csípőjén a dudort.
Tragg pedig kiment, megkerülte a házat kívül. Kocsija a főbejárat előtt állt. Két percig se ült még a volán mellett, mikor az embere már jött is kifelé. Beugrott a Buick-ba közvetlenül mögötte és rögtön indított. De Copeland is megjelent már az ajtóban, kényelmesen átsétált a járdán és befurakodott széles vállával a maga kis kocsijába.
Tragg legelöl haladt és a tükörben figyelte a Buickot, de későn látta meg, hogy az balra tart, hát elég hirtelen kellett vennie a kanyart, mivel pedig a forgalmat is éppen akkor állította le a rendőr, majdnem az ütközőjére mászott a Buick kocsi. Bill Copelandnak már könnyebb volt a dolga, nyugodtan fordult utánuk, még csak a tülköléssel se kellett fáradnia.
Bob Lawley nagyon sietett, Tragg nem akadályozhatta meg, hogy elébe kerüljön, Copeland pedig a változott helyzethez alkalmazkodva, szorosan főnöke sarkába szegődött.
Az üldözött egyelőre nem neszelte meg a veszedelmet. Később Tragg elébe került, de megbánta, mert a Buick kocsi váratlanul letért jobbra a mellékutcán és ő már nem fordulhatott vissza. Szerencsére nem történt nagyobb baj. Bill a zsákmány mögött ügetett és nem eresztette szeme elől.
A következő keresztutcán Tragg befordult és az első sarkon jobbra-balra nézett, de a kocsiknak nyomát se látta. Továbbrobogott hát és a másik után végre megpillantotta Copeland kocsiját egy földszintes házikó előtt. A másik viszont eltűnt.
Odarugtatott és olyan hirtelen állt meg a járda szélén, hogy orrával majdnem beleütközött a kis kocsiba.
- Hol van? - kérdezte rosszul leplezve izgatottságát.
Copeland nagynehezen lekászolódott.
- Itt benn.
- És a kocsi?
- Azt a garázsba vitte előbb. Én ott lejjebb ácsorogtam addig. De azt hiszem, nem fogott gyanút. A hátsókapun ment be.
Napnyugta után volt, mikor a homály rohamosan sűrűsödni kezdett. Itt is, ott is kigyulladt egy ablak a környező házakon, de a kis bungaló sötét maradt.
- Kerüljön hátra, Bill, kopogtasson és mondja, hogy a drótokat akarja megvizsgálni, a rádiógyárból küldték, mert itt a szomszédban elromlott egy készülék. Én majd azalatt becsengetek itt elöl, jó erősen. Talán elérjük, hogy idesiet és elfelejti bezárni a hátsóajtót. Akkor maga nyugodtan besétál. Ha egyedül nem boldogulnék vele, hát egy kicsit lefogja.
- Helyes!
Tíz másodpercet hagyott neki, akkor felsétált a lépcsőn a sötét kapuhoz és fülelt. Odabenn lépések kopogtak és mintha zavaros hangokat is hallott volna a ház túlsó oldaláról.
Megnyomta a csengőt és várt. Aztán megnyomta mégegyszer, jó hosszan. Lépések közeledtek. Tragg meglazította a pisztolyt a tarsolyban, ami a válláról lógott, de mire Bob Lawley ajtót nyitott, már a nyakkendőjét igazgatta.
- Mit akar?
- Maga most költözött be, ugye?
- Kinek mi köze hozzá?
- Tévedés barátom. A háziúr nevében jövök.
- Engem ne zaklasson senki. Bútorozva hírdették, úgy is vettem ki. A bért lefizettem.
Elég széles volt a rés, belátott mellette a folyosóra. Copeland már jött szemközt, óvatosan, mint a macska.
- Nem érek rá itt tárgyalni most magával, jöjjön máskor. - És Lawley be akarta csukni orra előtt az ajtót, de ő nyugodtan odarakta a fél lábát és intett a társának, hogy legyen készen.
- Lassan a testtel, Lawley! Letartóztatom.
Bob Lawley meghökkent, majd futni akart, de Bill Copeland széles melle útját állta és két vaskos kar barátságtalanul ölelte át.
- Meg van, kapitány úr!
Tragg bilincset vett elő a nadrágzsebéből és a vadul kapálódzó Lawley csuklójára kattintotta.
Most, hogy a hideg acél a csupasz bőrét marta, Bob még jobban megvadult. Rúgott, csapkodott, de Tragg egyet rántott a láncon, úgyhogy a karperec szűkebbre szorult, csontig mélyedt.
- Beszéljünk értelmesen, Lawley. - És mikor látta, hogy foglya dühtől és fájdalomtól sápadtan végre megadja magát, megkérdezte:
- Hol a felesége?
- Itt... a hálószobában.
- Helyes. Gyerünk be hozzá.
- Mit akarnak tőle?
- Egy kicsit kikérdezzük.
Lawley még az erőlködéstől lihegve, de már kihívóan nézett a szemébe.
- Azt nem lehet.
- És miért nem? Szeretném tudni.
- Mert nem beszélhet vele senki.
Tragg egy pillanatig gondolkozott.
- Tudja mit, Lawley? Nagylelkű leszek, leveszem ezt a karperecet, ha bejön velünk a feleségéhez most és bemutat, mint régi pajtásait. Azt mondja, véletlenül találkoztunk, mikor a gyógyszertárból kijött és ha valaki, hát mi kihúzhatjuk a csávából magukat. Aztán rám bízza, hogy kérdezzek tőle, amit akarok.
- És mit kapok érte?
- Gondom lesz rá, hogy csak annyit kapjon, amennyit érdemel. Más helyett ne kelljen tartani a hátát.
- Az kevés.
- Hát akkor így is jó. Én felajánlottam, ha könnyen nem megy, hát majd megy nehezebben.
- Éspedig?
- Mindjárt tapasztalja. Egyelőre nincs olyan helyzetben, hogy feltételeket szabhasson.
Bill Copeland leejtette közben a képeslapot, amit addig a hóna alatt szorongatott, és most lehajolt érte.
Foglya kihasználta az alkalmat, és egy hatalmas rugást intézett egyenest a detektív fejének, de a széles vállak felfogták szerencsésen. Bill Copeland nyugodtan kiegyenesedett és vaskos jobbkezét ökölbe hajlítva, visszaadni készült a kölcsönt.
- Most ne, öregem - intette Tragg. - Csak tartsuk szemmel, és lehetőleg csend legyen.
- Helyes! - mondta minden neheztelés nélkül a detektív. Leveregette válláról a port és Lawleyt háttal a falhoz állította. Tragg odament és kivette zsebéből a gyógyszereket.
- Mit akar vele?
- Csend legyen - mordult rá Copeland és megmarkolta elöl az ingét.
A második ajtó csakugyan a hálószobába nyílt. Tragg benyitott, de olyan sötét volt, hogy meg kellett szoknia előbb. Egy pillanatig várt az ajtóban. Ziháló lélegzés hallatszott, majd megszólalt egy erőtlen női hang:
- Már itt vagy, Bob?
- Az ura megkért, hogy hozzam be ezt a gyógyszert - mondta előbbre lépve.
- Hát ő... hol van?
- Egy kis dolga akadt, de rögtön itt lesz. Csak nem akarta önt váratni.
- Igen, sürgős...
Megtalálta a villanygombot, a lámpafénynél kicsomagolta a gyógyszereket és elolvasta az utasítást. Az egyik tablettaformában volt, amit le kellett nyelni vízzel, a másik ampullákban, belélegzésre.
Egy pohár vizet hozott a fürdőszobából és odaadott Carlottának két tablettát. Várt, míg lenyeli, aztán törülközőt keresett, letörte az ampulla nyakát és a beteg orra alá tartotta.
Vagy öt percig néma csend volt. A beteg lélegzése fokról-fokra nyugodtabb lett.
- Azt hiszem, nem csak a szívem... idegesség is. Már jobban vagyok, köszönöm - mondta Carlotta és hősies igyekezettel mosolyogni próbált.
Tragg egy széket húzott oda magának.
- Nem akarom fárasztani, Mrs. Lawley... de kérdezni szeretnék egyetmást.
- Kicsoda ön?
- A ma éjszakai eseményeket szeretném tisztázni. Tudja ugye, hogy az ura ellen elfogatóparancsot adtak ki?
- Nem... dehogy tudom.
- Ha csakugyan ő a bűnös, vagy ön, nem tartozik felelni. Ha az állapota miatt nem hajlandó, akkor sem erőltetem, de igen sokat érne, ha egy-két rövid kérdésemre meg tudná adni a választ.
- Kinek érne sokat?
- Az urának például, amennyiben ártatlan. És a hugának, sőt önnek magának is.
A folyosóról elfojtott kiáltás, majd lábak toppanása hallatszott, aztán csend lett hirtelen.
- Mi az? - nyugtalankodott Carlotta.
- Valami bútort hoztak, amit utólag rendelt az ura, azt tologatják odakint.
- Jaj, már megint költekezik. Igazán fölösleges pedig. De olyan, mint a gyerek, ha pénz van nála, kiégeti a zsebét.
Fokról-fokra csöndesebben lélegzett és lassan elszundított.
Tragg lábujjhegyen kiosont a folyosóra, látta, hogy Bob félszeme gyönyörűen be van dagadva.
- Vigye innen Bill, rakja be a kocsiba.
Copeland szót fogadott. Galléron ragadta áldozatát.
- No gyerünk, gyerünk, barátocskám. Nem hallotta, mit mondott a kapitány úr?
Tragg most visszaosont a helyére és csendesen várt vagy negyedórát, amíg Carlotta kinyitja a szemét.
- Ó, most már egészen jól vagyok. Maga orvos talán?
- Nem. Nyomozó vagyok.
- Magándetektív?
- A köz érdekét szolgálom.
- Carlotta nem értette mindjárt, látszott, hogy meg kell szívlelnie.
- Talán csak nem rendőr? - kérdezte csodálkozva.
- Ne ijedjen meg, Mrs. Lawley, csak az igazságot akarom kideríteni.
- Mit akar tudni?
- Hogy kerülhetett az a részvénybizonylat önhöz, közvetlenül a gyilkosság színhelyéről?
- Miféle gyilkosságról beszél? - Hátradőlt és lehunyta megint a szemét.
Tragg keze ökölbeszorult. Nagyot lélegzett, habozott egy pillanatig, de aztán kivágta:
- Mr. Mason mondta, hogy ön adta át neki.
- Ő mondta? Ez igaz?
- Igaz.
- Dehiszen az ő tanácsára tettem.
- Azt tudom. De miért vette magához?
- Mert az enyém.
- Lynk már halott volt, mikor ott járt a szobájában?
- Igen.
Szeme előbb kerekre nyílt, majd lecsukódott.
- Nagyon fáradt vagyok.
- Pihenjen talán egy kicsit, nem sietős. Carlotta álmosan motyogta:
- Ön igazán... kedves ember... Nem így képzeltem a rendőröket...
Tragg kínlódott. Körme a húsába vájódott, ahogy görcsösen ökölbe szorult a keze. Ördög vigye ezt a mesterséget! Dehát az ember csak a kötelességét végzi, a nyomozás nem mindig tiszta munka.
- Igazán... derék... kedves, úriember...
XII. FEJEZET.
Della a virágüzletből kijövet, megkérdezte:
- Azt hiszi, mindjárt gyanakodott, hogy én voltam a csekkes nő?
- Nyilván megfordult a fejében ez is, mint lehetőség. Csuda vigye a dolgát. Letromfolta a disznómat!
Beültek Mason kocsijába és robogtak veszett iramban.
- De hogy sütötte ki?
- Gondolta, hogy Mrs. Lawleyt el fogom dugni valahol, míg a helyzet tisztul és Bob Lawleyt igyekszem berántani helyette. A többi kétszerkettő volt neki.
- És azt hiszi, Lawley mindent kitálal, ha elcsípik?
- Az? Ha egy kicsit szorítják, vall mint a vízfolyás - felelte megvetéssel Mason. - Ismerem a fajtáját. Előbb majd köpi a markát, hogy belőle ugyan kínpadon se csikarunk ki semmit, ló farkára köttethetik ésatöbbi. De két perc alatt megpuhul és beszél, hogy mást mártson be maga helyett. Elsősorban a feleségét.
- Miért jött el a szállodából az asszony?
- Sokat akar tudni, Della.
Megállította a kocsit a keresztút előtt és odaintett egy rikkancsot, aki a délutáni kiadást lobogtatta.
- Ha belenéz, itt megtalálja a választ.
- Hirdetést adott le, azt hiszi?
- Nem ő, hanem Lawley, a szamár.
Közben felszabadult az átjárás. Mason pénzt nyomott a rikkancsgyerek markába és Della ölébe tette a lapot.
- Hátrább keresse, a lapzárta után érkezettek között. - És míg áthajtottak a kocsik sorfala között, Della diadalmasan kiáltott fel:
- Ez az! Megvan.
- Hadd hallom.
- "Carla, édes, megöl az aggodalom érted. Telefonálj, tudni akarom, hogy nincs semmi bajod, akkor jöhet akármi! Telefonálj: Grayview 6-98-41."
- Aláírás?
- "Nyuszikád."
Mason a járda széléhez kanyarodott és megállt.
- Ott egy telefonfülke, ugorjon be, Della, hívja fel a Drake irodát. Tudják meg, kinek a nevén van a Grayview 6-98-41.
- Nem lenne egyszerűbb felhívni a számot és...
- Nem. Drake jobban érti az efféléket. Bízzuk csak rá.
- Mennyi idő kell neki, mit gondol?
- Esetleg csak néhány perc.
- És akkor visszamegyünk az irodába?
- Még nem. Előbb leadjuk a névjegyünket Sindler Collnál.
Della leugrott és a telefonfülkébe sietett. Pár perc múlva ott is volt megint.
- Máris nyomoz. És itt a jelentés a másik ügyben. Fölvettem gyorsírással.
- Helyes, majd útközben olvassa fel. Nem akarok ácsorogni.
Della elővette a noteszét és kisilabizálta az ákombákomot:
- "Peavis erőszakos, törtető, kellemetlen alak. 928-ban került a virágbrancsba. Addig szeszben dolgozott. És valami galibája volt egy Frank Leckleen nevű emberrel, aki megdézsmálta a bort. Leckleen kórházba került két golyóval, de nem vallott ki semmit. Azt mondta, maga lőtte meg magát. Peavis többször meglátogatta, ő fizette a doktort és külön ápolót. Leckleen később a Sindler Coll nevet vette fel.
Esther Dilmeyer huszonhárom éves, alkalmazott egy mulatóban, amely egyszersmind játékbarlang. Múltja elég zavaros. A Rockaway cukorgyárban dolgozott, elbocsátották engedetlenség és rossz magaviselet miatt. Valószínűleg többet evett a cukorból a megengedettnél. Később egy férfidivatüzletben volt, de szabálytalanságok miatt elzavarták. Véletlenül találkozott Irma Radine-nal, akivel a cukorgyárban barátkozott össze, az mutatta be Lynknek. Lynknek megtetszett, mindjárt alkalmaztatta a mulatóban, de valójában a kártyabarlangban, áldozatok felhajtására, jutalékos alapon. Coll-lal körülbelül három hónappal ezelőtt ismerkedett meg, akibe komolyan beleszeretett, de Coll hamarosan hűlni kezdett és egy idő óta egészen elhanyagolta."
- Azt mondja egyelőre ennyi az eredmény, de tovább dolgozik. Nos, van amit használhat belőle?
- Leszedheti a fejemet Della, ha meg tudom mondani. Majd elválik. De azt hiszem eléggé beleillik az én... Irma Radine közelről ismerte, azért viselkedett olyan furán, mikor Tragg kapitány kérdezgette. Ő is rajong Collért nyilván.
Mason autója Sindler Coll társasháza előtt megállt. Mindjárt leugrott.
- Maga, Della, talán itt marad addig - és megnyomta a csengőt.
Coll lakása nem felelt, hát megint a gondnoknőt kellett kizavarni. Berregés jelezte, hogy az ajtó kinyílt. Besietett a hallba és a gondnoknő ajtaján kopogott.
A derék hölgy elbájoló mosollyal fogadta.
Mason megint alaposan kihasználta a rendőrségi kapcsolat nimbuszát.
- Itthon találom Mr. Collt?
- Nem hinném.
- A csengője se felelt.
- Reggel láttam elmenni. Lehet, hogy haza se jött azóta.
- Egyedül volt?
- Nem, egy férfival.
- És mit mondott, hová megy?
- Nem mondta meg.
Szétnéznék egy kicsit a lakásában. Van házi kulcsa, remélem?
Úgy tett, mintha kívánsága a legkisebb akadályba sem ütközhetnék. És a nő csakugyan bedőlt. Mindjárt kihozta a házi kulcsot.
Tipikus mérsékeltárú bútorozott lakás volt. A tulajdonos személyéről semmit a világon nem mondott.
- Ki takarít? - kérdezte Mason.
- A szobalány, mindennap.
- Úgylátszik, ma senkise járt idebent, mióta kitakarítottak.
A gondnoknő a fényesre törölt hamutálcára nézett és igent intett.
Mason meglátta a telefont az ajtó előtt és följegyezte a számot: Southbrook 2-43-04. A gondnoknő csak most eszmélt rá, hogy a rendőrség iránti jóindulat talán nagyon is messzire ragadta és ha Coll most véletlenül benyit, hát aligha dicséri meg.
- Azt mondta, éppen csak körül akar nézni, ugye? Nem szeretném, ha valamihez hozzányúlna.
- Ne féljen, vigyázok.
Udvariasan kitárta előtte az ajtót és köhintett, jelezve, hogy letelt a pillanat. Mason elértette a figyelmeztetést, hanyagul kilépett a folyosóra.
- És azt hiszem, Mr. Collnak nem fontos megtudni, hogy betörtünk hozzá, igaz, uram? Talán nem tetszenék neki.
- Ha maga nem szól, biztosan nem tudja meg - felelte Mason. - Én hallgatok, mint a sír.
Lenn a hallban mégegyszer megköszönte a szívességét és azt mondta, szeretne elintézni még egykét telefont. Előbb a Drake-iroda számát tárcsázta. Paul Drake házon kívül volt, de üzenetet hagyott a titkárjánál.
- Kinyomoztuk a számot, amelyik érdekli, Mr. Mason. Esther Dilmeyer, Molay-Udvar.
Mason halkan füttyentett, megköszönte és visszaakasztotta a kagylót.
Willmont doktort is felhívta.
- Hogy van a betegünk, doktorkám?
- Melyik? A szíves? Ma reggel óta nem láttam. Nem tudtam, hogy...
- Nem az. A veronálos.
- Még a kórházban.
- Bizonyos?
- Hát persze.
- Nem távozhatott a maga tudta nélkül?
- Semmiképpen. Más kórházban talán elképzelhető volna, de itt úgy megy minden, mint a parancsolat. Meghagytam, hogy amint felébred, vagy a legkisebb változás mutatkozik az állapotában, azonnal értesítsenek.
- Mégis szeretném, ha odaszólna most és küldene valakit a szobájába. Meg akarok győződni róla, hogy ott van és alszik még.
- Vállalom a felelősséget. De különben úgyis odamegyek mindjárt, ha itt a rendelőben végeztem. Hívjon fel egy kicsit később megint.
- Körülbelül mikor?
- Várjon csak, megnézzük, hányan vannak még... Hogy mondta nővér? Csak ketten?... Halló, Mason, legföljebb negyedóra.
- Helyes! A kórházban találkozunk.
Beült Dellához a kocsiba.
- Tudom már, kinek a nevén van az a telefon.
- Nos?
- Esther Dilmeyer, Molay-Udvar.
- Ne mondja! Azt hittem, eszméletlenül fekszik a kórházban.
- Úgy is van.
- Hát akkor?
- Én elbóbiskoltam egy kicsit.
- Mit beszél?
- Mintha mellbelöktek volna, mikor mondták. Tudhattam, hogy Bob Lawley itt bujkál valahol, azt is tudtam, hogy a Dilmeyer-lánnyal jóban volt. Ott ült a kocsijában, mikor a karambol történt. Ő volt a kártyások felhajtója a mulatóban. Sindler Coll-lal, meg Lynkkel dolgozott, akik viszont Peavisnek jártak kezére. Pedzi már, Della?... Éjjel, mikor látta, hogy kutyaszorítóba került, a beteg Dilmeyer-lány elhagyott lakásában bújt meg. Ott is kerestem volna, ha az eszem ki nem hagy. Úgy érezte, hogy ennél jobb búvóhelyet nem találhatott volna. Kényelmesen berendezkedett, lediktálta telefonon a hirdetést és a lakás telefonszámát adta meg. Carlotta nem követte az utasításomat, hogy ne izgatódjék újságolvasással. Újságot hozatott és megnézte az apróhirdetéseket is. Talán volt is valami megegyezés köztük, hogy ilyen úton keresik az érintkezést, ha valamelyikük bajba kerül. De anélkül is megnézhette. Annyi bizonyos, hogy felhívta az urát.
-- Na és mi történt azután?
- Bob elment hozzá. Találkoztak.
- És?
Mason az állát simogatta.
- Itt van a bökkenő. Na, gyerünk, hátha fölfedezünk valamit.
A Molay-Udvarhoz hajtottak. Esther Dilmeyer csengője nem felelt, hát a házmestert hívták ki.
- Bizonyosan emlékszik rám, a múlt éjjel is itt jártam abban a mérgezési ügyben.
- Persze, persze - mosolygott az asszony.
- Miss Dilmeyernek akarok elvinni egyetmást a kórházba. Szüksége van pár apróságra. Lesz szíves kinyitni az ajtót?
- De csak úgy, ha én is bekísérem.
- Úgy még jobb - felelte Mason és hangja nem árult el bosszúságot.
Mikor felértek, előresurrant ügyesen és úgy intézte, hogy elsőnek léphessen a szobába.
- Mit akar elvinni neki? - kérdezte a házfelügyelőnő.
- Hálóinget, papucsot és a legszükségesebb toalettcikkeket. Bizony, elég gyámoltalan vagyok az ilyesmiben, de talán csak megtalálom majd.
- Ó, segítek én szívesen. Lesz egy kézitáska itt a szekrényben. Meg is van már. Ön csak üljön le, én meg majd szépen összeszedek és becsomagolok mindent. Hogy van a kisasszony?
- Köszönöm, szépen javul.
Mason szétnézett a szobában. A rendőrség leporolt mindent, asztalt, telefont, kilincset, hogy a rejtett ujjnyomok is előkerüljenek. A hamutálcák tele voltak cigarettavéggel. Nem tudta megállapítani, a rendőri bizottság tartózkodott-e ott hosszabb ideig, vagy egy későbbi vendég cigarettázott olyan szorgalmasan.
Míg az asszony gondosan összehajtogatta a fehérneműt és berakta a táskába, Mason alaposan szemügyre vette a cigarettacsutkákat. Három darab volt a jobbfajtából, az egyiken félreismerhetetlen rúzsnyomok, egy csomó gyengébb minőségű és még több harmadrangú volt. Azokat ugyancsak idegesen szívhatta valaki, felük se égett el, úgy kerültek a hamutálcába.
- Más nem kell innen? - kérdezte a nő.
- Nem, köszönöm, csak ezt kérte. Nem tudja, járt-e itt valaki ma?
- Ma? Nem hinném. Legalábbis én nem láttam senkit.
- A rendőrség?
- Nem. Azok tegnap este voltak itt. Jobbanmondva hajnalban.
- Ki takarít?
- Egyszer hetenkint a szobalány, de különben a kisasszony maga tartja rendben a lakását.
- És a szobalány mikor jár be?
- Majd csak szombaton jön megint.
- Köszönöm. És megmondom Miss Dilmeyernek is, hogy milyen kedves volt.
Kisétált a kapun, a kézitáskát belökte a kocsiba és azt mondta Dellának:
- Megyünk a kórházba.
Öt óra húsz perckor már ott is voltak. Willmont doktor várta őket.
- Nos? Nem szökött meg?
- Nem. Még itt van. Körülbelül félórával ezelőtt ébredt fel. Még kótyagos egy kicsit, de percről-percre tisztul az agya.
- A rendőrség már tudja?
- Még nem.
- Azt hittem, meghagyták, hogy azonnal értesítsék őket, mihelyt...
- Igaz, de én is meghagytam, hogy senkit se értesítsenek, amíg én meg nem vizsgáltam a beteget. A kórházban mégis csak a doktor az úr.
- Ezt már szeretem, látja. Nagy galibát okozok magának, ha belopózom hozzá és egy kicsit kikérdezem, mielőtt a rendőrség megérkezik?
- Nagy galibát okoz és ezt maga is jól tudja, Mason - mordult rá a doktor. - A lehető legkínosabb helyzetbe kerülök nemcsak én, de a kórház is. Amíg orvosi felelősségemre cselekszem, a beteg érdekére hivatkozva, esetleg még a hatóság intézkedését is áthághatom bizonyos mértékig, de csak, amíg orvosi tekintélyem csorbítatlan.
Mason mosolygott.
- Méltányolom a szempontot, doktor, de maga jobban ismeri a házi szokást. Jobban tudja, hogy juthatok be hozzá anélkül, hogy magának bajt okozzak.
- Csakis az én tudtom nélkül.
- És a nővér tudta nélkül, persze.
- Úgy van.
- Viszont maga intézkedett, hogy tudta nélkül senki be ne léphessen hozzá.
- Jól mondja.
Mason cigarettára gyújtott. A doktor ránézett és nyugodtan tovább beszélt.
- Le fogom most hívatni a külön ápolónőt, hogy a beteg lázlapját együtt megnézzük. A szobaszám 319. Azután leküldöm majd a nővért egy recepttel a házigyógyszertárba. Olyan recept lesz, aminek az elkészítése egy kicsit hosszadalmas.
Karonfogta Masont és az ügyeletes közelébe vezette. Ott jó hangosan mondta az ügyeletesnek:
- Miss Dilmeyerhez senkit be nem bocsátanak, a rendőri nyomozókat sem, amíg én engedélyt nem adok. Megértettük egymást?
- Igenis, főorvos úr. Most Masonhoz fordult:
- Remélem, Mr. Mason, megérti a helyzetünket?
- Persze, persze. Azt se mondhatja meg, mikor beszélhetek vele?
Határozott tagadás volt a válasz.
- Egyelőre nem. Mihelyt annyira lesz, hogy látogatót fogadhat, értesítjük a rendőrséget. Amíg beteg, én felelek érte, de attól fogva kizárólag a hatóság dönti el majd, kit bocsátanak be hozzá, kit nem. Ajánlom magamat.
- A viszontlátásra doktor úr.
Willmont elsietett, kemény, ruganyos léptekkel. Mason pedig kifelé indult, de útközben betért a telefonfülkébe és ott várt, míg az ügyeletes hátat fordít a nyitott ajtónak. Akkor nyugodtan beszállt a liftbe, Esther szobáját mindjárt megtalálta, de nem nyitott be, a folyosón várt valamivel odébb, amíg az ápoló-nővér kijött, kezében a kartonnal.
Esther Dilmeyer forró kávét szürcsölgetett az ágyban ülve. Kedvesen üdvözölte:
- Halló!
- Nos, hogy van? - kérdezte Mason és leült az ágy mellett.
- Nem is tudom, igazán. Maga kicsoda?
- Mason vagyok.
- Perry Mason?
- Az.
- Ó! Akkor azt hiszem, köszönettel tartozom magának. Megmentette az életemet.
- Igyekeztem, szerény tehetségemhez képest.
- Nagyon nehezen nyomozta ki a lakásomat?
- Meghiszem azt.
- Tyű, de jó ez a kávé! Most még jobban ízlik, mint valaha.
- Nem is sejti, ki küldhette a csokoládét?
Látta, hogy habozik, hát bíztatta.
- Rajta, rajta! Bökje csak ki.
- Hát nézze... senkit se akarok vádolni, de...
- Nos?
- Nem sokkal azelőtt ismerkedtem meg egy fiatal hölggyel, aki nagyon rendesnek látszott... Csudajól megy neki, három nagy virágüzlete van.
- Miss Faulkner?
- Igen. Azt mondta, küld egy orchidea mellcsokrot, ami jól illik majd az esti ruhámhoz. El is küldte.
- És?
- Hát tudja, szörnyen untam már azt az egész kártyabarlangot, szerettem volna lerázni. Az Arany Kürt mulatóban dolgoztam tudniillik. Háziasszonynak címeztek, de tulajdonképpen az volt a dolgom, hogy bedöntsem a pénzes embereket. A hasznot persze a gazda zsebelte be.
Mason bólintott.
- Hát igen... Hazamentem és alig voltam otthon tízpercig, mikor egy küldönc a cukorkát hozta. Kibontom a csomagot, éppen olyan névjegy volt rajta, mint az orchideás dobozon.
- A kézírás is ugyanaz?
- Hát olyan apróra nem vizsgáltam, de olyanformának látszott. És a kezdőbetűk is ugyanazok.
- És mit csinált?
Esther mosolygott.
- Megvallom, semmit se szeretek úgy a világon, mint a töltött csokoládét. Ez gyenge oldalam. Úgyis el voltam keseredve.
- És?
- Egyszercsak nagyon furán kezdtem érezni magam. Előbb azt hittem, álmosság, de mivel magához igyekeztem egy órára, hát nem fekhettem le. Ennek köszönhetem, hogy küszködtem ellene. Erőnek erejével ébren akartam maradni, különben elaludtam volna örökre. Aztán hirtelen belémvillant, hogy ez nem lehet közönséges álmosság, megmérgeztek. Rettenetes érzés volt. Minden pillanatban le akart ragadni a szemem ott a telefonnál, amíg magával beszéltem. Emlékszem, közbe-közbe hallottam a hangját, aludtam meg felráztam magamat, mintha órákig tartott volna az a beszélgetés.
- Idefigyeljen, mert ez nagyon fontos. Próbáljon pontosan visszaemlékezni. Míg beszélt velem, reccsenést hallottam, mintha ráesett volna a kagylóra.
- Sajnos erről nem mondhatok semmit.
- Az lehet. De mikor odaértünk a lakására, a telefon a földön hevert ugyan, de a kagyló vissza volt akasztva a helyére. Nem fér a fejembe, hogy lehet ez? Maga nem akasztotta vissza, ugye?
- Aligha.
- Akkor pedig ott járt valaki, mikor maga már eszméletlen volt. Mielőtt én odaértem.
- Mit beszél? Látta, hogy ájultan fekszem a földön és a kisujját se mozdította? Egyszerűen otthagyott?
- Bizony.
- Na, az elég csúnya dolog lehetett - mormogta és haragosan villant a szeme.
- Ki szokott magához járni? - kérdezte Mason.
- Senkise tudja a címemet, még Irma Radine se, pedig a legjobb barátnőm.
- Biztos ez?
- Mint a halál.
- Teszem azt, Robert Lawley...?
- Szó sincs róla!
- Hogy került össze vele? Peavis révén?
- Nem. Sindler Coll révén.
- Azt régen ismeri?
- Nem nagyon. Eleinte komolyan szerelmes voltam bele. Gondoltam, elvesz. De elhidegült. Biztosan pénzes parti kellett neki.
- Persze - bólogatott Mason.
- Maga elég kíváncsi - jegyezte meg kávéscsészéjét félretéve a leány. - Nagyon is sok dolgot kérdez. De most már én is kérdeznék valamit. Mit mondott rólam Coll?
- Semmit a világon.
A körmét vizsgálta egy darabig.
- Biztosan tudja?
- Hát persze. Mit mondhatott volna?
- Ó, mindenkinek eljár a szája néha akaratlanul is. Gondoltam, talán kibökött valamit a mérgezett csokoládéról.
- Nem. Sőt inkább nagyon aggódott.
- Hát hiszen jó gyerek alapjában.
Mason kivette a zsebkendőt, amit a telefonfülkében talált.
- A magáé?
Esther odanézett.
- Az! Miért?
- A telefon mellett találtam a földön. Sindler Coll házában.
- Látja, ezt el akartam hallgatni.
- Mit?
- Mielőtt hazajöttem, benéztem hozzá. Meg akartam kérni, hogy ő közvetítse a felmondásomat, ha kilépnék az üzletből és elszegődnék a virágboltba, ahova ajánlatot kaptam... Jobban mondva, csak be akartam hozzá menni, mert kijött elém a folyosóra és azt mondta, fontos üzleti tárgyalása van, jöjjek vissza később.
- Ez mindjárt azután volt, hogy az Arany Kürtből eljött?
- Igen.
- Mit csinált azután?
- Lementem a hallba és a fülkéből fel akartam hívni Miss Faulknert. Meg akartam mondani neki, hogy ha akarja, elmegyek Bob Lawleyhez, kitálalok mindent, amit csak tudok. Magához is felmegyek. Nem kímélek senkit.
- És megtalálta?
- Nem. Sem a lakása nem felelt, sem az üzlet, pedig sorra próbáltam mind a hármat. Hazamentem és akkor hozták a cukrot. A többit már tudja...
- Ajánlom, felejtse el, hogy velem beszélt - szólt most Mason. - Illetékes helyen úgy tudják, hogy még nem fogadhat látogatót és a rendőrség elég szűkkeblű az ilyesmiben.
- Ó, ismerem őket. Emiatt ne fájjon a feje.
- De ha kérdezik, nekik is szépen el fog mondani mindent, úgy mint most nekem.
Esther nagyot nevetett.
- Micsoda beszéd. Egy mukkot se szólok. Csak nem fogom a rendőröknek kiteregetni a szívemet.
- Miss Faulknert pedig vesse ki a fejéből nyugodtan. Annak igazán csak galibát okozott volna, ha maga meg talál halni, mielőtt tanúskodhatik. Nagy szüksége volt a vallomására.
- Ha ön mondja, biztosan így is van.
Mason felállt:
- Jó kislány volt és reméljük, most már hamarosan meggyógyul.
- Meggyógyulok? Olyan egészséges vagyok már, hogy kirúgom ezt a deszkafalat, ha nem eresztenek haza még ma!
- Beszéljen Willmont doktorral, hátha sikerül megpuhítani.
- Ki az?
- A doktor bácsi, akit én hoztam magának.
- A lány felnézett, majd gyanakodva vizsgálta a szobát.
- Idesüssön, nem vagyok én milliomos, hogy külön szobában urizálhassak. Miért nem vitetett közkórházba?
Mason megnyugtatta.
- Emiatt ne fájjon a feje. A doktort meg a szobát én fizetem.
- Ó, maga angyal! Hogy háláljam meg?
- Ha szót fogad. - És Mason lábujjhegyen kiosont a betegszobából.
Beült a volán mellé és elővette a délutáni lapot. A "bútorozott szoba és lakás"-rovat érdekelte. Feljegyzett öt címet a Molay-Udvar környékén és egy közeli fülkéből sorra hívta a hirdetésben megadott számokat. Azt mondta, bútorozott szobát akar kivenni, érdeklődött, mennyi a bér és a többi. A harmadiknál egy női hang azt felelte, hogy már nem aktuális a dolog, a szobát kivették.
Mason az irodájában fölszedte Dellát és vitte magával.
- Hová?
- Megnézünk egy bútorozott szobát.
- És ki lesz ott?
- Lehet, hogy Carlotta Lawley.
- Miért csak lehet?
- Mert Tragg kapitánynak sokkal könnyebb volt a dolga. Én csak a szimatom után mehetek, de neki rendelkezésére áll az egész apparátus, ha egy ilyen kihűlt nyomot kell követni.
- Attól tart, hogy megelőzte egy orrhosszal?
- Ha nem, hát csak az ő hibája.
Della most már egy szót se szólt, nem is kérdezett semmit egész úton. Nemsokára odaértek a házhoz, de Mason meg se állította a kocsit. A mentők ott álltak már a kapu előtt és Tragg kapitány a másik kocsi volánjánál éppen rákapcsolt és előre rugtatott. Ketten ültek mögötte, mereven és szorosan egymás mellett. Mindjárt látta, hogy a kettő közül egyik meg van bilincselve. Nyugodtan továbbrobogott.
- És most hová? - kérdezte Della. - A főkapitányságra?
- Nem. Ebédelni.
- Nem is próbálja kiszabadítani?
Mason a fejét ingatta.
- Mennél többet bolygatom a dolgot, annál többet rontok. Ha én az egyik karját ragadom meg, Tragg kapitány a másikat és kétfelé rángatjuk egyszerre. Abból igazán nem sok haszna van.
- Nem is figyelmezteti, hogy ki ne kotyogja?
- Mit?
- Hát, amit magának mesélt. Hogy követte a...
Mason a szavába vágott.
- Látom, nem figyelte meg Tragg kapitány arcát, Della, mikor elhaladt mellettünk az előbb.
XIII. FEJEZET.
Grossbeck bíró elfoglalta helyét és szemüvege fölött Perry Masonra pillantott.
- Következik Peavis keresete a Faulkner Virágkereskedelmi Társaság ellen. A tárgyalást megnyitom. Franck Labley a felperest, Perry Mason az alperest képviseli.
- Készen a felperes nevében! - ugrott fel Franck Labley és nagyot nézett, mikor Mason is felállt:
- Készen az alperes nevében!
- Úgy értjük, hogy készen van a bizonyításra? - kérdezte Franck Labley.
- Pontosan úgy.
A bíró is odafordult.
- Tekintettel a határidő rövidségére, az alperesnek jogában áll egyszeri halasztást kérni, ügyvéd úr.
- Köszönöm, bíró úr, de készen vagyok.
A vád képviselője izgatottan pattant fel.
- Tekintetes bíróság! Mason védő kijelentése határozottan meglepő. A gyakorlat az, hogy ilyen esetben az alperes halasztást kér.
Mason közömbös arccal állt, oda se hederített.
- Elkészítette védekezését írásban is? - kérdezte Masontól a bíró.
- Nem, bíró úr. Néhány tanú kihallgatását kérem.
- Mennyi időbe telik a tanúk kihallgatása?
- Gyorsan végzünk.
- A bíróság ilyen esetekben szívesebben látja, ha a felek írásban terjesztik elő álláspontjukat, a megfelelő jogelvekre való hivatkozással.
- A határidő rövidsége miatt erre nem volt módom, bíró úr.
- Megadom a halasztást, hogy védekezését írásban elkészíthesse.
- Nem tartok igényt a halasztásra, kivéve az esetben, ha a bíróság arra az időre a letiltó rendelvényt hatályon kívül helyezi.
Franck Labley méltatlankodva ugrott fel, de a bíró leintette.
- Helyes, Mr. Mason, a bíróság meg fogja hallgatni a tanúit.
Labley felállt:
- Én viszont ragaszkodom az írásbeli nyilatkozatokhoz, amelyek a panasz jogosságát igazolják. Kivéve természetesen, ha a tanúvallomások során keresztkérdésekkel új tényeket sikerülne kiderítenem. És fenntartom a jogot, hogy a vallomásokat esetleg ellenvallomásokkal megdönthessem.
- Helyes. Kezdjük, Mr. Mason.
- Elsősorban a felperest, Mr. Peavist kérem.
Peavis előrelépett, jobbkezét feltartva, elmondta az esküformát és helyet foglalt a tanúk székén, nyugodtan, de ellenségesen méregetve Masont.
- Ön a felperes, Mr. Peavis?
- Egy pillanat - vágott közbe Labley, még mielőtt Peavis kinyithatta a száját. - Úgy érzem, jogom van még a tanúkihallgatás megkezdése előtt tudni, elhozta-e magával Mr. Mason a részvénybizonylatot, amelynek bemutatására a törvény büntetés terhe alatt kötelezte?
Mason bólintott.
- Igen, itt van nálam.
- Az eredeti részvénybizonylat? - álmélkodott az ügyvéd.
- Az.
- A hátsó sorban felállt egy civilruhás rendőr és nesztelenül kiosont a tárgyalóteremből. Labley leült, de meglehetősen zavart képpel.
A bíró szótlanul, gondolkozva figyelte Masont.
- Feleljen a kérdésemre, Mr. Peavis - kezdte Mason.
- Tessék.
- Ön bizonyos tőkeérdekeltséget akart vállalni a Faulkner virágüzleteknél?
- Igen.
- Tudta, hogy a Társaság részvényeinek egy részét Carlotta Lawley nevére állították ki?
- Rövidítsük egy kicsit a dolgot, Mr. Mason - válaszolta Peavis. - Kár az időért. Üzletember vagyok és láttam, hogy alkalom nyílik a Faulkner virágüzletnél megszerezni a döntő érdekeltséget. Jól tudtam, hogy a részvényeket én magam nem vásárolhatom meg, tehát érintkezésbe léptem Harvey Lynkkel. Megmondtam neki, hogy hajlandó vagyok bizonyos összeget fizetni értük, ha ő megszerzi.
- Mr. Lynk hazárdjátékos volt, igaz?
- Azt nem tudom, nem is érdekel. Én a részvénycsomagra tettem ajánlatot neki. Értesített hogy nála van.
- Úgy - mondta Mason érdeklődéssel. - Halljuk csak mégegyszer ezt a választ, jegyző úr.
A jegyző felolvasta a tanú válaszát. Peavis sietett helyreigazítani:
- Illetőleg azt mondtam Lynknek, hogy szerezze meg nekem.
- Tisztázzuk a dolgot Mr. Peavis. Azt mondta neki, hogy hajlandó bizonyos összeget fizetni a részvényekért, vagy azt, hogy szerezze meg az ön számára?
- Kifogást emelek! - pattant fel Labley. - A kérdés fölösleges, indokolatlan és illetéktelen! Egyszerű szőrszálhasogatás.
Mason mosolygott.
- Sőt ellenkezőleg! A dolog velejébe talál, tekintetes bíróság. Ha tudniillik, Mr. Peavis megbízta Mr. Lynket a részvények megvásárlásával, abban a pillanatban, mikor a vétel megtörtént, a részvények tulajdonjoga a megbízóra szállt.
Peavis hevesen bólogatott.
- Viszont, ha csak azt közölte vele, hogy hajlandó bizonyos árat fizetni értük és Lynk megszerezte ugyan a kívánt papírokat, de valaki eltulajdonította azokat, mielőtt alkalma lett volna Peavisnek eladnia, akkor Peavisnek semmiféle joga sincs, egyszerűen csak remélte, hogy a részvényeket megszerezheti, pénzt nem fektetett az üzletbe.
Grossbeck bíró bólintott:
- Úgy van, ez a törvény helyes értelmezése.
- Kész örömest felelek a kérdésre, tekintetes bíróság - szólt közbe Peavis. - Én megbíztam Mr. Lynket, hogy szerezze meg nevemben a részvényeket.
- Pénzt is adott neki? - kérdezte Mason.
- Előre? Dehogy. De tudta, hogy megkapja a pénzt, mihelyt jár neki.
- Úgy értsük, hogy mihelyt a részvények a kezében lesznek?
- Vagyis... - Peavis az ügyvédjére pillantott, majd elfordította a szemét.
- Nem tud válaszolni?
- Nem. A részvények semmiféle kapcsolatban nem voltak a fizetéssel. Mr. Lynket megbíztam, az ügynököm volt.
- És milyen módon érintkezett vele?
- Kifogást emelek! - vágott közbe a panasz képviselője. - A kérdés fölösleges, indokolatlan és illetéktelen. Tökéletesen mindegy, milyen módon érintkezett a panaszos a tulajdon megbízottjával. Az a fontos, hogy érintkeztek.
Grossbeck bíró kijelentette:
- A tanú kétségtelenül érdekelt. Az ellenfél tanúja és így...
- Ha a tekintetes bíróság úgy kívánja - jelentette ki Mason - a kérdést felfüggesztem. Nem akarom fölösleges szőrszálhasogatásra pazarolni az időt. Mr. Peavis visszavonulhat. Kérem a következő tanút. De ha a következő vallomások során a bíróság is meggyőződik róla, hogy iménti kérdésem igenis figyelmet érdemel, remélem nem fog elzárkózni annak tisztázása elől.
- Igazán nem tudom, mennyiben tartozik a dologra? - makacskodott Labley.
A bíró kijelentette:
- A kérdést felfüggesztjük, amint azt Mr. Mason ajánlja.
- A következő tanút kérem... Mr. Collt.
Coll láthatólag kelletlenül vállalkozott a tanúskodásra. Az esküt se szívesen mondta el és mikor leült, kínosan feszengett a helyén.
Mason várt, míg nevét, címét megmondja a jegyzőnek. Akkor megkérdezte:
- Mióta ismeri Mr. Peavist?
- Hovatovább tíz éve lesz.
- Mi a foglalkozása?
- Alkalmi üzletekkel foglalkozom. Mindent vállalok, amin keresni lehet.
- Peavis beszélt önnek a részvényekről?
- Igen.
- Megmondta, mit akar és mire hajlandó? És kérte, hogy adja tovább a szót Lynknek?
- Így volt pontosan.
- És tudomása szerint Peavis személyesen nem is találkozott Lynkkel?
- Hogyan? De igen uram. Találkoztak.
- Csakugyan? Mikor?
- Mikor is?... Tizedikén este.
- Aznap, mikor Lynket meggyilkolták?
- Várjunk csak... igen. Éjféltájban történt a gyilkosság, ugyebár!
- Ezt honnan tudja?
- Csak a lapokból.
- Ön mikor látta a Peavis-szel való találkozást megelőzőleg utoljára Mr. Lynket?
- Tizedikén délután három óra tájban.
- Mit mondott önnek?
- Hogy Peavis-szel akar beszélni.
- Ön összehozta őket?
- Igen.
- Jelen is volt a tárgyaláson?
- Jelen voltam.
- Miről beszélgettek?
Sindler Coll kényelmetlenül feszengett.
- Miről is?... Igen!... Lynk azt mondta, hogy a részvénypakett meglesz, csak Peavis is legyen majd ott a pénzzel.
- Hogy értsük azt, hogy ott?
- Nem így akartam mondani. De hogy tartsa készen a pénzt.
- Szóval tudtára adta, hogy anélkül nem hajlandó kiszolgáltatni a papírokat?
- Lehet. De ezt nem mondhatom meg pontosan.
Labley megint tiltakozott.
- Úgyis csak akadékoskodás.
Mason a fejét ingatta.
- Tévedés, ügyvéd úr. A tanúnak pontosan és határozottan kell válaszolni. De ha tetszik visszavonom.
A bíró elmosolyodott.
- Szóval - kérdezte Mason - Lynk azt mondta Peavisnek, hogy legyen ott a pénzzel?
- Igen, így helyes.
Labley a torkát köszörülte.
- Attól tartok, a tanú nem értette szabatosan a kérdést.
- Majd felolvassuk neki.
A jegyző felolvasta a kérdést és a választ. Coll hevesen rázta a fejét.
- Nem, nem így volt. Nem mondta neki Lynk, hogy legyen ott a pénzzel. Ezt a szót az ügyvéd úr adta a szájába.
Mason mosolygott.
- Tehát csak annyit mondott, hogy legyen az Orgona Völgyben a pénzzel. Igaz? Most csak az a kérdés, a már elvégzett szolgálatért kapta volna-e Lynk a pénzt, vagy csak majd azután megszerzendő részvények áraként.
- Nem tudom. Nem emlékszem pontosan a szavakra.
Mason nyugodtan bólintott.
- Köszönöm, Mr. Coll, több kérdésem nincs is.
Labley a tanúhoz fordult:
- Az Orgona Völgyben, Mr. Coll?
Coll úgy ugrott fel, mint akit darázs csípett.
- Nem, dehogy! Ilyesmit nem mondtam! Az Orgona Völgy szóba se került. Mr. Lynk csak azt mondta, hogy Peavis tartsa készen a pénzt, mert a részvények már nála vannak.
- De nem mondta, hogy hová vigye a pénzt? - kérdezte nyomatékosan Labley.
- Nem.
- A panasz képviselője habozott egy pillanatig, de jól látta a bíró arcán a kétkedést, hát inkább nem feszítette tovább a húrt.
- Köszönöm, csak ezt akartam tudni.
A bíró hátradőlt és félig lehunyta a szemét, abban a hiszemben, hogy a bevezetés után most már majd kezdődik az igazi előadás. Mason lecsap áldozatára és pergőtüzet bocsát rá, egyszerre három felől, mielőtt lélegzethez jut. De meglepetésére a megrohanás ezúttal elmaradt.
- Köszönöm, végeztünk, Mr. Coll. Esther Dilmeyert kérem.
A lány előre lépett, esküre emelt kézzel. Nagyon elegáns volt. Bársonypuha, fekete gyapjukosztüm, apró fekete kalap és, mint finom színfolt, az arany brosstű, meg a hozzáillő karperec.
A bíró kíváncsian nézte, Lableynek viszont sehogy se tetszett.
- Tekintetes bíróság! - kezdte Mason. - Ez a fiatal hölgy egyenesen a kórházból jön. Mérgezési kísérlet történt ellene és hogy felgyógyult, azt csupán...
- A bíróság méltányolja a körülményeket, ügyvéd úr.
Esther bemondta a nevét, címét a jegyzőnek és mosolyogva várta az első kérdést.
- Ön ismeri Mr. Peavist, Miss Dilmeyer?
- Igen.
- Mióta?
- Mindössze pár hete.
- És az ő kérésére kívánt megismerkedni Robert Lawleyval?
- Nem.
- Nem? - kérdezte némi csodálkozással Mason. - Hát ki kérte erre?
Labley felugrott:
- Tekintetes bíróság, a kérdés illetéktelen, indokolatlan és fölösleges.
A bíró kíváncsian nézett Masonra.
- Örülnék, ha erre vonatkozólag nyilatkozna ügyvéd úr.
Mason a legtárgyilagosabb hangon felelte:
- Tekintetes bíróság! Véleményem szerint a panaszos kettős dilemmában van. Vagy vállalja azt az álláspontot, hogy mint a kérdéses részvények esetleges megvásárlója, Lynk halálával minden errevonatkozó jogát elvesztette és így jelen keresete is alaptalan, vagy arra az álláspontra helyezkedik, hogy Lynk az ő megbízottja volt, és az ő nevében vásárolta a részvényeket. A per folytatásához csakis ebben az esetben ragaszkodhatik. Viszont, ha ezt az álláspontot teszi magáévá, egyszersmind felelőssé válik mindenért, amit Lynk, mint az ő megbízottja és képviselője cselekedett. Már most, mivel keresetében nem tényleges jogra, de jogigények méltányos elbírálására hivatkozik, ezen igénye megdől, ha kiderül, hogy ügynöke, Lynk, a részvények megszerzése céljából lelkiismeretlen módon, törvénybe ütköző eszközökhöz folyamodott, félrevezetett, csalt, vagy zsarolt. Akkor felperes semmiképpen nem hivatkozhatik itt a méltányosságra, sőt joga sem lett volna átlépni ennek a teremnek a küszöbét.
A bíró helyeslően bólintott, de Labley izgatottan ugrott fel.
- Nem értem, bíró úr, ilyen törvényről nem tudok.
- Pedig van - felelte hidegen és határozottan Grossbeck bíró.
- De hiszen Peavis nem tudhatta, mit csinál, mit nem csinál Lynk.
- Ha megbízottja volt - felelte a bíró - kötelessége volt mindenről tudni, ami az ő nevében és az ő hasznára történik. Hogy tarthatott volna a haszonra számot, ha a felelősséget nem vállalja?
Labley leült, de látszott az arcán, hogy most már azon se csodálkoznék, ha a széket hirtelen kihúznák alóla.
Mason a tanúhoz fordult:
- Várjon egy kicsit, Miss Dilmeyer, majd érthetőbben kérdezem. Önnek megmondták, ugye, hogy Mr. Lawley birtokában van egy bizonyos részvénycsomag, amelyet Peavis meg akar szerezni? És ezért igyekezzék összebarátkozni Lawleyval, legyen hozzá kedves és...
- Ilyesmit senkise mondott nekem.
- Nem? Hát hogy ismerkedett meg Lawleyval?
- Megkértek, hogy keressem a barátságát.
- Ki kérte meg?
- Mr. Coll.
- Labley diadalmaskodott.
- Na ugye. Coll pedig nem Peavis ügynöke volt.
- Ez majd elválik - jegyezte meg a bíró.
- Lássuk tovább - folytatta Mason. - A gyilkosság előtt való este Lynk és Coll beszélgettek a részvénydologról. Hallotta ön a beszélgetést?
- Nem este volt, még délután.
- Mit mondott Mr. Lynk?
- Hogy a részvények a kezében vannak és ha Peavis meg akarja kapni, legyen ott nála ma éjfél előtt, de készpénzt hozzon, mert csekket nem fogad el.
- Hol történt a beszélgetés?
- Az Arany Kürtben.
- De hol? Melyik helyiségben?
- Az emeleten - valamelyik emeleti helyiségben.
- És nem sokkal azután, hogy ezt a beszélgetést hallotta, valaki meg akarta önt mérgezni. Igaz?
- Kifogást emelek! - üvöltött Labley. - A védelem ezzel a kérdéssel befolyásolni igyekszik a bíróságot. Márpedig a legdurvább képtelenség feltenni ügyfelemről, hogy gyilkosságot kísérelt meg rongyos pár darab részvény miatt!
A bíró hideg, tárgyilagos érdeklődéssel nézett Masonra.
- Az ön elképzelése szerint tehát kapcsolat van a két esemény között, ügyvéd úr?
- A bíróság elnézését kérem, még egy kis ideig. Remélem, rövidesen értékes bizonyítékokat terjeszthetek elő. Egyébként, az ilyen tapasztalt bírót, mint méltóságod, alaptalan feltevésekkel befolyásolni úgysem lehet. Egészen más a helyzet természetesen, ha esküdtekkel állunk szemben.
- Folytassa - bólintott megértéssel a bíró és Mason ismételte a kérdést.
A lány alig hallható igen-nel válaszolt.
- Lássuk csak. Ön nemcsak egy-két darabot szokott enni a töltött csokoládéból, hanem sokat, egymás után, ugye? Nagy mennyiséget megbír?
- Lehetséges.
- Gyermekkora óta ilyen édesszájú, vagy később kapott rá?
- Mióta cukorgyárban dolgoztam - felelte beismerő mosollyal Esther. - Szigorúan tilos volt ugyan enni abból, amit készítettünk, de én gyűlöltem a főnökömet, és gondoltam, úgy kell neki.
- Értem. De valaki nyilván ismerte ezt a szokását.
- Bajosan. Legföljebb talán Irma Radine, akivel együtt dolgoztam a cukorgyárban és azóta is jóban vagyunk.
- Mr. Lawley? Azzal is jóban van?
- Nem én! - vágta rá.
- Hát Mr. Coll?
- Nem vagyunk jóban - felelte kihívóan.
- Mr. Magard?
- Az kenyéradóm, nem barátom.
- De láthatta azért, hogy szereti a cukrot.
Tétovázott, mintha nem szívesen mondana olyat, amivel esetleg gyanúba keverhet valakit. Grossbeck bíró előrehajolva ült és a lánynak minden arcmozdulatát figyelte. Franck Labley láthatólag dacosan és aggodalmasan hol a tanúra, hol Masonra nézett.
- Mr. Magard tudja, hogy cukorgyárban dolgoztam azelőtt.
- Honnan tudja?
- Látta az irataimat.
- Szóval Mr. Collt se tekinti közeli jóbarátjának?
- Nem.
- De valamikor az volt?
- Hát... attól függ, mit nevez az ember jóbarátnak.
- És Mr. Lawley?
- Nem voltunk ellenségek.
- Mr. Peavistől is kapott már csokoládét?
- Ó, hogyne. Sokszor. Az nagy gavallér.
- És ott volt, mikor maga ette? Látta?
- Láthatta.
Mason most közbeszólt:
- Most, ha a tekintetes bíróság hozzájárul, csakugyan halasztást kérek holnap délelőttig.
- Részünkről nincs ellenvetés - sietett válaszolni Labley.
- Helyes. A bíróság egyértelmű határozatával a tárgyalást holnap délelőtt tíz órára halasztjuk - hirdette ki Grossbeck bíró.
Előbb mintha kérdezni akart volna valamit Esthertől, de meggondolta és hideg, tárgyilagos arccal visszavonult a szobájába.
Magard a nézők sorában ült addig, most felállt és fenyegető léptekkel Masonnak tartott.
- Mi jutott eszébe, hallja? Talán engem is bele akar keverni a cukorhistóriába?
- Én csak kérdezek. A tanú felel - mondta Mason az aktatáskáját rendezgetve.
- Mondhatom, elég furán kérdezget.
- Lehet, hogy néha kimutatom a fogam fehérét. Különösen, ha olyan emberrel van dolgom, aki terrorizálni akar.
Magard egy lépéssel még közeledett, úgy méregette, mint gyakorlott hóhér az elítélt testalkatát és nyakizmait.
- Nos? - kérdezte nyugodtan Mason.
- Nekem nem tetszik a dolog. Csak ezt akartam mondani. - Szó nélkül hátatfordított és elvonult.
Mildreth Faulkner is odajött hozzá, karjára tette a kezét.
A jogászi finomságokat talán nem tudom kellőképpen méltányolni, de úgy éreztem, nem csak találomra vagdalkozik.
Mason bólintott.
- Igen, alighanem nyomon vagyok. A nénjét látta?
Mildreth arca hirtelen elborult, szeme könnyes lett.
- No mi az? Nem jól van?
- Nem bizony. Mihelyt bevitték a kórházba, megvizsgálta a doktor és azt mondta, legalább negyvennyolc óráig pihennie kell. Velem kivételt tettek, mert ő kérte, hogy engedjenek be. Valami nyomta a lelkét, el akarta mondani. Előbb azt hittem, fárasztja a beszéd, de aztán beláttam, hogy inkább könnyít rajta, hát hagytam.
- Mi volt, ami annyira bántotta?
- Csellel kiszedték belőle, hogy magának adta azt a részvénybizonylatot. Azt mondták neki, hogy maga már ki is szolgáltatta a rendőrségnek, különben bajba került volna. Ó, Mr. Mason, hogy lehet a hatóság ennyire kíméletlen?! Minden eszköz jó nekik.
- Amíg azt hiszik, bűnözővel van dolguk, a cél szentesíti az eszközt.
- Carlotta élete most már hajszálon függ. Soha ilyen rettenetes állapotban nem láttam még. Pedig milyen szépen javult már.
- Hát igen - bólintott megértően Mason. - Éppen ezt szerettem volna én elkerülni.
- Nem is a maga hibája. Ha szót fogad, semmi baja nem történik. Ezt most már ő is tudja.
- Na és mást nem kotyogott ki? Csak a részvényekről volt szó?
- Csak. De a bizonyítékokkal együtt, ami a kezükben van. Ez is éppen elég. Pedig, ha elítélik... Ó, Mr. Mason... nem is tudom, nem volna-e jobb...
- Ha meg se éri? - kérdezte Mason.
A lány csak intett, könnyes szemmel.
- Új ötletem támadt most a tárgyaláson. Az egyik tanú valami érdekeset mondott.
- Azt hiszi, van még remény?
- De mennyire!
- Csak Bob ne lenne olyan nyim-nyám ember. Csak annyit mondana, hogy ott járt az Orgona Völgyben és Carlotta ő utána jött. De hallgat persze. A saját drága nyakát nem kockáztatja a feleségéért.
- Talán nem is tudja, hogy a felesége követte.
Mildreth hevesen tiltakozott.
- Már hogyne tudná! Azóta együtt voltak. Carla szájából hallotta. És mit szól ahhoz, hogy neki is hazudik? Fogadkozik égre-földre, nem is adta át Lynknek a részvényeket. Még a tájékán se járt az Orgona Völgynek. Mikor hazulról elment, találkozott egy jóbarátjával - csak azt nem mondja meg a világért se, hogy ki volt - és a barátja kölcsönkérte a kocsit. Ő kiszállt a városban, hogy mi történt aztán, nem tudja.
- És az asszony hisz neki?
- Képzelje, mindent elhisz. Szörnyű egy teremtés! Pedig orra előtt volt a kocsi egész úton. Igaz, hogy a forgalmas keresztutcáknál olykor lemaradt és elvesztette szem elől. Bob meg nagyravaszul kiszedte belőle, hogy körülbelül hol és mikor történhetett ez - amilyen szélhámos, éppen akkorra tette a helycserét.
Nem próbálta meggyőzni a nénjét, hogy ez így mégse egészen...
- Hiába beszélek. Különben láttam, hogy szörnyen gyenge, csak azért mondott el ennyit is, mert azt akarta, hogy maga tudja. Ó, az a Tragg kapitány! Ha egyszer szívem szerint megmondhatnám neki a véleményemet...
- Lehet, akár most mindjárt. Éppen itt jön.
Mildreth hátrapöndörödött és szembefordult Tragg kapitánnyal, aki akkor jött ki a tárgyalóteremből. Egyenest odatartott és nyájas mosollyal jóestét köszönt. De Mildreth felszegte az állát és a vállát fordította feléje.
- No no, Miss Faulkner... Talán csak nem haragszik rám?
- Sose szerettem a hazugságot és a hazug embert - jegyezte meg fagyosan.
A rendőrkapitány elpirult. Mason csitította a lányt.
- Csak lassan, lassan.
Tragg most Masonra nézett.
- Hát maga? Megfojtana egy kanál vízben?
- Nem én! Tudom, hogy aki verekszik, az néha kap is egyet-egyet. De a kliensem miatt komolyan aggódom.
- Éppen erről akartam beszélni.
- Halljuk a szép szót.
- Előbb egy terhes kötelességet kell teljesítenem.
- Magát már ismerjük - mondta élesen Mildreth. - Két urat akar szolgálni egyszerre. Megnyeri az emberek bizalmát, hogy aztán visszaélhessen vele.
- Kitartás - intett Mason. - Hallgassuk meg előbb a kapitány urat.
Tragg most már csak Masonnal beszélt, mintha a lány ott se volna.
- Őszintén sajnálom, de maga nyíltan beismerte az előbb a bíróság előtt, hogy az a részvénybizonylat a birtokában van. Nem tehetek mást, fel kell szólítanom, hogy adja át most nekem és egyben közlöm, hogy fegyelmi bíróság elé fogják állítani.
- Mi címen?
- Ismeri Baldwint, az ügyészt?
- Miért? Mi van vele?
- Nem szereti magát.
- No, azt még elviselem. Én se lelkesedtem érte soha. A feje egész könyvtár, de egyénisége körülbelül annyi, mint a tavalyi kalendárium.
Tragg jót nevetett.
- Az lehet. De mégis ő küldött ide a részvénybizonylatért.
- Honnan tudta meg ilyen gyorsan, hogy nálam van?
- Amint a kijelentés elhangzott, értesítették. Várta tudniillik.
- Nagyon sajnálom, de nem kaphatja meg, amit kér.
- Miért nem?
- Mert büntetés terhe alatt köteles vagyok a bíróság előtt bemutatni.
- Ne csűrje-csavarja a törvényt, Mason, úgyse ér vele sehová.
- Miért nem?
- Mert pácban van. Fejére fogják olvasni a bizonyítékelvonást.
- Milyen bizonyítékot vontam el?
- Éppen azt amit kérek.
- Micsoda beszéd! Nyíltan beismertem a bíróság színe előtt, hogy nálam van.
- De csak miután írásbeli felszólítást kapott, hogy büntetés terhe alatt mutassa be, és még ez se lett volna elég, ha nekem nem sikerül Mrs. Lawleyt megfogni. Miután ő elismerte, hogy magának adta, bajosan tagadhatta volna le.
- Büszke lehet a hőstettére - vágott közbe Mildreth.
- Ez nézet dolga, Tragg kapitány - mondta Mason. - Bajos volna megállapítani, mit ismertem volna el és mit nem.
- Megvan a nézetem a dologról.
- Ehhez joga van.
- A részvénybizonylathoz is jogom van.
- Csak ha írásbeli meghatalmazással jön. Egyelőre a helyzet az, hogy én köteles vagyok magammal vinni a tárgyalásra. Ha a bíró jónak látja, majd intézkedik.
- Csakhogy ez időbe telik.
- Kétségtelenül.
- És az se bizonyos, hogy magát mindjárt megtalálom, mikor már nálam lesz az írás.
- Nem bizonyos.
- Baldwin leharapja a saját fejét, ha ezt közlöm vele.
- Ne ijesztgessen. Egész éjjel nem fogom lehunyni a szememet miatta.
- Idesüssön, Mason, a kerítés köztünk van, tudom. Én az egyik oldalán vagyok, maga a másikon. Most én kaptam a rúgást. Idáig még rendben volnánk. Maga kemény ellenfél és néha piszkos fogásokkal él, de kitartó, azt meg kell adni. Ha ideadja azt a bizonylatot, Baldwin talán elejti a fegyelmi bíróságot.
- Baldwin menjen a pokolba!
- Ez az utolsó szava?
- Nem. Ha Mrs. Lawleyt egy órán belül szabadon eresztik, megkapja, amit kér. Különben várhat az ügyész úr, amíg kedvem úgy fordul.
- Mrs. Lawleyt, sajnos, alighanem esküdtszék elé fogják állítani.
- Mi a vád?
- Előre megfontolt gyilkosság.
- Úgy. Szóval őt akarják bemártani.
- Nem tehettünk mást. Az ura vallomása nagyon terhelő.
Mildreth ijedtében elfelejtette, hogy nem akar szóba állni vele.
- Mit beszél? Bob olyasmit mondott, amivel Carla helyzetét még rontotta?
- Sajnos. - És Tragg sietve tette hozzá: - Nem lenne szabad elmondanom, de... most már mindegy... Őszintén szólva, nem túlságosan örülök a dolognak.
- Miért?
- Bob Lawleyt hitvány fráternek és szélhámosnak tartom, a felesége viszont nagyon rendes ember lehet.
- Mit mondott Lawley? - kérdezte Mason.
- Nézze, Mason, a maga esze elég jól fog, még eddig többnyire ki tudta húzni a védenceit, ha szépszerével nem, hát másképp. Lehet, hogy Baldwin a pokolba kíván ezért, de...
- Nos?
- Én az államot szolgálom. Kerékfog vagyok egy óriási gépezetben, általában gonosztevőkkel van dolgom és...
- Minek a hosszú bevezetés? - kérdezte Mason.
- Mert sajnálom, ami ezzel az asszonnyal történt. Ha tudom, hogy annyira komoly az állapota, nem is tettem volna, megmondom őszintén.
- Most már megtette.
- Igaz. És nem is erről akarok beszélni. De látja, a törvény ilyen esetet nem ismer. A vádlott súlyos beteg és a legkisebb izgalom életébe kerülhet. A törvény nem utasít bennünket, hogy milyen módszerrel éljünk ilyenkor.
- Halljuk inkább, mit mondott Bob Lawley?
- Szerencsétlen a felesége állapota miatt. Addig sírt, míg beeresztettük hozzá, az ágy előtt térdre rogyott és a hálóinge ujját csókolgatta.
- No és?
- De alig tízperccel azelőtt megtört és mindent kivallott, amit csak tudott.
- Például mit?
- Azt mondta, ő elment hazulról a saját kocsiján, de útközben egy barátjával találkozott és az kölcsönkérte a kocsit. Ő kiszállt a Coulter Street sarkán, mert telefonálni akart, de a felesége, aki utána jött, mit sem tudva arról, hogy kiszállt, követte a kocsit az Orgona Völgybe, sőt Lynk házába.
- Honnan tudja ezt Lawley, ha nem ő ült a kocsiban?
- Az asszony maga mondta el.
- Ez magántermészetű, bizalmas közlés, amit senkise köteles elmondani és senkinek sincs joga kérdezni.
- Lawley előbb esküdözött égre-földre és rázta az öklét, hogy belőle ugyan ki nem szednek semmit, de aztán beszélt, mint a parancsolat.
- Ez rávall - mondta keserűen Mildreth.
Mason megkérdezte:
- És tudja miért, Tragg kapitány?
- Hát, hogy a saját bőrét mentse.
- Alig hiszem.
- Hát?
- Gondolkozzék egy kicsit. Az asszony szívbajos, minden erős izgalom megárthat neki. A tartós feszültség, aggodalom, még inkább.
- Nem értem, hova akar kilyukadni.
- Ki az egyetlen örököse? Bob! Kire száll az életbiztosítás, a vagyon? Bobra!
Tragg elkomorodott.
- Csak nem hiszi, hogy meg akarta ölni a tulajdon feleségét?
- Miért ne? Talán még nem is volt példa az ilyesmire? És ebben az esetben igazán megkönnyítik a dolgát, magukat uszítja az áldozatára, ő még csak be se piszkítja a kezét. Ha aztán beadja a kulcsot szegény, maguk vakarhatják a fejüket. Bob barátunk pedig a markába röhög és élvezi a rászállt javakat.
- Nem a legjobb véleménye van róla, azt látom. Mivel okolja meg a súlyos gyanút?
- Ez nem gyanú, kapitány úr, hanem vád! Állítom, hogy ezt akarja megjátszani.
- Nem vagyunk vérebek. Nem fogjuk annyira hajszolni az asszonyt, hogy az maga végzetes fordulatot okozhasson. Egy ujjal se nyúlt hozzá még senki.
- Ne szépítse a dolgot. Tűrhető állapotban volt nemrég és most...
- A gyilkolás izgalommal jár, de azért nem én vagyok felelős.
- Carlotta Lawley nem gyilkolt, értse meg. Súlyos izgalom érte, az igaz és visszaesett. De tegnap délelőtt megvizsgáltattam egy kiváló orvossal, - most aligha mernék megvizsgáltatni, fogadok!
Tragg ingerülten felelt:
- Nem mi tehetünk róla, ha roszabbul van.
- Részben igen. És maga is hozzájárult. És Baldwin, az a betűkukac, az a felfújt ember, halálra fogja nyúzni. Addig jön-megy ott a betegszobában, míg gödröt nem tipor a padlóba az ágya előtt. Ne csináljon bolondot, Tragg, gondolkozzék a saját fejével. Mi az ördögnek ölte volna meg Lynket ez az asszony?
- Hát a részvények miatt.
- Ugyan! Bob talán, de ő? Megkérdezte volna mennyit kérnek érte és kifizeti.
Tragg néhány másodpercig szótlanul fontolgatta a dolgot komoran összevont szemöldökkel, majd hirtelen felpillantott:
- Helyes, Mason, maga nyert.
- Tehát?
- Belemegyek a játékba. Nekem se tetszik ez az ember. Első pillanattól fogva gyanúsnak találom. Mondtam Baldwinnak is, kár olyan kesztyűs kézzel bánni vele, ha megszorítjuk, talán egészen mást mond. De Baldwin hisz neki. Hallani se akar más tettesről, mint az asszonyról. Lázasan dolgozik a vád bizonyításán.
- Nincs kedve egyet kocsikázni? - kérdezte Mason.
- Esetleg.
- Hát magának, Miss Faulkner?
Mildreth igent intett.
- No, akkor Dellát se hagyjuk itt.
- Hová visz bennünket?
- Van egy elméletem az esetről - magyarázta Mason. - Még csak egy kis agymunka kell meg néhány kérdés. Különben azt hiszem, jó nyomon járok.
- És miért nem tudhatom meg én is?
- Majd csak azután.
- Miért?
- Mert nem egészen érett még a gyümölcs. Bizonyítékom nincs a bűnös ellen. Amit megtudtam eddig, az legfeljebb csak támogatja a logikus elgondolást. Ha magának most elmondom, azt feleli, hogy szép, szép, de nem elegendő az üdvösségre, előbb dolgozzuk ki az esetet.
- Na és ez talán hiba? Az ember nem szívesen ejti el a zsákmányt hamarabb a kelleténél. Én legalább nem engedhetem meg magamnak az ilyen baklövést.
- Csak annyiban hiba mégis, hogy Mrs. Lawleyt ott tartják a kórházban és ha Baldwin munkába veszi, hát csontvázzá aszik, mire kiszabadul. Én még ma este ki akarom hozni onnan, mert holnap talán késő lesz.
- És ha felborítja a szekeret?
- Akkor felborulunk vele. Jön, vagy nem?
- Nem helyeslem a dolgot.
- Tudtam, hogy nem jön.
- Na ha tudta, hát tévedett. Megyek.
XIV. FEJEZET.
A Molay-Udvar előtt álltak meg.
- A leány csengőjét nyomjam? - kérdezte Tragg.
- Inkább a házmesterét - felelte Mason és lesegítette a két nőt.
- Várjon, talán nem is kell. Miért cipelem ezt a sok kulcsot?
Elővette zsebéből a karikát, sorra próbálta a kulcsokat. A harmadik csakugyan felkattantotta a zárat.
- És mit akar attól a lánytól, Mason?
- Kérdezni szeretnék tőle egyetmást.
Fölmentek a második emeletre, Esther ajtaja alatt világosság szűrődött ki.
Mason odasúgta Mildrethnek:
- Kopogtasson be. Ha kérdi, ki az, csak mondja a nevét.
Tragg még egy utolsó kísérletet tett:
- Mason, ha leteszi kártyáit az asztalra és megmondja, amit tud, hát a rendőrség...
- Megkezdi a nyomozást és addig húzza-vonja, míg bizonyítékot talál. Köszönöm! Az én védencem azt már nem éri meg.
Mildreth óvatosan kopogtatott.
- Ki az? - kérdezte Esther.
- Mildreth Faulkner.
- Ó, maga az? - Lépések közeledtek, a reteszt félrehúzták. Esther kinézett, félig felöltözve, de mikor meglátta a csoportot, nagyot nevetett:
- Jaj, bocsánat, miért nem mondta, hogy férfiakat is hozott? - És visszaszaladt, magára kapta a pongyoláját.
Mason ment be elsőnek.
- Tragg kapitányt ismeri, ugye?
- Ó, igen, a kórházban láttam. Nem eresztettek el a rendőrség engedélye nélkül.
Kínos csend volt egy pillanatig. Akkor Mason hirtelen kivágta:
- Miss Dilmeyer, attól félek, ön veszedelemben van.
- Én? Mire gondol?
- Ne felejtse el, hogy valaki meg akarta gyilkolni nemrég. Akárki volt, a mai vallomás után eggyel több oka van rá, hogy mentül előbb elhallgattassa.
- Őszintén szólva, eszembe se jutott. - Leveregette cigarettájáról a hamut. - Látom, maga jobban félti az életemet, mint én.
- Lehet. Azt hiszem ugyanis, hogy a cukorkaküldő és Lynk gyilkosa egy és ugyanaz.
A lány magasra rántotta a szemöldökét.
- Mi a csuda! Ez aztán ötlet, hallja!
- Több nyomon dolgozunk már. Nem tudom, Tragg kapitány elmondta-e?
- Nem mondtam el - felelte Tragg.
Mason figyelte, hogy gyújt gyufára Esther és hogy tartja a cigarettája alá.
- Először is a címet Mr. Lynk irodájában gépelték.
Nagyonis gyors mozdulattal oltotta el a gyufát, szemében megdöbbenés látszott.
- Hát ezt meg honnan a csudából tudják? Látta valaki mikor gépelték?
- Az emberek általában nem tudják, hogy az írógépnek éppen úgy megvan a külön egyénisége, mint a kézírásnak. A szakértők pontosan megállapítják a betűkről, hogy melyik gépen íródtak.
- Ezt még nem hallottam.
- A másik érdekes dolog - folytatta Mason - hogy a papirost, amire a címet írták, szintén Lynk szobájából vették.
- Honnan tudja?
- Mert a papír is különbözik rongytartalom, súly, vegyi összetétel és vízjel szerint.
- Hát még?
- A címet enyvvel ragasztották a csomagoló-papirosra. Erről az enyvről tudjuk, hogy összetétele azonos az Arany Kürt-ben használt enyvvel. És negyvennyolc órával előbb ragasztottak vele.
- Ejnye - jegyezte meg Esther - úgy látom, a rendőrség ügyesebb, mint gondoltam.
- Úgy van. Szóval, tudjuk, hogy negyvennyolc órával előbb a csomagot már elkészítette az illető. Maga cukorgyárban dolgozott, hát azt is megítélheti, milyen nehéz a csokoládébonbonokon eltüntetni az ilyen mesterkedés nyomát, hogy semmi gyanús ne lássék rajtuk aztán.
- Hát bizony. Elég ügyesen csinálta. Nem mintha nagy tudomány kellene hozzá, de akárkinek biztosan nem sikerül.
- Gondolja meg azt is, hogy a névjegy előbb az orchideás dobozon volt.
- Vagy az, vagy annak egy pontos másolata - mondta Esther gondosan kerülve Mildreth tekintetét.
Mildreth nagyot nevetett.
- Remélem nem hiszi, hogy én küldtem a mérgezett cukrot? Visszamentem és rátettem egy pontosan ugyanolyan névjegyet?
- Én csak felelek, ha kérdeznek. Senkitse bántok, de engem se bántson senki.
- Hallja, ez aztán...
- Kitartás, Miss Faulkner - csitította Mason. - Vegyük előbb szemügyre a tényeket, mielőtt a bűnös személyét keressük. Szóval, Miss Dilmeyer, mikor a cukorkát hozták és meglátta a névjegyet, egyáltalában semmi rossz érzése nem volt, igaz?
- Hát persze, hogy nem. Miss Faulknert akkor ismertem meg, nagyon bájos, rokonszenves hölgynek találtam, még állást is kínált, segíteni akart rajtam...
Mason félbeszakította.
- Nézzük csak, mit jelent ez pontosabban. Az illető, aki a cukrot küldte, bejáratos volt az Arany Kürt minden helyiségébe, nyugodtan használhatta Mr. Lynk gépét, kivehette a fiókjából a levélpapirost, használta a ragasztót, azonkívül tudnia kellett, hogy történik a csomagok átvétele és továbbítása a forgalmas esti órákban. Azonkívül hozzájuthatott a névjegyhez is, ami az orchideás dobozon volt. Az egész dolog leforgása legfeljebb harminc perc volt. Elég gyorsan kellett hát dolgoznia...
- Hacsak nem... - kezdte Esther és elharapta a szót.
- Nos?
- Hacsak nem Miss Faulkner küldte a cukrot. Mert akkor két egyforma névjegy lehetett és...
Mason közbeszólt:
- Alaposan tanulmányoztam Miss Faulknert. Ő nem tehette. Egyszerűen nem lett volna képes rá, mégha akarta volna sem.
- Hogy-hogy?
- Nem ért annyira a csokoládé-cukorkához. Az operáció nyomát nem tudta volna olyan ügyesen eltüntetni, azonkívül nem is juthatott be két nappal előbb Mr. Lynk irodájába. Nem. Csak egy valaki van, aki az összes követelményeknek megfelelhetett.
- Éspedig?
- Maga - felelte Mason nyugodtan.
A lány félig felállt:
- Én? Azt hiszi, hogy...
- Azt hiszem, maga az egyetlen, aki megtehette.
- És megettem a mérget? Csakhogy kórházba kerüljek, vagy miért?
Tragg előrehajolt és szólni akart, de Mason intett neki.
- Maga nem is evett a mérgezett cukorból.
- Vagy úgy? Nem is ettem belőle? Csak éppen a kórházba kívánkoztam? Szimuláltam az alvást?
- Azt nem. Bevett egy jó adag veronált, de a cukorban amit megevett, nem volt méreg.
Esther kijött a sodrából.
- Nekem dolgom van még ma este. Igaz, hogy megmentette az életemet és kifizette a számlámat a kórházban, de ha bolondgombát evett, nem segíthetek a baján.
- Nézze, Miss Dilmeyer - folytatta Mason - minden cukorka egy kis papírcsészében volt.
- Hát aztán?
- A dobozból, amit az asztalon találtunk, hiányzott ugyan nyolc-tíz darab cukor, de a kis papírcsészék is hiányoztak, nem is kerültek elő később sem a szobában. Azokat pedig csak nem nyelte le a cukorral együtt?
A leány szemében valami villant és Mason kihasználta a pillanatnyi előnyt.
- El is szólta magát, hiszen azt mondta, hogy mikor a névjegyet és az M. F. kezdőbetűket látta, egy cseppet se nyugtalankodott. Pedig éppen ez lehetett volna gyanús. Hiszen alig félórával előbb ugyanaz a névjegy egy virágküldeményen volt, meglátszott rajta a gombostű helye is. Amilyen jó szeme van, ezt is észre kellett vennie.
- Mi az ördögnek küldtem volna saját magamnak mérgezett cukrot?
- Megmondom azt is. Mert alibit akart.
- És miért kellett az alibi?
- Hogy meggyilkolhassa Lynket.
- Szóval én gyilkoltam meg?
Mason bólintott:
- És éppen azzal árulta el magát, hogy nagyon is sok más személyt akart bemártani ma a tárgyaláson. Magardot, Peavist, Irma Radinet... Igen ravaszul persze csupa olyat, akik tudhatták, milyen torkos.
- Ragyogó ötlet!
- Mondom, alibire volt szüksége. És kieszelte, hogy a legjobb lesz, ha eszméletlenül fekszik a kritikus időben. Igen, elküldte magamagának a cukorkát, ledobta estélyi ruháját, egyszerűbbet és alkalmasabbat vett fel, autóba ült és robogott az Orgona Völgybe. Útközben telefonált nekem. Úgy kellett intéznie, hogy a telefonálás elég korán legyen, de ne túlkorán. Mert akkor esetleg kinyomozom a lakását, még mielőtt hazatért volna gyilkos útjáról. Sindler Coll házában van egy telefon, azt használta, mert tudta, hogy ott senkise látja, senkise hallgatja ki.
- Na és miért telefonáltam volna éppen magának?
- Erre is megvolt az oka. Az én szavamat a rendőrség komolyan veszi. Annyit tudtam magáról, hogy a világon van, de a lakáscímét nem tudtam. Nem kellett félni, hogy gyorsan odaérek, viszont tanúnak jobbat nem kereshetett. Azt is tudta, hogy amíg Mildreth Faulknerrel nem beszéltem, nem fogom az Arany Kürt-tel kapcsolatba hozni. De még ez az eset se látszott veszedelmesnek, mivel ott a mulatóban senkise tudta a lakása címét. Viszont tény, hogy majdnem mégis korán érkeztem. A titkárnőm elég jó detektív és Miss Faulkner nélkül is kinyomozta az Arany Kürtöt, alig két perc alatt.
- Nahát! - gúnyolódott Esther. - Maga aztán finom ember, én mondom.
Mason rendületlenül folytatta.
- Miután nekem telefonált, kirobogott az Orgona Völgybe, megölte Lynket és bevette a veronált. Hazament lerakta a telefont a földre, de ügyelt, hogy a hallgatót el ne mozdítsa és átengedte magát a szer hatásának. Akkor merült éppen mély álomba, mikor mi ideértünk. Közvetlenül az előtt.
- Szóval ezt a mesét sütötte ki?... Tegyen le róla. Persze, jó lenne rámteríteni a vizeslepedőt, hogy a gazdag kliensét kihúzza a csávából. Csakhogy én nem állok kötélnek. Ha áldozat kell, hát keressen mást.
Tragg előbb a lányra nézett, aztán hosszan tanulmányozta a szőnyeg mintáját.
Esther végreis megúnta a csendet:
- Na mi ez? A legújabb harmadfokú vallatás? Vagy csak a tájat élvezzük?
- Várjuk, hogy elmondja, hogy történt.
- Micsoda?
- Hát a gyilkosság.
- Na, arra várhatnak ítéletnapig. De eszébe ne jusson addig visszatartani a lélegzetét. Ha megbocsátanak, felöltözöm. Mert elmegyek hazulról.
- El nem megy - jegyezte meg Tragg.
- Miért? Szeretném tudni?
- Mason elmélete elég logikus.
- Na, szépen vagyunk. Maga beugrott neki?
- Be.
- Ostoba! - kiáltott s aztán egy kézmozdulattal az egész társaságot belefoglalta. - Ezek is. Maga is, mint a többi.
Megint csend volt sokáig és ez jobban idegesítette Esthert, mint amikor Mason rásütötte a gyilkosság vádját.
- Az áldóját, ne bámuljanak, mintha megnémultak volna. Micsoda vicc! Az én lakásom és megmondtam, hogy öltözködni akarok.
- Nem megy el - figyelmeztette Tragg. - Tekintse úgy, hogy letartóztattam.
- Helyes. Letartóztatott. Azért még nem kell, hogy üljek és négy némát csodáljak egész éjszaka. És ha letartóztatnak, valószínűleg el is visznek innen.
- Lehet.
- Így pongyolában?
- Nem, felöltözhetik. Mason cigarettára gyújtott.
- Hát szóljon már valaki, az Isten szerelmére - könyörgött Esther. - Legalább vitatkozzunk.
- Nincs miről vitatkozni - mondta Mason. - A cukormérgezés dolgában a bizonyíték tökéletesen elegendő. Ha nem maga ölte meg Lynket, azt ajánlom, beszéljen inkább. Lehetnek enyhítő körülmények.
- Tudom mit akar. És látja, amiért olyan ügyes ember, hát mondok magának valamit. Esther nem esett a fejére, tudja, mihez van joga. Itt fog ülni szép csendesen és egy árva mukkot nem szól. Kérdezhet tőle, amit akar. Ha a rendőrség is úgy tartja, hogy alapos a gyanú, hát bíróság elé visznek. És ügyvédet fogadok, aki nem akar kelepcébe csalni. Majd akkor elválik, ki marad felül.
Mason bólintott.
- Ez helyes, amennyiben előre megfontolt szándékkal gyilkolt. De ha, mondjuk, önvédelemből tette, vagy véletlenül történt, inkább most mondja meg.
- Miért?
- Mert ha most egy szóval se mondja és azután a tárgyaláson próbál azzal védekezni, hogy véletlenül sült el a fegyver, vagy jogos önvédelemből ölt, hát a bíróság esetleg azt találja hinni, hogy az ügyvédje tanította ki.
- Ó, micsoda gyöngéd figyelem!
- Sőt több kényes pont is van. A rendőrség előbb-utóbb ráhibáz. És ha csak akkor mondja meg az igazat, hát nem sokra megy.
- Ne mondja? És hol vannak a kényes pontok?
- Először, hogy a kis papírkelyhek hiányoztak a cukorkásdobozból. Azután a zsebkendője, amit megtaláltam. A földön heverő telefon, a rendesen felakasztott kagylóval és még egy és más, amit a rendőrség még ezután kiderít.
- Például?
Mason mosolygott.
- Ne felejtse el, hogy a rendőrség most már pontosan tudja, mi történt, csak körül kell néznie bizonyítékokért.
A lány kihívóan felelte:
- Miattam ugyan kinézheti a szemét.
- Csak azt akarom mondani, hogy akkor már késő lesz a vallomás.
Látszott a lány szemén, hogy erősen töpreng és nehezére esik az elhatározás.
- Na és ha most elmondom?
- Az mindenesetre meggyőzőbb.
Cigarettája hegyét vizsgálta.
- Igaza lehet.
Tragg szólni akart, de Mason elébe vágott és ő kérdezett.
- Coll persze be tudott jönni ebbe a lakásba?
- Igen.
- Idehozhatta Bob Lawleyt a gyilkosság után való napon, míg maga a kórházban feküdt.
- Esetleg.
- Szereti Collt?
- Már nem. Bolondultam érte. De majd kiheverem.
Mason az órájára pillantott.
- Hát ha kedve van, most...
- Hát jó, most már őszinte leszek. Amolyan cégér voltam a mulatóban. Azért tartottak, hogy a játékterembe csaljam a férfivendégeket és ott fogjam őket, ha vesztettek és abba akarták hagyni. Coll és Lynk rámbízták Bob Lawleyt. Hogy barátkozzam vele, mert pénzes alak. És nem árt, ha megszabadítjuk a fölösleges földi javak terhétől. Meg is tettem, amire kértek. De mikor a lefölözésre került volna a sor, be akartak csapni. Untam már az üzletet amúgyis, de gondoltam, a bolondja nem leszek senkinek. Ha más nem segít rajtam, hát majd segítek én magamon. Bob Lawley az autójában tartotta ezt a pisztolyt, a kesztyűzsebben. Azt hiszem, máig se tudja, hogy elemeltem. Sejtettem, hogy gyanúba kerülök majd, hát vas alibire volt szükségem. Négy nappal ezelőtt kieszeltem, hogy mérgezett csokoládét küldök saját magamnak. Kivettem nyolc-tíz darabot és azt magammal hordtam egy papírzacskóban, a többit megmérgeztem, aztán szépen becsomagoltam a dobozt és elhatároztam, hogy mihelyt alkalmam nyílik a részvények megkaparintására, elküldetem a saját címemre.
- Akkor este, mikor Lynk az Orgona Völgybe ment, tudtam, hogy a részvényeket is magával viszi. Na, most leszámolunk - gondoltam. Véletlenül megismerkedtem Miss Faulknerrel és sok olyant is hallottam tőle, ami új volt. Úgy állapodtunk meg, hogy felmegyek magához egy órakor éjjel. Előbb a rendőrséget akartam felhívni telefonon, de maga még alkalmasabbnak látszott. Collnak kulcsa van a lakásomhoz, hát biztosítanom kellett, hogy ne jöhessen fel közben, míg én odajárok. Most ez is rendben volt, hiszen tudtam, hogy Lynkkel találkozik kinn az Orgona Völgyben. Ott ólálkodtam a háza körül, amíg elmenni nem láttam, akkor telefonáltam magának. Megjátszottam a mérgezést és robogtam ki Lynkhez. Útközben megettem a cukrot, hogy a gyomormosásnál megtalálják a töltött csokoládét. Közvetlenül Lynk háza előtt bevettem egy jó adag veronált, gumikabátba bújtam és álarcot tettem fel.
- A kopogtatásomra betessékelt. De mikor az álarcot, meg a pisztoly végét látta, majd összeesett. Ráripakodtam, hogy elő azzal a Lawley-részvénnyel, tegye ki az asztalra, ha kedves az élete. Szót is fogadott volna, de abban a pillanatban lépéseket hallok, hátranézek, hát...
- Nő jött be?
- Az. Elfelejtettem bezárni az ajtót. Hanem egyet mondhatok. Az a lány nem ijed meg az árnyékától. Nekiszegeztem a pisztolyt. Azt hiszik félt? Rámugrott, mint a vadmacska. Két kézzel megragadta a csuklómat, ki akarta csavarni a fegyvert. Valahogy beleakadt az ujjam, ordítottam, hogy vigyázzon, eressze el, de csak rángatta. A pisztoly elsült és leesett. Arra megijedt ő is és most láttuk csak meg, hogy Lynket találta a golyó.
- Rajtam álarc volt. A lány nem tudhatta, ki vagyok. Szaladtunk ki egyenest. Én otthagytam a pisztolyt, ő meg a weekend-táskáját.
- Borzasztó volt az út hazáig. A veronál hatni kezdett, a fejemben össze-vissza kavarodott minden, azt hittem, álmodom az egészet. A végén alig tudtam leküzdeni az álmosságot. De még be kellett vinni a kocsit a garázsba, feljönni ide a második emeletre és elrendezni mindent úgy, ahogy akartam, hogy maguk találják majd mikor bejönnek. De már alva értem a földre, azt hiszem. A többit tudják.
- Csak mikor a kórházban magamhoz tértem, akkor jutott eszembe, hogy az esőköpenyt, meg az álarcot a kocsimban hagytam és ha azt megtalálják, végem. Most akartam eltüntetni, a garázsba készültem.
Mason intett a rendőrkapitánynak.
- Rendben vagyunk, Tragg, magán a sor.
- És mindaketten kirohantak? Meg se nézték, él-e, hal-e? Szép társaság.
- Nem volt azon mit nézni, kapitány úr, úgy összeesett, mint a kilyukadt pneumatik.
- Mit csinált, míg maguk a pisztolyért birkóztak?
- Vissza akarta dugni a fiókba a részvényt. De mondok egyet, kettő lesz belőle.
- Nos? - kérdezte Tragg.
- Kerítsék elő a másik nőt, hogy addig mondja el a meséjét, míg nem tudja, hogy én ki vagyok és mit mondtam.
- Ki az?
Esther maró gúnnyal nevetett: - Egy ostoba liba, aki azt hiszi, hogy jó cserét csinál, ha otthagyja a rendes foglalkozását az ilyen éjszakai kenyérért a kártyaklubban.
- De ki az?
- Most jön a csattanó, urak és hölgyek: Lois Carling.
Mason fölvette a telefont és Tragg kezébe nyomta.
- Hívja a főkapitányságot és mondja, hogy eresszék ki Mrs. Lawleyt.
Tragg kagylóval a kezében megbiccentette a fejét Mason felé.
- Maga nyert. - És míg a kapcsolásra várt, azt mondta: - Ha legközelebb hamis nyomra akar csalogatni, Miss Faulkner, azt ajánlom, ne sütögessen el pisztolyokat az orrom alatt, és ne viselkedjék olyan túlságosan gyanúsan. Előbb bolonddá tartott, de mihelyt jobban megismertem ragyogó szellemi képességeit, mindjárt tudtam, hogy más helyett ugrott be. Túljátszotta a szerepét. - Halló? Főkapitányság? Itt Tragg beszél. Carlotta Lawleyt szabadon bocsátjuk. Mason ügyvéd úr majd intézkedik, hogy azonnal szanatóriumba vigyék.
XV. FEJEZET.
Késő este megint kocsiba ültek. Della bebújt a gazdája mellé és azt mondta:
- Tudja, egy jó azért van ebben a Tragg kapitányban. Ha azt mondja, hogy most együtt dolgozunk, hát nem dolgozik külön.
Mason bólintott.
Gyengéden megszorította a karját.
- Mondja, főnököm, maga is észrevette, hogy Miss Faulkner tetszik neki?
- Nem vagyok vak és süket.
- És neki se egészen közömbös a kapitány. Igaz?
- Csodálja?
- Nem én. Nagyon eszes ember. Sőt több, mint eszes. Egész más életünk van, amióta őt tették a Sérülésihez. Holcomb őrmesterrel könnyen kibabráltunk, de most jó lesz vigyázni. Tragg egyelőre csupa barátság és együttműködés. De ha egyszer, csak egyetlen egyszer valami csínyen kapja, hát mindjárt a nagyágyúval jön, fogadok.
- Csak jöjjön.
- Mit gondol, elítélik a Dilmeyer-lányt?
- Nem valószínű. Lois Carling is kimászott, szerencsésen igazolta Esther Dilmeyer vallomását. Tény, hogy pisztollyal ment oda, de - tudja Isten - veszettül jóképű lány és...
- Na és egy jóképű nőnek gyilkolni is szabad?
- Csak emberölés, Della. Az nem mindegy.
- És azt hiszi, Esther vallomása alapján most már megnyerjük a Peavis-pert is?
- Hát persze. Abból kiderül, hogy Peavis csak ajánlatot tett, de nem adott megbízást Lynknek. Apróságnak tűnik talán, de hallatlanul fontos. És ha holnap egy kicsit előveszem majd Coll urat a tárgyaláson, hát Peavis alighanem el is ejti a keresetet.
Della nevetett.
- Az lesz csak a kereszttűz. Szegény Coll izzadhat majd a tanúszéken. Maga képes bebizonyítani, hogy az egész hazárdjáték megrendezett dolog volt, beugratás, hogy Lawley bajba kerüljön és kénytelen legyen eladni a részvényeket.
- Kitelik tőlem. Sőt könnyen.
- Na és hová jut akkor Magard úr?
Mason kedvtelve nevetett.
- Egy ág legvégére, Della. Éspedig éppen egy jó mély mocsár fölött. - Ha tudni akarja, hát egyenest az Arany Kürt-be tartunk. Pezsgőt fogunk rendelni és a fejemet teszem rá, hogy Magard lejön és udvarol. Traggnek most már a legkisebb ok is elég lesz a razziához, gyomrában van az a mulató.
- Látja, akkor itt a jó alkalom. Most megszoríthatja Magard urat. Ha azt ígéri neki, hogy...
- Nem ígérek én annak semmit. És ha érintkezésbe kerülne a rendőrséggel, hát csak intézze el Tragg kapitánnyal a dolgát.
- Tudja, hogy rossz éjszakákat okoz nekem az a kapitány?
- Miért?
- Veszedelmes lehet.
- Okos ember és érti a dolgát. Utasítása van, ezt határozottan tudom, hogy engem figyeljen és kordában tartson. Én is azt hiszem, mozgalmasabb lesz az életünk ezentúl.
Della most már egy cseppet se tréfált.
- Magának minden mulatság, de nekem nem tetszik a dolog.
- Tudja mit, Della? Megteszem gyámomnak, ha vállalja a tisztséget.
- Maga a gyámságot éppen úgy nem bírná, mint a rózsaláncot. Kiismertem.