Michael Crichton
FÉLELEMBEN

(Tartalom)

Ez egy kitalált történet. A benne szereplő személyek, intézmények, vállalatok és szervezetek jórészt a képzelet szülöttei, vagy ha mégsem, kitalált helyzetekben szerepelnek, és a leírtak nem valós magatartásukat tükrözik. Ezzel szemben a lábjegyzetekben szereplő hivatkozások létező személyekre, intézményekre és szervezetekre mutatnak, azokat szöveghűen idézik. Ezek nem a képzelet termékei.

„Van valami lenyűgöző a tudományban. Az ember megvizsgál egy jelentéktelennek tűnő tényt, és következtetések garmadával találja magát szembe.”

Mark Twain

„Egy fontos ügyben mindig akadnak olyan kérdések, amelyeket senki sem akar megvitatni.”

George Orwell

BEVEZETÉS

2003 végén, a johannesburgi Fenntartható Föld csúcstalálkozón a csendes-óceáni Vanutu küldöttsége bejelentette, hogy pert készül indítani az Egyesült Államok Környezetvédelmi Hivatala[1] ellen a globális felmelegedés okán. Vanutu alig néhány lábnyira emelkedett ki a tengerből, és a sziget nyolcezer lakóját az a veszély fenyegette, hogy a globális felmelegedés által okozott tengerszint-emelkedés miatt el kell hagyniuk hazájukat. Azt állították, hogy az Egyesült Államok, a világ legnagyobb gazdasági hatalma, és egyben a legnagyobb szén-dioxid-kibocsátó a legfőbb felelős a globális felmelegedésért.
A Nemzeti Környezetért Forrás Alap – egy amerikai aktivistacsoport – bejelentette, hogy Vanutu mellé áll a perben, melynek keresetét 2004 nyarán szerették volna beadni. Az a szóbeszéd járta, hogy maga George Morton, a gazdag filantrópus fogja állni a várhatóan 8 millió dolláros perköltséget. Morton gyakran támogatott környezetvédelemmel kapcsolatos ügyeket. Mivel úgy volt, hogy a pert a jó hírű San Franciscó-i fellebbviteli bíróság fogja tárgyalni, a közvélemény kíváncsian várta, hogy sor kerüljön az eljárásra.
Hiába várták.
Se Vanutu, se az NKFA nem adott magyarázatot arra, hogy miért maradt el a per. A média meglepő módon egészen lagymatagon reagált – még George Morton váratlan eltűnése sem tudta felkelteni az érdeklődésüket –, így a kérdés tisztázatlan maradt. Csak 2004 végén sikerült megszólaltatni az NKFA vezetőségének néhány tagját. Történetükhöz Morton munkatársai, valamint a Los Angeles-i Hassle and Black ügyvédi iroda dolgozói szolgáltattak további adalékokat.
Ezek fényében immár világos, hogy mi volt a helyzet 2004 májusa és októbere közt a Vanutu-perrel, és hogy miért kellett annyi embernek meghalnia a világ különböző tájain.

MC
Los Angeles, 2004

Részlet a Nemzetbiztonsági Tanács belső jelentéséből. Forrás: AASBC (titkos). Szerkesztett változat, hozzáférhetővé téve az információs szabadság alapján, 2004. 3. 4-én:

Utólag értékelve a történteket, az                        -összeesküvés rendkívüli alapossággal volt megtervezve. Az előkészületek már az események előtt egy évvel megkezdődtek. Az előzetes                         már 2003. március     -kén, a brit                      -nek és a német              -nek ugyanekkor.
Az első incidensre Párizsban került sor, 2004 májusában.                                       , hogy a hatóságok               , de most már nem lehet kétséges, hogy ami Párizsban történt, az                   a                   és mindazt, ami ezután következett.

I. AKAMAI

PARIS NORD
2004. MÁJUS 2. VASÁRNAP
12.00

Megérintette a lány karját, és a fülébe súgta:
– Ne mozdulj innen.
A lány engedelmesen várt rá a sötétben. A tömény sószag és a vízcsobogás óvatosságra intette. Egy fél perc sem telt bele, és a lámpák kigyúltak, ezüstös fénybe vonva a durván ötvenszer húsz méteres vízfelületet. A medence olyan volt, mint egy közönséges úszómedence, azzal a különbséggel, hogy elektronikus műszerekkel zsúfolták körbe, és egyik végében egy vezérlőpult állt.
Jonathan Marshall visszajött. Úgy vigyorgott, mint egy idióta.
– Qu'est-ce que tu penses? – kérdezte iszonyúan pocsék kiejtéssel. Mi a véleményed?
– Ez fantasztikus! – felelte angolul a lány Egzotikus akcentusa volt. Ami azt illeti, gondolta Jonathan, az egész lány egzotikus. Barna bőrével, kiálló arccsontjával, hollófekete hajával modellnek is elmehetett volna. Miniszoknyájában és tűsarkú cipőjében éppen úgy tipegett, mint egy szupermodell. Félig vietnami volt, és Marisának hívták. – Csak mi vagyunk itt? – nézett körül a lány.
– Úgy van. Ilyenkor senki nem dolgozik. Vasárnap van.
Jonathan Marshall huszonnégy éves londoni fizikushallgató volt, aki nyári munkára jött az ultramodern Laboratoire Ondulatoire-ba – a hullámmechanikai laborba –, a Vissyi Tengerkutató Intézetbe. A Párizs északi szélén található külvárosban többnyire fiatal családok laktak, így a nyár eléggé magányosan telt Marshall számára. Éppen ezért volt olyan hihetetlen számára, hogy végre egy ilyen csinos lányba botlott. Egy ilyen lélegzetelállítóan gyönyörű és szexi lányba.
– Megmutatod, hogy mit tud ez a gép? – kérdezte csillogó szemmel Marisa. – Látni akarom, mivel foglalkozol.
– Szívesen – bólintott Marshall. Hátravitte a pulthoz, hogy felkapcsolja a szenzorokat és a pumpákat. A medence másik végében a hullámgép harminc panelje halk kattogással jelezte, hogy készenlétbe állt.
Marshall a lányra nézett, az pedig rámosolygott.
– Olyan bonyolultnak látszik. – Marisa közelebb lépett a fiúhoz. – Videóra veszitek?
– Persze. A mennyezeten és a medence oldalában is vannak kamerák. Ezek vizuálisan rögzítik a hullámokat, az érzékelők pedig az elhaladó hullám nyomásviszonyait rögzítik.
– Most is be vannak kapcsolva a kamerák?
– Nem. Most nincs szükségünk rá. Ez csak egy bemutató lesz, nem kísérlet.
– Vagy ki tudja? – tette a lány a kezét Marshall vállára. Hosszú, kecses ujjai voltak. Gyönyörű keze volt. Marisa eltűnődött néhány pillanat erejéig, aztán megjegyezte: – Olyan hatalmas és modern ez a létesítmény Gondolom, szigorúan őrzik.
– Nem igazán – felelte Marshall. – Elég egy kártya a bejutáshoz. És csupán egy biztonsági kamera van – intett hátra a válla fölött. – Az ott, a sarokban.
A lány hátrafordult.
– És ez be van kapcsolva?
– Hát persze. Az mindig be van kapcsolva.
A lány ujjai játékosan végigfutottak Marshall tarkóján.
– Szóval valaki most is figyel minket?
– Attól tartok.
– Akkor talán viselkednünk kellene, nem igaz?
– Azt hiszem. Különben is, a barátod odakint van.
– A barátom... – mondta fitymálóan Marisa. – Elegem van belőle.

Aznap reggel Marshall lement a Montaigne utcai kávézóba, ahol általában reggelizni szokott. Egy szaklapot is magával vitt, hogy ne unatkozzon. Aztán jött ez a lány a barátjával, és leült a szomszéd asztalhoz. Alig telepedtek le, máris vitatkozni kezdtek.
Marshall nem csodálkozott ezen: már első ránézésre látszott, hogy nem találnak egymáshoz. A fiú egy testes, futballjátékos alkatú amerikai volt, vörös arccal, vállig érő hajjal, orrán fémkeretes szemüveggel, ami sehogy sem illett vonásaihoz. Úgy nézett ki, mint egy malac, aki tanultnak akar látszani.
Jimnek hívták, és azért volt dühös a lányra, mert az nem vele töltötte az előző estét.
– Nem értem, miért nem árulod el, hogy hol voltál – ismételgette szemrehányóan.
– Azért, mert semmi közöd hozzá!
– De azt hittem, hogy együtt vacsorázunk.
– Mondtam, hogy nem fogunk, Jimmy.
– Pedig azt ígérted, hogy igen, én pedig vártalak a szállóban. Egész este.
– És? Senki sem kényszerített. Kimehettél volna. Nem vagyunk összekötve!
– De én veled akartam kimenni!
– Vedd tudomásul, hogy nem vagyok a tulajdonod! – bőszült fel a lány, és hogy nyomatékot adjon a kijelentésének, mérgesen meztelen térdére csapott. Keresztbe tett lábbal ült, rövid szoknyája alig takart el valamit a combjából. – Azt csinálok, amit akarok!
– Azt látom!
– Jól látod! – vágta rá a lány, és azzal Marshallhoz fordult. – Mit olvasol? Olyan bonyolultnak tűnik.

Marshall eleinte nem tudta, hogyan reagáljon. Nyilvánvaló volt, hogy a lány csak a barátját akarja hergelni vele, és ő nem akart belefolyni a vitába.
– Fizika – felelte kurtán, és visszabújt az újság lapjai közé. Igyekezett nem tudomást venni a lány szépségéről.
A lányt azonban nem lehetett ilyen könnyen leszerelni.
– Miféle fizika?
– Hullámmechanika. Óceáni hullámok.
– Aha. Tehát diák vagy?
– PhD-hallgató.
– Hm... És szemmel láthatóan intelligens! Angol vagy? Mit csinálsz Franciaországban?
Marshall kénytelen volt beszédbe elegyedni vele. Néhány mondat után a lány bemutatta a barátjának is, aki lekezelő mosollyal kezet adott neki. A tenyere nedves volt és puha, mint egy tál kelt tészta. Marshall még mindig kényelmetlenül érezte magát, de a lányt ez a legkevésbé sem zavarta.
– Szóval itt dolgozol? És mégis mit? Egy gépekkel felszerelt medencénél? El sem tudom képzelni, milyen lehet az. Megmutatnád?
És most itt voltak a hullámmechanikai laborban, Jimmy, a lány fiúja pedig odakint várakozott a parkolóban. Inkább a cigarettázást választotta.

– Mi legyen Jimmyvel? – kérdezte Marisa, miközben Marshall a vezérlőpulton ügyködött.
– Idebent nem dohányozhat.
– Arra ügyelni fogok, de nem akarom még jobban feldühíteni. Beengedhetem?
Marshall csalódott volt, de mit mondhatott volna?
– Be. Ha akarod.
A lány bátorítóan megszorította a vállát.
– Ne aggódj, később úgyis dolga lesz.
Marisa átment a labor hátsó ajtajához, hogy beengedje Jimmyt. Az amerikai bejött, de a medence szélénél megállt. Marisa vállat vont, és visszament Marshallhoz.
– Ne törődj vele. Most pedig mutasd.

A medence túlsó végében működésbe léptek a villanymotorok, és a lapátok létrehozták az első hullámot. Aprócska hullám volt; lágyan végigsiklott a víz felületén, és halk csobbanással nekiütközött a medence közelebbi végébe szerelt lejtős táblának.
– Ez egy szökőár volt? – kérdezte a lány.
– Egy cunami szimulációja – felelte Marshall, ujjaival a billentyűzeten zongorázva. A kijelzőn megjelent a hullám hőmérsékletének és nyomásának színkódos grafikonja.
– Szimuláció? Miért csak szimuláció?
– Ebben a medencében legfeljebb egy méter magas hullámokat tudunk tanulmányozni – tájékoztatta Marshall –, az igazi cunamik azonban akár tíz méter magasak is lehetnek. Néha még ennél is nagyobbak.
– Egy tíz méter magas hullám az óceánon? – csodálkozott Marisa. – Komolyan? – A mennyezetre emelte a tekintetét; megpróbálta maga elé képzelni a hullámot.
Marshall bólintott. Az több mint harminc lábat jelentett, egy háromemeletes épület magasságát. És mindez óránként nyolcszáz kilométeres sebességgel vágtat a part felé!
– És ha kiér a partra? – nézett rá Marisa. – Ez a lejtős tábla jelképezi? Olyan, mintha kavicsos lenne a felszíne. Ez a part?
– Pontosan. A hullám paraméterei mellett a part lejtésétől is függ, hogy meddig kapaszkodik fel rá a hullám, ezért a táblát tetszőleges szögben állítani lehet.
Jimmy közelebb lépett a medencéhez, aztán megint lecövekelt. Egy szót sem szólt.
Marisa viszont annál izgatottabb volt.
– Állítani lehet? Hogyan?
– Motorizált.
– Bármilyen szögben? – kuncogott a lány – Akkor állítsd vingt-sept fokra. Huszonhétre.
– Máris. – Marshall beütötte a paramétereket a billentyűzeten.
A tábla halk csikorgással elfordult.
Az amerikai még közelebb ment a medencéhez, hogy megnézze, mi történt. Lenyűgöző, mi? – gondolta Marshall. Eddig mindenki érdekesnek találta, a fickó azonban egy szót sem szólt. Csak bámulta, hogy a kavicsos felületű tábla felső széle megemelkedik, majd megáll.
– Akkor most huszonhét fokon van? – kérdezte Marisa.
– Igen – felelte Marshall. – Igazság szerint ez jóval több, mint a valódi tengerpartok átlagos meredeksége. Talán át kellene állítanom...
A lány barna ujjai a kézfejére fonódtak.
– Ne. – A bőre bársonyosan puha volt. – Hagyd így, és mutass egy hullámot. Lássunk egy hullámot!
A gépek apró hullámokat keltettek minden harmincadik másodpercben. A fodrok végigsuhantak a medencén, és halk loccsanással a táblának ütköztek.
– Valójában előbb a part formáját szoktuk beállítani – mondta Marshall. – Most csak egy egyszerű, egyenes part, de lehetne öböl vagy torkolat...
– Az alakját is változtatni lehet?
– Természetesen.
– Tényleg? Megmutatnád?
– Akkor mit szeretnél? Kikötőt, tengeröblöt, folyótorkolatot...
– Hm... Legyen mondjuk tengeröböl.
Marshall elmosolyodott.
– Jól van. Így jó lesz?
Motorzümmögés hallatszott, és a mereven egyenesnek ható tábla közepe bemélyedt, szabályos öblöt alakítva ki a lejtőből.
– Fantasztikus! – lelkesedett a lány – Akkor most jöhet a hullám!
– Még nem. Mekkora az öböl?
– Hát... – Marisa vállat vont. – Legyen egy mérföld. Lehet? Akkor jó. Most pedig mutasd! – Közelebb hajolt a fiúhoz. – Nem szeretek várni. Ezt tudnod kell.
Marshall mélyen magába szívta parfümje illatát, s közben gyorsan beütötte a paramétert.
– Máris jön. Egy nagy hullám és egy tengeröböl huszonhét fokos lejtésű partja. Lássuk, mit művelnek együtt.
A medence túlsó végéből egy körülbelül hat hüvelyk magas hullám indult feléjük. Marisa csalódott volt.
– Azt ígérted, hogy nagy lesz! – mondta duzzogva.
– Csak várd ki a végét!
– Meg fog duzzadni? – kuncogta el magát Marisa, és megint Marshall vállára tette a kezét. Az amerikai észrevette ezt, és csúnyán ránézett. Marisa dacosan felszegte az állát, de ahogy a barátja elfordította a tekintetét, levette a kezét a fizikushallgatóról.
Marshall elszontyolodott. A lány csak használta őt: csupán egy gyalog volt a kettejük közti játszmában.
– Azt mondtad, nőni fog? – kérdezte Marisa.
– Igen. Amint kiér a partra. Mély vízben a cunami alacsony, sekély részre érve viszont megnő. Ráadásul itt az öböl koncentrálni fogja az erejét, így még nagyobb lesz.
A hullám kiemelkedett, és nekicsapódott a mesterséges öböl partjának. Fehér habot vetve felkapaszkodott, Marshall becslése szerint legalább öt láb magasságra.
– Tényleg nagy lett! – nyugtázta a lány – A valóságban mekkora lenne?
– Negyven-ötven láb. Tizenöt méter.
– O-la-la! – biggyesztette le az alsó ajkát Marisa. – Egy ember nehezen menekülhetne el előle.
– Úgy van. Egy árhullám elől nem lehet elmenekülni. A hawaii Hilóban 1957-ben épület magasan sepert végig az utcákon. Az emberek menekülni próbáltak előle, de...
– Ennyi? – szólalt meg az amerikai. – Ez minden, amire képes? – tette hozzá becsmérlően.
– Ne törődj vele – mondta csendesen a lány.
– Igen, ezt tudjuk vele csinálni – felelte Marshall. – Hullámokat keltünk...
– Mindjárt szétröhögöm magam! – folytatta Jim. – Én ezt hatévesen csináltam, a fürdőkádban!
– Nos – mutatott Marshall a vezérlőpultra és a kijelzőkre –, mi adatbázisokat generálunk kutatócsoportok számára, akik világszerte...
– Blabla. Ebből ennyi is bőven elég volt. Ez dögunalmas! Jössz, Marisa, vagy maradsz? – kérdezte morcos tekintettel.
Marshall hallotta, hogy a lány levegőt vesz.
– Nem – válaszolta Marisa. – Nem megyek.
Az amerikai hátat fordított nekik, és kisétált. Jól bevágta maga mögött az ajtót.

Marisa a Notre-Dame-mal szemközt, a folyó másik oldalán lakott. A hálószoba erkélyéről pazar kilátás nyílt az éjszakai díszkivilágításban fürdő székesegyházra. Tíz óra volt, de az égbolt még sötétkék volt. Marshall lenézett az utcára. A fényárban úszó kávéházak előtt párok, baráti társaságok sétáltak. Pezsgett az élet.
– Ne aggódj – hallotta a háta mögül. – Ha Jimmyt keresnéd, nem jön.
Ha a lány nem említi, Marshallnak eszébe sem jut az amerikai.
– Honnan tudod?
– Ma este máshol fog vigasztalódni. Jimmynek sok nője van. – Ivott egy korty vörösbort, aztán az éjjeliszekrényre tette a poharat, és minden teketória nélkül lekapta magáról előbb a felsőjét, majd a szoknyáját is. Nem viselt fehérneműt. Pőrén, egy szál magas sarkú cipőben állt Marshall előtt. – Mondtam, hogy nem szeretek várni. – Azzal a nyaka köré fonta a karját, és vadul, szinte dühösen megcsókolta. Közben Marshallról is lehámozta a ruhát. Izgatottan, szinte zihálva kapkodta a levegőt, és mindvégig nem szólt egyetlen szót sem. Hihetetlenül szenvedélyes volt, már-már brutálisan az, és olyan gyönyörű, olyan tökéletes, hogy Marshall eleinte zavarban volt. De nem sokáig.
Utána egymáshoz simulva feküdtek az ágyon, és a katedrális fényeiben halványan derengő mennyezetet bámulták. A bársonyosan puha bőr érintése megnyugtatta és elégedettséggel töltötte el Marshallt, a lány viszont nem sokáig bírt nyugton maradni. Még mindig tele volt energiával. Marshall azon tűnődött, vajon tényleg elélvezett-e a hangos nyögdécselés és sikolyok ellenére.
Marisa hirtelen felült.
– Valami baj van?
A lány ivott egy korty bort.
– Ki kell mennem a vécére.
A poharat az ágy mellett hagyta. Marshall felült, megcsodálta a rúzsnyomot a pohár szélén, aztán ő is belekortyolt a borba.
A lepedő végében sötét csíkok tanúskodtak arról, hogy Marisa csak a szeretkezés közepén lökte le magáról a cipőjét. Most ott hevertek az ablak alatt, egyik erre, a másik arra, kettejük szenvedélyéről tanúskodva. Marshall még mindig úgy érezte, hogy csak álmodja az egészet. Még soha nem volt ilyen nője. Ilyen gyönyörű és ilyen gazdag. Elképzelni se tudta, mennyibe kerülhet ez a lakás a csodálatos kilátással, a faburkolatokkal.
Inkább ivott még egy korty bort. Hozzá tudnék szokni ehhez, gondolta.
Vízcsobogást hallott a fürdőszobából, és mintha Marisa halkan, dallamtalanul hümmögött volna odabent...
Bang! A bejárati ajtó bevágódott, és három férfi tolult a hálószobába. Fekete esőkabátot és kalapot viseltek. Marshall rémülten az éjjeliszekrényre lökte a poharat – valahol azon túl, a földön kötött ki –, és a padlón heverő nadrágja után ugrott, hogy magára kapja. A behatolók azonban gyorsabbak voltak, és elkapták kesztyűs kezükkel, hogy arccal lefelé az ágyra lökjék és leszorítsák. Valaki a hátára ült, és a párnába nyomta az arcát. Marshall azt hitte, meg akarják fojtani, de nem tették.
– Csend! – parancsolta a hátán ülő férfi. – Ha csendben maradsz, nem esik bajod!
Marshall nem hitt neki, ezért megpróbálta levetni magáról, és kiáltani is akart, hogy segítséget kérjen, és Marisát is figyelmeztesse, de egyik sem sikerült. A férfi térde a hátába nyomódott, hideg cipője meztelen fenekének feszült.
– Csend!
A másik kettő a csuklójánál fogva felhúzta a karját, mintha keresztre akarná feszíteni. Ezek valamit tenni akartak vele, most már biztos volt benne. Rémült volt és szörnyen kiszolgáltatott. Hangosan felnyögött, mire a hátán ülő tarkón vágta.
– Csend!
Az egész olyan gyorsan történt, pillanatok alatt. Hol lehetett Marisa? Biztosan elbújt a fürdőszobában, amiért aligha hibáztathatta. Víz loccsant, és egy műanyag tasakot látott, valami fehér golflabdaszerűvel a belsejében. A tasakot a hóna alá tették. Mi ez? Érezte, hogy a hideg víz megérinti a bőrét, majd az a valami nekinyomódott a hónaljának, lágyan és ragacsosan, akár egy rágógumi. Egy apró szúrást is érezni vélt, de olyan jelentéktelen volt, hogy talán csak képzelte.
A tasakot ezután eltávolították... és ekkor váratlanul lövések dördültek, és Marisa kiabálni kezdett.
– Salaud! Salopard! Bouge-toi le cul!
A harmadik férfi lefordult Marshall hátáról, és a padlóra esett. Marisa megint szitkozódott egy sort, aztán megint lövöldözni kezdett, és a támadók kimenekültek a lakásból, csak Marisa és a lőpor szaga maradt. Az ajtó bevágódott, és a lány visszajött, még mindig anyaszült meztelenül, és csacsogott valamit franciául, amiből Marshallban csak a „vacherie” ragadt meg, ami valami tehénnel kapcsolatos dolgot jelenthetett.
Marshall reszketni kezdett. Marisa leült melléje, és átölelte, akaratlanul karjához nyomva a pisztoly forró csövét. Marshall felordított a fájdalomtól.
– Ne haragudj, Jonathan. – A lány félretette a pisztolyt. – Sajnálom, annyira sajnálom. – Az ölébe vette a fiú fejét. – Kérlek, bocsáss meg. Most már minden rendben lesz. Ígérem.
Marshall fokozatosan megnyugodott.
– Bántottak? – kérdezte Marisa.
A fiú megrázta a fejét.
– Remek. Ahogy sejtettem. Az idióták! Biztosan Jimmy barátai voltak. Csak szórakoztak veled, meg akartak ijeszteni minket. Jól vagy?
Marshall igent intett, aztán köhögött egyet.
– Azt hiszem... – jött meg végre a hangja – ...azt hiszem, az lenne a legjobb, ha most elmennék.
– Ne – tiltakozott a lány – Ezt nem teheted velem.
– Nem érzem úgy..
– Nem engedlek! – jelentette ki Marisa. Ráfeküdt, és szorosan átölelte. – Csak egy kicsit maradj még legalább.
– Ne értesítsük a rendőrséget?
– Mais non. Úgyse tennének semmit. Szerelmesek közti vita. Franciaországban ilyen ügyekben nem szokás rendőrt hívni.
– De betörtek...
– Már elmentek – súgta a fülébe a lány Marshall érezte forró leheletét. – Csak mi ketten maradtunk, Jonathan. Csak mi ketten. – Barna teste lejjebb siklott a fiú mellkasán.

Éjfél múlt, mire felöltözött. Az erkélyen állt, és a környező utcákat nézte. Még mindig tele voltak élettel.
– Miért nem maradsz még? – kérdezte durcásan a lány – Azt akarom, hogy maradj. Nem akarsz a kedvemre tenni?
– Sajnálom – felelte Marshall. – Mennem kell. Nem érzem jól magam.
– Majd én helyrehozlak.
Marshall megrázta a fejét. Tényleg nem érezte jól magát. Szédüléshullámok törtek rá, és a lábában alig volt erő. A keze is remegett, ahogy a korlátot fogta.
– Sajnálom – mondta ismét. – Utálok így elmenni.
– Jól van, de én vezetek.
Marshall tudta, hogy a lány a Szajna túloldalán parkolt le, ami ebben az állapotban ijesztően nagy távolságnak tűnt, de azért csüggedten bólintott.
– Rendben.

Egymásba karolva sétáltak a rakparton, mint a szerelmesek, akikkel még mindig zsúfolásig tele voltak a part mellett ringó hajóvendéglők. A friss levegő és a meghitt séta, a lány érintése, kedves szavai jót tettek. Marshall kezdte jobban érezni magát... de nem tartott sokáig. A lábát egyre nehezebbnek érezte, a szája kiszáradt, egész testét gyengeség fogta el. Még a beszéd is nehezére esett.
A lány, úgy tűnt, észre sem vette ezt. Az egyik híd alatt mentek át, amikor Marshall annyira megtántorodott, hogy nem bírta visszanyerni az egyensúlyát. A rakpart kövére huppant.
– Drágám! – segítette fel aggodalmas arccal Marisa.
– Azt hiszem... azt hiszem... – motyogta Marshall.
– Jól vagy, drágám? – Egy padhoz vezette, és leültette a fiút. – Pihenj egy kicsit. Mindjárt jobban leszel.
De Marshall nem lett jobban. Tiltakozni akart, de nem tudott beszélni, és rémülten meg kellett állapítania, hogy még a fejét sem tudja megrázni. Valami nagyon nagy baj volt. Az ereje rohamosan fogyott, mintha megcsapolták volna; hiába akart felállni a padról – egyetlen testrészét sem tudta megmozdítani. Rémülten a lányra nézett.
– Jonathan, mi a baj? Orvosra van szükséged?
Igen, orvosra van szükségem, gondolta.
– Ugye csak viccelsz, Jonathan?
A mellkasa súlyos kőlapként nyomta a szívét. Már a légzés is gondot okozott. Elfordította a tekintetét, egyenesen előre nézett. Megbénultam!, állapította meg halálra váltan.
– Jonathan!
Megpróbált a lányra nézni, de már a szemét sem tudta forgatni. Csak előre tudott nézni. A légzése akadozott.
– Jonathan!
Orvosra van szükségem!
– Rám tudsz nézni, Jonathan? Nem? A fejed sem tudod elfordítani?
Valahogy úgy tűnt, mintha Marisa már nem is aggódna. Hűvös, kérlelhetetlen hangon beszélt. Vagy csak a füle csapta volna be Marshallt? Fokozódó surrogást érzett a fülében. Egyre nehezebben szedte a levegőt.
– Jól van, Jonathan, menjünk innen.
Marisa átkarolta, és meglepő erővel lábra segítette. A teste ernyedt volt, úgy lógott a lány oldalán, mint egy marionettbábu. A tekintetét most már egyáltalán nem tudta koordinálni.
Léptek zaja hallatszott. Hála az égnek. Egy férfihang franciául megkérdezte:
– Nincs szüksége segítségre, mademoiselle?
– Köszönöm, nincs – felelte Marisa.
– Csak túl sokat ivott.
– Biztos?
– Mindig ezt csinálja.
– Értem.
– Boldogulni fogok.
– Ahogy gondolja. Akkor hát bonne nuit.
– Bonne nuit – felelte Marisa.
Továbbvonszolta Marshallt. Miután a léptek zaja elhalt, a lány megállt, és körülnézett, aztán a folyó felé kanyarodott terhével.
– Nehezebb vagy, mint gondoltam – jegyezte meg, mintha csevegni akart volna.
Marshallt elfogta a jeges iszonyat. Teljesen megbénult. Tehetetlen volt, és Marisa, aki részegnek titulálta, holott tudta, hogy csak néhány korty bort ivott, most ott állt vele a part szélén. Még így, kancsal szemmel is látta, hogy csak egy lépés választja el őket a víztől.
– Sajnálom – mondta a lány, és a Szajnába lökte.

Nem esett nagyot, a dermesztően hideg víz szinte azonnal körülölelte. Előbb zöld volt, aztán, ahogy Marshall lejjebb merült, eltűntek a fények, és csak a sűrű sötétség maradt. A vízben könnyebb volt a teste, de még így sem tudta megmozdítani a végtagjait. Ez nem lehet, gondolta. Nem lehet, hogy így, ilyen ostobán kell meghalnia!
Lassan emelkedni kezdett, és visszatért a zöld, majd az égbolt és a felszín. A hátán lebegett, lassan sodródva a vízzel. Látta a hidat, a Notre-Dame fényeit, és Marisát a rakparton. A lány cigarettára gyújtott, és őt nézte. Csípőre tett kézzel, egyik lábát előre téve állt, mint a modellek a kifutón. Kifújta a füstöt, a felhő a fekete égbolt felé emelkedett.
Marshall ekkor megint elmerült. A sötétség és a hideg összezárult körülötte.

Hajnali háromkor a Laboratoire Ondulatoire medencéje fölött kigyúltak a fények. A vezérlőpult és a műszerek életre keltek. A hullámgép generálni kezdte a hullámokat, egyiket a másik után csapva neki a mesterséges partnak. A kijelzőkön háromdimenziós képek villogtak, adatsorok kúsztak. Utóbbiakat egy ismeretlen franciaországi helyre továbbították.
Négy órakor a vezérlőpult elsötétült, a fények kialudtak. A merevlemezeken már nyoma sem volt az előző egy óra alatt rögzített eredményeknek.

PAHANG
MÁJUS 11. KEDD
11.55

Az út kígyóként kanyargott a maláj esőerdő árnyékot adó fái között. Aszfaltcsíkja ijesztően keskeny volt, de a Land Cruiser vezetőjét ez a legkevésbé sem zavarta. Merészen, csikorgó kerekekkel vette a kanyarokat. Utasának, egy negyven körüli, szakállas férfinak azonban még így sem volt elég gyors.
– Soká érünk oda?
– Még néhány perc, és ott vagyunk – felelte a sofőr. Kínai volt, de brit akcentussal beszélt. Charles Lingnek hívták, és Hongkongból repült Kuala Lumpurba előző este. Utasával reggel találkozott a reptéren, és azóta is nyaktörő sebességgel száguldoztak.
Az utas egy „Allan Peterson, Szeizmológiai Szolgálat, Calgary” feliratú névjegykártyát adott neki, de Ling egy percig sem hitt neki. A férfinak tudnia kellett, hogy volt egy cég Albertában is, az ELS Engineering, amelyik ugyanezt a gépet árulta. Ha az lett volna, akinek kiadta magát, nem kellett volna Malajziába repülnie, hogy megnézhesse.
Emellett Ling ellenőrizte a repülőjárat utasainak a névsorát, és egyetlen Allan Petersont sem talált rajta. A pasas tehát más néven jött be az országba.
Ez a „Peterson” azt is mondta még, hogy másodállásban kanadai energiavállalatoknak dolgozik, többnyire potenciális olajlelőhelyek felderítésében adva tanácsokat. Ez sem volt hihető. Az olajmérnököket egy mérföldről ki lehetett szúrni. Ez az ember biztosan nem volt az.
Lingnek tehát fogalma sem volt, hogy ki ez az ember. Nem mintha annyira érdekelte volna. Az volt a lényeg, hogy Mr. Peterson fizessen; a többi nem tartozott Lingre. Úgy tűnt, ez az óhaja teljesülni fog: Peterson három kavitációs gépről beszélt, ami több mint egymillió dollár bevételt jelentett.
Egy sáros földútra kanyarodott. Egy darabig hatalmas fák alatt bukdácsoltak, aztán a tér hirtelen kitágult, és egy napfényes tisztáson találták magukat. A tisztás közepén egy hatalmas üreg tátongott, meredek, szürke agyagfallal. Mélyén zöld tó keletkezett.
– Mi ez? – kérdezte kíváncsian Peterson.
– Egy elhagyatott külszíni fejtés. Kaolin.
– Ami?
Most már biztos, hogy nem geológus, gondolta Ling.
– A papír- és kerámiagyártásban használják. Újabban a kerámiagyártás nagyon fellendült. Már késeket is készítenek kerámiából, hihetetlenül éles késeket, és hamarosan kijönnek az első kerámiamotorok is. Ennek a kaolinnak azonban nem volt elég jó a minősége, ezért négy évvel ezelőtt abbahagyták a kitermelését.
– Értem. És hol van a kavitátor?
Ling az üreg szélén álló teherautóra mutatott.
– Ott. – Közelebb gurult a Cruiserrel.
– Orosz gyártmány?
– A jármű és a szénvázas keret igen, de az elektronika tajvani. A szerelést mi végezzük Kuala Lumpurban.
– Ez a legnagyobb modell?
– Nem, ez a középső. Ennél nagyobbat bemutatni sajnos nem tudok.
Megálltak a teherautó mellett. Óriási volt, akkora, mint egy nagy földgép; a Land Cruiser teteje csak a kerekéig ért. A közepéből egy négyszögletű kavitációgenerátor nyúlt le az alváz alá. Úgy nézett ki, mint egy csupa drót és cső dízel-áramfejlesztő, alján egy görbe lemezzel.
Kiszálltak a bódító melegbe. Ling szemüvege azonnal bepárásodott. Míg megtörölte az ingével, Peterson körbejárta a járművet.
– Teherautó nélkül is megkaphatom?
– Hogyne. Szállítható egységeket gyártunk. Hajókonténerben is megkaphatják. Az üzletfeleink nagy része azonban teherautóra szerelve kéri.
– Nekem csak az egységek kellenek – mondta Peterson. – Be tudja mutatni?
– Máris – felelte Ling, és a vezetőfülke felé intett. – Jobb lenne hátrébb mennünk.
– Várjon egy percet! – állította meg Peterson. – Azt hittem, csak mi ketten leszünk. Ki ez?
– A fivérem – mosolyodott el Ling. – Megbízható ember.
– Nos...
– Menjünk hátrébb. Onnan jobban fogjuk látni.
A kavitációgenerátor hangosan pöfögni kezdett. A zajhoz hamarosan egy másik hang is vegyült, egy mély hümmögés, amit Ling mindig a mellkasában és a csontjaiban érzett.
Peterson is így lehetett vele, mert gyorsan hátrálni kezdett.
– Ezek a kavitációgenerátorok hiperszonikusak – magyarázta Ling. – Egy sugarasan szimmetrikus kavitációs mezőt hoznak létre, amelynek ugyanúgy állítani lehet a fókuszpontját, mint egy objektívnek, azzal a különbséggel, hogy itt hanggal dolgozunk. Más szóval fókuszálni lehet a hangsugarat, ezzel meghatározva, milyen mélységben jön létre a buborék.
Intett a kezelőnek, aki bólintott, és leengedte a kavitációs lemezt. A görbe lemez alja csaknem érintette a földet. A hang elhalkult, és jóval mélyebb lett. A föld remegni kezdett alattuk.
– Jézusom – lépett még hátrébb Peterson.
– Ne aggódjon – mondta neki Ling. – Ez még csak alacsony fokú reflexió. A fő energiavektor most ortogonális, egyenesen lefelé irányul.
Mintegy negyven lábbal a teherautó alatt a fal elhomályosodott, majd por csapott ki belőle, és egy jókora tömb levált, hogy szürke lavinaként a bányató zöld vizébe zúduljon.
Miután a por leülepedett, Ling közölte:
– Most pedig megnézzük, hogyan lehet fókuszálni a sugarat. – A föld megint remegni kezdett, de ezúttal a fal sokkal alacsonyabban, jó kétszáz láb mélységben homályosult el. Megint levált egy jókora darabja, és halk csobbanással a vízbe fordult.
– Oldalra is lehet irányítani? – kérdezte Peterson.
Ling igennel felelt. Néhány száz yardra a teherautótól, északi irányban, a fal megremegett, és leomlott egy darabon.
– Bármilyen irányba célozhatunk vele, bármekkora mélységbe.
– Bármekkora mélységbe?
– Ezer méteren belül. Ez a csúcs, de eddig még egyetlen kliensünk se használta ki.
– Nekem is bőven elég lesz – felelte Peterson. – Nos – törölte nadrágja szárába izzadt tenyerét –, épp eleget láttam.
– Biztos benne? Még van néhány technika, amit be tudunk mutatni.
– Indulnom kell. – A tekintete kifürkészhetetlen volt napszemüvege mögött.
– Ahogy gondolja – engedett Ling. – Ha biztos benne...
– Biztos vagyok benne.

A visszaúton Peterson megkérdezte:
– KL-ből vagy Hongkongból szállítanak?
– Kuala Lumpurból.
– Milyen megszorításokkal?
– Ezt meg hogy érti? – nézett rá Ling.
– Az Egyesült Államokban korlátozva van a hiperszonikus kavitációtechnológia. Engedély nélkül nem lehet exportálni.
– Mint említettem, mi tajvani elektronikát használunk.
– És az van olyan megbízható, mint az amerikai?
– Gyakorlatilag ugyanaz – felelte Ling. Ha Peterson értette a dolgát, tudnia kellett, hogy az Egyesült Államok már jó ideje Keleten gyártatta az ipara által alkalmazott chipek jelentős részét. A kavitációs technológiához szükséges áramköröket Tajvanban gyártották. – Miért kérdezi? Exportálni akar az Egyesült Állomokba?
– Nem.
– Akkor nem lehet gond.
– Mennyi időre lesz szükségük?
– Hét hónapra.
– Én ötre gondoltam – közölte Peterson.
– Lehet róla szó, némi felár ellenében. Akkor hány egység legyen?
– Három.
Ling kíváncsi lett volna, mire kellhet valakinek három kavitációs egység. Egyetlen olyan geológiai szolgáltató cégről sem tudott, amelyiknek egynél több készüléke lett volna.
– Ha megkapom a nyugtát a letétről, máris indulhat a gyártás.
– Holnapra meglesz.
– És hova szállítsuk? Kanadába?
– Majd értesíteni fogom – felelte Peterson. – Öt hónap múlva.

A Kurokawa által tervezett ultramodern reptér merészen ívelő épülete tűnt fel előttük.
– Remélem, időben érkeztünk – mondta Ling, miközben lekanyarodott az útról.
– Hogyan? – riadt fel révedezéséből Peterson. – Ah, igen. Időben vagyok.
– Visszamegy Kanadába?
– Igen.
Ling megállt a nemzetközi terminál előtt, és kiszállt, hogy kezet rázzon Petersonnal. A kanadai a vállára lendítette a sporttáskáját. Ez volt minden csomagja.
– Nos, nekem mennem kell – mondta a kínainak.
– Biztonságos repülést.
– Köszönöm. Magának is. Visszamegy Hongkongba?
– Nem. A gyárba kell mennem, hogy előkészítsem a gyártást.
– Közel van?
– Igen. Pudu Rayában, néhány kilométerre innen.
– Akkor hát jó munkát! – Azzal Peterson eltűnt a terminál épületében.
Ling visszament az autóhoz, és elhajtott. Még nem hagyta el a parkoló területét, amikor észrevette, hogy Peterson az ülésen felejtette a telefonját. A járda mellé húzódott, és hátranézett, de nem látta Petersont. A telefon, amit a kezében tartott, az az olcsó, kártyás fajta volt, amit akár el is dobhat az ember, ha már nincs szüksége rá. Nem lehetett Peterson állandó telefonja.
Ling gondolt egyet, és gázt adott. Ha Peterson nem jött ki érte, akkor majd hasznát veszi ő. Volt egy barátja, aki nagyon értett a telefonokhoz. Majd ráveszi, hogy nyomozza le a készüléket és a kártyát, hátha megtudnak valamit a gazdájáról. Érdekelte a pasas. Ling a zsebébe süllyesztette a telefont, és észak felé kanyarodott, ahol a gyár volt.

SHAD THAMES
MÁJUS 21., PÉNTEK
11.04

Richard Mallory felnézett.
– Igen?
Az ajtóban álló férfi világos bőrű volt, karcsú, olyan amerikai kinézetű, szőke kefehajjal. A viselkedése hanyag volt, az öltözködése besorolhatatlan: koszos Adidas futócipő és kopott, tengerészkék melegítő. Mintha kocogni jött volna ki, és útközben jutott volna eszébe, hogy be kell ugrania az irodába is.
Mivel a Design/Quest – egy grafikai műhely – a Butler's Wharfon volt található, egy felújított raktárnegyedben a londoni Tower Bridge szomszédságában, az iroda alkalmazottjai is lezserül öltözködtek. Mallory volt az egyetlen kivétel: főnökként pantallót és fehér inget viselt. Meg hegyes orrú cipőt, ami teljesen megnyomorította a lábujjait, viszont roppant divatos volt.
– Segíthetek? – kérdezte Mallory.
– Egy csomagért jöttem – felelte az amerikai.
– Milyen csomagért? Ha DHL-küldemény, akkor elöl kérje.
Az amerikai felhúzta magát.
– Nem gondolja, hogy túljátssza a szerepét? Adja ide azt a rohadt csomagot!
– Jól van. – Mallory felállt az asztaltól.
Az amerikai beláthatta, hogy túl nyers volt, mert jóval szelídebb hangon megjegyezte:
– Szép poszterek – és a fal felé intett Mallory háta mögé. – Maga szerkesztette őket?
– Mi – felelte Mallory. – A mi cégünk.
Két poszter volt a falon, egymás mellett, mindkettő éjfekete, egy földgolyóval a közepén; csak a feliratukban különböztek. Az egyiken az állt, hogy „Mentsd meg a Földet”, alatta pedig „Ez az egyetlen otthonunk”, a másikon: „Mentsd meg a Földet”, és alatta: „Nincs más menedékünk”.
Valamivel odébb egy bekeretezett fénykép lógott. Egy szőke modellt ábrázolt, pólóján a „Mentsd meg a Földet, és közben légy szexi” szöveggel.
– Ez volt a mi „Mentsd meg a Földet” kampányunk – közölte Mallory. – Sajnos, nem vették meg.
– Ki nem vette meg?
– A Nemzetközi Természetvédelmi Alap.
Elment az amerikai mellett, és letrappolt a hátsó lépcsőn a garázsba. Az amerikai követte.
– Miért nem? Nem tetszett nekik?
– De igen – felelte Mallory. – Csakhogy Leo lett a szószólójuk, és inkább őt használták. A pénzt tévéhirdetésekre költötték.
A lépcső aljába érve végighúzta a kártyáját a leolvasón, és az ajtó egy halk kattanással kinyílt előtte. Az épület alatti garázsban félhomály volt, csak az utcára vezető felhajtó felől jött némi fény Mallory bosszúsan állapította meg, hogy egy furgon félig elállta a kivezető utat. Ezekkel a futárokkal mindig csak a baj volt.
– A magáé? – kérdezte az amerikaitól.
– Aha.
– És van segítsége?
– Nincs. Csak én vagyok. Miért?
– Átkozottul nehéz – mondta Mallory. – Lehet, hogy csak drót, de egy félmillió lábnyi. Hétszáz fontot nyom, pajtás.
– Nem lesz gond.
Mallory odament a Roverjéhez, és kinyitotta a csomagtartóját. Az amerikai füttyentett, és a furgon legurult a mélygarázsba. Egy marcona, tüskés hajú nő vezette.
– Nem azt mondta, hogy egyedül van? – kérdezte Mallory.
– Ő semmiről se tud – válaszolta az amerikai. – Őt felejtse el. Ő szerezte a furgont. Csak sofőr.
Mallory kivett egy ETHERNET KÁBEL (ÁRNYÉKOLÁS NÉLKÜL) feliratú dobozt a csomagtartóból.
– Lássuk – lépett oda az amerikai.
Mallory kinyitotta a dobozt. A belseje tele volt ökölnyi, vékony huzalokból tekert kötegekkel, amelyeket egyenként zsugorfóliába csomagoltak.
– Mint láthatja, irányítóvezetékek. Tankelhárító rakétákhoz.
– Tényleg?
– Ezt mondták. Azért vannak így csomagolva. Minden rakétához egy.
– Nem értek hozzá – felelte az amerikai. – Én csak a szállító vagyok. Kinyitotta a furgon hátsó ajtaját, és egyesével átpakolta a dobozokat. Volt belőlük jó néhány, de Mallory is segített.
– Mondott még valamit a pasas? – érdeklődött az amerikai.
– Nos, igen. Azt mondta, hogy valaki megvett ötszáz, a Varsói Szerződés felbomlásával feleslegessé vált rakétát. Forró Tűz, vagy Forró Drót, vagy valami ilyesmi típusúakat. Robbanófejek meg minden nélkül. Csak magukat a rakétákat. Állítólag hibás irányítóvezetékkel adták őket.
– Erről nem hallottam.
– Ezt mondta. A rakétákat Svédországban vásárolták. Ha jól tudom, Göteborgban. Ott rakták hajóra őket.
– Aggasztja valami? – szegezte neki a kérdést az amerikai. – Nekem nagyon úgy tűnik.
– Nem.
– Mintha félne attól, hogy belekeveredhet valamibe.
– Nem én!
– Biztos benne?
– Persze, hogy biztos vagyok benne! – csattant fel Mallory.
A dobozok nagyobbik részét átrakták. Malloryról már dőlt a veríték. Az amerikai a szeme sarkából rásandított, aztán előrukkolt egy újabb kérdéssel:
– Na és hogy nézett ki ez a fickó?
Mallory hülye lett volna elárulni neki. Vállat vont.
– Csak egy átlagos fickó volt.
– Amerikai?
– Nem tudom.
– Nem tudja, hogy amerikai volt-e vagy sem?
– Nem voltam biztos az akcentusában.
– Miért nem? – kérdezte az amerikai.
– Lehetett kanadai is.
– Egyedül volt?
– Aha.
– Csak mert egy nőről is beszélnek. Egy szetti nőről magas sarkú cipőben, szűk miniszoknyában.
– Egy ilyen nőt biztosan észrevettem volna – közölte Mallory.
– Nem hagyta volna ki? – kérdezte szkeptikusan az amerikai.
Mallory egy dudort vett észre a pasas csípőjén. Pisztoly lett volna? Nem tartotta kizártnak.
– Honnan tudjam? Az emberünk egyedül volt.
– Bárki volt is az illető.
– Úgy van.
– Ha engem kérdez – folytatta az amerikai –, furcsának találom, hogy valaki félmillió lábnyi, tankelhárító rakéták vezérléséhez használatos huzalt vásárol. Vajon mit akarhat kezdeni vele?
– Azt nem kötötte az orromra – vont vállat Mallory.
– Maga pedig azt mondta neki: „Jól van, pajtás, félmillió láb huzal rendel. Bízd csak rám.” És közben egyetlenegy kérdést sem tett fel neki.
– Úgy van. Maga viszont túl sokat kérdez – tette hozzá Mallory. Még mindig verejtékezett.
– Mert jó okom van rá – jelentette ki a másik. – El kell mondanom, pajtás. Nem tetszik, amit hallottam.
Az utolsó doboz is a furgonba került. Mallory hátrébb lépett, az amerikai pedig bevágta előbb az egyik, aztán a másik ajtószárnyat. Ahogy a második is becsukódott, kiderült, hogy a nő ott állt mögötte.
– Nekem se tetszik, amit hallottam – tájékoztatta az amerikait. Katonai gyakorlóruha volt rajta, trottyos nadrággal és fűzős, magas szárú bakanccsal. Hozzá zöld dzseki, vastag kesztyű és sötét napszemüveg.
– Várjunk csak egy percet! – mondta az amerikai.
– Kérem a mobilodat! – nyújtotta érte a kezét a nő. A másikat a háta mögött tartotta, mintha fegyver lenne nála.
– Miért?
– Kérem!
– Miért?
– Meg akarom nézni.
– Nincs benne semmi olyan, ami...
– Ideadnád végre?
Az amerikai kivette a mobiltelefont a zsebéből, hogy átadja a nőnek, de az ahelyett, hogy a készülékért nyúlt volna, elkapta a csuklóját, és maga felé perdítette. A mobiltelefon a garázs betonjára esett. A nő elővette a másik kezét a háta mögül, és a férfi nyakához nyomta. Két kézzel markolta, mintha meg akarná fojtani.
A férfi először csak döbbenten állt, aztán dühösen vergődni kezdett.
– Mi a fenét képzelsz, mi? Hé, mi ez? – Félreütötte a nő kezét, és ugrott egyet, mintha megégették volna. – Ez meg mi a frász volt? Mit csináltál? – Megtapintotta a nyakát. Az ujjai véresek lettek, de alig néhány csepp volt az egész. – Mi volt ez?
– Semmi. – A nő lefejtette a kezéről a kesztyűt. Mallory figyelmét nem kerülte el, hogy milyen óvatos mozdulatokkal teszi ezt. Mintha valami lett volna a kesztyűn. Valami, amit nem akart megérinteni.
– Semmi? – hördült fel az amerikai. – Ez neked semmi? Rohadt szuka! – Hirtelen hátat fordított nekik, és felrohant a rámpán az utcára.
A nő hagyta, hogy elmeneküljön. Lehajolt, és felvette a mobiltelefont. A zsebébe süllyesztette, majd Mallory felé fordult.
– Menjen vissza dolgozni.
Mallory habozott.
– Jó munkát végzett. Soha nem láttam, és maga sem látott engem. Most menjen.
Mallory engedelmesen az ajtó felé indult. A nő beszállt a furgonba, és beindította a motort. Mire Mallory hátra mert nézni, az autó már felkapaszkodott a rámpán, és eltűnt az utcáról beömlő fényben.
Az irodában Elizabeth, az asszisztense az új ultrakönnyű Toshiba számítógép reklámanyagának a vázlataival várta. A fotózás a következő napra volt betervezve, az előkészítés utolsó fázisánál jártak. Mallory szórakozottan átlapozta az anyagot. Képtelen volt koncentrálni.
– Nem tetszik? – kérdezte Elizabeth.
– De, de, igen, nagyszerű.
– Olyan sápadt vagy.
– Csak a... a gyomrom – hazudta Mallory.
– Gyömbértea – javasolta a nő. – Az a legjobb. Készítsek egyet?
Mallory bólintott, hogy mielőbb megszabadulhasson tőle. Miután magára maradt, felállt az asztaltól, és kinézett az ablakon. Csodálatos kilátása volt a Temzére és a bal kéz felől lévő Tower Bridge-re. A hidat nemrégiben festették, babakék és fehér színekben tarkállott, (Mallory nem tudta eldönteni, hogy ez most a hagyománytisztelet vagy csak egy ízlésficam műve volt-e), de a masszív építmény látványa mindig jó érzéssel töltötte el. Valahogy biztonságérzetet adott.
Közelebb ment az ablakhoz, és tűnődve a hídra nézett. Amikor a barátja megkérdezte tőle, hajlandó lenne-e segítséget nyújtani egy radikális környezetvédelmi akció lebonyolításához, azt hitte, jó móka lesz. Egy kis konspiráció, izgalom és virtuskodás. Megígérték neki, hogy semmilyen erőszakos tettre nem fog sor kerülni. El nem tudta volna képzelni, hogy félni fog.
Most viszont félt. Még a keze is remegett. Zsebre dugta, és megpróbált a hídra összpontosítani. Ötszáz rakéta, gondolta. Ötszáz! Mibe keveredett?
A hídon, jutott el a tudatáig, autók szirénáztak, és a korláton vörös fények villogtak. Baleset történt. A rendőrök és a mentésre kiérkezett járművek számából ítélve súlyos baleset.
Amiben valaki életét vesztette.
Képtelen volt visszatartani magát. Pánik hajtotta léptekkel kirohant az irodából, átvágott a rakpartra, és zakatoló szívvel felment a hídra.

Az emeletes busz felső szintjéről turisták bámultak alá, kezükkel takarva el iszonyattól eltátott szájukat. Mallory átfúrta magát a busz elejénél tolongó tömegen. Sikerült elég közel kerülnie ahhoz, hogy láthassa az áldozatot körülálló-kuporgó rendőröket és mentősöket. A busz sofőrje is ott volt; úgy zokogott, mint egy kisgyermek. Semmit sem tehetett, mondta, mert a férfi az utolsó pillanatban lépett a busz elé. Részeg lehetett, mert dülöngélt. Olyan volt, mintha a járdáról esett volna a busz elé.
Mallory nem látta a testet – a rendőrök eltakarták előle. A tömeg csendben volt, az emberek feszülten figyeltek. Az egyik rendőr felállt. Egy vörös útlevél volt a kezében – egy német útlevél. Hála istennek, gondolta megkönnyebbülten Mallory. Öröme azonban nem tarthatott tovább egy pillanatnál: az egyik mentős odébb lépett, egy kopott tengerkék melegítőalsót és egy koszos – és most már véres – Adidas edzőcipőt tárva a szeme elé.
Mallory érezte, hogy felkavarodik a gyomra. Gyorsan kihátrált a tömegből. Az emberek ügyet sem vetettek rá, mindenki a véres lábat bámulta. Kivéve egy embert, egy elegáns, sötét öltönyt és nyakkendőt viselő férfit, aki leplezetlenül Malloryt bámulta. Mallory ránézett, a férfi pedig, alig észlelhetően, biccentett neki. Mallory nem viszonozta. Kimenekült a tömegből, és lerohant a hídról, vissza az irodájába.
Nem akart erre gondolni, de érezte, hogy az élete örökre megváltozott.

TOKIÓ
JÚNIUS 1., KEDD
10.01

Az IDEC[2] „a Nemzetközi Adatbányász Konzorcium” egy kisebb téglaépületben helyezkedett el a Keio Mita Egyetem közvetlen szomszédságában. A felületes szemlélő számára úgy tűnhetett, hogy az egyetem része – még a „Calamus Gladio Fortior”[3] feliratú címer sem hiányzott a faláról –, de valójában független volt attól. Az épület közepét egy miniatűr konferenciaterem alkotta, amelyben egy pódiumnak és két széksornak jutott hely Az összesen tíz széket számlál „nézőtérrel” szemben egy óriási képernyő takarta a falat.
Délelőtt tíz órakor Akira Hitorri, az IDEG igazgatója a pódiumon állva várta, hogy az amerikai és nepáli kísérője helyet foglaljanak. Az amerikai testes ember volt, széles vállú és domború mellkasú, akár egy birkózó. Alkatát meghazudtolóan fürge, nesztelen léptekkel megkerülte a széksorokat, és leült középen. Sötét bőrű, fürkész tekintetű nepáli kísérője mögötte, tőle jobbra foglalt helyet. Hitorri biccentett nekik a pódiumról, de nem szólt.
A terem elsötétült – apránként, hogy legyen idejük hozzászokni –, kétoldalt pedig félresiklottak a falat burkoló fatáblák, hatalmas lapos képernyőket fedve fel. A kijelzők egy része halk zümmögéssel kiemelkedett a falból.
Végül az ajtó becsukódott, és egy jól hallható kattanással bezárult.
– Jó reggelt, Kenner-szan. – A szemközti képernyőn a „Hitorri Akira” név jelent meg angolul és japánul. – Jó reggelt, Thapa-szan. Hitorri felnyitotta egy apró, vékony laptop tetejét. – Ma az elmúlt huszonegy nap eredményeit fogom bemutatni önöknek. A legfrissebb adatok húsz perccel ezelőtt futottak be. Természetesen ezeket is közös projektünk, az Akamai Fa keretében nyertük és elemeztük ki.
A két látogató bólintott. Kenner várakozóan elmosolyodott. Meg is van rá minden oka, gondolta Hitorri. Sehol másutt nem kaphatott volna ilyen tájékoztatást – mert Hitorri cége volt a legjobb az egész világon az elektronikus adatgyűjtésben és manipulációban.
A kijelzőkön képek tűntek fel, egyik a másik után. Egy céglogót ábrázoltak: egy zöld fát fehér háttérben, AKAMAI FA DIGITÁLIS HÁLÓZATI MEGOLDÁSOK felirattal. Azért választották ezt a nevet és grafikát, mert nagyon hasonlított sok ismert internetes cég nevéhez és logójához. Az elmúlt két évben az Akamai Fa szerverhálózata valójában gondosan megtervezett csapdaként működött. Többszintű, négyes ellenőrzéssel ellátott honeyneteket hoztak létre mind üzleti, mind akadémiai domaineken. Ez lehetővé tette, hogy 87%-os sikerrel nyomozhassák vissza a felhasználókat a szervertől. Először csak átlagosan érdekes adatokat helyeztek ki, aztán egyre szaftosabb morzsákat csempésztek közéjük.
– Szervereink geológiai, alkalmazott fizikai, ökológiai, mérnöki, életföldrajzi webhelyeket tükröztek – magyarázta Hitorri. – Hogy a „mélybúvárokat” is lépre csaljuk, a robbanóanyagok szeizmikus méréseknél történő felhasználásáról, az épületek rezgéssel és földrengéssel szembeni ellenálló képességéről, valamint oceanográfiai oldalainkon hurrikánokról, vándorhullámokról, cunamikról stb. is közöltünk adatokat. De mindez már biztosan ismerős az önök számára.
Kenner igent intett a fejével. Hitorri folytatta:
– Tudtuk, hogy van egy ellenségünk, mégpedig egy okos ellenség, aki a legkülönbözőbb helyekről támad netnanny tűzfalak mögül vagy tizenéveseknek kiosztott AOL accountokról, hogy azt hihessük, csínytevő kölykökkel állunk szemben. De szó sincs erről. Nagyon is jól szervezettek, türelmesek és fáradhatatlanok. Az elmúlt néhány hét alatt azonban még ennél is többet megtudtunk róluk.
A képernyő váltott; egy listát mutatott.
– A lenyomozott webhelyek és hírcsoportok elemzése azt mutatta, hogy a „mélybúvárok” a következő témák iránt érdeklődtek a leginkább:

Aarhus, Dánia
argon/oxigén, meghajtó
hadtörténet, Ausztrália
keszonfal
kavitáció (szilárd)
mobiltelefon, rejtjelezés
ipari robbantástechnika
árvízvédelem
nagyfeszültség, szigetelő
Hilo, Hawai
Óceánközépi Jelfogó Hálózat (MORN)[4]
misszionárius, napló, Csendes – óceán
Nemzeti Földrengés-információs Központ (NEIC)[5]
Nemzeti Környezetért Forrás Alap (NKFA)
hálózat, adat, rejtjelezés
kálium-hidroxid
Prescott, Arizona
Beteg Esőerdőkért Alapítvány (RFDF)[6]
szeizmatikus lenyomat, geológiai
formázott robbanóanyag, időzített
Shinkai 2000
szilárd rakéta-hajtóanyag
toxinok, neurotoxinok
távvezérelt rakéták

– Rejtélyes és lenyűgöző lista – jegyezte meg Hitorri. – Apránként kibővítettük a honeynet tartalmát ezekkel a témákkal, majd utalásokat tettünk újabb, friss kutatási anyagokra, amelyeket „hamarosan közzéteszünk”. Úgy állítottuk be őket, mint e-mail váltásokat ausztrál, német, kanadai és orosz kutató között. Aztán már csak figyelnünk kellett a forgalmat. Nagy volt az érdeklődés, de sikerült kiszűrni belőle egy bonyolult Toronto-Chicago-Ann Arbor-Montreal hálózatot, amely leágazott mindkét amerikai part, Anglia, Franciaország és Németország felé is. Uraim, egy veszélyes alfaterrorista csoporttal van dolgunk! Úgy tűnik, hogy ők voltak azok, akik megöltek egy kutatót Párizsban. A nyomozás eredményeire még várnunk kell. Sajnos, a francia hatóságok meglehetősen lassúak.
– Mi a helyzet a hálózat kommunikációjával? – szólalt meg Kenner.
– Növekszik. Kódolt e-mailek, hatalmas erőforrásokat igénylő forgalmazás. Nyilvánvaló, hogy egy projekt indult el... egy globális méretű, rendkívül összetett, rengeteg pénzt felemésztő projekt.
– De hogy mire megy ki, azt még nem tudjuk?
– Azt még nem.
– Akkor jobb lenne, ha a pénz útját is követnék.
– Azt tesszük. Rajta vagyunk. – Hitorri engedélyezett magának egy félmosolyt. – A csalit már megízlelték. Előbb-utóbb a horgot is bekapják.

VANCOUVER
JÚNIUS 8., KEDD
16.55

Nat Damon egy gyors mozdulattal a papír aljára firkantotta a nevét.
– Még soha nem írattak alá velem titoktartási nyilatkozatot.
– Meglep – mondta a selyemfényű öltönyt viselő férfi, és visszavette a papírt. – Azt hittem, standard eljárás. Hiszen melyik cég szeretné, hogy az eredményei illetéktelen személyek tudomására jussanak? – Ügyvéd volt, a szakállas, szemüveges, farmert és munkásinget viselő fickó ügyvédje. A szakállas azt mondta, hogy olajkutató geológus, és Damon hitt neki: pontosan úgy nézett ki, mint a többi olajkutató, akivel eddig dolga volt.
Damon cégét Canada Marine RS Technologiesnak hívták; a tengeralattjárók nem az övéi voltak, ő csak bérbe adta őket ebből a Vancouver melletti apró, fülledt irodából. A világ minden táján fel lehetett lelni őket, Jokohamától Dubaiig, Melbourne-től San Diegóig. Volt köztük mindenféle: távirányítású robot, apró, egyszemélyes búvárhajó és ötven láb hosszú, hatfős személyzetet igénylő igazi tengeralattjáró is, amivel akár az egész világot körbe lehetett utazni.
Az ügyfelek energetikai és bányászati vállalatok szakemberei voltak, akik vagy az óceánfeneket kutatták erőforrások után, vagy tengeri fúrótornyok állapotát ellenőrizték. Egy ilyen munkát mindig alaposan, jó előre meg kellett tervezni, ezért nem volt jellemző, hogy a kuncsaftok az utolsó pillanatban esnek be az ajtón.
A két férfi mégis közvetlenül zárás előtt bukkant fel. Egész idő alatt az ügyvéd beszélt; a kuncsaft csak egy névjegykártyát adott Damonnek. Eszerint Calgaryban dolgozott, egy Szeizmológiai Szolgálat nevű cégnél. Ez végül is rendjén lett volna. Calgary nagyváros volt, rengeteg szénhidrogénben utazó vállalattal – Petro-Canada, Shell, Suncor és így tovább –, amelyek persze tanácsadó cégek garmadát vonzották maguk köré.
Damon egy apró, fehérre festett, tömpe orrú tengeralattjáró makettjét vette le a háta mögötti polcról. Az asztalra tette.
– Ezt ajánlanám önöknek. Ez az RS Scorpion. Angliában építették négy évvel ezelőtt. Kétszemélyes, dízel- és villanyüzemű, zárt rendszerű argonmeghajtóval. Alámerülve húsz százalék oxigénnel és nyolcvan százalék argonnal működik. Masszív, megbízható technológia: káliumhidroxid gáztisztító berendezés, kétszáz volt elektromos feszültség, kétezer láb működési mélység, 3,8 óra merülési idő. A japán Shinkai 2000 megfelelője, ha ismerik, vagy a DownStar 80-é, amelyből mindössze négy van a világon, és mindegyik hosszú távra bérbe van adva. A Scorpion egy kiváló tengeralattjáró.
A férfiak egymásra néztek, és mindketten bólintottak.
– Milyen külső manipulátorokkal van ellátva? – kérdezte a szakállas.
– Ez a mélységtől függ – felelte Damon. – Kisebb mélységben...
– Mondjuk kétezer láb mélyen. Milyen manipulátort lehet ott használni?
– Kétezer láb mélyen akarnak mintákat gyűjteni?
– Nos, valójában mérőberendezéseket szeretnénk telepíteni a fenékre.
– Értem. Rádióeszközöket? Adatokat akarnak küldeni a felszínre?
– Nagyjából.
– Mekkorák ezek a berendezések?
A szakállas széttárta a karját.
– Kb. ekkorák. Két láb.
– És a tömegük?
– Azt még nem tudom pontosan. Olyan kétszáz font körül.
Damont meglepte a válasz. A kőolajkutatók általában pontosan tudják, hogy mit akarnak elhelyezni. Méretek, súly, sűrűség stb. Ez a fickó viszont semmiben sem volt biztos. Vagy csak ő paranoiás?
– Geológiai felhasználású berendezések? – kérdezte.
– Végeredményben igen. Először is tudni akarjuk az áramlatok irányát, sebességét, a víz hőmérsékletét, egyéb paramétereket.
De minek? – tűnődött Damon. Miért kell ismerniük az áramlatok paramétereit? Biztosan egy tornyot akarnak elsüllyeszteni... De minek ahhoz kétezer láb mélység?
Miben sántikálnak a fickók?
– Nos, ha berendezéseket szeretnének telepíteni, akkor először is a hajótest külső részéhez kell rögzíteniük őket a merülés előtt. Mindkét oldalon vannak párkányok erre a célra – mutatta a maketten. – Amint elérték a kívánt mélységet, két külső karral is elhelyezhetik őket. Hány darabról lenne szó?
– Jó néhányról.
– Több mint nyolc?
– Vélhetően igen.
– Akkor többször kell merülniük. Egyszerre legfeljebb nyolc, esetleg tíz tárgyat tudnak magukkal vinni. – Még elmagyarázott nekik néhány fontos tudnivalót, s közben az arcukat fürkészte, azt kutatva, mi rejtőzhet üres arckifejezésük mögött. Négy hónapra akarták kibérelni a tengeralattjárót, augusztustól kezdődően. Azt kérték, hogy a kirakóhajóval együtt vitesse Port Moresbyba, Új-Guineába, és ők majd ott veszik át.
– Attól függően, merre akarnak menni vele, szükségük lehet szakképzett személyzetre is.
– Erről még ráérünk gondoskodni – mondta az ügyvéd.
– És a hajó legénységével...
– Majd később megbeszéljük azt is.
– Bele kell vennem a szerződésbe.
– Akkor vegye bele, hogy majd visszatérünk rá.
– Moresbyban fogják átadni a hajókat a bérleti idő lejártával?
– Igen.
Damon leült a számítógép elé, és nekilátott kitölteni a rubrikákat. Összesen negyvenhárom volt belőle, nem számolva a biztosítást. Eltartott egy darabig, de végül az utolsóval is végzett.
– Ötszáznyolcvanháromezer dollár – közölte.
A két férfinak a szeme se rebbent. Bólintottak.
– A felét előre kérem.
Újabb bólintás.
– A második felét letétbe kell helyezniük, mielőtt átvennék a hajókat Moresbyban. – Még senkitől nem kérte ezt, de ez a két ember valahogy nyugtalansággal töltötte el.
– Rendben – egyezett bele az ügyvéd.
– Plusz húsz százalék kaució, amit előre kérek fizetni.
Ez tényleg felesleges volt, de éppen ezért csinálta. Azt akarta, hogy ezek ketten gondolják meg magukat, és menjenek el. A trükk azonban nem jött be.
– Nem gond.
– Oké – mondta Damon. – Ha aláírás előtt tájékoztatni szeretnék a megbízójukat...
– Nem szükséges. Már mindent megbeszéltünk. – Azzal egyikük a zsebébe nyúlt, és egy borítékot adott át Damonnek.
– Remélem, egyelőre elég lesz.
Egy 250 ezer dollárról szóló csekk volt; számlatulajdonos a Szeizmológiai Szolgálat, a jogosult a Canada Marine. Damon közölte, hogy rendben van. Az asztalra tette a csekket és a borítékot a makett mellé.
– Megengedi, hogy feljegyezzek magamnak néhány dolgot? – kérdezte az egyik pasas, és elvette a borítékot. Körmölt valamit, aztán elköszöntek tőle, és elhagyták az irodát. Damonnek csak ekkor esett le, hogy a borítékkal együtt az ujjlenyomataikat is magukkal vitték.
Vagy ez már tényleg paranoia volt?
Amikor másnap reggel bement a Scotiabankba, hogy letétbe helyezze a csekket, kihívatta John Kimet, az igazgatót, és megkérte, hogy ellenőrizze, van-e elegendő fedezet a Szeizmológiai Szolgálat számláján.
Kim megígérte, hogy máris utánanéz.

STANGFEDLIS
AUGUSZTUS 23., HÉTFŐ
03.02

Jézusom, de hideg van, gondolta George Morton, miközben kikászálódott a Land Cruiserből. A milliomos filantrópus kesztyűt húzott, és topogni kezdett, hogy felmelegítse magát. Hajnali három volt, de az égbolt még mindig vöröses-narancssárga fényben izzott: a nap nem akart lebukni az égboltról. Metsző szél vágtatott végig a Sprengisanduron, az Izland belsejében terpeszkedő zord, kietlen pusztaságon. A lávasivatag fölött lapos, szürke felhők lógtak. Az izlandiak imádták ezt a helyet, de Morton képtelen volt rájönni, hogy miért.
Mindenesetre az úti céljukat elérték: közvetlenül előttük egy óriási, gyűrött hó- és kőfal húzódott, fel egészen a mögötte látható hegyekig. Ez volt a Snorrajökul, a hatalmas Vatnajökull, a legnagyobb európai gleccser egyik nyelve.
A sofőr, egy végzős diák, kiszállt, és elégedetten összecsapta a tenyerét.
– Milyen pompás idő van! Szerencsés, hogy ilyen kellemes augusztusi éjszakát fogott ki. – Póló volt rajta, biciklissort és egy vékony mellény Morton tollal bélelt mellényt, orkándzsekit és vastag nadrágot viselt, mégis didergett.
A mindig sovány és gondterhelt Nicholas Drake, aki most szállt ki az autóból – ingben, nyakkendőben és sportos tweedzakóban, ami fölé széldzsekit öltött –, felszisszent, ahogy a hideg levegő megcsapta. Gyérülő hajával, drótkeretes szemüvegével és mogorva természetével Drake egyetemi professzor benyomását keltette. Ez részben tudatos volt nála: nem szerette, ha annak nézték, aki volt – egy egykor sikeres ügyvéd, aki azért vonult vissza, hogy a Nemzeti Környezetért Forrás Alap igazgatója legyen. Már tíz éve töltötte be ezt a tisztséget az NKFA-nál.
Utolsónak Peter Evans bújt ki a Cruiser melegéből. Ő volt Morton legfiatalabb ügyvédje, és egyben a kedvence. A Los Angeles-i Hassle and Black huszonnyolc éves munkatársa jókedvű volt és lelkes, mintha nem is hajnalok hajnala lett volna. Gyapjúdzsekit vett magára, és zsebre vágta a kezét, de ettől eltekintve nem úgy nézett ki, mintha bármi baja is lenne az időjárással.
Morton a saját Gulfstream G-5 sugárhajtású repülőjével hozta át őket Los Angelesből. Előző nap, reggel kilenckor értek a Keflavíkra, és bár egy szemernyit sem aludtak azóta, egyikük sem volt fáradt. Még Morton sem a maga hatvanöt évével.
Viszont fázott.
Morton nyakig felcipzárazta a dzsekijét, és követte a diákot a sziklás lejtőn.
– Az éjszakai fény erőt ad – magyarázta a kölyök. – Dr. Einarsson nyáron sohasem alszik négy óránál többet. Ami azt illeti, mi sem.
– És hol van most dr. Einarsson? – kérdezte Morton.
– Ott lent – mutatta a kölyök.
Morton először semmit sem látott, de végül megpillantotta a piros pettyet, ami egy autó volt. Csak most fogta fel, milyen gigantikus méretekkel büszkélkedhet a gleccser.
Drake beérte.
– George – lihegte –, szeretném, ha Evansszel egy kicsit szétnéznétek, hogy négyszemközt beszélhessen Einarssonnal.
– Miért?
– Úgy vélem, Einarsson sokkal jobban érezné magát, ha nem lennénk annyian körülötte.
– De nem azért vagyok itt, mert én pénzelem a kutatásait?
– Dehogynem – felelte Drake. – Csak nem szeretném, ha azt hinné, hogy nyomást akarunk gyakorolni rá.
– És ezt hogy akarod elkerülni?
– Felhívom a figyelmét a kockázatokra. Segítek neki nagyobb képet kapni.
– Hogy őszinte legyek, kíváncsi lettem volna erre a beszélgetésre mondta Morton.
– Tudom – bólogatott Drake. – De kényes ügy.
Ahogy közelebb értek a gleccserhez, Morton határozottan hűvösebbnek érezte a szelet. A hőmérséklet jó néhány fokkal alacsonyabb volt itt, mint odafent. Most már látni lehetett a piros Land Cruiser közelében felvert sárgásbarna sátrakat is. Négy volt belőlük, és egészen tágasaknak tűntek. Az egyikből egy nagyon magas, szőke férfi lépett ki, és integetett nekik.
– Nicholas!
– Per! – sietett előre Drake.
Morton morcosan követte. Nem tetszett neki, hogy Drake le akarja koptatni.
– Nincs kedvem kóricálni – várta be Evanst.
– Nos, nekem igen – felelte a fiatal ügyvéd. – Sokkal érdekesebb lehet, mint hittük. Az egyik sátorból három olívazöld munkaruhát viselő nő bújt elő. Mindhárman fiatalok, szőkék és gyönyörűek voltak. Barátságosan integetni kezdtek a jövevényeknek.
– Lehet, hogy igaza van – morogta Morton.

Peter Evans tudta, hogy a kliensét, George Mortont a csinos nők még vesszőparipájánál, a környezetvédelemnél is jobban érdekelték. És valóban, egy rövid bemutatkozást követően, Morton boldogan hagyta, hogy a mosolygós, atlétatermetű Eva Jónsdóttir, akinek még rövidre nyírt haja is sportos alkatát hangsúlyozta, elvezesse. Morton típusa, gondolta Evans. Éppen olyan, mint Morton gyönyörű asszisztense, Sarah Jones.
– Nem is tudtam, hogy ennyi nőt vonz a geológia – hallotta Mortont. A páros a gleccser felé indult.
Evans tudta, hogy Morton mellett a helye, de azt is tudta, hogy a kliense most inkább lenne kettesben az ifjú hölggyel. Ami még fontosabb volt, a Hassle and Black Nicholas Drake-et is képviselte, és Evanst aggasztotta az, amire az NKFA igazgatója készült. Törvényszegésről természetesen szó sem volt, de Drake nagyon követelőző tudott lenni, és Evans attól tartott, hogy ha most a kliense kimutatja a foga fehérjét, az a későbbiekben gondokat okozhat.
Evans tehát habozott, Drake azonban hamar megoldotta a dilemmáját: egy kézlegyintéssel jelezte neki, hogy nincs szüksége rá, aztán eltűnt a sátorban Einarssonnal. Evans vette a lapot, és Mortonék után indult.
Eva arról csacsogott, hogy Izland 12 százalékát gleccserek borítják, melyek közül némelyiknek aktív vulkánok döfik át a felszínét. Ez, mutatott felfelé Eva, az árgleccser típusba tartozik, mivel időnként a normálisnál jóval nagyobb sebességgel nyomul előre. Pillanatnyilag, magyarázta, a gleccser napi száz métert nyomul előre – egy futballpályányit minden huszonnégy órában. Néha, amikor a szél elül, hallani lehet a mozgása keltette csikorgást. Az elmúlt néhány év alatt több mint tíz kilométert haladt előre.
Nem sokkal később Ásdís Sveinsdóttir is csatlakozott hozzájuk. A lány, aki akár Eva húga is lehetett volna, hízelgően figyelmes volt Evansszel. Megkérdezte, hogy utazott, tetszik-e neki Izland, és meddig szándékozik a szigeten maradni. Kiderült, hogy a reykjavíki irodában dolgozik, és csak erre az egy napra jött ki. Vagyis, vonta le a következtetést Evans, nem véletlenül volt ilyen kedves hozzá. Einarsson így akarta elérni, hogy a látogatás emlékezetes maradjon a szponzorok számára.
Eva elmagyarázta nekik, hogy bár az árgleccserek gyakoriak – Alaszkában például több száz van belőlük –, az áradás mechanizmusa még nem ismert, ahogyan a periodikus előrenyomulásé és visszahúzódásé sem, aminek részben az lehet az oka, hogy ahány gleccser, annyiféle módon történik.
– Még olyan sok felfedeznivaló van – mosolygott Mortonra.
Ekkor kiabálást és szitkozódást hallottak Einarsson sátra felől. Evans elnézést kért, és leügetett a sátorhoz. Morton bosszúsan követte.
Per Einarsson remegett a dühtől.
– Nem és nem! – csapott öklével az asztalra.
Drake paprikavörös arccal, fogcsikorgatva állt vele szemben.
– Per! Csak arra kérem, hogy vegye fontolóra a realitásokat.
– Nem igaz! – csapott megint az asztalra Einarsson. – A realitás az, hogy nem akarja, hogy közzé tegyem!
– Ugyan, Per...
– A realitás az, hogy a huszadik század első fele melegebb volt Izlandon, mint a második. Grönlandon úgyszintén![7] A realitás az, hogy Izlandon a gleccserek többsége 1930 után vesztett a tömegéből, mert a nyarak 0,6 °C-kal melegebbek voltak, de azóta a klíma hidegebbé vált. A realitás az, hogy 1970 óta ezek a gleccserek folyamatosan nyomulnak előre, és mára visszanyerték a korábban elvesztett tömegük felét. Ebben a pillanatban tizenegy közülük árad. Ez a realitás, Nicholas, és én nem fogok hazudni róla.
– Senki sem kívánta ezt öntől – fogta vissza magát Drake most, hogy a többiek is megjöttek. – Csak azt szerettem volna megbeszélni, hogyan szövegezze meg a tanulmányát.
Einarsson felmarkolt egy papírlapot.
– Valóban! Szép szövegezést javasolt!
– Csak egy javaslat volt...
– Ami elferdíti az igazságot.
– Tisztelettel, Per, ez túlzás...
– Én túlzok? – Einarsson a többiek felé fordult. – Ezt akarja a számba adni: „A globális felmelegedés következtében a gleccserek világszerte olvadásnak indultak, Izlandon nemkülönben. Számos gleccser drámai mértékben összezsugorodott, noha paradox módon mások mérete növekvőben van. Ugyanakkor úgy tűnik, hogy minden esetben az utóbbi idők szélsőséges klímaingadozása az oka e változásoknak...”, blabla... og svo framvegis[8]. – Elhajította a papírt. – Ez egyszerűen nem igaz.
– Ez csak a bevezető lenne. Úgyis a tanulmány további részén van a hangsúly.
– A bevezető nem igaz.
– Hogyne lenne az. Szélsőséges klímaingadozásokról beszél. Ezt mindenki úgy érti, ahogy akarja.
– Az utóbbi idők szélsőséges klímaingadozásairól. Csakhogy Izlandon ez nem csupán az utóbbi időkre jellemző.
– Akkor hagyja el belőle az „utóbbi idők”-et.
– Attól még mindenki ugyanarra fog gondolni – legyintett Einarsson –, hogy a jelenségek oka az üvegházhatású gázok okozta globális felmelegedés. Holott az a helyzet, hogy itt mindössze a helyi klíma ingadozásáról van szó, ami izlandi sajátosság, és nagyon valószínűtlen, hogy bármi köze is lehet a globális változásokhoz.
– Amit akár külön is kihangsúlyozhat a tanulmány záró részében.
– Miután a bevezetéssel bohócot csináltam magamból a sarkkutatók körében. Gondolja, hogy Motoyama vagy Sigurosson nem fog átlátni a szitán? Ahogyan Hicks, Watanabe vagy Ísaksson is? Ki fognak nevetni, és azt fogják mondani, hogy hagytam magam kompromittálódni. Azt fogják mondani, hogy a támogatás miatt csináltam.
– Pedig vannak más szempontok is – igyekezett szépíteni a dolgot Drake. – Fennáll ugyanis a veszélye annak, hogy az autó-, olaj- stb. ipar által pénzelt dezinformációs csoportok le fognak csapni a növekvő gleccserek kérdésére, és érvként fogják felhasználni őket a globális felmelegedés ténye ellen. Mindig ezt teszik. Kiragadják a számukra kedvező jelenséget, és felnagyítják, hogy hamis képet fessenek.
– Hogy ki milyen módon fogja felhasználni a megfigyeléseimet, az nem az én dolgom. Az én feladatom az, hogy a lehető leghitelesebb módon mérjek és értékeljek.
– Milyen nemes hozzáállás – jegyezte meg Drake. – Praktikusnak viszont aligha nevezhető.
– Értem. Szóval ezért hozta magával Mr. Mortont is. Hogy még véletlenül se érthessem félre, nem igaz?
– Ugyan, Per, erről szó sincs – sietett megcáfolni Drake. – Kérem, ne értsen félre...
– Nagyon is jól értem! – mondta még mindig dühösen Einarsson. Mr. Morton! Ön egyetért azzal, amit Mr. Drake kért tőlem?
Ez volt az a pillanat, amikor Morton mobiltelefonja megszólalt, és ő, rosszul leplezett megkönnyebbüléssel, válaszolt a hívásra.
– Morton. Igen, John. Hol van most? Vancouverben? Hány óra van ott most? – Leárnyékolta a telefont a tenyerével. – John Kim a vancouveri Scotiabanktól.
Evans bólintott, bár fogalma sem volt, kiről van szó. Morton szerteágazó pénzügyi kapcsolatokkal rendelkezett: a világ minden táján ismert bankárokat.
Morton hátat fordított nekik, és a sátor másik végébe ment.
Kínos csend ereszkedett a többiek közé. Einarsson a földet bámulta, és dühösen fújtatott. A szőke nők úgy tettek, mintha dolgoznának, mély átéléssel lapozgatva a papírokat. Drake zsebre vágta a kezét, és a sátor mennyezetét méregette.
Morton elnevette magát.
– Komolyan? Erről nem tudtam. – A többiekre nézett, aztán megint elfordult.
– Nézze, Per – szólalt meg Drake –, szerintem félreértettük egymást.
– Ez nem igaz – felelte hűvösen Einarsson. – Nagyon is jól értjük egymást. De ha vissza akarja vonni a támogatást, hát vonja.
– Senki nem beszélt a támogatás megvonásáról...
– Majd az idő eldönti...
– Hogy mi? – vonta magára a figyelmüket Morton. – Mit csináltak? Letétbe helyezték? Mekkora összeget? Jézusom, John, ez hihetetlen! Azzal, még mindig beszélve, megfordult, és kiment a sátorból.
Evans utánasietett.
A nap közben magasabbra kapaszkodott, és megpróbálta áttörni a felhőket, hogy a tájra önthesse fényét. Morton elindult felfelé a lejtőn; még mindig telefonált. Hangosan kiabált, de Evans egyetlen szót sem értett belőle, mert hangját elsodorta a szél.
A Land Cruiserhez érve Morton megállt, és leguggolt, hogy védve legyen a széltől.
– Jézusom, John! És akkor most nekem fizetnem kell? Nem, fogalmam sem volt az egészről. Mi is a szervezet neve? A Bolygó Barátai Alapítvány?
Morton kérdőn az ügyvédjére nézett. Evans megrázta a fejét. Még sose hallott a Bolygó Barátairól, pedig szinte mindegyik környezetvédő szervezetet ismert.
– Hol a székhelyük? – kérdezte Morton. – San José? Kaliforniában? Te jó ég! Costa Ricában! – Eltakarta a telefont a kezével. – Bolygó Barátai Alapítvány, San José, Costa Rica.
Evans megint kénytelen volt nemet inteni a fejével.
– Sose hallottam róluk – mondta a telefonba Morton. – Ahogyan az ügyvédem sem. És nem emlékszem... Nem, Ed, ha negyedmillió dollárról lett volna szó, biztosan emlékeznék rá. A csekket hol állították ki? Értem. És hol szerepelt a nevem? Aha. Rendben, köszönöm. Igen. Azt fogom tenni. Viszlát. – Összecsukta a telefont, és felegyenesedett. Peter, vegye elő a noteszét, és jegyzeteljen.

Morton olyan gyorsan magyarázott, hogy Evans nem győzött írni. Szövevényes történet volt.
John Kimet, a vancouveri Scotiabank igazgatóját az egyik ügyfele, egy tengerészeti vállalkozás alkalmazottja arra kérte, hogy ellenőrizzen egy csekket, amelyet egy Calgary székhelyű cég, a Szeizmológiai Szolgálat nevében állítottak ki a vállalata számára, 250 000 dollár értékben. Az alkalmazott, Nat Damon attól tartott, hogy valami nincs rendben a csekk körül.
Kim hivatalosan nem kérhetett információt, de volt egy barátja Calgaryban, csekket kiadó bankban. A Szeizmológiai Szolgálat számlájához, tudta meg, cím helyett mindössze egy postafiók tartozott. A számlán gyér forgalom zajlott; néhány hetenként érkezett rá átutalás, és mindig ugyanarról a helyről, a Bolygó Barátai Alapítványtól. A forrásról annyit lehetett tudni, hogy a Costa Rica-i San Joséban van a központja.
Kimnek itt is volt ismerőse. Épp telefonálni akart neki, amikor a számítógép kijelzőjén megjelent, hogy a csekken van fedezet. Kim felhívta Damont, hogy megkérdezze, abbahagyhatja-e a nyomozást. Damon azt felelte, hogy ne, mert tudni szeretné, kihez kerülnek a hajók.
A bankigazgató ezután Miguel Chavezzel, a San José-i Banco Credito Agricola alkalmazottjával beszélt. Chavez elmondta, hogy a számlára a Moriah Szélerőmű Társaság utalta át a pénzt elektronikus formában a kajmán-szigeteki Ansbach (Cayman) Ltd. bankon keresztül. Ez volt minden, amit mondani tudott, de tíz perccel később visszahívta Kimet, hogy elújságolja: felvette a kapcsolatot az Ansbachhal, és megtudta, hogy a Moriah számlájára a Nemzetközi Vadonvédelmi Társaságtól érkezett átutalás három nappal korábban, a „Közlemények” rovatban a „G. Morton Kutatási Alap” bejegyzéssel.
John Kim ezután megkérdezte vancouveri kliensét, Nat Damont, hogy mire használták a csekket. Damon közölte, hogy egy kétszemélyes kutató-tengeralattjárót béreltek tőle.
Kim ezt roppant mulatságosnak találta, ezért felhívta a barátját, George Mortont, hogy egy jót nevessenek. Annál jobban meglepődött, amikor kiderült, hogy Mortonnak fogalma sincs az egészről. Evans befejezte a körmölést.
– És mindezt egy vancouveri bankigazgató derítette ki? – kérdezte.
– Igen. Egy jó barátom. Miért néz rám így?
– Mert ez rengeteg információ – felelte Evans. Nem ismerte a kanadai banki szabályokat, a Costa Rica-iakat még kevésbé, de valószínűtlennek tartotta, hogy ennyi bank ilyen könnyen adott volna ki információt. Az volt az érzése, hogy sokkal többről van itt szó, mint amit ez a bankigazgató elmondott. Fel is írta magának, hogy ennek nem ártana utánanézni. – Ezzel a Nemzetközi Vadonvédelmi Társasággal kapcsolatban áll?
Morton megrázta a fejét.
– Még sohasem hallottam róluk.
– Tehát nem adott nekik negyedmillió dollárt?
– Megmondom, hogy mit tettem a múlt héten: odaadtam negyedmilliót Nicholas Drake-nek, hogy fedezze a hó végi hiányukat. Azt mondta, gondjaik vannak, mert az egyik seattle-i támogatójuk nem utalt. Előfordult már egyszer-kétszer hasonló.
– És úgy gondolja, hogy ez a pénz köthetett ki Vancouverben?
Morton bólintott.
– Azt tanácsolom, kérdezze meg Drake-et.

– Fogalmam sincs – felelte döbbenten Drake. – Costa Rica? Nemzetközi Vadonvédelmi Társaság? Te jó ég, elképzelni sem tudom, miről lehet szó.
– Ismeri a Vadonvédelmi Társaságot? – kérdezte tőle Evans.
– Nagyon is jól. Remek csapat. Több projekten is dolgoztunk együtt a világ különböző tájain: az Evergladesben, a nepáli Tigris-hegy, a szumátrai Toba-tó. Az egyetlen magyarázat, amire gondolni tudok, hogy George csekkje valahogy elkeveredett. Vagy... Egyszerűen nem tudom. Fel kell hívnom az irodát, de Kaliforniában ilyenkor már késő van. Várnunk kell holnap reggelig.
Morton egy szót sem szólt.
– George – fordult feléje Drake –, megértem, hogy nyugtalan vagy. Még ha csak félreértésről van is szó, ez akkor is nagy összeg. Szörnyen érzem magam, de történnek hibák, különösen ha az ember egy csomó fizetetlen önkéntessel dolgozik, mint én. Mi ketten már olyan régóta ismerjük egymást. Azt akarom, hogy tudd, utána fogok nézni ennek, és ígérem, hogy visszakapod a pénzt. A szavamat adom, George.
– Köszönöm – mondta Morton.
Visszabújtak a fűtött Land Cruiserbe.
Az autó egyhangúan zötykölődött a kietlen tájon.
– A mindenit, ezek az izlandiak aztán csökönyösek! – bámult ki az ablakon Drake. – A legmakacsabb kutatók a világon!
– Nem sikerült meggyőznie? – kérdezte Evans.
– Nem. Képtelen voltam megértetni vele, hogy mit akarok. A tudósok többé nem viselkedhetnek ilyen nemtörődöm módon. Nem mondhatják azt, hogy „én csak kutatok, és az már nem az én dolgom, hogy mások mihez kezdenek az eredményeimmel”. Ez idejétmúlt felfogás. Felelőtlenség, még egy ilyen, látszólag jelentéktelen területen is, mint a gleccserkutatás. Mert akár tetszik, akár nem, egy háború kellős közepén vagyunk. Egy világháborúban, melyben az informálás és a dezinformálás vív szüntelen csatát egymással, számtalan hadszíntéren: újságok lapjain, tévéműsorokban, tudományos lapokban, weboldalakon, konferenciákban, tantermekben... és ne feledkezzünk meg a tárgyalótermekről sem. – Drake rosszallóan megcsóválta a fejét. – Az igazság a mi oldalunkon áll, de az ellenség erőfölényben van, és a pénz is az ő oldalán áll. Mintha Dávid és Góliát állna szemben egymással. És hogy ki Góliát? Az Aventis, az Alcatel, a Humana, a GE, a BP, a Bayer, a Shell, a Glaxo-Wellcome és más globális óriásvállalatok. A bolygónk kérlelhetetlen ellenségei, akikről Per Einarsson, kint a maga isten háta mögötti gleccserén, nem akar tudomást venni.
A mellette ülő Evans egyetértően bólogatott, bár tudta, hogy Drake szavait fenntartással kell fogadni, mert szereti túldramatizálni a dolgokat, ahogyan arról is hajlamos megfeledkezni, hogy a felsorolt cégek közül nem egy jelentős támogatást nyújt az NKFA részére, három nagyvállalat igazgatója is tagja Drake igazgatói tanácsának. Ez sok más környezetvédő szervezet esetében is így volt; az, hogy a nagyvállalatoknak mi a valódi szándéka ezzel, sokat vitatott kérdés volt.
– Nos, még meggondolhatja magát – jegyezte meg Morton.
– Kétlem – dünnyögte Drake. – Roppant dühös volt. Attól tartok, ezt a csatát elvesztettük. De sebaj, talpra fel, katona, és folytasd a harcot!
Egy darabig csendben ültek.
– Átkozottul jól néztek ki azok a lányok – szólalt meg Morton. – Nem igaz, Peter?
– De. Tényleg jól néztek ki.
Evans tudta, hogy Morton csak fel akarja vidítani őket, de Drake nem volt vevő a témára. Az NKFA igazgatója morcosan a csupasz tájat bámulta, helytelenítően a fejét csóválva a távoli, hófedte hegyeknek.
Evans sokat utazott Drake-kel és Mortonnal az elmúlt két évben. Mortonnak mindig sikerült jobb kedvre derítenie a körülötte lévőket, még az általában savanyú és ingerlékeny Drake-et is.
Az utóbbi időben azonban Drake még a megszokottnál is borúlátóbbnak mutatkozott. Evans néhány hete figyelt fel rá; először arra gondolt, hogy biztosan családi gondjai vannak, betegség vagy ilyesmi, de úgy tűnt, hogy mégsem erről van szó. Legalábbis semmi olyasmiről nem volt szó, amiről tudni lehetett volna. Az NKFA-nál zajlott az élet, éppen most költöztek be egy új, csodálatos Beverly Hills-i épületbe, pénzben sem volt hiány és látványos konferenciákat, bemutatókat terveztek, többek közt a Hirtelen Klímaváltozás Konferenciát, ami két hónap múlva volt esedékes. Drake azonban, a siker ellenére, nyomorultabbul érezte magát, mint valaha.
Morton is észrevette ezt, de nem törődött vele. Tipikus ügyvéd mondta. Mit vársz tőle? Felejtsd el.

Mire Reykjavíkba értek, a napsütésből eső és csípős szél lett. A Keflavík reptéren hajnalban havas eső hullt, ezért meg kellett várniuk, hogy jégtelenítsék a Gulfstream szárnyait. Evans félrehúzódott a hangár egyik sarkába, és mivel az Államokban éjszaka volt, egy hongkongi bankár barátját hívta fel. A vancouveri sztoriról kérdezte.
– Abszolút lehetetlen – jött az egyértelmű válasz. – Nincs az a bank, amelyik kiadna ilyen információt, még egy másik banknak sem. Valahol lennie kell egy GYTJ-nek a láncban.
– GYTJ? Az mi?
– Gyanús tranzakció jelentés. Ha felmerül a gyanú; hogy a pénz kábítószer-kereskedelemhez vagy terrorizmushoz köthető, megjelölik a tranzakciót, és nyomon követik az összeg mozgását. Megvannak rá a módszerek, még az erősen kódolt elektronikus tranzakciók esetében is. Csakhogy egyetlen ilyen jelentés sem fog egy bankigazgató asztalára kerülni.
– Tehát?
– Ahhoz, hogy belenézhess egy ilyenbe, rendvédelmi jogosítványra van szükség.
– Ez a bankigazgató tehát nem egyedül csinálta?
– Kétlem. Valaki mást is beavatott. Valakit, akiről nem beszélt nektek.
– Mondjuk egy vámost vagy egy interpolost?
– Igen. Lehet bármi köze is a kliensednek radikális csoportokhoz?
Evansnek ezen nevetnie kellett.
– Dehogyis!
– Biztos vagy benne, Peter?
– Abszolút.
– Mert volt már rá példa, hogy unatkozó milliomosok terroristákat támogattak. Ez történt az IRA-val is. Gazdag bostoniak pénzelték őket évtizedeken át a kaland kedvéért, és hogy bizonyítsanak maguknak. De változnak az idők. Az emberek már nem találják viccesnek ezeket a dolgokat. A kliensednek jobban kellene vigyáznia, és ha te vagy az ügyvédje, neked is. Nem szeretném, ha a börtönben kellene meglátogassalak, Peter.
Azzal letette a telefont.

LOS ANGELES FELÉ
AUGUSZTUS 23., HÉTFŐ
13.04

Az utaskísérő vodkát töltött Mortonnak egy metszett kristálypohárba.
– Elég lesz ennyi jég, édes – emelte fel a kezét Morton. Grönland felhők és jég borította földje felett repültek át. Morton Drake mellett ült, aki arról mesélt neki, hogy milyen vészesen olvad a szigetet borító jégtakaró, hogy a kanadai gleccserek visszahúzódóban vannak, és hogy még az arktiszi jég is olvadásnak indult. Morton belekortyolt a vodkába, majd bólintott. – Tehát Izland kivétel?
– Igen – vágta rá Drake. – Egy anomália. A gleccserek máshol mindenütt példátlan ütemben olvadnak.
– Még jó, hogy itt vagy nekünk te, Nick – tette a kezét Drake vállára Morton.
A másik elmosolyodott.
– És jó, hogy itt vagy nekünk te is, George. A te nagylelkű támogatásod nélkül semmire se mennénk. Te tetted lehetővé a Vanutu-pert is, ami pedig egy irtó nagy húzás lesz a publicitása miatt. Ami pedig a többi jótéteményedet illeti... nos, nem találok rá szavakat.
– Pedig téged nem szoktak cserbenhagyni – csapott a hátára Morton.
A szemközt ülő Evans arra gondolt, milyen furcsa páros is ez a kettős. A nagydarab, jó erőben lévő Morton, akin most is egyszerű farmer és kockás ing volt, mindig úgy nézett ki, mint aki ki akar robbanni az öltözékéből. A magas és irgalmatlanul sovány Drake viszont öltönyt viselt nyakkendővel, amit hiába húzott szorosra, keszeg nyaka úgy lötyögött az inggallérban, hogy még nézni is rossz volt.
A modoruk is szöges ellentétben volt. Morton szerette, ha minél többen veszik körül, s imádott enni és nevetni. Rajongott a csinos lányokért, a régi sportautókért és az ázsiai művészetért, és mindig akadt egy-két elsütni való vicce. A Holmby Hills-i villájában rendezett partikon mindenki ott volt, aki csak számított Hollywoodban, a jótékonysági estélyei pedig olyan különlegesek voltak, hogy másnap mindig beszámoltak róluk a lapok.
Természetesen Drake is részt vett ezeken az estélyeken, de általában hamar lelépett, ha tehette, még vacsora előtt. Magának való ember volt, igazi aszkétatípus, aki megvetette a nyüzsgést és a zajt. Ha előadást kellett tartania, akkor is inkább magának beszélt, mint a hallgatóságának – legalábbis ez volt az érzése az embernek. Persze, az lévén, aki volt, még ezt is a maga javára fordította: úgy tett, mintha ezzel is a pusztába kiáltó próféta magányát akarná kifejezni a nagyvilág számára.
Különbözőségük dacára tartós barátság alakult ki köztük, ami már csaknem egy évtizede tartott. Mortont, aki hatalmas vagyont örökölt, zavarta az ölébe hullt gazdagság, ezért jó szívvel osztogatta. Drake hasznos dolgokra fordította a támogatást, és segített olyan elfoglaltságot találni Mortonnak, amivel az kitölthette és értelmessé tehette napjait. Morton bekerült az Audubon Társaság, a WWF, a Vadon Társaság és a Sierra Club igazgatótanácsába, és egyik legfőbb támogatója volt a Greenpeace-nek, illetve a Környezetért Ligának.
Mindez két, az NKFA-nak ajándékozott nagy összegű adományban csúcsosodott ki. Az első 1 millió dollár volt, és a Vanutu-per finanszírozását szolgálta, a második pedig 9 millió magának az NKFA-nak, a jövőbeni kutatási és perköltségek fedezésére. Ezek után érthető, hogy az NKFA vezetősége Mortont választotta „Az Év Felelősségteljes Polgárá”-nak. A tiszteletére adandó bankettet őszre tervezték, San Franciscóban.

Evans egy újságot lapozgatott szórakozottan. A hongkongi hívás megrendítette, és most azon kapta magát, hogy tűnődve méregeti Mortont.
Morton még mindig Drake vállán tartotta a kezét, és viccet mesélt neki, de úgy tűnt, mintha ő sem lenne az igazi – csak éppen nem akarja, hogy Drake ezt észrevegye. Gyanúját csak megerősítette az, ahogyan Morton váratlanul felállt, és a pilótafülke felé indult, mondván, hogy meg akarja nézni, „mi ez az elektromos micsoda”. Mióta felszálltak, egy nagyobb napkitörés miatt a műholdas telefonok használhatatlanok voltak. A pilóták azt mondták, hogy a hatást a pólusok közelsége erősíti fel ennyire, és ha délebbre kanyarodnak, meg fog szűnni.
Morton alig várta, hogy telefonálhasson. De vajon kinek?, tűnődött Evans. New Yorkban most hajnali négy volt, Los Angelesben pedig éjjel egy óra. Kivel akart beszélni Morton? Persze bármelyik projektjével kapcsolatos lehetett: a kambodzsai víztisztítással, a guineai erdőtelepítéssel, a madagaszkári természetes élőhelymegóvással, a perui gyógynövényekkel. Nem beszélve a német expedícióról, melyet azért indítottak útnak, hogy megmérje az antarktiszi jég vastagságát. Morton személyesen is részese volt mindezen projekteknek. Ismerte a részleteket, a bennük részt vevő tudósokat, de még a helyszíneket is.
Szóval bármiről szó lehetett, de Evans mégis úgy érezte, hogy nem.
Morton visszatért.
– A pilóták szerint most már minden oké. – Félrevonult a gép elejébe, feltette a headsetjét, és elhúzta a harmonikaajtót, hogy senki se zavarja.
Evans visszatért a magazinjához.
– Nem gondolja, hogy többet iszik, mint szokott? – kérdezte tőle Drake.
– Nem hinném – felelte Evans.
– Aggódom érte.
– Szerintem feleslegesen.
– Tudja, már csak öt hét van hátra a San Franciscó-i bankettig – mondta Drake. – Ez lesz az év legnagyobb jótékonysági bálja. Jelentős publicitást fog kapni, és sokat fog segíteni abban, hogy sikeresen rendezhessük meg a Hirtelen Klímaváltozás Konferenciát.
– Aha – dünnyögte Evans.
– Szeretném, ha a nyilvánosság a környezeti problémákra figyelne, és nem bármi másra. Személyes jellegű dolgokra, ha érti, mire gondolok.
– Ezt nem inkább George-dzsal kellene megbeszélnie? – kérdezte Evans.
– Ó, már megtettem. Csak azért említem önnek is, mert olyan sok időt tölt vele.
– Ez azért túlzás.
– Tudja, hogy kedveli magát, Peter. A fiaként kezeli. Csak arra kérem, hogy segítsen, ha tud.
– Én biztos vagyok benne, hogy nem fog szégyent hozni önökre, Nick.
– Azért tartsa rajta a szemét.
– Oké, azt fogom tenni.
A harmonikaajtó kinyílt.
– Mr. Evans! – szólt be Morton. – Kérem!
Peter felállt, és előrement.
Az ajtó visszazárult mögötte.

– Sarah-val beszéltem – újságolta Morton. Sarah Jones az asszisztense volt LA-ben.
– Nincs késő ehhez?
– Ezért fizetem, mégpedig nem akárhogy Üljön le. – Evans helyet foglalt vele szemben. – Hallott valaha az NSIA-ről?[9]
– Nem.
– Nemzetbiztonsági Hírszerző Ügynökség.
– Így sem ismerős.
– És John Kennerről?
– Róla sem.
– Állítólag a MIT[10] professzora.
– Még mindig nem mond semmit a neve – vallotta be Evans. – Sajnálom. Van valami köze a környezetvédelemhez?
– Lehet. Próbáljon meg minél többet kideríteni róla.
Evans az ölébe vette a szomszéd ülésen lévő laptopot, és felnyitotta a tetejét. A gép műholdas internetkapcsolattal rendelkezett.
Alig telt bele néhány másodperc, és egy jó kondícióban lévő, korán őszülő, vastag szarukeretes szemüveget viselő férfi nézett vissza rá a képernyőről. A mellékelt életrajz meglehetősen lakonikus volt.
– Richard John Kenner, William T. Harding professzor, geokörnyezeti technológiák – olvasta hangosan Evans.
– Bármit is jelentsen ez – tette hozzá Morton.
– Harminckilenc éves. A Caltechen doktorált építészmérnökként húszévesen. A diplomamunkája témája a nepáli talajerózió volt. Hajszálon múlt, hogy nem került be az olimpiai sícsapatba. Jogi doktorátus a Harvardon. A következő négy évet a kormányzatnál töltötte. Belügyminisztérium, Stratégiai Elemzési Hivatal. A hegymászás a hobbija. Egyszer eltűnt Nepálban, a Naya Khanga csúcson, és halottá nyilvánították, de előkerült. Megpróbálta megmászni a K2-t, de a rossz időjárás visszavonulásra késztette.
– K2 – mormogta Morton. – Nem az a legveszélyesebb hegycsúcs?
– Úgy tudom. Mindenesetre ezt követően a MIT-re ment, ahol, azt kell mondanom, látványosan ívelt felfelé a pályája. 93-ban docens, 95-ben a MIT Kockázatelemzési Központjának az igazgatója, 96-ban William T Harding professzor. Tanácsadóként dolgozik az EPA-nak, a belügynek, a Védelmi Minisztériumnak, a nepáli kormánynak és a jó ég tudja még ki mindenkinek. Igen, egy rakás nagyvállalatnak is. 2002 óta szabadságon van.
– Két éve? – Morton átült Evans mellé. – Nem tetszik ez nekem. A fickó otthagy csapot-papot a MIT-en, és illa berek, azóta sem látta senki. Ez nagyon úgy hangzik, mintha vaj lenne a fején. Egy jó nagy darab vaj.
– Nem tudom, de... – Evans még egyszer végignézte a dátumokat. Húszévesen doktorált a Caltechen, három év helyett kettő alatt szerezte meg a jogi doktorátust a Harvardon, és huszonnyolc évesen már professzor a MIT-en...
– Okos fickó, na és? Engem inkább az érdekel, hogy miért van még mindig szabadságon. És hogy mit keres Vancouverben.
Evans felnézett.
– Vancouverben van?
– Onnan hívta Sarah-t.
– Miért?
– Velem akar találkozni.
– Nos, akkor majd bizonyára személyesen fog válaszolni erre a kérdésre – mondta Evans. – Ha hajlandó találkozni vele.
– Még szép – bólogatott Morton. – De mi a fenét akarhat tőlem?
– Fogalmam sincs. Pénzt?
– Sarah azt mondja, hogy titokban szeretne találkozni velem. Senkinek sem szabad tudnia róla.
– Nos, innen aztán nem fog kiszivárogni a hír. Egy repülőgépen vagyunk.
– Biztos benne? – vonta fel a szemöldökét Morton. – A lelkemre kötötte, hogy Drake-nek egy szót se szóljak.
– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha én is megyek – komorodott el Evans.
– Én is így gondolom.

LOS ANGELES
AUGUSZTUS 23., HÉTFŐ
16.09

A kovácsoltvas kapu kitárult, és az autó felhajtott a házhoz vezető árnyékos úton. Ez volt Holmby Hills, Beverly Hills leggazdagabb része. Milliárdosok laktak itt, magas kerítések és sűrű növényzet mögé rejtőzve a kíváncsi tekintetek elől. A városnak ezen a részén a biztonsági kamerákat zöldre festették, és diszkréten a növényzet lombozatába rejtették.
A ház előbújt a fák mögül. Mediterrán stílusú villa volt, krémszínű falakkal, akkora, hogy egy tízfős család is kényelmesen elfért volna benne. Evans, aki eddig az irodájával beszélt, összehajtotta a telefont.
A fikuszfákon madarak csiripeltek, a levegőben az utat szegélyező gardénia és jázmin illata úszott. A garázs melletti kárminvörös bougainvillea fölött egy kolibri lebegett. Tipikus kaliforniai pillanatkép, gondolta Evans, aki Connecticutban született, és Bostonban járt iskolába. Kaliforniát még ötévnyi itt-tartózkodás után is egzotikusnak találta.
A ház előtt egy másik autó is állt, egy sötétszürke szedőn kormányzati rendszámtáblával.
Sarah Jones, Morton harmincéves, magas, szőke, elbűvölően szép asszisztense jött ki ruganyos léptekkel a bejárati ajtón. Fehér teniszszoknyát és rózsaszín felsőt viselt, haját lófarokba fogta. Morton csókot lehelt az arcára.
– Játszani indultál?
– Igen, de a főnököm korábban hazatért. – Kezet fogott Evansszel, majd ismét Morton felé fordult. – Jól utaztatok?
– Remekül, leszámítva azt, hogy Drake végig zsörtölődött, és egy kortyot sem volt hajlandó inni. Kezd unalmas lenni.
Ahogy Morton az ajtó felé lendült, Sarah utána szólt:
– Jobb, ha tudod, hogy már itt is vannak.
– Kik?
– Kenner professzor, meg egy másik pasas. Egy külföldi.
– Komolyan? De hát nem mondtad nekik, hogy..
– Hogy kérjenek időpontot? De igen, csakhogy fütyültek rá. Leültek, és azt mondták, hogy megvárnak.
– Miért nem telefonáltál?
– Három perce sincs, hogy jöttek.
– Ühüm. Értem. – Morton Evansre nézett. – Menjünk, Peter.
Morton nappalija a hátsó kertre nézett. A szobát ázsiai antikvitások díszítették, többek között egy hatalmas kambodzsai kőfej. Mintha a fej megigézte volna őket, a kanapén két férfi ült szobormereven. Az egyik egy átlagos testmagasságú amerikai volt, ezüstös hajjal és szemüveggel, a másik egy sötét bőrű, izmos pasas, akiről még Evans is kénytelen volt megállapítani, hogy az arca bal felén végighúzódó heg ellenére átkozottul jóképű. Pamutnadrágot és könnyű sportzakót viseltek mindketten. Olyan mereven ültek a kanapé szélén, olyan éberen, mintha attól tartottak volna, hogy bármelyik pillanatban fel kell pattanniuk onnan.
– Katonák lennének? Úgy néznek ki – motyogta Morton, miközben bevonultak.
A két férfi felállt.
– Mr. Morton, én John Kenner vagyok a MIT-ről, ő pedig a kollégám, Szandzsong Thapa. Végzős diák a nepáli Musztangban.
– Ő pedig az én munkatársam, Peter Evans – válaszolta Morton.
Kezet ráztak. Kenner szorítása erős volt és határozott, Szandzsong Thapa pedig enyhén meghajolt, miközben kezet adott. Lágy hangon, brit akcentussal beszélt.
– Örvendek.
– Nem számítottam önökre ilyen hamar – vallotta be Morton.
– Gyorsak vagyunk.
– Azt látom. Mi ez az egész?
– A segítségét szeretnénk kérni, Mr. Morton. – Kenner barátságosan Evansre és Sarah-ra mosolygott. – Attól tartok, hogy amit mondani szeretnénk, az bizalmas jellegű.
– Mr. Evans az ügyvédem – közölte Morton –, és nincsenek titkaim az asszisztensem előtt.
– Értem – bólintott Kenner. – Ha gondolja, később őket is beavathatja, de előbb önnel szeretnénk beszélni.
– Ha nem sértem meg önöket... – szólalt meg Evans – ...igazolnák magukat?
– Hogyne – felelte Kenner. Mindketten a tárcájukért nyúltak. Massachusettsi vezetői engedélyeket, MIT egyetemi kártyákat és útleveleket mutattak be Evansnek, majd egy-egy névjegykártyát is a kezébe nyomtak:

JOHN KENNER, PHD
KOCKÁZATELEMZÉSI KÖZPONT MASSACHUSETTS
INSTITUTE OF TECHNOLOGY 454 MASSACHUSETTS
AVENUE CAMBRIDGE, MA 02138

SZANDZSONG THAPA, PHD
GYAKORNOK KUTATÓ
GEOKÖRNYEZETI TECHNOLÓGIAI TANSZÉK
4-C 323-AS ÉPÜLET
MASSACHUSETTS INSTITUTE OF TECHNOLOGY
CAMBRIDGE, MA 02138

Mindez telefon- és faxszámokkal, e-mail címekkel. Úgy tűnt, minden valódi.
– Most pedig – mondta Kenner –, ha megbocsátanának nekünk...

A hallban várakoztak, ahonnan a hatalmas üvegajtón át be lehetett látni a nappaliba. Morton az egyik kanapén ült, Kenner és Szandzsong a másikon. A társalgás nyugodt mederben folyt, mintha csak egyike lenne Morton az egymást érő támogatói beszélgetéseknek, melyeket Morton mindig olyan hősiesen tűrt.
Evans a telefonhoz lépett, és beütött egy számot.
– Kockázatelemzési Központ – válaszolta egy női hang.
– Kapcsolná nekem Kenner professzor irodáját?
– Máris. – Egy kattanás, és egy másik hang hallatszott. – Kockázatelemzési Központ, Kenner professzor irodája.
– Jó napot. Peter Evans vagyok, és Kenner professzorral szeretnék beszélni.
– Sajnos, nem tudom adni. Nem tartózkodik itt.
– Hol található?
– Kenner professzor meghosszabbított szabadságon van.
– Nagyon fontos lenne, hogy beszéljek vele. Nem tudja, hogy vehetném fel vele a kapcsolatot?
– Nos, ha mindenáron meg akarja találni, biztosan sikerülni fog, mert Los Angelesben van, akárcsak ön.
Tehát a hívásazonosító kijelezte a számot, gondolta Evans. Azt hitte, Mortonnak titkos száma van, de a jelek szerint nem – vagy a titkárnő tudja, hogy kell kijátszani a titkosítást.
– Nos, ha megtenné, hogy..
– Sajnálom, Mr. Evans, de ennél többet nem mondhatok.
Klikk.
– Ez meg mire volt jó? – kérdezte Sarah.
Mielőtt még Evans válaszolhatott volna, a nappaliban megszólalt egy mobiltelefon. Kenner a zsebébe nyúlt, válaszolt a hívásra, majd az ajtó felé fordult, és integetett Evansnek.
– Az irodájából hívták volna? – tűnődött Sarah.
– Valószínű.
– Vagyis tényleg ő Kenner professzor.
– Úgy néz ki – bólintott Evans. – Azt hiszem, itt most nincs szükség ránk.
– Gyere – mondta neki Sarah. – Hazaviszlek.

Elsétáltak a nyitott garázs mellett. Ferrarik sora csillogott a napfényben. Mortonnak kilenc veterán Ferrarija volt, amelyeket különböző garázsokban tartott. Ezek közt volt egy 1947-es Spyder Corsa, egy 1956-os Testa Rossa és egy 1959-es California Spyder, melyek mindegyike több mint egymilliót ért. Evans onnan tudta ezt, hogy ő nézte át a biztosítási szerződést, valahányszor Morton vett egyet. A sort Sarah nyitható tetejű fekete Porschéja zárta. A lány kihátrált vele, Evans pedig bemászott melléje.
Sarah Jones még Los Angeles-i mércével is rendkívül gyönyörű nő volt. Magas volt, vállig érő, mézszínű hajjal, kék szemekkel, tökéletes vonásokkal, vakítóan fehér mosollyal. Sportos volt, mint a kaliforniaiak nagy része, akik gyakran kocogva érkeztek a munkahelyükre. Golfozott és teniszezett, búvárkodott, kerékpározott, síelt, snowboardozott, és a jó ég tudja, mi mindent művelt még. Evans már attól elfáradt, hogy végiggondolta mindezt.
Mindezek mellett azt is tudta róla, hogy – ahogy azt a kaliforniaiak szokták mondani – „vannak részvényei”. Sarah egy gazdag San Franciscó-i család legifjabb sarja volt; az apja befolyásos ügyész, aki politikai funkciót töltött be, az anyja pedig egykori topmodell. Sarah idősebb fivérei és nővérei mind boldog házasságban éltek, mind sikeresek voltak, és arra vártak, hogy húguk is kövesse példájukat. Sarah számára azonban terhet jelentett a család sikere.
Evans sokszor eltűnődött azon, vajon miért akart Sarah éppen Mortonnak, egy másik gazdag embernek dolgozni. És hogy egyáltalán miért jött Los Angelesbe, amikor a családja az ízléstelenség városának tartotta azt. Sarah azonban jól végezte a munkáját, és Morton mindig számíthatott rá. Mint George gyakran mondogatta, a jelenléte esztétikai áldás volt számára. Természetesen a partijait látogató színészek és egyéb hírességek is egyetértettek ebben, így Sarah többükkel is randevúzott az idők folyamán – ami persze még kevésbé nyerte el a családja tetszését.
Néha Evans arra gondolt, hogy az egész voltaképpen lázadás Sarah részéről. Mint például most is az, ahogyan vezet. Gyorsan, szinte idegesen tépett lefelé a Benedict kanyonon Beverly Hills irányába.
– Az irodába vagy a lakásodhoz vigyelek?
– A lakásomhoz – felelte Evans. – Szükségem lesz az autómra.
A lány bólintott. Kikerült egy „csigalassú” Mercedest, aztán befarolt egy mellékutcába. Evans levegőt se mert venni.
– Tudod, hogy mi az a netháború? – kérdezte Sarah.
– Mi? – Evans nem volt biztos benne, hogy jól hallotta a süvítő szélben.
– Netháború?
– Nem. Miért?
– Miközben telefonáltál, hallottam, hogy Kenner ezt mondta.
Evans megrázta a fejét.
– Fogalmam sincs. Biztosan ezt hallottad?
– Előfordulhat, hogy mégsem. – A Sunseten még átzúgtak egy sárgán, de Beverlybe érve Sarah csökkentette a sebességet. – Még mindig a Roxburyn laksz?
Evans közölte, hogy igen. A hosszú, fedetlen combokra nézett.
– Kivel akartál teniszezni?
– Nem hiszem, hogy ismered.
– Nem az a...?
– Nem, annak már vége.
– Aha.
– Tényleg vége. Komolyan.
– Oké, Sarah. Semmi baj a hallásommal.
– Ti, ügyvédek, olyan gyanakvóak vagytok.
– Szóval egy ügyvéddel akartál játszani.
– Nem, nem egy ügyvéddel. Nem játszom ügyvédekkel.
– Akkor mit csinálsz velük?
– Ha mód van rá, semmit. Mint mindenki más.
– Sajnálattal hallom.
– Kivéve téged, természetesen – tette hozzá sugárzó mosollyal Sarah. A gázra taposott. A motor felbőgött.

Peter Evans a régebbi társasházak egyikében lakott a Beverly Hills-i Roxbury Drive-on. A négy lépcsőházból álló épülettel szemben a Roxbury park terült el hatalmas zöldjével. A park, mint mindig, most is tele volt élettel. Gazdagok csemetéire ügyelő spanyol dadák csevegtek, öregek süttették magukat a nappal, sőt egy dolgozó anyát is látni lehetett, aki öltönyös-kosztümös munkahelyéről jött ki ide, hogy együtt ebédelhessen gyermekeivel.
Az autó csikorgó kerekekkel lefékezett.
– Megérkeztünk.
– Köszönöm. – Evans kiszállt.
– Nem akarsz még elköltözni? Már öt éve itt laksz.
– Nincs időm a költözködésen gondolkodni.
– Megvannak a kulcsaid?
– Persze. Különben is mindig ott van egy tartalékban a lábtörlő alatt. – Evans megpaskolta a zsebét. Kulcscsörgés hallatszott. – Minden oké.
– Akkor viszlát – mondta Sarah. Gázt adott, és már ott sem volt.

Evans átvágott a napsütötte udvaron, és felment az első emeletre. Mint mindig, most is aggasztónak találta Sarah viselkedését. Valahogy az volt az érzése, hogy ez a gyönyörű nő azért mutatja magát ilyen szertelennek, mert ezzel akarja távol tartani magától a másik nem tagjait. Engem mindenesetre sikerült, gondolta Evans. Képtelen volt eldönteni, hogy szeretne-e randevúzni Sarah-val vagy sem. Igaz, Morton miatt semmiképpen nem lett volna jó ötlet.
Alig lépett be a lakásba, máris megszólalt a telefon. Heather volt az, az asszisztense. Korábban akart hazamenni, mert rosszul érezte magát. Heather gyakran érezte magát rosszul ilyen tájban, épp időben ahhoz, hogy megelőzze a délutáni csúcsforgalmat. Általában hétfőn és pénteken jött rá a rosszullét. A vezetőség azonban, meglepő módon, vonakodott kirúgni őt.
Egyesek szerint azért, mert korábban viszonya volt Bruce Blackkel, az egyik alapítóval, és mivel Bruce rettegett attól, hogy a felesége tudomást szerez a félrelépéséről, Heather azt csinálhatott, amit csak akart. Mások úgy tudták, hogy egy másik társtulajdonossal van viszonya, de hogy az illető kicsoda, azt nem voltak hajlandóak elárulni. Egy harmadik történet szerint a nagy költözködés alkalmával – amikor a cég az egyik felhőkarcolóból egy másikba hurcolkodott át – Heather kompromittáló iratokra bukkant, és lemásolta őket.
Evans azt gyanította, hogy ennél jóval egyszerűbb a magyarázat. Heather okos nő volt, és épp elég régóta dolgozott a cégnél ahhoz, hogy tudja, mivel jár az, ha egy kirúgott alkalmazott jogtalan elbocsátással vádolja a munkaadóját. Ezt használta ki, ügyelve arra, hogy mindig jóval kevesebb bosszúságot okozzon, mint egy per, amit a kirúgása esetén a cég nyakába akaszthatna. Így tudta elérni azt, hogy egy évben gyakorlatilag nem dolgozott többet harminc hétnél.
Heathert mindig a legtehetségesebb kezdő munkatárs mellé osztották be, azzal a meggyőződéssel, hogy egy igazán jó ügyvédet nem hátráltathat a megbízhatatlanságával. Evans már évek óta próbált megszabadulni tőle. A következő évre új asszisztenst ígértek neki. Ezt burkolt előléptetésnek vette.
– Igazán sajnálom – hagyta rá Evans. Nem akarta felhúzni magát.
– Már megint a gyomrom. Azt hiszem, elmegyek az orvoshoz.
– Még ma?
– Ha sikerül időpontot kérnem...
– Értem.
– Csak szólni akartam, hogy holnaputánra megbeszélést hívtak össze. Kilenckor lesz a nagyteremben.
– Csakugyan?
– Mr. Morton most telefonált be. Tíz-tizenkét résztvevőre számítunk.
– Tudja, hogy kik lesznek azok?
– Nem. Azt nem mondták.
Miért nem kérdezted? – gondolta Evans.
– Vagy úgy – mondta.
– Ne feledkezzen meg Morton lányának a vádiratáról sem. A jövő hétre fog kelleni. Ezúttal Pasadena, nem a belváros. Ja, és Margo Lane is telefonált a Mercedes-ügy miatt, az a BMW kereskedő pedig nem akar meghátrálni.
– Még mindig be akarja perelni a templomot?
– Minden másnap telefonál.
– Oké. Ez minden?
– Meg még vagy tíz másik ügy Megpróbálom összeállítani a listát, ha egy kicsit jobban leszek.
Ez azt jelentette, hogy nem fogja.
– Jól van – válaszolta Evans.
– Bejön? Ma már nem. Muszáj aludnom egy keveset.
– Akkor viszlát holnap.

Csak most döbbent rá, hogy mennyire éhes. A hűtőben semmit nem talált egy ősidők óta ott árválkodó joghurtot, egy fonnyadt zellert és azt a fél üveg bort leszámítva, amit még két héttel korábban, a legutóbbi randevú alkalmával bontott fel. Egy Carol nevű lánnyal volt viszonya, aki egy másik cégnél foglalkozott garanciális perekkel. A konditeremben csípték fel egymást, és rendszertelenül találkozgattak. Mindketten elfoglaltak voltak, és az igazat megvallva csak nem akarták kézzel-lábbal a másikat. Hetente egyszer-kétszer összejöttek, egy jót szexeitek, együtt töltötték az éjszakát, és ennyi, kora reggel ismét elváltak útjaik. Néha vacsorázni is elmentek, de erre elég ritkán került sor. Egyikük sem akart túl sok időt szánni a másikra.
Evans átment a nappaliba, hogy lehallgassa az üzeneteket a rögzítőről. Carol nem kereste, Janis viszont, egy másik lány, akivel időnként találkozott, igen.
Janis edző volt a teremben, és egy igazi Los Angeleshez méltó, tökéletesen arányos és kőkemény test büszke birtokosa. A lány a szexet is erőpróbának tekintette, olyan alaposan kifacsarva partnerét minden egyes alkalommal, hogy Evans a végén mindig úgy érezte, a teljesítménye túl kevés, a testzsírszázaléka pedig túl magas neki. Ennek ellenére nem szakított vele, mert büszke volt rá, hogy egy ilyen nő hajlandó ágyba bújni vele, még ha maga a szex nem is volt az igazi. Az is a lány mellett szólt, hogy mindig kapható volt, csak szólni kellett neki. Janisnak volt ugyan egy állandó barátja, egy idősebb kábeltévés producer, de a pasas rengeteget volt távol, a lányt pedig hajtotta a vére.
Janis előző este hagyott üzenetet. Evans nem hívta vissza. Janis a „vagy most rögtön, vagy felejtsd el” típusba tartozott, és Evans erre az estére nem akart nőt.
Janis és Carol előtt természetesen voltak más nők is, többé-kevésbé hasonlóak. Legfőbb ideje lett volna egy normális lányt találni. Tartalmas, korához és személyiségéhez méltó kapcsolatra vágyott, de elfoglalt volt, így hát be kellett érnie azzal, ami – vagy aki – éppen adódott.
Most azonban először is a gyomrát szerette volna megtölteni.
Lement az autójához, és elhajtott a legközelebbi autós gyorsbüféhez. Gyakori vendég volt itt. Egy sajtburgert és egy epershake-et vett magának. Magába tömte, aztán hazament. Le akart feküdni, de aztán eszébe jutott, hogy még tartozik Mortonnak egy hívással.
– Épp most akartam telefonálni – mondta Morton. – Az érdekel, hogy hogyan is állunk az NKFA-nak ígért támogatással. A Vanutu-perre szánt pénzzel.
– A papírok elkészültek, és az aláírásuk is megtörtént, de úgy tudom, hogy a pénz még nem lett átutalva.
– Nagyszerű. Gondoskodjon róla, hogy egyelőre ne is legyen.
– Rendben.
– Az NKFA-nak ne szóljon róla.
– Ahogy óhajtja.
– Oké.
Evans letette a kagylót, és átment a hálószobába. Még levetkőzni se volt ideje.
Ezúttal Janis, az edzőlány kereste.
– Eszembe jutottál, és azon tűnődtem, vajon mit csinálsz most. – mondta a lány.
– Az igazság az, hogy épp ágyba készülök bújni.
– Nincs ahhoz egy kicsit túl korán?
– Most jöttem haza Izlandról.
– Akkor biztosan fáradt lehetsz.
– Annyira azért nem.
– Mit szólnál hozzá, ha nem egyedül kellene ágyba bújnod?
– Örülnék neki.
Janis elkuncogta magát.

BEVERLY HILLS
AUGUSZTUS 24., KEDD
06.04

Evans ritmikus zihálás hangjára ébredt. Oldalra nyújtotta a kezét, de Janis nem volt mellette. Az ágy viszont még meleg volt. Megemelte a fejét, és ásított egyet. A kellemesen meleg reggeli fényben egy karcsú, formás lábat látott felemelkedni az ágyvég mögül, aztán egy másikat, majd mindkettő leereszkedett. Újabb zihálás, és a lábak megint feltűntek.
– Janis – szólalt meg. – Mit csinálsz?
– Melegítek. – A lány felállt. Meztelen volt, de ez a legkevésbé sem zavarta, mert tudta, hogy teste a legapróbb részletig tökéletes. – Héttől órám van.
– Mennyi az idő most?
– Hat óra.
Evans nyögött egyet, és a párnába fúrta a fejét.
– Neked se ártana felkelned – mondta a lány – A túl sok alvás megrövidíti az életet.
Evans megint nyögött egyet. Janis egy két lábon járó orvosi lexikon volt. A munkájához tartozott.
– Hogyan rövidítheti meg az életemet az alvás?
– Patkányokon tanulmányozták. Nem hagyták őket aludni, és tudod, mi történt? Tovább éltek.
– Aha. Nem tennéd oda a kávét?
– Jól van, de csak azért, mert olyan szépen kértél. Nem ártana leszoknod róla. – Kilibegett a szobából.
Evans felült az ágy szélén.
– Nem hallottad? A kávé megelőzi a szívinfarktust.
– Ez nem igaz – felelte Janis a konyhából. – A kávéban kilencszázhuszonhárom-féle vegyület van, melyek nagyobbik része nem tesz jót a szervezetednek.
– Pedig a legújabb tanulmányok ezt mondják. – Ez tényleg így volt. – És rákot is okoz.
– Ezt még nem tudták bebizonyítani.
– Meg vetélést.
– Ez engem aligha érint.
– Idegfeszültséget.
– Kérlek, Janis.
A lányvisszajött, és összefonva karjait tökéletes melle alatt, az ajtókeretnek dőlt. Tisztán látni lehetett az ágyéka felé futó vénákat az alhasán.
– Pedig ideges vagy, Peter. Ismerd el!
– Csak akkor, ha a testedet nézem.
– Nem veszel komolyan – húzta fel az orrát Janis. Visszament a konyhába, megmutatva feszes, kifogástalan hátsóját is. Evans hallotta, hogy kinyitja a hűtő ajtaját.
– Nincs tej.
– Feketén is jó lesz.
Evans felkelt, és zuhanyozni indult.
– Nem ért kár? – kérdezte a lány.
– Miért ért volna?
– A földrengés miatt. Volt egy kisebb, míg oda voltál. 4,3 körüli.
– Nem tudok róla.
– Nos, az egyszer biztos, hogy a tévédet elmozdította.
Evans megtorpant.
– Mi?
– Elmozdította a tévédet. Nézd meg!
A reggeli napfény világosan kirajzolta a kört, amit a tévéállvány lába préselt a szőnyegbe. A tévé jó háromhüvelyknyivel odébb állt, mint korábban. Pedig elég súlyos darab volt. A látványtól Evans hátán végigfutott a hideg.
– Szerencsés vagy – mondta a lány – Ott az a rengeteg üvegcucc a kandallópárkányon. Könnyen eltörnek, még egy kisebb földrengésben is. Van biztosításod?
Evans nem válaszolt; a tévé hátulját, a csatlakozókat ellenőrizte. Úgy tűnt, minden úgy van, ahogy volt. Igaz, már legalább egy éve nem kukkantott be a tévé mögé – honnan is emlékezhetett volna rá, hogyan voltak bedugdosva a vezetékek?
– Apropó. Ez nem valódi kávé – váltott témát Janis. – Ha már iszol, legalább valódi kávét igyál. Figyelsz rám egyáltalán?
– Csak egy perc. – Leguggolt a tévé elé, s benézett a készülék és az állvány közé.
Itt sem látott semmi szokatlant.
– És ez mi?
Evans felnézett. Janis egy fánkot tartott a kezében.
– Peter! – szólt rá szigorúan a lány – Tudod te, mennyi zsír van ezekben? Ezzel az erővel akár vajat is szopogathatnál.
– Tudom... Le kellene szoknom róla.
– Úgy bizony Hacsak nem akarsz cukorbeteg lenni idősebb korodban. El bírnál szakadni végre attól a tévétől?
– Csak megnéztem, nem esett-e baja.
– Miért? Eltört valahol?
– Nem hiszem. – Felegyenesedett.
– Folyni hagytad a vizet a zuhanyzóban – emlékeztette Janis. – Szerinted ez környezettudatos viselkedés? – Kávét töltött neki. – Idd meg, aztán zuhanyozz le. Nekem mennem kell.
Mire kijött a zuhany alól, Janis elment. Bevetette az ágyat, letakarta az ágyterítővel (ez valahogy sosem akart normálisan összejönni), aztán bebújt a gardróbba, hogy öltönyt válasszon magának.

CENTURY CITY
AUGUSZTUS 24., KEDD
08.45

A Hassle and Black ügyvédi iroda öt emeletet foglalt el egy irodaházban Century Cityben. Előretekintő, szociálisan érzékeny cég voltak. Számos hollywoodi hírességet és gazdag aktivistát képviseltek, akik mind tenni igyekeztek a környezetvédelem ügyében. Azt, hogy Orange megye három legnagyobb mezőgazdasági vállalatát is ők képviselték, már kevésbé reklámozták. Pedig, ahogy a társtulajdonosok mondogatták, ezek segítettek egyensúlyban tartani a céget.
Evans a környezetvédők, legfőképpen George Morton miatt lépett be hozzájuk. Egyike volt a négy ügyvédnek, akik csaknem teljes időben Mortonnak és kedvenc pártfogoltjának, az NKFA-nak dolgoztak. Ennek dacára még mindig kezdőnek számított, és egy apró irodával kellett beérnie, amelynek az ablaka a szemközti felhőkarcoló üvegfalára nézett.
Evans átnézte az asztalán hagyott papírokat. A szokásos anyag volt, csupa olyan ügy, amivel a kezdő ügyvédeket szokták megbízni: egy albérleti és egy munkáltatói szerződés, egy csődindítvány, egy adóügyi kérelem és két felszólító levél, melyben kliensei perrel fenyegetőztek. Az egyikük egy festőművész volt, aki egy művészeti galériától szerette volna visszaszerezni eladatlan festményeit, a másik pedig Morton egyik szeretője, aki azt állította, hogy a Sushi Roku parkolóőre megkarcolta hátranyitható tetejű Mercedese oldalát, miközben beállította.
A szerető, Margaret Lane, egykor színésznő volt, aki amellett, hogy nagyon szeszélyes tudott lenni, pereskedni is imádott. Amikor George hanyagolta – márpedig az utóbbi időben ezt tette –, mindig talált magának valakit, akit beperelhetett. Az indítvány pedig óhatatlanul Evans asztalán kötött ki. Fel is írta magának, hogy beszélnie kell Margóval; meggondolatlanság lett volna pert indítani a parkolóőr ellen, de ezt előbb meg kellett értetnie a nővel.
Ott volt aztán még a Beverly Hills-i BMW kereskedő ügye is. A férfi azt állította, hogy a „Mit vezetne Jézus?” elnevezésű kampány sérti az üzleti érdekeit, mert rossz képet fest a luxusautókról. Ráadásul a kereskedés mindössze egy háztömbnyire volt egy templomtól, és istentiszteletek után a hívek egy része prédikációval zaklatta a személyzetet. Az eladások azonban ennek ellenére emelkedtek az előző évhez képest, ezért Evans az autókereskedővel is beszélni akart.
Miután ezzel megvolt, átnézte az elektronikus postaládáját is. Húsz pénisznövelő ajánlatot kapott, tíz levélben olcsó nyugtatókat ajánlottak, másik tíz pedig azt javasolta, hogy vegyen fel kölcsönt a kamatemelés előtt. Mindössze hat e-mailnek ismerte a feladóját. Az egyikük Herb Lowenstein volt, a Morton ingatlan- és befektetési ügyeivel foglalkozó idősebb ügyvéd kolléga. Lowenstein beszélni akart vele.
Evans átsétált Herb irodájába.
Lisa, Herb Lowenstein asszisztense épp telefonált. Amint Evans megjelent, letette a kagylót, és bűnbánóan felnézett.
– Jack Nicholsonnal beszél – közölte.
– Hogy van Jack?
– Remekül. Most fejeznek be egy forgatást Meryllel, de gondjaik adódtak.
Lisa Ray egy csillogó szemű, huszonhét éves lány volt, megrögzött pletykafészek. Evans már régóta tőle szerezte be a nem hivatalos belső információkat.
– Mit akar tőlem Herb?
– Valami Nick Drake-kel kapcsolatos ügyről van szó.
– Mi ez a holnap reggeli megbeszélés?
– Fogalmam sincs – felelte értetlenül a lány – Semmit sem tudtam kideríteni róla.
– Ki hívta össze?
– Morton könyvelői. – Lisa a telefonra pillantott. – Letette. Most már bemehetsz.
Herb Lowenstein felállt, és lagymatagon megrázta Evans kezét. Kellemes arcú, kopaszodó férfi volt, szelíd és enyhén ellenszenves. Az irodáját családi fotók díszítették tucatjával, az asztala tömve volt velük. Jól kijött Evansszel, aminek újabban Morton harmincéves lánya volt a legfőbb oka. Ugyanis valahányszor a nőt letartóztatták kokainbirtoklásért, Evans ment be éjnek évadján a rendőrségre, hogy leszurkolja érte az óvadékot. Korábban Lowenstein feladata volt ez, hosszú éveken át, és most örült, hogy átaludhatja az éjszakát.
– Nos, milyen volt Izland?
– Hideg.
– Minden rendben?
– Persze.
– Úgy értem, George és Nick között.
– Azt hiszem. Miért?
– Nick aggódik. Kétszer is felhívott az elmúlt egy órában.
– Miért?
– Hogy állunk George adományával?
– Ezt Nick kérdezte?
– Gond van vele?
– George azt akarja, hogy egyelőre tartsuk vissza.
– Miért?
– Azt nem mondta.
– Emiatt a Kenner nevű pasas miatt?
– Nem tudom. Csak annyit mondott, hogy tartsuk vissza. – Evans azon tűnődött, vajon mit tudhat Lowenstein Kennerről.
– Mit mondjak Nicknek?
– Mondd azt, hogy dolgozunk rajta, de még nem tudunk időpontot mondani.
– De ugye nem lesz vele gond?
– Nem tudok róla, hogy lenne – felelte diplomatikusan Evans.
– Oké – sóhajtott Lowenstein. – Köztünk fog maradni: gond van?
– Meglehet. – George ritkán tartott vissza adományokat, este pedig, amikor felhívtam, határozottan feszültnek tűnt.
– Miért hívták össze holnapra a megbeszélést? – kérdezte Lowenstein.
– Gőzöm sincs.
– Nem említette George?
– Egy szóval se.
– Nick nagyon ideges.
– Nos, ez nála elég gyakran előfordul.
– Nick hallott erről a Kennerről. Azt mondja, nagy bajkeverő, környezetellenes megnyilvánulásokkal.
– Azt erősen kétlem. A MIT professzora valamilyen környezettudományi ágban.
– Nick mégis bajkeverőnek tartja.
– Az ő dolga, hogy mit gondol.
– Hallotta, amikor a repülőn Kennerről beszélgettetek Mortonnal.
– Nicknek nem kellene hallgatóznia.
– Aggódik. Attól tart, hogy elveszítik George támogatását.
– Nem lepne meg – vont vállat Evans. – Elcsesztek egy jó kövér csekket. Rossz számlára utalták.
– Hallottam róla. Egy önkéntes baklövése volt. Igazán nem hibáztathatjátok érte Nicket.
– Akkor sem vet rá jó fényt.
– A Nemzetközi Vadonvédelmi Társaságnak utalták át. Komoly szervezet, a pénzt pedig vissza fogják utalni, ha ugyan már meg nem történt.
– Az nagyszerű lesz.
– Te kinek a pártján állsz ebben az ügyben?
– Nekem nem az a dolgom, hogy állást foglaljak, hanem az, hogy tegyem, amit a kliens mond.
– De George tőled kér tanácsot.
– Ezúttal nem kért.
– Ez úgy hangzik, mintha elbizonytalanodtál volna.
Evans határozott nemet intett a fejével.
– Herb, én nem tudok semmiféle problémáról. Csak annyit tudok, hogy a kifizetést vissza kell tartani. Ez minden.
– Értem. – Lowenstein a telefonért nyúlt. – Megpróbálok lelket önteni Nickbe.

Evans visszament az irodájába. Telefoncsörgés várta. Válaszolt a hívásra.
– Mit csinál ma? – kérdezte Morton.
– Nem sok mindent. A papírmunkával próbálok megbirkózni.
– Az várhat. Azt akarom, hogy menjen át, és nézzen utána, hogy állnak a Vanutu-üggyel.
– Mi értelme, George? Még a keresetet sem adták be!
– Azért csak látogassa meg őket.
– Oké, de Culver Cityben vannak. Inkább felhívom őket, és...
– Nem. Menjen oda.
– De ha nem tudnak róla, hogy én...
– Éppen ezt akarom. Utána tájékoztasson, hogy mit látott, Peter.
Morton köszönés nélkül letette a kagylót.

CULVER CITY
AUGUSZTUS 24., KEDD
10.30

A Vanutu-pert előkészítő csapat egy régi raktárban rendezkedett be Culver Citytől délre. Iparterület volt, tele kátyús utakkal. Az épület semmitmondó volt: egy csupasz téglafal és egy ajtó ütött-kopott fém házszámmal. Evans becsengetett. Az ajtó egy apró, fallal leválasztott fogadótérbe nyílt. A túloldali ajtó mindkét oldalán egy-egy fegyveres őr állt, a recepciós pultnál pedig egy barátságtalan nő ült.
– A neve?
– Peter Evans, Hassle and Black.
– Kit akar látni?
– Mr. Baldert.
– Kért időpontot?
– Nem.
A recepciós nem akart hinni a fülének.
– Szólok az asszisztensének.
– Köszönöm.
A recepciós olyan halkan beszélt a telefonba, hogy Evans csak az irodája nevét értette. A két őrre nézett. Azok kifejezéstelen arccal bámultak vissza rá. A recepciós befejezte a beszélgetést, és közölte:
– Ms. Haynes azonnal itt lesz. – A fejével intett a két őrnek.
Az egyik odajött.
– Azonosítaná magát, uram? Formalitás.
Evans odaadta az autóvezetői jogosítványát.
– Van önnél kamera vagy bármilyen egyéb hang-, illetve képrögzítő eszköz?
– Nincs.
– Mágneslemez, meghajtó, flashkártya vagy egyéb számítástechnikai alkatrész?
– Nincs.
– Fegyver?
– Nincs.
– Felemelné a karját egy pillanatra? – Mivel Evans furcsán nézett rá, hozzátette: – Képzelje azt, hogy a reptéren van – azzal végigtapogatta.
Evans biztos volt benne, hogy valójában nem fegyvert keresett, hanem arról akart meggyőződni, hogy nincs-e bedrótozva. Végighúzta az ujját az inggallér belsején, megtapogatta a varratokat a zakón, körbehúzta a mutatóujját a nadrág derékrésze alatt is, aztán megkérte, hogy vegye le a cipőjét. Végül egy elektronikus pálcával is letapogatta.
– Maguk aztán komolyan veszik a dolgukat – jegyezte meg Evans.
– Kénytelenek vagyunk. Köszönöm, uram.
Az őr visszatért a helyére az ajtó mellé. Ülőhely nem volt, ezért Evans állt és várt, legalább két percig, amikor végre kinyílt a belső ajtó, és egy vonzó, de szigorú nő lépett ki rajta. A húszas évei végén járt, sötétbarna haja volt és kék szeme; farmert és fehér inget viselt.
– Mr. Evans? Jennifer Haynes vagyok. – A kézfogása is határozott volt. – John Balder munkatársa vagyok. Erre jöjjön.
Bementek.
Egy szűk folyosón mentek át, aminek a végét egy újabb ajtó zárta. Egy biztonsági zsilip, állapította meg Evans.
– Mire jó ez az egész? – kérdezte az őrökre utalva.
– Volt egy kis gondunk.
– Miféle gond?
– Az emberek kíváncsiak rá, hogy mi folyik itt.
– Aha...
– Megtanultunk óvatosnak lenni.
Végighúzta a kártyáját a kártyanyíláson, és az ajtó berregve kinyílt.
Egy hatalmas, magas mennyezetű raktárteremben voltak, amelyet üveg válaszfalakkal osztottak tágas szobákra. Evans bal keze felől, az üvegfal mögött egy komputerterminálokkal teli helyiséget lehetett látni; minden kijelző előtt egy fiatal kezelő ült, kazalnyi dokumentummal a billentyűzete mellett. NYERS ADATOK, hirdette az üvegre festett felirat.
Jobboldalt egy hasonló terem volt MŰHOLDAK/RÁDIÓSZONDA felirattal. Evans négy személyt látott odabent. Egy felnagyított, recés vonalakat ábrázoló grafikon előtt álltak, és élénken vitatkoztak valamin.
Valamivel lejjebb egy másik, ÁLTALÁNOS LÉGKÖRZÉSI MODELL feliratú terem volt. Itt nagy, színes térképek borították a falat.
– Ejha! – jött ki Evansből. – Tényleg komolyan veszik a dolgukat.
– Nagy per lesz – felelte Jennifer Haynes. – Ezek a szakértőink. Többnyire végzős klimatológusok, nem ügyvédek. Mindegyik csapat külön kérdéskört vizsgál – mutatott körbe. – Az első csapat a nyers adatokat szortírozza. New Yorkból, a Columbia Egyetem Goddard Űrkutatási Intézetétől, a tennessee-i Oak Ridge-ből, a USHCN-től[11], illetve a kelet-angliai Hadley Központtól kapjuk őket. Az egész világra kiterjedő hőmérsékleti adatokat szolgáltatnak.
– Értem – bólintott Evans.
– A másik csapat műholdas adatokkal dolgozik. A Föld körül keringő mesterséges holdak 1979 óta rögzítik a felső atmoszféra hőmérsékleti adatait, így több mint húszévnyi adathalmaz áll rendelkezésünkre. Ezzel próbálunk kezdeni valamit.
– Vagyis?
– A műholdas adatsorok sok fejtörést okoznak.
– Miért?
Jennifer úgy tett, mintha nem hallotta volna, és a következő szobára mutatott.
– Ők a különböző KGKM-ek, vagyis komputer generálta klímamodellek összehasonlító tanulmányával foglalkoznak. Ezek is az 1970-es évektől napjainkig terjedő időszakot ölelik át. Mint bizonyára tudja, ezek rendkívül összetett modellek, melyekben egyidejűleg egymilliónál is több adatot kell manipulálni. Messze a legbonyolultabb szimulációs programok. Főként amerikai, brit és német modellekkel foglalkozunk.
– Lenyűgöző – mondta Evans, és így is gondolta.
– Ők ott – mutatta Jennifer – tengerszintkérdésekkel, a sarkon túl pedig paleoklimatológiával foglalkoznak. Végül van még egy teamünk, amelyik a szoláris besugárzást és az aeroszolokat vizsgálja. Ó, és még nem említettem azokat, akik az UCLA-n[12] az atmoszféra visszacsatolási mechanizmusait tanulmányozzák. Főként a felhőborítottság és a hőmérséklet-változás kapcsolata érdekli őket. Nagyjából ez minden. Evans zavarát látva egy pillanatra elhallgatott. – Sajnálom. Mivel George Mortonnak dolgozik, azt hittem, hogy ismerősen csengenek ezek a dolgok.
– Ki mondta, hogy Mortonnak dolgozom?
Jennifer elmosolyodott.
– Értjük a dolgunkat, Mr. Evans.
Egy felirat nélküli üvegfalhoz értek. A hely tele volt térképekkel, óriásfotókkal és háromdimenziós Föld-makettekkel, amelyeket átlátszó műanyag dobozokba zártak.
– Ezek mire valók? – kérdezte Evans.
– Ez a mi audiovizuális részlegünk. Az esküdtszéknek bemutatandó demonstrációs anyagot készítik elő. Az adatok egy része nagyon összetett, ezért igyekszünk megtalálni a bemutatásuk legegyszerűbb és leghatásosabb módját.
Továbbsétáltak.
– Tényleg ennyire bonyolult a helyzet? – kérdezte Evans.
– Igen. Vanutu gyakorlatilag négy korallzátonyból áll, melyek még a sziget legmagasabb pontján is mindössze húsz lábbal emelkednek a Csendes-óceán fölé. A sziget nyolcezer lakóját az a veszély fenyegeti, hogy elmossa őket a víz, ha a globális felmelegedés következtében az óceánok szintje megemelkedik.
– Igen, ezt értem – mondta Evans. – De miért foglalkozik ilyen sok emberük kutatással?
Jennifer furcsán nézett rá.
– Mert meg akarjuk nyerni az ügyet.
– És...
– Ami nem lesz könnyű.
– Ezt hogy érti? – csodálkozott Evans. – Globális felmelegedés van. Mindenki tudja, hogy mi az a globális felmelegedés!
– Na és mi? – harsogta egy hang a raktár másik végéből.
Egy kopasz, szemüveges férfi jött oda hozzájuk. Furán lépdelt, éppen úgy, mint egy kopasz keselyű, aminek gúnyolták. Mint mindig, most is csupa kékbe volt öltözve: kék öltönyt, kék inget, kék nyakkendőt viselt. Szúrós tekintettel nézte Evanst, de az nem vette ezt zokon, sőt inkább meg volt illetődve, hogy egy ilyen híres ügyvéd időt szentel neki.
Evans kezet adott neki.
– Peter Evans, Hassle and Black.
– George Mortonnak dolgozik?
– Igen, uram.
– Hálásak vagyunk Mr. Morton nagylelkűségéért. Igyekszünk méltóak lenni a támogatásához.
– Tolmácsolni fogom neki, uram.
– Biztos vagyok benne. Az imént globális felmelegedésről beszélt, Mr. Evans. Érdekli a téma?
– Igen, uram. Mint a bolygó minden felelősségtudattal rendelkező lakóját.
– Ebben egyetértünk. De árulja el nekem, ön szerint mi a globális felmelegedés?
Evanst meglepte a kérdés. Nem számított rá, hogy vizsgáztatni fogják.
– Miért kérdezi?
– Mindenkitől megkérdezzük, aki betér ide. Szeretnénk megismerni az emberek tájékozottságát a témában. Nos, mi a globális felmelegedés?
– A Föld felmelegedése a fosszilis üzemanyagok égetése következtében.
– Nos, ez nem állja meg a helyét.
– Nem?
– Egyáltalán nem. Talán próbálja meg újra.
Evans gondolkodóba esett. Az egy percig sem volt kétséges, hogy egy precíz, szőrszálhasogató jogászelmével van dolga. Túl jól ismerte a fajtáját, még az egyetemről.
– A globális felmelegedés – mondta, ezúttal óvatosabban választva meg a szavakat – a felszín felmelegedése a fosszilis üzemanyagok égetése révén a légkörbe jutó szén-dioxid miatt.
– Még mindig nem jó.
– Miért nem?
– Több okból is. Kapásból négy hibát számoltam meg a definíciójában.
– Nem értem – dünnyögte Evans. – Szerintem egészen tűrhető definíciót adtam.
– Adott volna – javította ki szigorú hangon Balder –, ha hozzáteszi, hogy elmélet.
– Már nem az! – tiltakozott Evans.
– Pedig az – bólogatott Balder. – Higgye el, én örülnék neki a legjobban, ha nem az lenne. A helyzet azonban az, hogy a globális felmelegedés egy elmélet, amely azt mondja, hogy a szén-dioxid és egyéb gázok megemelkedett szintje a földi légkör átlaghőmérsékletének az emelkedését okozza az úgynevezett üvegházhatás miatt.
– Nos, elismerem, hogy ez egy sokkal precízebb megfogalmazás, de...
– Úgy látom, hogy ön hisz a globális felmelegedésben, Mr. Evans. Így van?
– Így van.
– Erősen hisz benne?
– Persze. Mint mindenki más.
– Ha ön erősen hisz valamiben, akkor nem érzi úgy, hogy pontosan kell kifejeznie a véleményét?
Evans verejtékezni kezdett. Most már tényleg úgy érezte magát, mintha visszaült volna az egyetemi padba.
– Nos, uram, úgy vélem, hogy ez esetben nincs szükség erre, mert ha a globális felmelegedésről beszélek, akkor mindenki tudja, hogy miről van szó.
– Biztosan tudják? Mert én azt gyanítom, hogy még maga sem tudja, miről beszél!
Evans ettől annyira dühös lett, hogy képtelen volt türtőztetni magát:
– Nézze, csak azért, mert nem fejeztem ki magam elég tudományosan, még nem...
– Engem nem a tudományos definíció érdekel, Mr. Evans, hanem az, hogy milyen alapon hisz az egészben. Márpedig abból, ami itt elhangzott, az derül ki, hogy semmilyen alapon.
– Tisztelettel, uram, ez nevetséges!
– Úgy érti, van alapja?
– Természetesen van.
Balder tűnődve nézte. Elégedett volt magával.
– Ebben az esetben nagy segítséget jelenthet a perben. Hajlandó lenne ránk szánni egy órát a drága idejéből?
– Nos... miért is ne?
Balder a nőre nézett, jelezve, hogy övé a szó.
– Azt szeretnénk felmérni, hogy mennyit tud egy olyan jól tájékozott személy, mint ön a globális felmelegedésről. Ez sokat segítene abban, hogy megfelelő módon tálaljuk az érveinket az esküdteknek.
– Szóval legyen afféle próbaesküdtszék?
– Pontosan. Már voltak néhányan, akik vállalták.
– Oké – felelte Evans. – Azt hiszem, be tudom szorítani a napirendembe. Valamikor a napokban sort keríthetünk rá.
– Nekünk most lenne jó – jelentette ki Balder. – Kérem, hívja össze a csapatát a négyesbe – mondta Jennifernek.
– Én szívesen segítek – mondta Evans –, de voltaképpen azért jöttem, hogy képet kapjak...
– Mert azt hallotta, hogy gondok vannak a per előkészítésével? Nos, nincsenek. Viszont jelentős változások történtek. – Balder a karórájára pillantott. – Nekem most megbeszélésem lesz. Ön most egy darabig Ms. Haynes társaságát fogija élvezni, aztán megbeszéljük, hogyan látom én a pert. Rendben?
Evans most már nem mondhatott nemet.

VANUTU-TEAM
AUGUSZTUS 24., KEDD
11.00

Leültették egy hosszú tárgyalóasztal egyik végébe, és ráirányítottak egy kamerát a szoba másik végéből. Mint amikor tanúvallomást rögzítenek, gondolta Evans.
Öt fiatal jött be, farmerben és pólóban. Leültek az asztalhoz, Jennifer pedig bemutatta őket, de olyan gyorsan hadarta el a nevüket, hogy Evans egyiket sem tudta megjegyezni. Mindannyian végzős diákok voltak a tudomány különböző területeiről.
Miközben a többiek elrendezkedtek, Jennifer leült Evans mellé.
– Sajnálom, hogy John olyan nyers volt. Nagy nyomás nehezedik rá, ezért néha egy kicsit gorombább a kelleténél.
– Az ügy miatt?
– Igen.
– Miféle nyomás?
– Legyen türelemmel, és látni fogja, hogy mivel állunk szemben. Készen álltok? – kérdezte a fiatalokat.
A felnyitott notebook mögül fejek bólogattak. A kamera vételre kapcsolt.
– Interjú Peter Evansszel, Hassle and Black, augusztus 24-e, kedd – mondta Jennifer. – Mr. Evans, szeretnénk megismerni a nézeteit a globális felmelegedést igazoló tényekkel kapcsolatban. Ez nem egy teszt. Csupán azt szeretnénk megtudni, hogyan vélekedik a kérdésről.
– Rendben – felelte Evans.
– Akkor talán kezdjük azzal, hogy ön mit tud a globális felmelegedést alátámasztó bizonyítékokról.
– Nos, azt tudom, hogy a hőmérséklet drámaian megemelkedett világszerte az utóbbi húsz-harminc évben, és ez annak az eredménye, hogy a fosszilis üzemanyagok égetése miatt a szén-dioxid felhalmozódott a légkörben.
– Jól van. És mit ért azon, hogy drámai módon megemelkedett a hőmérséklet? Mennyit jelent ez számszerűen?
– Mondjuk egy fokot.
– Fahrenheitben vagy Celsiusban?
– Fahrenheitben.
– És ez az emelkedés az utóbbi húsz évben történt?
– Az utóbbi húsz-harminc évben.
– Korábban nem volt ilyen a huszadik század folyamán?
– Akkor is emelkedett a hőmérséklet, de nem ilyen gyorsan.
– Értem. Nos, akkor most mutatni fogok önnek egy grafikont[13] – nyitott szét egy mappát.

– Ismerős? – kérdezte Evanstől.
– Már láttam ilyet.
– A NASA-Goddard adatbázisból van. Az ENSZ és más szervezetek is ezt használják. Megbízható forrásnak tartja az ENSZ-et?
– Igen.
– Akkor tehát elmondhatjuk, hogy ez a grafikon pontos és tárgyilagos?
– Igen.
– Rendben. Tudja, hogy mit ábrázol?
Ennyit azért még Evans is le tudott olvasni róla.
– A különböző mérőállomások adataiból számolt globális középhőmérséklet, az utóbbi száz-egynéhány évre vonatkozóan.
– Így van. És ön hogy értelmezi ezt a grafikont?
– Nos – felelte Evans –, éppen azt mutatja, amiről beszéltem. – A vörös vonalra mutatott. A globális hőmérséklet körülbelül 1890 óta emelkedik, de a 70-es évektől kezdődően, amikor az ipari termelés ugrásszerűen megnőtt, a melegedés is felgyorsult. Az ábra kétségbevonhatatlanul bizonyítja a globális felmelegedés tényét.
– Értem – bólintott a nő. – És mi ennek a gyors hőmérséklet-növekedésnek az oka?
– A szén-dioxid-szint megemelkedése a fokozott ipari termelés miatt.
– Más szóval, ha a szén-dioxid nő, a hőmérséklet is nő. Így van?
– Igen.
– Jó. Nos, ön említette, hogy 1890 tájékán kezdett el emelkedni a hőmérséklet. Akkor mi okozta ezt? Szintén a szén-dioxid?
– Hm... Ebben nem vagyok biztos.
– Mert 1890-ben jóval fejletlenebb volt az ipar, és nézze, mégis emelkedett a hőmérséklet. Azt jelentené ez, hogy a szén-dioxid aránya is 1890 óta emelkedik?
– Nem vagyok benne biztos.
– Pedig így van. Itt van egy grafikon, amely a szén-dioxid-szintet és a hőmérsékletet ábrázolja.

– Igen – bólogatott Evans. – Pontosan úgy, ahogy vártam. Ha a széndioxid-szint emelkedik, a hőmérséklet is feljebb megy.
– Rendben. Most pedig nézze meg az 1940-től 1970-ig terjedő időszakot. Mint láthatja, ekkor a globális hőmérséklet csökkent. Látja?
– Igen.
– Most mutatok egy kinagyított részletet a grafikonból – vett elő egy harmadikat.

– Ez egy harmincéves periódus. A 20. század középső harmada, amikor a hőmérséklet Mi okozhatta ezt?
– Nem tudom.
– Emelkedett a szén-dioxid szintje ebben a periódusban?
– Igen.
– De ha a szén-dioxid-szint növekedése okozza a hőmérséklet emelkedését, akkor miért nem tette ezt 1940 és 1970 között is?
– Nem tudom – vallotta be Evans. – Lennie kell egy másik tényezőnek is. Vagy ez is csak egy anomália. Száz év alatt előfordulhat. A tőzsdén is van ilyen.
– Voltak anomáliák a tőzsdén az elmúlt harminc évben?
Evans vállat vont.
– De lehetett a korom is. Vagy valamilyen finom anyag a légkőiben. Akkoriban még nem úgy működött a környezetvédelem, mint ma. A levegő tele volt mindenféle szemcsékkel.
– Tehát továbbra is meg van győződve róla, hogy a szén-dioxid magában hőmérséklet-emelkedést okoz?
– Igen. Ez nyilvánvaló.
– Ezek szerint nem is találja zavarónak ezt a grafikont?
– Nem – felelte Evans. – Elismerem, hogy felvetett néhány kérdést, de végül is még sok mindent nem tudunk a légkörről. A válaszom tehát az, hogy nem. Nem találom zavarónak.
– Oké, értem. Örülök, hogy ezt mondja. De menjünk tovább. Azt mondta, hogy a grafikon különböző mérőállomások adataiból készült. Mennyire tartja megbízhatónak ezeket az időjárási adatokat?
– Erre nem tudok mit mondani.
– Elmondom, hogy mire gondoltam. A 19 században az adatokat még emberek rögzítették. Kimentek a kis házikóhoz, naponta kétszer, és leolvasták a műszereket, majd feljegyezték az adatokat. Előfordulhatott azonban, hogy elfeledkeztek róla. Vagy valaki megbetegedett a családban, és nem tudtak kimenni. Ilyenkor utólag írták be az értékeket.
– Ez még akkor volt.
– Valóban. Na de mennyire tartja megbízhatónak mondjuk az 1930-as években Lengyelországban rögzített értékeket? Vagy a szovjet utódállamokban az 1990-es években mérteket?
– Gondolom, hagynak némi kívánnivalót maguk után.
– Egyetértek. Elmondhatjuk tehát, hogy az utóbbi száz évben rögzített időjárási adatok közt sok olyan van, ami nem nevezhető precíz, megbízható adatnak.
– Előfordulhat – látta be Evans.
– Mit gondol, a nagy területű országok közül melyik volt az, amelyik hosszú időn át a legmegbízhatóbb mérőállomás-hálózattal rendelkezett az elmúlt száz évben?
– Az Egyesült Államok?
– Pontosan. Ezt senki sem vonhatja kétségbe. Itt van egy másik grafikon.

– Olyan ez a grafikon, mint az előbbi, amely a globális hőmérsékletet ábrázolta?
– Nem egészen.
– Mennyi a változás 1880 óta?
– Úgy látom, hogy.. egyharmad fok.
– Egyharmad Celsius-fok százhúsz év alatt. Nem túl drámai. – Jennifer a grafikonra mutatott. – Melyik volt az elmúlt évszázad legmelegebb éve?
– 1934?
– Ez a grafikon is alátámasztja a globális felmelegedés elméletét?
– Nos, a hőmérséklet emelkedik.
– Az utóbbi harminc évben igen. De azelőtt harminc évig lefelé kúszott, és a jelenlegi hőmérsékleti értékek az Egyesült Államokban nagyjából ugyanazok, mint az 1930-as években. Ennek fényében is állítja, hogy ez a grafikon a globális felmelegedés mellett szól?
– Igen – felelte Evans. – A változás az Egyesült Államokban nem olyan drámai, mint máshol, de azért létezik.
– Zavarja az, hogy éppen a legpontosabb méréssor mutatja a legkisebb változást?
– Nem, mivel a felmelegedés globális jelenség.
– Ha egy tárgyalóteremben kellene felhasználnia ezeket a grafikonokat, gondolja, hogy meg tudná győzni velük a bíróságot? Vagy előfordulhatna, hogy a bíró ránézne erre a grafikonra, és azt mondaná, hogy ez a globális felmelegedéses dolog komolytalanság?
– Ez már a tanú befolyásolása! – nevetett Evans, de a valóságban kezdte kényelmetlenül érezni magát. Egy kicsit. Sok ehhez hasonlót hallott már környezetvédelmi konferenciákon. Az iparosok bérencei előszeretettel állítottak össze ehhez hasonló, manipulált grafikonokat, hogy kétségeket ébresszenek azokban is, akik a környezetvédőkkel szimpatizáltak.
Mintha olvasott volna a gondolataiban, Jennifer kijelentette:
– Ezek valódi adatok, Peter. A hőmérsékleti értékeket a Columbia Egyetem Goddard Űrkutatási Intézetétől kaptuk. A szén-dioxid-szint értékek Mauna Loáról és az antarktiszi Law Dome jegének fúrómagjaiból származnak[14]. Mindet olyan kutatók állították elő, akik komolyan hisznek a globális felmelegedésben.
– Igen – csapott le rá Evans. – Mert a tudósok többsége egyetért abban, hogy a globális felmelegedés létezik, és komoly veszélyt jelent az egész világra!
– Jól van, jól van – csitította Jennifer. – Örülök neki, hogy az elhangzottak dacára nem változtatta meg a véleményét. Most térjünk át inkább egy másik kérdéscsoportra. David!
Az egyik diák előbújt a laptopja mögül.
– Mr. Evans, szeretnénk a földhasználatról, a városi hőszigeteffektusról és a troposzféra hőmérsékletével kapcsolatos műholdas adatokról beszélni önnel.
Jézusom, gondolta Evans, de azért bólintott.
– Oké.
– Az egyik nagyon fontos kérdés, amire választ keresünk, az, hogy miként módosítja a földhasználat a felszín hőmérsékletét. Ismerős önnek ez a probléma?
– Nem igazán. – Evans a karórájára nézett. – Hogy őszinte legyek, ez már túl magas nekem. Csak hallgatom, amit a tudósok mondanak, és...
– Egy pert készítünk elő – szólalt meg Jennifer –, és arra kell alapoznunk, amit a tudósok mondanak. Ez pedig csak úgy lehetséges, ha kivesézzük a témát. Felkészültebbnek kell lennünk, mint a másik fél, különben...
– De miért? – csodálkozott Evans. – Hiszen nincs olyan tudós, aki mást mondhatna. Egyetlen valamirevaló kutató sem tagadhatja, hogy a globális felmelegedés igenis létezik!
– Ebben nagyon téved. A védelem professzorokat fog összecsődíteni a MIT-ről, a Harvardról, a Columbiáról, a Duke-ról, a Virginiáról, a Coloradóról, a UC Berkeleyről és egyéb híres iskolákból. Még a Nemzeti Tudományos Akadémia korábbi elnökét is be fogják idézni, s az sem lehetetlen, hogy Nobel-díjasokat is felkérnek. Jönni fognak professzorok Angliából, a németországi Max Planck Intézetből, a svédországi Stockholmi Egyetemről. És mind azt fogja majd állítani, hogy a globális felmelegedés ténye nincs bizonyítva. Ez a jobbik eset, mert mondhatják azt is, az egész csak fantázia.
– Az iparosok által pénzelt kutatók, gondolom.
– Néhányan, de nem mind.
– Akkor konzervatívak. Neokonok.
– A per során a hangsúly az adatokon lesz – mondta Jennifer.
Evans végignézett az arcokon. Mindegyik gondterheltnek látszott. Ezek tényleg azt hiszik, hogy elveszíthetik a pert, állapította meg.
– De hiszen ez nevetséges! Nem kellene egyebet tenniük, mint elolvasni a híreket az újságban, vagy megnézni a tévéhíradót!
– A tévéműsorok és az újságok eszközei lehetnek egy gondosan megtervezett médiakampánynak. Egy per nem.
– Akkor felejtsük el a tömegtájékoztatást – mondta Evans. – Tekintsük helyettük a szakirodalmat, a tudományos folyóiratokat...
– Azt tesszük. Csakhogy nem állnak szükségszerűen a mi oldalunkon. Mr. Evans, még sok kérdést át kellene vennünk. Ha megengedné, hogy folytassuk...
Evans szerencséjére ekkor megcsörrent a telefon, és Balder közölte, hogy van tíz perce „a Hassle and Blackes pasas számára”. Evans hálás volt érte.

VANUTU-TEAM
AUGUSZTUS 24., KEDD
12.04

Balder egy másik üvegfalú irodában várta. A lábát az üvegasztalon pihentette, és egy köteg papírt lapozgatott. Nem vette le a lábát, amikor Evans belépett.
– Érdekesnek találta? – kérdezte. Az interjúra gondolt.
– Bizonyos értelemben – felelte Evans. – De ha megbocsát, amiért ezt mondom, az volt az érzésem, hogy úgy érzik, vesztésre állnak.
– Én viszont nem kétlem, hogy meg fogjuk nyerni ezt a pert – jelentette ki Balder. – A legapróbb kétségem sincs. A csapatomtól viszont nem várom el ugyanezt. Azt szeretem, ha minden egyes per előtt halálra aggódják magukat és vért izzadnak. A Vanutu-per előtt pedig különösképpen ezt akarom. Az EPA ellen fogunk perelni, ők pedig tudja, kit kértek fel a védelmükre? Nos, nem mást, mint Barry Beckmant.
– Tyűha! – tátotta el a száját Evans. – Egy másik nagyágyú!
Barry Beckman a nemzedéke leghíresebb ügyvédje volt. Huszonnyolc évesen már a Stanfordi Jogi Egyetem professzora volt, de néhány évvel később otthagyta a tanszékét, magánpraxist nyitott. Képviselte már a Microsoftot, a Toyotát, a Phillipset meg egy sereg más multinacionális nagyvállalatot. Beckman hihetetlenül éles eszű volt, elbűvölő modorú, humoros, és a sors fotografikus memóriával áldotta meg. Mindenki tudta, hogy amikor a Legfelsőbb Bíróság előtt kellett érvelnie (amire eddig háromszor volt alkalma), még az oldalszámokat is idézte a bírónak adott válaszaiban. „Tisztelt bíróság, ha nem tévedek, ezt a 237. oldal alján, a 17-es számú lábjegyzetben találhatják meg.” Csak így.
– Barrynek is megvannak a gyengéi – mondta Balder. – Annyi információ szorult a fejébe, hogy könnyen leragad jelentéktelen részleteknél. Szereti hallgatni magát. Az érvelés során gyakran elkalandozik. Egyszer már sikerült pert nyernem ellene. Egy azonban biztos: egy rendkívül jól felkészült védelemmel lesz dolgunk.
– Nem szokatlan az alperes részéről, hogy ügyvédet fogad, még mielőtt benyújtották volna ellene a keresetet?
– Ez taktika – felelte Balder. – A kormány nem szeretne pert. Nem attól félnek, hogy elveszthetik, hanem a negatív publicitást szeretnék elkerülni. Elég rosszul mutatna ugyanis, hogy a globális felmelegedés ellen küzdő környezetvédőkkel szemben pereskednek. Ezért aztán inkább megpróbálnak elbizonytalanítani minket, hogy ejtsük a vádat. Amit persze mi nem fogunk megtenni. Különösen most nem, hogy Mr. Morton olyan nagylelkűen támogat minket.
– Értem – bólintott Evans.
– Ugyanakkor nagy erőpróba lesz. Barry azzal fog érvelni, hogy nincs elegendő bizonyíték a globális felmelegedésre; hogy a kutatás még nem érte el a megfelelő szintet ennek a megállapításához; hogy a tíz-tizenöt évvel ezelőtti jóslatok tévesnek bizonyultak; hogy még a globális felmelegedési elmélet legnevesebb támogatói is világosan kifejtették a nyilvánosság előtt: nem tudják megjósolni, mekkora gondot fog okozni a folyamat, és hogy egyáltalán létezik-e.
– Ez komoly? – csodálkozott Evans.
Balder egy hatalmasat sóhajtott.
– Az bizony Ráadásul tudományos folyóiratokban fejtették ki ezt, amit azért illik komolyan venni.
– Nem szoktam ilyeneket olvasni.
– Ettől még létezik, és Barry elő fogja ásni mindet. – Balder szomorúan megingatta a fejét. – Hogy még érdekesebb legyen a helyzet, nem egy szakértő hol ezt, hol azt mondja. Valamikor azt mondták, hogy a szén-dioxid-szint növekedése nem okozhat komoly problémát, most viszont ennek ellenkezőjét állítják. Mindeddig egyetlen olyan szakértő tanút sem sikerült találni, akit a védelem ne tudna sarokba szorítani.
Evans együtt érzőn bólintott. Ismerős volt a helyzet. Az első dolog, amit megtanulsz egy jogi egyetemen, az, hogy a törvény nem az igazságról szól, hanem a viták elsimításáról. Hogy közben esetleg az igazság is szerephez juthat, az egy dolog, de hogy ez meg is történik, azt senki és semmi nem garantálja. Hiába tudja egy ügyész, hogy a vádlott súlyos bűncselekményt követett el, ha nem tudja rábizonyítani. Márpedig ez nagyon gyakran előfordul.
– Ez az oka annak – folytatta Balder –, hogy az ügyet a csendes óceáni tengerszintadatok fogják eldönteni. Azon vagyunk, hogy minden létező adatot begyűjtsünk.
– Miért olyan fontos ez?
– Azért, mert direkt módon képtelenség megnyerni ezt a pert. Hiába papolunk a globális felmelegedésről az esküdtszéknek, és hiába hitetjük el velük, hogy a grafikonok nem hazudnak, képtelenek lesznek felfogni azt, hogy az a néhány tizedfoknyi emelkedés mit jelent. Ez csak egy technikai részletkérdés lesz számukra; egy szakembernek lehet, hogy érdekes, de a laikusnak dögunalom. Éppen ezért nem ezt kell kidomborítanunk az esküdtek előtt, hanem azt, hogy itt magukra utalt, tehetetlen, szegény emberekről van szó, akiket a tenger száműzni fog őseik földjéről; hogy a tengerszint drámai, és ami még fontosabb, megmagyarázhatatlan módon emelkedik, aminek nincs látható oka, hacsak el nem fogadjuk azt, hogy valami rendkívüli és mindeddig példa nélküli történik a világban. Valami, ami tengerszint-emelkedést okoz, és ami ártatlan férfiak, nők és gyerekek életét fenyegeti.
– Ez a valami pedig a globális felmelegedés.
– Pontosan – bólintott Balder. – Az esküdtek le fogják vonni maguknak a következtetést. Ha meggyőzően bizonyítani tudjuk nekik, hogy a tengerszint emelkedik, az már fél siker lesz. Ha egy esküdtszék azt látja, hogy baj van, akkor hajlamos vétkest keresni.
– Most már értem, miért olyan fontosak ezek az adatok – jegyezte meg Evans.
– Nagyon fontos azonban, hogy kétségbevonhatatlanok legyenek – hangsúlyozta Balder.
– És ez gondot jelenthet?
Balder felvonta fél szemöldökét.
– Mr. Evans, mit tud ön a tengerszintkutatásról?
– Semmit. Csak annyit tudok, hogy az óceánok szintje emelkedik.
– Sajnos, ez a kijelentés is megkérdőjelezhető.
– Viccel?
– Akik ismernek, azok tudják, hogy a humorérzékem egyenlő a nullával – jegyezte meg szárazon Balder.
– De hogy lehet megkérdőjelezni ezt? – kérdezte Evans. – Hiszen pofonegyszerű a mérése. Megnézed a mértéket minden dagály alkalmával, és felírod az adatokat nap mint nap, éveken át. Aztán megállapítod, hogy egyre magasabb értékeket mutatnak. Hol lehet ezt elrontani?
– Gondolja, hogy tényleg olyan egyszerű? Higgye el nekem, hogy egyáltalán nem az. Hallotta már azt a szót, hogy geoid? Nem? A geoid az átlagos tengerszinttel egybeeső nehézségi szintfelület. Ez segít?
Evans megrázta a fejét.
– Pedig nagyon fontos a tengerszintmérésben. – Balder átpörgette az előtte heverő papírköteget. – Na és a glacio-hidro-izosztatikus modell? Az eusztatikus és a tektonikai mozgások hatása a partvonalak dinamikájára? A holocén üledéksorok? A szárazulati időszakok foraminifera-eloszlása? A parti paleokörnyezetek szénvizsgálata? Az aminosztratigráfia? Egyik sem ismerős? Akkor hadd biztosítsam: a tengerszintkutatás egy vitatott szakterület. – Félretolta a papírkötegeket. – Épp ezen próbálom átrágni magam. Nagyon fontos, hogy olyan adatokkal álljunk elő, melyeket senki sem kérdőjelezhet meg.
– És sikerült megszerezni őket?
– Folyamatban van. Az ausztráloknak van néhány adatsoruk. A franciáknak is egy Mooreáról, és talán Papeetéről is. Aztán volt egy méréssorozat, amelyet a V. Allen Willy Alapítvány pénzelt, de az eléggé rövid időszakot ölel fel. Ezeken kívül akad még néhány másik adatsor is. Majd meglátjuk.
Az intercom berregni kezdett.
– Mr. Balder – hallatszott az asszisztens hangja –, Mr. Drake van a vonalban.
– Máris. – Balder kezet nyújtott Evansnek. – Örülök, hogy megismerhettem, Mr. Evans. Még egyszer megkérem, hogy továbbítsa köszönetünket George-nak. Mondja meg neki, hogy ha körül akar nézni, bármikor beugorhat. Minden jót. Kérem, kifelé menet húzza be az ajtót.
Balder elfordult, és felvette a telefont.
– Nos, Nick, mi az isten folyik nálatok? El fogod intézni nekem vagy sem?
Evans becsukta maga mögött az ajtót.
Vegyes érzésekkel távozott. Balder tudta, hogy Morton egy szép summát akar átutalni nekik, sőt azt is sejthette, hogy éppen ezért küldte őt ide. Szóval a pasasnak lehengerlőnek kellett volna lennie; magabiztosságot kellett volna sugároznia minden mennyiségben, és erre képes is lett volna, ha akar, különben nem lett volna olyan átkozottul jó ügyvéd. Mégsem tette. Jó, az elején igen. Akkor még azzal nyitott, hogy:
„Nem kétlem, hogy meg fogjuk nyerni a pert.”
Nem sokkal ezután azonban ezt hallhatta:
„Nagy erőpróba lesz.”
„Nincs olyan szakértőnk, akit a védelem ne tudna sarokba szorítani.”
„Direkt utódon képtelenség megnyerni a pert.”
„Az ügyet a tengerszintadatok fogják eldönteni.”
„A tengerszintkutatás vitatott szakterület.”
„Majd meglátjuk.”
Még a legnagyobb jóindulattal sem mondhatta azt, hogy Balder meggyőző volt. Ugyanígy az interjú sem, melynek során Jennifer Haynes feltárta mindazokat a nehézségeket, amivel a per során szembe kell nézniük.
Ugyanakkor, gondolta végig, ez azt is jelenthette, hogy a csapat biztosra akar menni. Ismerni akarják a gyenge pontjaikat, hogy a védelem támadása ne érhesse felkészületlenül őket. Ha viszont ez a helyzet, akkor meg fogják nyerni a pert, még ha nem is lesz könnyű.
Szóval, tette fel magának a kérdést, javasolja-e Mortonnak, hogy támogassa őket?
Hát persze!
Jennifer az üvegkalitkák közti térben várta.
– Ha gondolja, visszamehetünk a konferenciaterembe.
– Szörnyen sajnálom, de nem lehet – felelte Evans. – Az időbeosztásom...
– Megértem. Majd befejezzük egy másik alkalommal. – A nő egy pillanatra elhallgatott. – Azon tűnődtem, hogy vajon egy ebéd beleférne-e az időbeosztásába.
– Nos – felelte szemrebbenés nélkül Evans –, annyira azért nem szoros.
– Nagyszerű – mosolyodott el a nő.

CULVER CITY
AUGUSZTUS 24., KEDD
12.15

Egy mexikói étteremben ebédeltek Culver Cityben. Békés hely volt. Az egyik sarokban a közeli Sony Studios néhány vágója üldögélt, arrébb egy gimnazista szerelmespár nyalakodott, egy asztalnál pedig szalmakalapos öregasszonyok beszélgettek.
Leültek egy sarokszeparéba, és mindketten a ház specialitását kérték.
– Ha jól értettem, Balder a tengerszintadatokat tartja perdöntőnek.
– Így van. Én viszont egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy ez így is van.
– Miért nem?
– Még senki sem látta együtt azokat az adatokat, de még ha megbízhatóak is, jelentős mértékű tengerszint-emelkedést kell mutatniuk ahhoz, hogy meggyőzzék az esküdteket. Amire még így se lenne garancia.
– Hogyan? – hűlt el Evans. – Hiszen a gleccserek olvadnak, az Antarktiszról jégdarabok válnak le...
– Ezek ellenére sem biztos – mondta a nő. – Ismeri az indiai-óceáni Maldív-szigeteket? Ők is attól tartottak, hogy elönti őket a tenger. Skandináv kutatókat kértek fel, hogy vizsgálják meg a kérdést. Az eredmény? Az utóbbi néhány évszázadban nem volt tengerszint-emelkedés, ráadásul az utóbbi húsz évben csökkent a vízszint.
– Csökkent? És ezt közzétették?
– Tavaly. – Megjött az étel. Jennifer jelezte, hogy most pedig beszéd helyett enni fog. Jó étvággyal magába gyűrte a burritót, és a kézfejével megtörölte a száját. Evans egy fehér sebhelyet vett észre a nő karján. A tenyerétől az alkarjáig húzódott. – Imádom ezt a kaját. DC-ben lehetetlen normális mexikói ételt enni.
– DC-ből jött?
Jennifer bólintott.
– Azért jöttem, hogy segítsek Johnnak.
– Ő kérte meg?
– Nem mondhattam nemet. – A nő vállat vont. – Így csak minden második hétvégén láthatom a barátomat. Vagy ő jön ide, vagy én megyek oda. Attól tartok, rá fog menni a kapcsolatunk. A per akár egy-két évig is elhúzódhat.
– A barátja mivel foglalkozik?
– Ügyvéd.
Evans elmosolyodott.
– Néha az az érzésem, hogy mindenki ügyvéd.
– Az is. Ő tőzsdei ügyekkel foglalkozik. Nem az én világom.
– Mi a szakterülete?
– Tanúk felkészítése és esküdtválasztás, pszichológiai elemzés. Ezért irányítom én a fókuszcsoportot.
– Értem.
– Tudjuk, hogy a legtöbb ember, akit az esküdtszékbe ültethetünk, hallott a globális felmelegedésről, és hajlamos azt hinni, hogy létező dolog.
– Nagyon remélem! – mondta Evans. – Úgy értem, az elmúlt tizenöt évben tényként kezeltük.
– Viszont azt is tudnunk kell, hogyan fognak reagálni az emberek, ha az ellenkezőjét bizonyító tényeket tárnak eléjük.
– Mint például?
– Mint például a grafikonok, amelyeket mutattam. Vagy műholdas adatok. Tudja, hogy mi ezek jelentősége?
Evans nem tudta.
– A globális felmelegedés elmélete azt jósolja, hogy a felső atmoszféra, akár egy üvegház, fel fog melegedni a csapdába esett hőtől. A földfelszín később melegszik fel. 1979 óta a műholdak folyamatosan mérik a légkör öt mérföldnél magasabb rétegeit. A mérések szerint a felső atmoszféra lassabban melegszik, mint a felszín.
– Lehet, hogy az adatokkal van baj...
– Elhiheti, hogy legalább tucatszor ellenőrizték az adatokat. Azt is mondhatnám, hogy még soha semminek nem néztek utána ilyen alaposan, de a meteorológiai léggömbök szolgáltatta adatok ugyanazt mutatják, mint a műholdak. A felmelegedés kisebb, mint várták. – Jennifer vállat vont. – Egy gonddal több, de dolgozunk rajta.
– Mit akarnak kezdeni vele?
– Megpróbáljuk elhitetni az esküdtekkel, hogy ez túl magas nekik. Elkápráztatjuk őket az MSU-k, vagyis a mikrohullámú szondázó egységek részleteivel, a vertikális letapogatók négycsatornás sugárzásmérési módszereivel, és feltesszük a kérdést, hogy vajon a 2-es csatorna esetében számoltak-e a napi sodródással és a műholdak közti kiegyenlítő értékkel, valamint az idővariáns műszerválaszértékekkel... Reméljük, ez elég lesz ahhoz, hogy széttárják a kezüket, és feladják. De szerintem most már mi is ejtsük a témát.
– Rendben. Hol szerezte? – nézett a hegre Evans.
– Még az egyetemi időkben.
– És én még azt hittem, a miénk a legkeményebb.
– Egy belvárosi karateiskolában oktattam. Néha későn mentem haza. Kéri azt a chipset?
– Nem.
– Kérjük a számlát?
– Inkább meséljen.
– Nincs sok mesélnivaló róla. Egy este, miután beszálltam a kocsiba, egy kölyök beugrott mellém, és rám szegezett egy pisztolyt. Azt mondta, hogy indítsam be az autót.
– Valaki a növendékei közül?
– Nem. Egy idősebb kölyök. Huszonéves, közel a harminchoz.
– És maga mit tett?
– Mondtam neki, hogy szálljon ki. Persze nem akart, én meg beindítottam a motort, és megkérdeztem, merre menjünk. Volt olyan ostoba, és megmutatta, hol kanyarodjak le. Éltem a lehetőséggel, és a légcsövére ütöttem. Nem kapott nagyot, ezért volt még annyi ereje, hogy meghúzza a ravaszt. A szélvédőt találta el. Ekkor megint megdolgoztam a könyökömmel. Kétszer vagy háromszor.
– És?
– Meghalt.
– Jézusom – nyögött fel Evans.
– Miért néz így rám? Hat láb két hüvelyk magas volt, legalább kétszáztíz font, priusszal innen Nebraskáig. Fegyveres rablás, nemi erőszak kísérlet, illegális fegyverviselés... minden, amit csak óhajt. Gondolja, hogy sajnálnom kellene?
– Nem – vágta rá Evans.
– De igen, látom a szemében. Sokan így gondolják. Azt mondják, hogy tehettél ilyet, hiszen mégiscsak egy ember volt! De hadd mondjak valamit: nem tudják, mit beszélnek. Egyikünknek meg kellett halnia azon az estén. Örülök, hogy nem én voltam az. De persze azért még mindig nyomaszt.
– Azt elhiszem.
– Néha arra ébredek, hogy hideg verítékben úszom. Látom magam előtt, ahogy szétrobban a szélvédő. Hátborzongató, ha belegondolok, hogy mi történt volna, ha engem talál el. Ostoba voltam. Már az első ütéssel meg kellett volna ölnöm.
Evans hallgatott. Mit is mondhatott volna erre?
– Nyomtak már pisztolyt a fejének? – kérdezte Jennifer.
– Nem.
– El tudja képzelni, milyen érzés lehet?
– És voltak jogi következményei?
– Azt elhiheti! Egy darabig azt hittem, sose lesz már belőlem ügyvéd. Azzal vádoltak, hogy én provokáltam ki a támadást. Fel tudja fogni? Akkor láttam először a fickót! De aztán egy remek ügyvéd a segítségemre sietett.
– Balder?
Jennifer bólintott.
– Ezért vagyok itt.
– És a karja?
– A karom... Nekimentünk valaminek, és megvágtam az üveggel. – Intett a pincérnőnek. – Fizetünk.
– Bízza csak rám.
Pár perccel később már kint voltak az utcán. A raktár felé sétáltak.
– Akkor gondolom, elég jó lehet karatéban – mondta Evans.
– Eléggé.
A raktár bejárata előtt megálltak. Jennifer kezet adott.
– Valamikor összeülhetnénk még egy ebéd erejéig – mondta a nő. Olyan természetesen viselkedett, hogy Evans nem tudta eldönteni, személyes indítékai vannak-e, vagy csak tájékoztatni szeretné az előkészületek fejleményeiről. Akárhogy is, nem volt kifogása ellene.
– Jól hangzik.
– Akkor hívni fog?
– Számíthat rá – ígérte Evans.

BEVERLY HILLS
AUGUSZTUS 24., KEDD
17.04

Már majdnem beesteledett, mire hazaért. A hátsó lépcső felé tartott a garázsból jövet, amikor a gondnoknő dugta ki a fejét egy ablakból.
– Épp elkerülték egymást – közölte a nő.
– Kivel?
– A kábeltévé-szerelőkkel. Az imént mentek el.
– Én nem hívtam szerelőket. Beengedte őket?
– Természetesen nem. Azt mondták, megvárják, de aztán megunhatták a várakozást, mert elmentek.
Evans még sose hallott olyan szerelőről, aki hajlandó lenne várni egy kuncsaftra.
– Mennyit vártak?
– Nem sokat. Vagy tíz percet.
– Köszönöm.
A kilincsre akasztva egy kartoncédula várta:
„Sajnáljuk, de nem találtuk itthon. Kérjük, hívjon minket, hogy új időpontot egyeztessünk.”
A címe is rajta volt. Vagyis nem. Most már világos volt, hogy mi a probléma. A cím 2119 Roxbury volt, ő pedig a 2129 alatt lakott. Eltévesztették a házszámot. Felemelte a lábtörlőt, hogy megnézze, a helyén van-e a kulcs. Ott volt, ahol hagyta. A porkarika is érintetlen volt körülötte.
Kinyitotta az ajtót, és bement. Első dolga az volt, hogy benézett a hűtőbe. Az egyik polcról a régi joghurt nézett vissza rá. Le kellett volna ugrania a szupermarketbe, de túl fáradt volt hozzá. Inkább bekapcsolta az üzenetrögzítőt. Nem keresték. Se Carol, se Janis. Igaz, most már ott volt a láthatáron Jennifer Haynes is, de nem látott sok esélyt arra, hogy legyen köztük valami. A nőnek barátja volt, és DC-ben lakott.
Fontolóra vette, hogy felhívja Janist, de végül letett róla. Lezuhanyozott, és elhatározta, hogy rendel egy pizzát, de mire bevánszorgott a szobába, úgy elálmosodott, hogy nem tudott ellenállni az ágy vonzásának. Elterült az ágyon, és egy fél perc múlva már aludt.

CENTURY CITY
AUGUSZTUS 25., SZERDA
08.59

A megbeszélést a nagyobbik konferenciateremben tartották a tizenharmadik emeleten. Monton mind a négy könyvelőjét elhozta, és természetesen ott volt Sarah Jones is. Az NKFA-tól egy Marty Bren nevű adószakértő jött.
Monton, aki gyűlölte a pénzügyi megbeszéléseket, idegesen fel-alá járkált.
– Essünk túl rajta – szólalt meg. – Tízmillió dollárt ígértem az NKFA-nak, és aláírtam a papírokat. Így van?
– Igen – felelte Lowenstein.
– Most viszont egy záradékot akarnak csatolni az egyezményhez?
– Igen – mondta Marty Bren. – Szabványos szöveg, mindig hozzácsapják a szerződésekhez. – Belelapozott a papírjaiba. – Az alapítványok szeretnek teljes jogkörrel rendelkezni az adományok felett, még ha azokat egy megadott célra kapták is. Lehet, hogy az a cél többe vagy kevesebbe fog kerülni, vagy el kell odázni a megvalósítását, netán ellehetetleníti egy per vagy valami egyéb akadály Ez esetben a pénz a Vanutu-per költségeinek a fedezésére lett felajánlva, amihez az említett függelék annyit kíván hozzátenni, hogy „nevezett összeg a Vanutu-per költségeit hivatott fedezni, beleértve a honoráriumokat, az előkészület és a kereset költségeit... blabla... vagy egyéb jogi ügyeket, esetleg más célokat, melyeket az NKFA környezetvédő szervezetként fel kíván karolni.”
– Ezt akarják? – morogta Morton.
– Mint mondtam, standard szöveg – bólintott Bren.
– A korábbi szerződéseinken is rajta van?
– Ezt sajnos nem tudom.
– Mert nekem van egy olyan érzésem, hogy ejteni akarják a pert, hogy másra költhessék a pénzt.
– Kétlem – jegyezte meg Herb.
– Miért? – kérdezte Morton. – Mi másért akarják ezt a függeléket? Egyszer már aláírtuk a szerződést. Miért akarják most megmásítani?
– Ez nem igazi változtatás – vélte Bren.
– Dehogynem, Marty.
– Ha megnézi az eredeti szerződést – mondta higgadtan Bren –, az áll benne, hogy minden pénz, ami nem a perre ment el, az NKFA-nál marad egyéb célokra.
– Igen, de ez csupán az a pénz, ami a per után marad – felelte Monton. – Míg nincs bírósági döntés, nem költhetik másra.
– Gondolom, arra számítanak, hogy elhúzódhat az ügy.
– Miért húzódna el? – Monton Evansre nézett.
– Peter! Mi folyik odaát Culver Cityben?
– Nekem úgy tűnt, teljes gőzzel dolgoznak rajta. Legalább negyven embert állítottak az ügyre. Nem hiszem, hogy fel akarják adni.
– Lehetnek gondok a per során?
– Előfordulhatnak nehézségek. Bonyolult ügy, és számítani lehet rá, hogy a másik fél is nyomós érveket sorakoztat fel.
– Miért nem akar senki meggyőzni arról, hogy nyert ügyünk van? – komorodott el még jobban Monton. – Hat hónappal ezelőtt Nick Drake azt mondta, hogy gyerekjáték lesz megnyerni az ügyet, és egyben jó lehetőség arra, hogy nyilvánosságot kapjanak. Most meg kibúvót akarnak maguknak egy függelékkel!
– Talán nem ártana beszélnünk Nickkel.
– Nekem jobb ötletem van. Tartsunk könyvvizsgálatot az NKFA-nál.
A teremben néma csend lett.
– Nem hiszem, hogy joga van ehhez, George.
– Akkor vegyük bele a szerződésbe.
– Nem tudom, hogy megtehetjük-e.
– Ha ők záradékot akarnak, miért ne akarhatnék én is?
– Akkor sem hiszem, hogy átvilágíthatnánk az egész alapítványt.
– George – szólalt fel Herb Lowenstein. – Ön és Nick régi barátok. Önt választották az év felelősségteljes polgárának. Ha átvilágítja őket, az furcsa fényt vethet a kapcsolatukra.
– Azt az érzést keltheti Nickben, hogy nem bízom meg benne?
– Tömören fogalmazva: igen.
– Akkor jó, mert én tényleg nem bízom benne. – Morton előrehajolt, és egyenként mindenkinek a szemébe nézett. – Tudják, mit gondolok? Azt, hogy le akarják fújni a pert, és az egész pénzt erre a hirtelen klímaváltozási konferenciára akarják költeni, amiről Nick annyit áradozik.
– Nincs szükségük tízmillióra egy konferencia megszervezéséhez.
– Azt nem tudom, hogy mire van szükségük, de azt igen, hogy negyedmilliót máris rossz helyre utaltak. Vancouverben kötött ki, az istenit! Komolyan mondom, nem értem, hogy mi folyik az NKFA-nál!
– Nos, ez esetben vissza kellene vonnia a felajánlását.
– Csak ne olyan hevesen! – tiltakozott Marty Bren. – Úgy tudom, hogy már pénzügyi kötelezettségeket vállaltak arra az összegre alapozva, ami meg lett ígérve nekik.
– Akkor adni kell nekik valamennyit, a többit pedig felejtsék el.
– Nem – jelentette ki Morton. – Nem fogom visszavonni az ajánlatomat. Peter azt mondja, hogy a per előkészítése teljes gőzzel folyik, és én hiszek neki. Nick azt mondta, hogy a negyedmilliót tévedésből utalták rossz számlára, és én neki is hiszek. Éppen ezért könyvvizsgálatot szeretnék, hogy tiszta vizet öntsünk a pohárba. Az elkövetkező három hétben azonban nem leszek a városban.
– Hova megy?
– Kirándulok egyet.
– De azért elérhető lesz, remélem.
– Nem biztos. Keressék Sarah-t vagy Petert, és ők majd tájékoztatnak engem.
– De George...
– Ez van, uraim. Beszéljenek Nickkel, kérdezzék meg tőle, mit gondol a javaslatomról. Hamarosan jelentkezem.
Azzal kisétált a szobából. Sarah követte.
Lowenstein a többiek felé fordult.
– Mi volt ez az egész?

VANCOUVER
AUGUSZTUS 26., CSÜTÖRTÖK
12.44

Az ég fenyegetően megdördült. Nat Damon kinézett az ablakon, és sóhajtott egyet. Ahogy már a legelején megsejtette, ezzel a kölcsönszerződéssel csak baj volt. Miután a csekk visszapattant, érvénytelenítette a szerződést, és remélte, hogy ezzel lezárult az ügy De nem így történt.
Hetekig nem hallott róluk, de aztán az egyik pasas – a selyemfényű öltönyt viselő ügyvéd – váratlanul megjelent, és fenyegetően a szemébe vágta, hogy titoktartási szerződést írt alá, ezért vagy tartani fogja a száját a továbbiakban, vagy akkora pert akasztanak a nyakába, hogy a gatyája is rámegy.
– Lehet, hogy megnyerjük, lehet, hogy nem – döfte át a tekintetével az ügyvéd –, de akárhogy is történjen, magának vége lesz, barátom. A per minden pénzét fel fogja emészteni, a házára jelzálogjogot terhelnek. Egy életre el fog adósodni. Úgyhogy gondolja át. És tartsa a száját!
Damon szíve eközben vadul kalimpált. Az történt ugyanis, hogy már felvette vele a kapcsolatot egy adóellenőr. Egy Kenner nevű fickó, akivel délutánra beszéltek meg időpontot. Damon most azért szurkolt, nehogy ez a Kenner épp most toppanjon be az irodájába, amíg még az ügyvéd is itt van. A fényes öltönyű azonban nem sokáig rontotta a levegőt. Elsziszegte a fenyegetését, aztán kiviharzott az irodából, és elhajtott. A Buick szedőn átgurult a hajójavító udvarán, és eltűnt.
Damon nekilátott kitakarítani az irodát. Záráshoz készült. Azon tűnődött, nem lenne-e tanácsosabb lelépnie, mielőtt még Kenner megjön. Kenner valamiféle adóellenőr volt, ő pedig nem követett el semmit. Szóval nem volt semmi mondanivalója a pasasnak. Az meg végképp nem hiányzott volna, hogy erről a rejtélyes csekkügyről kérdezősködjenek tőle. Mit válaszolt volna? Azt, hogy nem válaszolhat?
Még az kéne, hogy beidézzék vagy ilyesmi. Hogy bíróság elé rángassák.
Úgy döntött, hazamegy.
Villámok cikáztak át az égen, és megint dörgött. Nagy vihar készült.
Már indulni akart, amikor észrevette, hogy az ügyvéd az íróasztalon felejtette a mobilját. Kinézett, de az autó nem kanyarodott vissza. Még nem, mert Damon biztos volt benne, hogy a fickónak fel fog tűnni a telefon hiánya, és visszajön érte. Csakhogy ő addigra már nem lesz itt!
Gyorsan a zsebébe süllyesztette a telefont, lekapcsolta a villanyt, és bezárta az irodát. Az első esőcseppek már szétloccsantak az aszfalton, mire átért az épülettel szemközt parkoló autóhoz. Kinyitotta az ajtaját, és be akart szállni, amikor a telefon cirpelni kezdett. Damon habozott. Nem volt kedve felvenni, de a telefon sem akart elhallgatni.
Újabb villám csapott le, ezúttal egészen közel, egy hajó árbocán szaladva le a vízbe. A következő pillanatban vakító fény villant az autó mellett, és egy forró léghullám földhöz vágta Damont.
Először azt hitte, hogy az autó robbant fel, de az egyben volt, csak az oldala feketedett el. Aztán észrevette, hogy a nadrágja kigyulladt. Felült, és bamba képpel a lábát bámulta. Az ég megint eldördült, és Damon arra gondolt, hogy biztosan villám csapott bele.
Te jó ég, gondolta döbbenten. Belém csapott a villám! Csapkodni kezdte a lábát a tenyerével, hogy eloltsa a tüzet, de nem sikerült. Felugrott, és az iroda ajtajához rohant. Odabent volt egy poroltója. A zárral bíbelődött remegő kézzel, amikor újabb robbanás történt. Éles fájdalmat érzett a fülében. Megtapogatta a kezével. Vérzik, állapította meg. Aztán elterült, és meghalt.

CENTURY CITY
SZEPTEMBER 2., CSÜTÖRTÖK
12.34

Normális körülmények közt Evans mindennap beszélt George Mortonnal. Néha naponta kétszer is. Miután egy egész hét telt el úgy, hogy nem hallott a kliense felől, felhívta a villát. Sarah válaszolt.
– Fogalmam sincs, mi folyik itt – felelte a lány – Két nappal ezelőtt még Észak-Dakotában volt. Észak-Dakotában! Tegnap viszont már Chicagóban. Ma szerintem Wyomingban lesz. A szavaiból úgy vettem ki, hogy esetleg Boulderbe is elmegy, Coloradóba.
– Mi van Boulderben? – kérdezte Evans.
– Nem tudom. Hó még biztosan nincs.
– Nincs valami új nője? – Morton általában olyankor tűnt el, ha új nő volt a láthatáron.
– Nem tudok róla – felelte Sarah.
– Semmit sem mondott neked?
– Nem. Viszont rám bízott egy listát a vásárolnivalókkal.
– Ezt hogy értsem?
– Először is egy spéci GPS-t vetetett velem. Tudod, az a kütyü, amivel be tudod tájolni magad. Aztán egy szintén nem akármilyen CCD-s vagy CCF-es kamera kellett neki. Hongkongból kellett megrendelni gyorsszállítással. Tegnap pedig arra kért, hogy vegyek egy új Ferrarit egy montereyi pasastól, és hozassam San Franciscóba.
– Egy újabb Ferrari?
– Igen, tudom. Hány Ferrarit tud használni egy ember? Ráadásul ez nem is olyan, mint a többi. Az e-mailen küldött fényképek szerint meglehetősen viharvert.
– Lehet, hogy fel akarja újíttatni.
– Ha így lenne, akkor Renóba küldte volna. Ott szokták helyrepofozni a régi járgányait.
Evans aggodalmat érzett a hangjában.
– Minden rendben, Sarah?
– Kettőnk közt maradjon, nem tudom. A Ferrari, amit meg akar vetetni velem, egy 1972-es Daytona Spyder 365 GTS.
– És?
– Már van egy belőle, Peter. Mintha nem tudná... És olyan furcsa a hangja, amikor beszélünk.
– Milyen értelemben furcsa?
– Csak furcsa... Nem olyan, mint máskor.
– Kivel utazik?
– Ha jól tudom, senkivel.
Evans összeráncolta a homlokát. Ez tényleg furcsa volt. Morton utált egyedül lenni.
– Mi van ezzel a Kennerrel meg a nepáli cimborájával?
– Legutóbb azt hallottam, hogy Vancouverbe mennek, onnan meg Japánba. Szóval nem hiszem, hogy vele vannak.
– Értem.
– Ha megint beszélünk, megmondom neki, hogy érdeklődtél utána.

Evans letette a kagylót, hogy aztán megint felkapja, és Morton mobilszámát tárcsázza. Mint tartott tőle, a hangpostafiók válaszolt.
– Itt George. Várja meg a sípszót.
– Peter Evans vagyok, George. Csak tudni akarom, nincs-e szüksége rám. Ha igen, az irodámban keressen.
Letette, és kinézett az ablakon. Kisvártatva megint a telefonért nyúlt.
– Kockázatelemzési Központ.
– Kenner professzor irodáját kérem. – A titkárnőhöz kapcsolták. – Itt Peter Evans. A professzorral szeretnék beszélni.
– Ah, Mr. Evans. Dr. Kenner mondta, hogy számítsak a hívására.
– Valóban?
– Igen. Dr. Kennert szeretné elérni?
– Igen.
– Pillanatnyilag Tokióban van. Megadjam a mobilszámát?
– Ha megkérhetem.
Evans leírta a számot, és hívni akarta, amikor Heather jött be, hogy közölje, az ebédnél elrontotta a gyomrát, és szeretne hazamenni.
– Jobbulást – sóhajtott Evans.
Ezután Margo Lane telefonált, George szeretője. Azt akarta tudni, hogy „hol a fenében van George”. Beletelt egy félórába, mire Evans rá tudta venni, hogy letegye a kagylót.
Aztán Nicholas Drake jött be a szobájába.
– Aggódom – mondta Drake. Az ablaknál állt hátratett kézzel, és a szemközti felhőkarcolót bámulta.
– Miért?
– Emiatt a Kenner miatt, akivel George annyi időt tölt.
– Nem tudok róla, hogy együtt töltenék az idejüket.
– Persze, hogy azt teszik. Ugye nem gondolja komolyan, Peter, hogy George egyedül van?
Evans nem válaszolt.
– George soha nincs egyedül. Ezt mindketten nagyon jól tudjuk, Peter. Nem tetszik nekem ez a helyzet. Egyáltalán nem. George jó ember, de könnyen befolyásolható. Rossz irányban is.
– Gondolja, hogy a MIT professzora rossz társaság?
– Érdeklődtem Kenner professzorról. Meglehetősen rejtélyes alak.
– Csakugyan?
– Az önéletrajza szerint több évet is a kormányzatnál töltött. Belügyminisztérium, Kormányközi Egyeztető Bizottság stb.
– És?
– A belügynél nincs nyoma annak, hogy ott dolgozott volna.
Evans vállat vont.
– Annak már tíz éve. Amilyen lelkiismeretesen vezetik a nyilvántartásukat... – Legyintett.
– Lehet – hagyta rá Drake. – De van más is. Kenner professzor visszajön a MIT re, dolgozik nyolc évet, nagyon sikeres. Az EPA tanácsadója, a védelmi minisztérium tanácsadója, a jó ég tudja, még mi minden. Aztán egyszer csak fogja magát, és szabadságra megy Két évre! Azóta pedig senki sem tudja, hogy mit csinál. Egyszerűen eltűnt a radar képernyőjéről.
– Nem tudom – dünnyögte Evans. – A névjegykártyája szerint a Kockázatelemzési Központ igazgatója.
– De szabadságon van. Nem lehet tudni, mivel tölti a napjait, és azt sem lehet tudni, hogy ki pénzeli. Ha jól veszem ki a szavaiból, találkozott vele.
– Futó találkozás volt.
– És most ő meg George nagy barátok lettek?
– Igazán nem tudom, Nick. Már több mint egy hete nem beszéltem George-dzsal.
– Kennerrel van.
– Nem tudok róla.
– De azt tudja, hogy Kenner és ő Vancouverbe mentek.
– Nem, nem tudom.
– Hadd figyelmeztessem: biztos forrásból tudom, hogy John Kennernek sötét kapcsolatai vannak. A Kockázatelemzési Központot teljes egészében vállalatcsoportok pénzelik. Ennél többet szerintem nem is kell mondanom. Ráadásul Mr. Kenner több évet a Pentagon reklámozásával töltött el, mi több, annyira összemelegedett velük, hogy még valamilyen kiképzésnek is alávetették.
– Úgy érti, katonai kiképzésnek?
– Igen. Fort Bragg és Harvey Point, Észak-Carolina – felelte Drake. – Nem vitás, hogy jó gazdasági és védelmi kapcsolatai vannak. És azt mondják, hogy ki nem állhatja a környezetvédőket. Nagyon nyugtalanít, hogy George egy ilyen ember társaságában tölti az idejét.
– Én nem aggódnék George miatt. Sosem volt vevő a propagandára.
– Remélem, de hogy őszinte legyek, nem osztom a bizakodását. Ez a katona feltűnik, és mi lesz George következő lépése? Át akar világítani minket! Miért? Nem hiszem, hogy nincs tisztában vele, mennyi pénzünkbe és időnkbe fog kerülni. Nagyon visszavetné a szervezetünk munkáját.
– Ha jól tudom, még nem indult vizsgálat.
– De szóba került. Természetesen nincs rejtegetnivalónk, bármikor átvilágíthatnak minket. A Vanutu-per előkészítése azonban minden időnket lefoglalja, és még a Hirtelen Klímaváltozás Konferenciát is meg kell szervezni. Már csak néhány hetünk van. Mindenképpen beszélnem kell George-dzsal.
Evans vállat vont.
– Hívja a mobilján.
– Megtettem. Ön is?
– Igen.
– És visszahívta?
– Nem – felelte Evans.
Drake rosszallóan megcsóválta a fejét.
– Az az ember a mi Felelősségteljes Polgárunk, de még telefonon se tudom elérni.

BEVERLY HILLS
SZEPTEMBER 13., HÉTFŐ
08.07

Morton egy kávézó teraszán üldögélt a Beverly Drive-on, és Sarah-t várta. Az asszisztense általában pontos volt, és nem is lakott messze innen. Hacsak nem jött megint össze azzal a színésszel. A fiataloknak, gondolta irigykedve, még sok elpocsékolni való idejük van.
Ivott egy korty kávét, és belenézett a Wall Street Journalbe. Az újság nem tudta lekötni, különösen azután nem, hogy egy fiatal pár telepedett a szomszéd asztalhoz.
A lány filigrán testalkatú volt és lélegzetelállítóan szép, sötét hajjal, egzotikus külsővel. Marokkói lehetett; nehéz volt megítélni az akcentusából. A ruhája divatos volt és szokatlan a lezseren öltözködő Los Angelesben: szűk szoknya, tűsarkú cipő, Chanel kabátka.
Kísérője a szöges ellentéte volt: egy vörös képű, testes amerikai, malacfejre emlékeztető vonásokkal. Szvettert, trottyos katonai nadrágot és edzőcipőt viselt. Úgy nézett ki, mint egy ronda futballjátékos. A férfi lehuppant a székbe, és közölte:
– Egy lattét hozzál, szívi. Zsírmenteset. Nagyot.
– Azt hittem, te hozol nekem. Mint egy úriember – mondta a nő.
– Nem vagyok úriember, te pedig nem vagy hölgy, bazmeg. Azok után, hogy hiába vártalak este? Szóval ne játszd meg magad, oké?
– Ne csinálj jelenetet, chéri – kérte durcásan a nő.
– Hé, én csak egy tejeskávét kértem. Ki akart jelenetet rendezni?
– De chéri...
– Hozod vagy sem? – húzta fel magát a férfi. – Kezd elegem lenni belőled, Marisa!
– Nem vagyunk összekötve – vont vállat a nő. – Azt csinálsz, amit akarsz.
– Ezt én is látom.
Morton képtelen volt levenni a szemét a nőről. Hihetetlenül gyönyörű volt. Lehetett vagy harmincöt, még ha ez nem is látszott rajta, és ez – az érettség – csak még érzékibbé tette. Morton le volt nyűgözve.
– Fárasztó vagy, William – közölte a nő a focistával.
– Azt akarod, hogy menjek el?
– Talán az lenne a legjobb.
– Te szuka! – A férfi felpofozta a nőt.
Morton képtelen volt úgy tenni, mintha semmi sem történt volna.
– Maga! – kiáltott rá a férfira. – Mit képzel?
A nő zavartan rámosolygott. A focista felpattant, és megrázta az öklét.
– Törődjön a saját dolgával!
– Nem üthetsz meg egy nőt, cimbora!
– Na gyere, ha olyan nagy a szád. Csak te meg én, öreg!
Ebben a pillanatban egy Beverly Hills-i cirkáló gurult el a kávézó előtt. Morton intett nekik. Az autó a járda mellé kanyarodott.
– Valami gond van? – kérdezte az ablakából egy rendőr.
– Most már minden rendben, biztos úr – felelte Morton.
– Kapd be! – vetette oda a focista, és otthagyta őket.
A nő megint Mortonra mosolygott.
– Köszönöm.
– Nincs mit. Jól hallottam, lattét szeretett volna?
A nő keresztbe tette a lábát, felfedve selymesen barna térdét.
– Ha lenne szíves.
Morton indulni akart, hogy hozzon neki, amikor megjelent Sarah.
– George! Bocs a késésért. – Kocogva jött, melegítőben. Mint mindig, most is gyönyörű volt.
A másik nő arca eltorzult a dühtől. Alig láthatóan és csak egy pillanatra, Morton mégis észrevette. Itt valami nem stimmel, gondolta. Nem ismerték egymást, a nőnek nem volt oka dühösnek lenni. Vagy lehet, hogy csak móresre akarta tanítani a fiúját? A fickó még mindig a közelben volt; úgy tett, mintha a kirakatokat nézné. Ebben a korai időpontban azonban még minden üzlet zárva volt.
– Mehetünk? – kérdezte Sarah.
Morton elnézést kért a nőtől.
– Talán még összefutunk.
– Talán, de nem tartom valószínűnek – válaszolta a nő. Morton most inkább franciásnak érezte a kiejtését. – Sajnálom. Ça va.
– További jó napot.
Miután eltávolodtak a terasztól, Sarah megkérdezte:
– Ki volt ez?
– Nem tudom. Leült a szomszéd asztalhoz.
– Jó kis bőr.
Morton vállat vont.
– Félbeszakítottam valamit? Nem? Akkor jó. – Sarah három nagy, sárga borítékot adott át neki. – Ezek az eddig az NKFA-nak juttatott adományok, ebben a legutóbbi szerződés van, a harmadikban pedig a csekk. Vigyázz rá, mert sok nulla van rajta.
– Oké. Nem lesz gond, egy óra múlva úgyis továbbállok.
– Megtudhatom, hova?
Morton megrázta a fejét.
– Jobb, ha nem tudod.

CENTURY CITY
SZEPTEMBER 27., HÉTFŐ
09.45

Evans már majdnem két hete nem hallott Morton felől. Ilyenre eddig még nem volt példa.
– Még mindig nem üzent? – kérdezte előző nap Sarah-tól, akivel együtt ebédeltek.
– Nem. Egy szót sem.
– A pilóták mit mondanak?
– Van Nuysban vannak. George másik repülőt bérelt. Fogalmam sincs, hol lehet.
– Nem említette, hogy mikor jön vissza?
– Nem – sóhajtott Sarah.
Éppen ezért lepte meg annyira Sarah reggeli hívása.
– Jobb lesz, ha sietsz – mondta a lány – George látni akar.
– Hol?
– Az NKFA-nál. Beverly Hillsben.
– Visszatért?
– Majd elmesélem.
Az irodájától mindössze tízpercnyi kocsikázásra volt az NKFA épülete. A Nemzeti Környezetért Forrás Alap központja természetesen Washingtonban volt, DC-ben, de a nyugati parton, Beverly Hillsben is nyitottak irodát – a rosszmájúak szerint azért, hogy közelebb legyenek a hollywoodi hírességekhez és a pénztárcájukhoz.
Evans arra számított, hogy Morton odakint fog fel-alá sétálni, de csalódnia kellett. A recepciónál megtudta, hogy Morton a második emeleti konferenciateremben tartózkodik.
A termet két oldalról is üvegfal határolta. A közepén egy masszív asztal húzódott tizennyolc székkel. Féloldalt, majdnem a sarokban egy előadói pult állt.
A tágas helyiségben mindössze három személy tartózkodott, de amilyen élénken vitatkoztak, az egész teret kitöltötték jelenlétükkel. Morton a terem közepén állt rákvörös fejjel, és dühösen gesztikulált. Drake idegesen fel-alá rohangált, Mortonra mutogatott az ujjával, és kiabált. John Henley, az NKFA búskomor PR-igazgatója egy sárga jegyzettömb fölé hajolva körmölt. Evans nem tudta, mitévő legyen, ezért megállt. Egy idő után Morton észrevette, és intett neki, hogy üljön le odakint. Evans megtette. Most már ülve figyelte az üvegfal mögött zajló vitát.
Kiderült, hogy egy negyedik személy is van a teremben. Evans eddig azért nem láthatta, mert a férfi a pult mögött guggolt. Egy szerelő volt makulátlan, gondosan vasalt overallban, kezében egy aktatáskaszerű szerszámos dobozzal; a derékszíjára két elektromos mérőműszer volt akasztva. A mellkasán AV NETWORK SYSTEMS felirat virított.
A szerelő szemmel láthatóan kényelmetlenül érezte magát. A jelek szerint Drake nem akarta, hogy a férfi a teremben legyen a beszélgetés alatt, Morton viszont hallgatóságot akart magának. Drake távozásra szólította fel a szerelőt, Morton marasztalta. A szerelő kínjában visszabújt a pult mögé. Végül Drake kerekedett felül, és a szerelő távozott.
Ahogy a férfi elhaladt mellette, Evans megszólította:
– Zűrös nap?
A szerelő vállat vont.
– Rengeteg problémájuk van a hálózattal ebben az épületben. Vagy az Ethernet kábel rossz minőségű, vagy a routerek melegszenek túl... – felelte a férfi, és továbbállt.
Az üvegen túl a vitatkozó felek még jobban bedühödtek. Az üveg hangszigetelt volt, de néha olyan hangosan kiabáltak, hogy egy-egy mondat áthallatszott.
– A fenébe, én nyerni akarok! – kiáltotta Morton.
– Túl kockázatos! – felelte Drake, amitől Morton csak még idegesebb lett.
Később megint Mortont hallotta:
– Már nem akartok harcolni a legsúlyosabb probléma ellen, amivel az emberiségnek szembe kell néznie?
Drake erre valami olyasmit mondott, hogy azt kell tenni, amit a józan ész diktál.
– Szarok a józan észre! – ordította Morton. Azzal fogta magát, és kijött. Az ajtót úgy bevágta maga mögött, hogy az üvegfal beleremegett.
– A rohadt életbe!
Evans követte a kliensét. Bent Drake és Henley összedugták a fejüket.
– Csesszék meg! – mondta hangosan George. – Ha az igazság a mi oldalunkon áll, akkor miért kellene elhallgatnunk? – Drake helytelenítően megcsóválta a fejét. – Csesszék meg! – mondta megint Morton.
– Beszélni akart velem? – kérdezte Evans.
– Igen. Tudja, ki volt a másik fickó?
– Igen. John Henley.
– Úgy van. Az a két fickó maga az NKFA – mondta George. – Akárhány híresség támogatja őket, és akárhány ügyvédjük is van, a szálakat ez a kettő mozgatja. A többiek csak kellékek. A támogatók többsége nem is sejti, mit művelnek ezek, különben nem adnák hozzá a nevüket. De mondok valamit, Peter: én többé nem fogok részt venni ebben. Elegem van belőle.
A lépcsőhöz értek.
– Ezt hogy érti?
– Úgy – felelte Morton –, hogy nem fogják megkapni a perre szánt tízmilliót.
– Megmondta nekik?
– Nem, és maga sem fogja megmondani nekik. Majd később, hadd érje őket meglepetésként. – Morton kárörvendően elvigyorodott. – Addig is készítse elő a papírokat.
– Biztos benne, George?
– Ne kötekedjen velem, fiam.
– Csak kérdeztem...
– Én pedig azt mondtam, hogy készítse elő a papírokat, úgyhogy tegye azt.
– Ahogy gondolja.
– Még ma.
Evans megígérte neki, hogy amint visszatért az irodába, nekilát.
Egyikük sem szólt, míg le nem értek a mélygarázsba. Evans az autójához kísérte Mortont.
– George – mondta Evans, miután Morton beszállt az autóba. – A jövő héten lesz a bankett, amit az NKFA rendez a tiszteletére. El fog menni rá?
– Feltétlenül. A világért se hagynám ki.
Harry, a sofőr becsukta az ajtót.
– További jó napot, uram – mondta Evansnek.
Az autó kihajtott a napfénybe.
Evans az autóból felhívta Sarah-t.
– Igen, tudom – mondta a lány.
– Mi folyik itt?
– Nekem sem hajlandó elárulni, de nagyon dühös, Peter. Nagyon.
– Ezt én is észrevettem.
– És most megint elment.
– Hogyan?
– Azt mondta, egy hét múlva jön vissza. Időben ahhoz, hogy mindenkit felrepítsen San Franciscóba a bankettre.

Drake felhívta mobiltelefonon.
– Mi újság, Peter?
– Nem sok, Nick.
– George megőrült. Amiket mondott... hallotta?
– Attól tartok, nem.
– Tényleg megőrült. Komolyan aggódom miatta. Ezt barátként mondom. A jövő heti bankettre már gondolni se merek. Kétlem, hogy addig rendbe jön.
– Szerintem igen. Azt mondta, hogy egy egész repülőnyi vendéget fog magával vinni.
– Ezt mondta?
– Sarah szerint.
– El tudná intézni, hogy beszéljek George-dzsal?
– Sajnos, nem. Csak annyit tudok, hogy megint elhagyta a várost.
– Az az átkozott Kenner. Biztosan ő áll a háttérben.
– Én nem tudom, hogy mi folyik itt, Nick. Csak annyit tudok, hogy elmegy a bankettre.
– Ígérje meg, hogy elhozza.
– De Nick... Nem parancsolhatok George-nak.
– Látja, ez nagy baj.

SAN FRANCISCO FELÉ
OKTÓBER 4., HÉTFŐ
13.38

Morton egy egész sereg hírességet vitt magával a gépén az NKFA bankettjére. Ezek közt volt két rocksztár, egy komikus felesége, egy színész, aki az elnököt játszotta egy tévésorozatban, egy író, aki nemrégiben kormányzónak jelöltette magát, valamint két környezetvédelmi joggal foglalkozó ügyvéd egy másik irodából. A fehérbor és a lazacos szendvics mellett hamarosan parázs vita alakult ki arról, hogy mire kellene fókuszálnia az Egyesült Államoknak, mint a világ vezető gazdaságának, a környezetvédelem népszerűsítése érdekében.
Morton, tőle szokatlan módon, nem kapcsolódott be a beszélgetésbe. Inkább félrevonult a Gulfstream végébe, és morcosan elvackolta magát. Evans is vele tartott. Morton tiszta vodkát ivott. A másodiknál tartott.
– Elhoztam a nyilatkozatot az adomány visszavonására – nyúlt az aktatáskájáért Evans. – Nem gondolta meg magát?
– Nem! – Morton úgy firkantotta alá a papírt, hogy bele se nézett. – Tegye holnapig széfbe. – A vendégek felé sandított, akik most arra licitáltak, hány faj halt ki az esőerdők pusztítása miatt. Ted Bradley, a színész, aki az elnököt alakította, arról beszélt, miért jobb a villamos autója, amit már évek óta használ a manapság népszerű hibrid autóknál.
– Össze sem lehet hasonlítani őket – jelentette ki. A hibridek jó kis autók, de inkább játékra valók.
Ann Garner, a környezetvédő szervezetek tanácstestületének tagja úgy vélte, hogy Los Angelesnek több tömegközlekedési eszközt kellene forgalomba állítania, hogy az emberek kiszálljanak az autóikból. Az amerikaiak, mondta, több szén-dioxidot böfögnek ki, mint bárki más a világon, ami nagy szégyen. Ann egy híres ügyvéd gyönyörű felesége volt, aki sohasem tudott megülni a fenekén, különösen ha környezetvédelmi ügyekről volt szó.
Morton lemondóan sóhajtott egyet.
– Tudja, mennyi szennyező anyagot termelünk ebben a pillanatban is? – fordult Evans felé. – Négyszázötven gallon üzemanyagot égetünk el azért, hogy San Franciscóba vigyünk tizenkét embert. Csak ezzel az úttal több szennyezést termelnek fejenként, mint az emberek többsége egy egész év alatt.
Felhajtotta a vodkáját, és idegesítően csörgetni kezdte a jeget a poharában, jelezve, hogy még kér.
– Ha van rosszabb a limuzinos liberálisnál – mondta Morton –, az a gulfstreames környezetvédő.
– De George... – mondta Evans. – Maga is gulfstreames környezetvédő.
– Tudom, és azt kívánom, bárcsak jobban zavarna. De tudja, mit? Nem zavar. Szeretek a saját gépemmel röpködni.
– Hallottam, hogy Észak-Dakotában és Chicagóban is járt.
– Úgy van.
– Mit csinált ott?
– Pénzt költöttem. Sok pénzt. Rengeteget.
– Műalkotásokat vásárolt?
– Nem. Valami ennél sokkal fontosabbat vettem. Becsületet.
– Mindig becsületes ember volt – tiltakozott Evans.
– Ó, nem az enyémet vettem meg, hanem valaki másét.
Evans nem értette. Egy pillanatig azt hitte, Morton csak szórakozik vele.
– Mindenképpen elmondtam volna magának, Peter – folytatta Morton. – Szert tettem egy listára, amelyet maga fog eljuttatni Kennernek. Nagyon... Majd később folytatjuk. Helló, Ann!
Ann Garner közeledett.
– Hát visszatért, George? Nagy szükségünk van ám magára. Nyakunkon a Vanutu-per, amit hála az égnek, olyan nagylelkűen támogat, meg a klímaváltozási konferencia, ahol annyi megbeszélnivalónk lesz, reméljük, sikerrel. Pörgős időket élünk.
Evans fel akart állni, hogy átadja a helyét Ann-nek, de Morton visszanyomta a helyére.
– Ann – nézett fel a nőre –, gyönyörűbb vagy, mint valaha, de Peterrel most meg kell beszélnünk valami nagyon fontosat.
A nő tekintete Evans nyitott aktatáskájára siklott.
– Ah. Nem tudtam, hogy zavarok.
– Nem, nem zavar. Csak arra kérem, adjon egy percet.
– Hogyne. Sajnálom. – De azért még ott maradt egy pillanat erejéig. – Ez nem vall magára, George. Nem szokott üzleti ügyeket intézni a repülőn.
– Tudom. De ha már feltűnt magának, be kell vallanom, hogy mostanában nem vagyok önmagam.
A nő nem tudta, hogy értse ezt, ezért mosolyt erőltetett magára, bólintott, és otthagyta őket.
– Csodálatosan néz ki – jegyezte meg Morton. – Azon tűnődöm, ki csinálhatta.
– Mit?
– Több műtétje is volt az utóbbi néhány hónapban. A szeme, meg talán az álla. De térjünk vissza a listához. Senkinek sem beszélhet róla, Peter. Senkinek. A cégénél, de legfőképpen a...
– George, a fene vigyen el, miért bújtál ide hátra? – Evans hátranézett. Ted Bradley közeledett. Még csak dél volt, de a színész már most rendesen el volt ázva. – Kész dögunalom volt nélküled, George. Szavamra, a világ Bradley nélkül semmit sem ér. Hoppá! Úgy értem, George Morton nélkül. Gyere, George, igyunk valamit. Hagyd ezt az embert. Nem látod, hogy ügyvéd?
Morton hagyta, hogy elvezessék.
– Majd később – súgta hátra Evansnek.

SAN FRANCISCO
OKTÓBER 4., HÉTFŐ
21.02

A Mark Hopkins Szálloda báltermében elhalványult a kristálycsillárok fénye a szmokingos-estélyis vendégek feje fölött. Nicholas Drake lépett fel a szónoki emelvényre.
– Hölgyeim és uraim – szólította meg a jelenlévőket a pulpitus magasságából –, nem túlzás azt mondani, hogy példa nélküli környezeti válságnak nézünk elébe. Az erdőink eltűnnek, a tavaink és a folyóink szennyezettek, az állat- és növényfajok soha nem tapaszalt mértékben fogyatkoznak. Minden egyes évben negyvenezer faj pusztul ki. Ez több mint száz faj naponta! Ha ez így megy tovább, a bioszférát alkotó fajok fele meg fog szűnni néhány évtized alatt. A Föld története során még soha nem volt ekkora fajkihalás. És mi? Velünk mi fog történni? Az ételeink tele vannak halálos mérgekkel. A terméseink kiszáradnak a globális felmelegedés miatt. Az időjárás egyre szeszélyesebb és zordabb. Áradások, aszályok, hurrikánok, tornádók világszerte. Az óceánok szintje emelkedik: az évszázad végére huszonöt lábnyi emelkedésre, vagy még ennél is többre számíthatunk. Félelmetes, ugye? De még ennél is ijesztőbb, hogy a legújabb kutatási eredmények szerint környezetromboló magatartásunk következtében akár egy hirtelen klímaváltozás is bekövetkezhet. Rövid, hölgyeim és uraim, valódi természeti katasztrófa fenyegeti bolygónkat.
A középső asztalnál ülő Evans végignézett a körülötte ülők arcán. A vendégek a tányérjukat bámulták, ásítoztak, egymással beszélgettek. Drake a kutyát se érdekelte.
– Már ezerszer hallották – morogta Morton. Ülő helyzetet változtatott, és halkan böffentett egyet. Szorgalmasan ivott egész este, és ez meg is látszott rajta.
– ...a biodiverzitás csökkenése, a természetes élőhelyek zsugorodása, az ózonréteg pusztítása...
Nicholas Drake magas volt és esetlen, a szmoking lötyögött rajta, az inggallérját még a nyakkendőjével sem tudta vézna nyakára pászítani. Mint mindig, most is úgy nézett ki, mint egy elszegényedett, hóbortos professzor, egy modern kori Ichabod Crane. Ki hitte volna róla, hogy évi háromszázezret keres az alapítvány vezetésével, ami mellé további százezret kap a nem felmerülő kiadások fedezésére. Vagy hogy semmilyen tudományos végzettséggel nem rendelkezik. Drake ügyvéd volt, egyike annak az öt személynek, akik évekkel korábban megalapították az NKFA-t. És mint minden ügyvéd, tudta, mennyire fontos az, hogyan öltözik az ember.
– ...a biorezervoárok eróziója, egyre egzotikusabb és veszélyesebb halálos betegségek...
– Nem bánnám, ha rövidebbre fogná – dobolt az ujjaival az asztalon Morton. Evans nem válaszolt. Épp elég ilyen eseményen vett részt ahhoz, hogy tudja, Morton mindig feszült, ha beszédet kell mondania.
– ...a remény sugarait, a pozitív hozzáállás jó példáját, és ki lehetne pozitívabb, ki adhatna több reményt nekünk, mint az az ember, aki egész életét ennek a célnak szentelte, és akit ma este körünkben üdvözölhetünk...
– Ihatok még egyet? – hajtotta fel a martiniját Morton, Ez már a hatodik pohár volt.
Evans a pincért kereste a tekintetével. Remélte, nem ér oda idejében. George épp eleget ivott.
– ...három évtizede egy jobb, egészségesebb, békésebb világért, nem kímélve idejét és erőforrásait. Hölgyeim és uraim, a Nemzeti Környezetért Forrás Alap büszkén...
– A francba! – morogta Morton. Megfeszült, készen rá, hogy felálljon az asztal mellől. – Utálok hülyét csinálni magamból, még ha egy jó ügyért teszem is.
– Miért kellene hülyét... – akarta kérdezni Evans, de Drake gyorsabb volt nála:
– ...jó barátom és kollégám, az év Felelősségteljes Polgára, Mr. George Morton!
A vendégek tapsolni kezdtek, és egy reflektor megkereste Mortont, aki felállt, és lehajtott fejjel, komoran az emelvény felé indult. Evans rémületére az első néhány lépés után megbotlott, de visszanyerte az egyensúlyát, és látszólag magabiztosan lépett fel a pulpitusra. Kezet fogott Drake-kel, aztán mindkét kezével belekapaszkodott a pult szélébe, és némán a közönségre meredt.
Ann Garner, az asztalszomszédja oldalba bökte Evanst.
– Jól van?
– Persze. Tökéletesen – bólintott Evans, pedig maga sem tudta.

George Morton végül megszólalt.
– Szeretném megköszönni az NKFA-nak és Nicholas Drake-nek ezt a díjat, de attól tartok, nem érdemlem meg. Hogyan is tehetném, tudva, hogy még milyen sok munka vár rám! Tudják, barátaim, hogy jobban ismerjük a Holdat, mint a Földünk óceánjait? Ez egy komoly környezeti probléma: még mindig nem tudunk eleget arról a bolygóról, melytől egész létünk függ. De ahogy Montaigne mondta háromszáz évvel ezelőtt: „Mindig abban hiszünk a legjobban, amiről a legkevesebbet tudunk.”
Montaigne, csodálkozott Evans. Morton Montaigne-t idéz?
A reflektorok fényében tisztán látni lehetett, hogy Morton előre – hátra inog – ezért markolta olyan elszántan a pódiumot. A teremben halálos csend lett, még a pincérek is megálltak. Evans visszafojtotta a lélegzetét.
– Mi, a környezetvédelmi mozgalom aktivistái sok győzelmet láttunk már az elmúlt évben. Szemtanúi lehettünk az EPA létrehozásának, láthattuk, hogyan válik tisztábbá a levegő, a folyóink vize. A szennyvízkezelés korszerűbbé vált, a környezetet mérgező hulladéklerakókat felszámolták, a veszélyes anyagok használata pedig korlátozva lett mindannyiunk egészsége érdekében. Ezek mind igazi győzelmek, barátaim. Joggal vagyunk büszkék rájuk. Ugyanakkor tudjuk, hogy további tettekre van szükség.
A vendégeken látszott, hogy megnyugodtak. Morton azt mondta, amire számítottak tőle.
– De eleget tudunk tenni a feladatnak? Én egyáltalán nem vagyok biztos ebben. Talán az is közrejátszik ebben, hogy a feleségem, Dorothy halála óta borúlátóvá váltam.
Evans megdermedt, a szomszéd asztalnál pedig Herb Lowenstein eltátotta a száját. George Mortonnak hat exfelesége is volt, de egyiket se hívták Dorothynak.
– Dorothy arra kért, hogy okosan költsem a pénzem. Mindeddig meg voltam győződve róla, hogy ezt teszem. Már nem vagyok. Az előbb azt mondtam, hogy még mindig nem tudunk eleget, de attól tartok, az NKFA nem ezt a jelszót tűzte a zászlajára. Ők inkább azt mondják: „még mindig nem perelünk eleget”.
Hallani lehetett, hogy a teremben ülők egy emberként felhördülnek.
– Az NKFA egy jogi cég. Nem tudom, hogy feltűnt-e már önöknek, de tény, hogy ügyvédek alapították, és ügyvédek irányítják. Én viszont úgy gondolom, fontosabb kutatásra költeni a pénzt, mint perekre. Ez az oka annak, hogy visszavonom a támogatásomat az NKFA-tól, és ezért...
A bejelentésre olyan izgatott zsivaj támadt, hogy a többit már nem lehetett hallani. Néhányan pfujoltak, mások felálltak, és elhagyták a termet, Morton azonban nem törődött velük, hanem mondta tovább a magáét. Evans elkapott néhány mondatfoszlányt:
– ...az egyik környezetvédő alapítvány FBI-vizsgálat alatt áll... beláthatatlan, hogy mire költik a...
– Vigye ki! – sziszegte Evans fülébe Ann Garner.
– Tessék?
– Vigye ki. Részeg!
– Az lehet, de akkor sem...
– Véget kell vetnie ennek!
Drake már neki is látott ennek. Odament az emelvény mellé, és mosolyt erőltetett magára.
– Köszönjük, George...
– Mert, hogy őszinte legyek...
– Köszönjük, George – furakodott közelebb Drake, szemmel láthatóan azzal a szándékkal, hogy letuszkolja a pódiumról.
– Jól van, jól van – bólogatott Morton a pódiumba kapaszkodva. – Csak elmondtam, mit tettem Dorothyért. Az én drága halott feleségemért...
– Köszönjük, George. – Drake tapsolni kezdett, felemelt kézzel, hogy a vendégsereg is kövesse példáját. – Köszönjük.
– ...aki annyira hiányzik...
– Hölgyeim és uraim, kérem csatlakozzanak hozzám, és köszönjük meg együtt...
– Jól van, elmegyek.
A vendégek mérsékelt tapsától kísérve letámolygott az emelvényről. Drake intett a zenekarnak, mire azok harsányan játszani kezdték Morton kedvenc dalát, Billy Joel „You May Be Right” című számát. Meglehetősen szerencsétlen választás volt.
Herb Lowenstein áthajolt a szomszéd asztal mellől, és durván megragadta Evans vállát.
– Azonnal vigye innen! – mondta dühösen.
– Azt fogom tenni – felelte Evans.
– Ne aggódjon.
– Tudta, hogy ezt fogja mondani?
– Nem. Nem kötötte az orromra!
A társaság még mindig nem tért magához a döbbenetből, Morton viszont jókedvűen tért vissza az asztalhoz.
– Lehet, hogy neked van igazad, és én vagyok őrült... – énekelte Billy Joel szövegét.
– Jöjjön, George – állt fel Evans. – Menjünk innen.
Morton ügyet sem vetett rá.
– ...de az is lehet, hogy csak egy holdkóros...
– George! – karolt bele Evans. – Menjünk!
– ...kapcsold le a lámpát, ne akarj megmenteni...
– Nem akarom megmenteni – felelte Evans.
– Akkor mit szólsz még egy Martinihoz? – hagyta abba az éneklést Morton. A tekintete hűvös volt, szinte haragos. – Szerintem kurvára rászolgáltam.
– Majd tölt Harry az autóban – irányította a kijárat felé Evans. – Ha itt maradunk, várni kell az italra, és ki szeret várni?
Morton hagyta, hogy kivigye.
– Túl késő harcolni... – énekelt tovább – ...már úgysem tudsz megváltoztatni...

Az ajtónál egy tévékamera és két diktafonos riporter állta útjukat. Mindenki kérdéseket akart feltenni. Evans nem válaszolt, Morton pedig csak énekelt rendületlenül.
– Sajnálom... Kérem, engedjenek át...
Átvágtak a szálloda hallján. A tévéoperatőr előrenyargalt, hogy le tudja filmezni őket, ahogy feléje jönnek.
– Én csak szórakoztam, nem akartam megbántani senkit, s végül is mindannyian élveztük ezt a hétvégét... – hümmögte Morton.
– Erre – irányította Evans.
– A Combat Zone-ban[15] rekedtem...
Végre átjutottak a lengőajtón, ki az éjszakába. Ahogy a hűvös levegő arcon csapta, Morton rögtön abbahagyta az éneklést. Várták, hogy a limuzin előálljon. Közben Sarah is kijött. Némán Morton karjára tette a kezét.
Közben újabb riporterek és kamerák özönlöttek ki az épületből, majd Drake robbant ki az ajtón.
– A fenébe, George...
A kamerák láttán elhallgatott. Haragosan Mortonra nézett, aztán hátat fordított, és visszament. Ők hárman maradtak, ahogyan a kamerák is. Kellemetlen volt így álldogálni, tétlenül a reflektorfényben. Egy örökkévalóságnak tűnő fél perccel később a limuzin megállt előttük. Harry kiszállt, és kinyitotta az ajtót.
– Oké, George – mondta Evans.
– Ne, ne ma este – motyogta Morton.
– Harry várja.
– Azt mondtam, hogy ne ma este.
Mély, erőteljes morgás hallatszott a sötétből, és egy ezüstszínű Ferrari húzott a limuzin mellé.
– Az autóm! – állapította meg Morton, és tántorogva elindult a lépcsőn.
– Nem hiszem, George – tiltakozott Sarah –, hogy...
De Morton már megint énekelt:
– Azt mondtad, ne vezessek, de élve hazajutottam, mire te közölted: ez is csak azt bizonyítja, hogy nem vagyok normális.
– Szerintem sem – jegyezte meg a társainak az egyik riporter.
Evans aggódva követte. Morton a parkolóőr kezébe nyomott egy százdolláros bankjegyet.
– Megérdemelsz egy húszast, barátom. – Egy darabig elpiszmogott a Ferrari ajtajával. – Nesze neked, olasz importáru. – Végül mégis sikerült becsuknia rendesen, és beindította a motort. Elégedett mosoly terült szét az arcán. – Mennyei! Végre egy férfias hang!
Evans lehajolt hozzá.
– George, hadd vezessen inkább Harry. Különben is beszélnünk kellene – tette hozzá.
– Minek?
– Azt hittem...
– Félre az útból, kölyök! – A kamerák még mindig vették őket, de Morton most Evans takarásában volt. – Tudod, a buddhistáknak van egy mondásuk.
– Miféle mondás?
– Jól jegyezd meg, kölyök. Azt mondja: Buddha távolról is úgy irányít, mintha melletted lenne.
– George, szerintem tényleg nem kellene vezetnie.
– Emlékezni fogsz arra, amit mondtam?
– Igen.
– Régi bölcsesség. Akkor viszlát, kölyök.
Gázt adott, és úgy kilőtt a parkolóból, hogy Evansnek hátra kellett ugrania. A Ferrari csikorogva bevette a kanyart, figyelmen kívül hagyva egy stoptáblát, és eltűnt a szemük elől.
– Gyere, Peter – szólt Sarah a limuzin mellől. Harry már a kormány mögött ült. Beszálltak az autóba, és Morton után eredtek.

A Ferrari balra fordult a hegy aljában, és eltűnt a kanyar mögött.
– Te tudod, hogy merre megyünk? – kérdezte Evans.
– Fogalmam sincs – felelte Sarah.
– Ki írta a beszédjét?
– Ő maga.
– Tényleg?
– Tegnap egész nap ezen dolgozott a szobájában. Nem hagyta, hogy belenézzek.
– Jézusom... Na és Montaigne?
– Egy idézetgyűjteményből vette.
– Ezt a Dorothyt Honnan szedte?
– Nem tudom – rázta meg a fejét Sarah.
A Golden Gate parkon haladtak keresztül. A forgalom gyér volt, a száguldó Ferrari szabadon ide-oda cikázhatott az autók közt. A fényesen kivilágított Golden Gate híd következett. Morton gyorsított. A Ferrari most már majdnem kilencvenmérföldes sebességgel száguldott.
– Marinbe megy – állapította meg Sarah.
Evanst valaki hívta a mobilján. Drake volt az.
– Elárulná nekem, hogy mi a fene volt ez az egész?
– Sajnálom, Nick, de nem tudom.
– Komolyan beszélt? Tényleg vissza akarja vonni a támogatást?
– Azt hiszem, igen.
– Ez elképesztő. Biztosan idegösszeomlása van.
– Nem hinném.
– Ettől féltem. Pontosan valami ilyentől. Emlékszik, még mondtam is a repülőn Izlandról hazafelé jövet, de maga elintézte annyival, hogy nincs miért aggódnom. Most is így gondolja?
– Mit akar tőlem, Nick?
– Ann Garner azt mondta, hogy George valamilyen papírokat írt alá a repülőn.
– Úgy van.
– És ezeknek van valami közük ahhoz, hogy ilyen hirtelen visszavonta a támogatást? Éppen tőlünk, akik mindig is a szíve csücske voltunk!
– Úgy tűnik, már nem azok – felelte Evans.
– Miért nem szólt nekem?
– George megtiltotta.
– Csessze meg, Evans.
– Sajnálom.
– Fogja is!
A telefon elnémult. Evans összecsukta.
– Nagyon dühös Drake? – kérdezte Sarah.
– Őrjöng.

Morton nyugat felé tartott, az autópálya fényeitől egy sötét hegyi út felé távolodva. Egyre gyorsabban hajtott.
– Nem tudja, hol vagyunk? – kérdezte Evans a sofőrtől.
– Szerintem egy nemzeti parkban.
Harry megpróbálta tartani a lépést, de ezen a keskeny, kanyargós úton a limuzin nem volt méltó partnere a Ferrarinek. A távolság elkerülhetetlenül nőtt a két autó között. Hamarosan már csak a hátsó helyzetjelző lámpáit látták, s azt is csak akkor, amikor időnként előbukkant valahol negyed mérfölddel előttük egy kanyar mögül.
– El fogjuk veszíteni – aggódott Evans.
– Kétlem, uram.
A következő kanyarnál azonban, miután a hosszú jármű úgy kifarolt, hogy majdnem lesodródtak az útról, Harry kénytelen volt lassítani. A táj teljesen elhagyatott volt, a holdfényben csillogó tenger és a sötét, néma hegyvonulat volt egyetlen útitársuk.
A Ferrari lámpáit sem látták már. Úgy tűnt, csak ők vannak az úton.
Aztán egy kanyar után váratlanul egy füstfal állta útjukat.
– Ó, ne! – kapta a szájához a kezét Sarah.

A Ferrari kiperdült, nekiütközött egy fának, és átfordult. Hajszálon múlt, hogy nem zuhant alá a szakadékba – az út és a semmi határán egyensúlyozott. A karosszéria teljesen széttört és lelapult, az egész autó már csak egy füstölgő roncs volt.
Evans négykézlábra ereszkedve kimerészkedett a sziklapad szélére, hogy benézzen az utastérbe. Nem sok mindent lehetett látni, mert sötét volt, és a Ferrari teteje teljesen belapult. Harry egy zseblámpát nyomott Evans kezébe. Evans bevilágított vele az utastérbe.
Morton nem volt ott. Csak egy fekete nyakkendődarab lógott az ajtókilincsről.
– Biztosan kirepült a szélvédőn.
Sarah csendesen zokogott. Harry visszament a limuzinhoz egy poroltóért. Evans végigpásztázta az elemlámpával a hegyoldalt. George-nak nyoma sem volt. Se ruhadarabok, se vérnyomok... semmi.
A háta mögött a poroltó sziszegve munkához látott. Evans elhátrált a szakadéktól.
– Megtalálta, uram? – kérdezte csüggedten Harry.
– Nem. Semmit nem láttam.
– Talán... ott – mutatott Harry a fára.
Hát persze, gondolta Evans. Ha George az ütközésnél kirepült, annak valahol ott kellett történnie.
Visszament, és ott is bevilágította a terepet. Az elem kimerülőben volt, de Evans még így is rögtön észrevette a fényes lakkbőr férficipőt. A sziklák közt hevert, a víz közelében.
Evans leült az út szélére, és zokogni kezdett.

POINT MOODY
OKTÓBER 5., KEDD
03.10

Mire a rendőrség kihallgatta őket és a mentőcsapat leereszkedett a cipőért, már hajnali három volt. A testet nem találták, sem egyéb nyomokat, de a rendőrök biztosak voltak benne, hogy elő fog kerülni.
– Körülbelül egy hét – mondta egyikük –, és az áramlat partra fogja vetni Pismo Beachnél. – Mármint azt, amit a nagy fehérek meghagytak belőle...
A rendőrök befejezték a helyszínelést, a roncs egy teherautóra került. Evans vissza akart ülni a limuzinba, de az országúti járőr, aki felvette a jegyzőkönyvet, visszajött, hogy még feltegyen néhány kérdést. Fiatal kölyök volt, nem sokkal lehetett több húsznál. A jelek szerint nem sok ilyen nyomtatványt töltött ki eddig.
– Meg tudná mondani, hogy mennyi idővel a baleset után értek a helyszínre? – kérdezte.
– Jó kérdés. A Ferrari olyan fél mérfölddel lehetett előttünk. Mi úgy negyvennel mentünk... Talán egy perccel később?
– Negyvennel? – kérdezte elképedve a kölyök. – Ezen az úton?
– Nos, nem én vezettem.
A járőr kisvártatva megint visszakanyarodott hozzá.
– Azt mondta, önök értek elsőként ide, és négykézlábra ereszkedett, hogy benézzen az autóba.
– Így történt.
– Tehát rálépett az üvegcserépre?
– Igen. A szélvédő kitört. Még bele is tenyereltem, amikor előrehajoltam.
– Ez megmagyarázza, hogy miért voltak nyomok az üvegcserépben.
– Igen.
– Még jó, hogy nem vágta el a kezét.
– Az.
A kölyök harmadszor is visszajött.
– Becslése szerint mikor történhetett a baleset?
– Mikor? – Evans a karórájára nézett. – Fogalmam sincs, de lássuk csak... – A beszéd fél kilenc körül kezdődött. A szállodát kilenc tájban hagyhatták el. Át San Franciscón, a hídon... – Este háromnegyed tíz és tíz között. Nagyjából.
– Tehát durván öt órája.
– Igen.
– Hm – hümmögött a kölyök, mintha ez meglepte volna.
Evans a Ferrari maradványaira nézett. Az egyik rendőr a teherautón állt, a roncs mellett. Egy másik férfi is volt mellette. Szmokingban! Evans döbbenten állapította meg, hogy John Kenner az.
– Mit csinálnak? – kérdezte a járőrtől.
– Nem tudom. Csak arra kértek, hogy jöjjek ide, és kérdezzem meg a baleset időpontját.
A teherautó motorja életre kelt, a rendőr pedig leugrott, és odakiáltott fiatal kollégájának:
– Felejtsd el, Eddie!
– Nos, akkor ennyi – mondta a kölyök Evansnek. – Úgy tűnik, minden rendben.
Evans Sarah-ra pillantott. Kíváncsi volt, vajon ő is észrevette-e Kennert. A lány a limuzin felé fordulva telefonált. Amikor Evans megint Kennerre nézett, az épp beszállt a nepáli mellé egy sötét szedánba, és elhajtottak.
A zsaruk is elmentek. A teherautó megfordult, és a híd irányába indult.
– Úgy tűnik, most már mi is elmehetünk – szólalt meg Harry.
Evans beült a limuzinba. Visszahajtottak a csillogó San Franciscóba.

LOS ANGELES FELÉ
OKTÓBER 5., KEDD
12.02

Morton sugárhajtású repülője délben indult vissza Los Angelesbe. A gépen zord hangulat uralkodott. Ugyanazok utaztak rajta, meg még néhány új utas, de mindenki csendben üldögélt, még beszélgetni sem volt kedvük. A déli újságokban már mindent megírtak, amit csak meg lehetett a milliomos filantrópus George Morton különös beszédéről (amit a San Francisco Chronicle egyenesen „összefüggéstelen”-nek minősített), a felesége, Dorothy halála felett érzett fájdalmáról és a néhány órával később bekövetkezett tragikus autóbalesetről.
A Chronicle-cikk harmadik bekezdésében a szerző megjegyezte, hogy az ilyen jellegű, egyautós baleseteknek gyakori oka az időben fel nem ismert, kezeletlen depresszió, és nem ritkán álcázott öngyilkosságok. Ez, idézte egy pszichiáter véleményét, magyarázat lehet Morton különös viselkedésére a díjátadáson.
Alig tíz perccel azután, hogy felszálltak, a színész Ted Bradley kicsatolta az övét, és felállt.
– Javaslom, hogy igyunk egyet George emlékére, és adózzunk neki egyperces néma megemlékezéssel. – Megvárta, hogy mindenki kapjon egy pohár pezsgőt, aztán folytatta: – George Mortonra! A nagy amerikaira, a jó barátra, a környezetvédelem önzetlen támogatójára. Mi, és ez a bolygó itt alattunk, hiányolni fogjuk!
Az utasok az elkövetkező tíz percben még magukba roskadva ültek, de aztán kezdték elunni magukat, és beszédbe elegyedtek a szomszédaikkal. Nem telt bele sok, és ugyanolyan élénk beszélgetés alakult ki, mint amikor George is köztük volt. Evans hátul ült, ugyanott, ahol San Franciscóba jövet, és Bradleyt hallgatta, aki a gép közepén lévő asztal mellől arról tartott értekezést, hogy az Egyesült Államokban a felhasznált energiának mindössze két százalékát állítják elő megújuló energiaforrásokból, ezért mielőbb egy hathatós programra lenne szükség, hogy a tengerpartok mentén szélerőműveket állítsanak fel, mint a dánok és az angolok. A beszélgetés az üzemanyagcellákra terelődött, a hidrogénautókra és az önellátó, fényenergiát használó háztartásokra. Valaki megjegyezte, hogy imádja a hibrid autókat, olyannyira, hogy még az alkalmazottait is olyanokkal járatja.
Ahogy őket hallgatta, Evans úgy érezte, mintha új energiákat pumpálnának az ereibe. George nagy veszteség volt, de íme, még mindig akadtak emberek – befolyásos, elkötelezett személyek –, akik mindent meg fognak tenni azért, hogy a következő nemzedékek egy biztonságosabb, kiszámíthatóbb jövőben nőhessenek fel.
Majdnem elnyomta az álom, amikor Nicholas Drake huppant le mögéje. Drake előrehajolt.
– Nézze... – mondta – ...bocsánattal tartozom a tegnap este miatt.
– Semmi gond – felelte Evans.
– Nagyon kiborultam, amiért szégyellem is magam rendesen. Tudja, milyen furcsán viselkedett George az elmúlt hetekben. Olyan kötekedő volt. Így, utólag visszagondolva nem kétséges, hogy egy kezdődő idegösszeomlás jelei mutatkoztak meg rajta. Kár, hogy nem vettük észre időben.
– Én nem hiszem, hogy ez idegösszeomlás volt.
– Pedig annak kellett lennie – állította Drake. – Mi más lehetett volna? Előbb megtagadta egész eddigi életét, aztán elment, és megölte magát. Jut eszembe, elfelejtheti a tegnap aláírt papírokat. Mindezek fényében érvénytelenek, mert nem volt beszámítható állapotban, amikor aláírta őket. Bízom benne, hogy maga is így látja ezt, Evans. Így is épp elég kellemetlen helyzetben van, mert nemcsak neki, hanem nekünk is dolgozott. Okosabb lett volna elfogultságra hivatkoznia, és egy semleges félre bíznia a nyilatkozat megfogalmazását. Nem akarom visszaéléssel gyanúsítani, de tény, hogy helytelenül járt el.
Evans nem válaszolt. Nyilvánvaló volt, hogy Drake meg akarja kapni a pénzt, és ezért bármire hajlandó.
– Nos – tette a vállára a kezét Drake –, csak elnézést akartam kérni. Tudom, hogy mindent megtett, amit megtehetett ebben a bonyolult helyzetben, Peter. És... bízom benne, hogy mindketten nyertesként kerülünk ki ebből az ügyből.

A repülő a Van Nuyson landolt. Tucatnyi fekete SUV limó – a legújabb modellek – sorakozott a kifutó mellett az utasokra várva. A hírességek megölelték, megcsókolták egymást, aztán szétváltak.
Evans távozott utolsónak. Őt hibrid Priusa várta, amit előző nap hagyott ott a parkolóban. Kihajtott a kapun, és felkapaszkodott az autópályára. Először az irodába akart menni, de a délutáni csúcsforgalomban váratlanul könnyezni kezdett a szeme, olyan kellemetlenül, hogy úgy döntött, elég a mai napra, túl fáradt ahhoz, hogy bemenjen.
Már majdnem hazaért, amikor hívták a mobilján. Jennifer Haynes volt a Vanutu-per ügyvédi csapatából.
– Hallottam, hogy mi történt George-dzsal – mondta a nő. – Borzasztó. Mindenkit megviseltek a hírek, gondolhatja. Tényleg visszavonta a támogatást?
– Igen, de Nick nem adja fel. Úgy gondolom, meg fogják kapni a pénzt.
– Ebédelnünk kellene – jelentette ki a nő. – Nos, azt hiszem...
– Most megfelel?
Valami azt súgta Evansnek, hogy mondjon igent.
– Rendben.
– Hívjon, ha ideért.
Alig fejezte be a beszélgetést, máris hívták. Ezúttal Margo Lane, Morton szeretője. Dühös volt.
– Megmondaná, hogy mi a franc folyik itt?
– Hogy érti? – kérdezte Evans.
– Rólam mindenki megfeledkezett?
– Sajnálom, Margo...
– A tévében láttam. Eltűnt San Franciscóban, és lehet, hogy meghalt. Az autót is mutatták.
– Az irodából akartam felhívni – mondta neki Evans. Az igazság az volt, hogy teljesen megfeledkezett róla.
– És az mikor lett volna? A jövő héten? Egy fokkal sem jobb annál a gyomorbajos asszisztensénél. Maga az ügyvédje, Peter. Tegye a kibaszott dolgát! Ne mondja, hogy váratlanul érték a történtek. Szinte biztos voltam benne, hogy be fog következni. Mindannyian sejtettük. Azt akarom, hogy jöjjön át hozzám.
– Ma nem érek rá.
– Csak egy percre.
– Jól van – egyezett bele Evans. – De csak egy percre.

NYUGAT LOS ANGELES
OKTÓBER 5., KEDD
15.04

Margo Lane egy exkluzív társasház tizennegyedik emeletén lakott a Wilshire Corridoron. Evans csak azután szállhatott be a liftbe, hogy a portás felszólt a nőnek a házi telefonon. Margo tudta, hogy jön, mégis egy szál törülközőbe csavarva nyitott ajtót.
– Nem hittem, hogy ilyen hamar ideér. Most léptem ki a zuhany alól. Jöjjön be.
Na persze, gondolta Evans. Köztudott volt, hogy Margo imádja a testét fitogtatni. Bement a nappaliba, és leült a kanapéra. A nő is leült, vele szemben. A törülköző épphogy eltakarta az eltakarnivalókat.
– Szóval, mi ez az egész George-dzsal?
– George sajnos végzetes balesetet szenvedett – felelte Evans. – Nagy sebességgel nekiütközött egy fának, és kirepült a Ferrariből. A tengerbe zuhant. Csak a cipőjét találták meg. A rendőrök szerint egy hét múlva partra fog vetődni valamelyik strandon.
Biztos volt benne, hogy Margo, amennyire imádja a drámát, sírva fog fakadni, de nem ez történt. A nő szúrósan a szemébe nézett, és kijelentette:
– Ez az egész egy nagy lószar.
– Ezt meg hogy érti, Margo?
– Úgy George rejtőzködik, vagy valami. Tudom.
– Rejtőzködik? Ki elől?
– Talán senki elől. Teljesen paranoiás lett. Ezt magának is tudnia kell.
Miközben ezt mondta, keresztbe tette a lábát. Evans kínosan ügyelt, hogy a tekintete végig a nő arcán maradjon.
– Paranoiás? – kérdezte.
– Ne csináljon úgy, Peter, mintha nem tudná. Teljesen nyilvánvaló volt.
– Nekem nem.
– Legutóbb két nappal ezelőtt járt itt – folytatta a nő. – Egyenesen odament az ablakhoz, és a függöny mögül kilesett az utcára. Meg volt győződve róla, hogy követik.
– Korábban is csinált ilyet?
– Nem tudom. Újabban nem sokat láttam. Folyton utazott. Most viszont ahányszor felhívtam, és arra kértem, hogy jöjjön át, azt felelte, hogy nem lenne biztonságos.
Evans az ablakhoz lépett, és lenézett az utcára.
– Magát is követték? – kérdezte Margo.
– Nem hiszem.
A Wilshire Boulevard zsúfolt volt, az út kétszer három sávon sem győzte átengedni a délutáni csúcsforgalmat. A forgalom zaja még idáig, a tizennegyedik emeletig is felhallatszott. Az út túloldalán egy kék Prius húzott a járda mellé, de kénytelen volt tovább állni, mert feltartotta a forgalmat, és a mögötte haladó autók ezt hangos kürtszóval tudtára is adták.
– Lát valami gyanúsat?
– Nem – felelte Evans.
– Én se láttam, George viszont igen. Legalábbis azt hitte, hogy lát.
– Nem mondta, hogy ki követi?
– Nem. – A nő megint testhelyzetet váltott. – Szerintem gyógyszeres kezelésre lett volna szüksége. Mondtam is neki.
– És ő hogy reagált?
– Azt mondta, hogy én is veszélyben vagyok. Azt akarta, hogy egy időre hagyjam el a várost. A nővéremhez akart küldeni Oregonba, de nekem nem volt kedvem odamenni.
A törülközője meglazult. Margo megigazította, ügyelve rá, hogy telt, plasztikázott melle előnyösen mutasson benne.
– Ha engem kérdez, én azt mondom, hogy George egyszerűen elbujdosott, és jobb lesz, ha mielőbb megtalálják, mert segítségre van szüksége.
– Értem – bólintott Evans. – De arra is gondolnunk kell, hogy mi lesz, ha nem bujkál, hanem tényleg balesetet szenvedett... Ebben az esetben gondjai adódhatnak, Margo.
Elmagyarázta a nőnek, hogy amennyiben George csakugyan eltűnt, a bíróság befagyaszthatja a számláit, többek közt azt is, amire Margónak minden hónapban egy csinos összeget helyezett el. Margónak tehát ajánlatos volt minél előbb kivennie a pénzét, hogy ne legyenek anyagi gondjai, ha a számla zárolásra kerül.
– De ez ostobaság – tiltakozott a nő. – Én biztos vagyok benne, hogy néhány nap múlva előkerül.
– Azért nem árt az óvatosság.
Margo haragosan összevonta a szemöldökét.
– Tud valamit, amit én nem?
– Szó sincs erről. Csak jót akarok magának, Margo. Eltarthat egy darabig, míg ez az egész tisztázódik.
– Nézze... George beteg, maga pedig állítólag a barátja. Keresse meg őt!
Evans megígérte, hogy meg fogja próbálni. Miután elment, Margo felöltözött. A bankba mégsem mehetett törülközőben.

Kint, a bágyasztó napfényben alattomosan rátört a fáradtság. Evans úgy döntött, ejti az ebédet Jenniferrel, és inkább hazamegy aludni. Már majdnem a ház előtt volt, amikor a telefon megint megszólalt. A nő volt az, tudni akarta, hol marad.
– Sajnálom, de ma mégsem fog összejönni – tájékoztatta Evans.
– Nagyon fontos lenne, Peter. Tényleg.
Evans azt mondta neki, hogy sajnálja, és majd később hívni fogja.
Ezután Lisa, Herb Lowenstein asszisztense telefonált, hogy közölje, Drake egész délután kereste.
– Mindenáron beszélni akar veled.
– Oké. Majd felhívom.
– Dühösnek tűnt.
– Az is.
– Azért jobb lenne, ha mégis inkább Sarah-t hívnád elsőnek.
– Miért?
A telefon elnémult. Mindig ezt tette a ház mögötti sikátorban. Valamiért itt nem volt térerő. Evans a zsebébe csúsztatta a telefont azzal, hogy majd fentről felhívja Sarah-t, és begurult a garázsba.
A hátsó lépcsőn ment fel az emeletre. Kinyitotta az ajtót, és földbe gyökerezett a lába.
A lakás egy romhalmaz volt. A bútorok kárpitját felhasogatták, a párnákat kibelezték, a papírokat szétszórták, a könyveket ledobálták a polcokról.
Evans kővé dermedve állt az ajtóban. Egy idő után beljebb merészkedett; felállított magának egy széket, és leült. Némán, tanácstalanul nézte a pusztítást, mígnem eszébe jutott, hogy hívnia kellene a rendőrséget. A telefonhoz lépett, és tárcsázta őket. Alig csengett ki, a zsebében megszólalt a másik készülék. Letette a kagylót, és felvette a mobilt.
– Igen.
Lisa volt az.
– Megszakadt – mondta a lány – Csak azt akartam még mondani, hogy feltétlenül hívja fel Sarah-t. Máris.
– Miért?
– Morton házában van. Betörtek.
– Tessék?
– Hívja fel. Nagyon feldúlt volt.
Evans összecsukta a telefont, és kiment a konyhába. Az is egy szemétdomb volt, akárcsak a hálószoba – és mindezt neki kellett feltakarítania, mert a bejárónő kedd délelőttönként jött, az pedig még egy egész héttel odébb volt. Nagyszerű, morogta magának.
Beütötte Morton otthoni számát.
– Sarah?
– Te vagy, Peter?
– Igen. Mi történt?
– Ne telefonon. Már hazaértél?
– Pár perce.
– És... hozzád is betörtek?
– Igen.
– Azért át tudsz jönni?
– Igen.
– Mikor? – kérdezte nyugtalanul Sarah.
– Tíz perc múlva ott vagyok.
– Oké. Várlak.

Evans elfordította a slusszkulcsot, és a hibrid villanymotorja zümmögni kezdett. Örült ennek az autónak; Los Angelesben most már több mint hat hónap várakozási idővel lehetett hozzájutni egy Priushoz. Világosszürkét sikerült vennie, ami nem a kedvenc színe volt, de ennek ellenére imádta az autót. Az sem bosszantotta, hogy egyre több van belőlük az utcákon; épp ez volt benne a lényeg.
Kihajtott az Olimpicra. Az út túloldalán egy kék Priust pillantott meg, éppen olyat, mint Margo lakása előtt. Harsány neonkék volt. A világosszürke azért jobban tetszett. Jobbra kanyarodott, aztán balra, és átvágott Beverly Hillsen. Észak felé tartott, a Sunsetre, ahol még csúcsforgalom idején is jobban lehetett haladni. Amikor a Wilshire-en lámpát kapott, egy újabb Priust vett észre a visszapillantó tükörben. Ez is ronda neonkék volt. Két idősebb pasas ült benne. Mint kiderült, ezek is a Sunsetre tartottak. Két autóval mögötte haladtak.
Evans balra kanyarodott Holmby Hills felé.
A Prius is balra fordult, mintha követné.

Evans beállt a kapu elé, és megnyomta a csengőgombot. A biztonsági kamera rápislogott a lámpájával.
– Segíthetek? – kérdezte egy hang.
– Peter Evans vagyok. Sarah Joneshoz jöttem.
Pillanatnyi szünet következett, aztán berregés hallatszott. A kapu lassan kinyílt, egy kanyargós utat fedve fel. A házat innen még nem lehetett látni.
Míg arra várt, hogy a kapu kitáruljon, Evans kinézett az oldalablakon. A Prius most kapaszkodott fel az úton. Lassítás nélkül ment el mögötte, és eltűnt egy kanyarban.
Úgy. Talán mégsem követték. Vett egy mély lélegzetet, és lassan kifújta a levegőt. A kapu hívogatóan nyitva állt. Evans behajtott.

HOLMBY HILLS
OKTÓBER 5., KEDD
03.54

Már majdnem négy óra volt, mire leparkolt Sarah Porschéja mellé. A telek nyüzsgött a biztonságiaktól. Egy részük nyomokat keresett a fák között, a többiek a házat őrizték. A ház előtt néhány ANDERSON BIZTONSÁGI SZOLGÁLAT feliratú furgon állt.
Egy biztonsági nyitott ajtót.
– Ms. Jones a nappaliban van – közölte.
Evans elment az emeletre vezető hatalmas lépcső mellett, és belépett a nappaliba. Arra számított, hogy ott is ugyanolyan káoszt talál, mint a lakásában, de úgy tűnt, minden a helyén van.
Morton nappalijában a hangsúly az ázsiai antikvitásgyűjteményen volt. A kandalló fölé egy kínai gyékényterítő volt akasztva csillogó arany felhőkkel; az egyik kanapé mellett, talapzatra állítva, egy hatalmas angkori kőfej vigyorgott vaskos ajkaival; a fal mellett egy gazdagon díszített 17. századi japán tanszu[16] állt. Vele szemközt rendkívül ritka, kétszáz éves Hiroshige-fametszetek lógtak a falról. A szomszédos tévészoba nyitott ajtaját bentről egy faragott burmai Buddha-szobor őrizte.
A nappali közepén, az egyik kanapén Sarah ült a gondolataiba merülve. Ahogy Evans belépett, a lány felnézett.
– A te lakásodban is jártak?
– Igen. Teljesen felforgatták.
– Ide is betörtek. A múlt éjszaka történhetett. A biztonságiak most próbálják kideríteni, hogyan. Nézd!
A kambodzsai fejet tartó talapzathoz ment, és egy könnyed mozdulattal odébb tolta. Egy széf volt alatta, a padlóba süllyesztve. Az ajtaja nyitva volt. Evans gondosan egymásra helyezett borítékokat látott benne.
– Mit vittek el?
– Amennyire tudom, semmit – felelte Sarah. – Úgy tűnik, minden a helyén van, de ki tudja? Én sem tudom pontosan, hogy George mit tartott a széfjeiben. Az övéi voltak, nekem ritkán kellett beléjük nyúlnom.
A tanszuhoz lépett. Kihúzta az egyik középső fiókot, aztán egy hátsó álfalat, hogy egy falba épített széfet fedjen fel. Ez is nyitva volt.
– Hat széf van a házban. Három itt lent, egy az emeleti dolgozószobában, egy a pincében, egy pedig a hálószoba gardróbjában. Mindegyiket kinyitották.
– Feltörték őket?
– Nem. Valaki tudta a kombinációkat.
– És ezt elmondtad a rendőröknek?
– Nem. Még nem szóltam nekik.
– Miért nem?
– Előbb veled akartam beszélni.
Sarah arca most egészen közel volt az övéhez. Evans halvány parfümillatot érzett.
– Miért?
– Mert valaki tudta a kombinációkat, Peter.
– Vagyis egy bennfentes is benne van a dologban.
– Másképp nem ment volna.
– Ki van éjszakánként a házban?
– Két házvezető. Ők a másik szárnyban szoktak aludni, de tegnap kimenőt kaptak, így nem voltak itt.
– Tehát senki sem volt a házban?
– Úgy van.
– És a riasztó?
– Én magam kapcsoltam be tegnap, mielőtt San Franciscóba indultam.
– És nem riasztott?
Sarah némán megrázta a fejét.
– Valaki ismerte a kódot – állapította meg Evans. – Vagy tudta, hogyan kell kijátszani a riasztót. A kamerák rögzítettek valamit?
– A pincében van egy számítógép, az rögzíti a felvételeiket. Vissza akartuk játszani, de valaki kitörölte őket. A biztonságiak most próbálják helyreállítani a fájlokat. Eddig nem sikerült nekik.
Ez profikra vallott.
– Ki ismeri a kódot és a számkombinációkat?
– Tudtommal csak George és én. Legalábbis eddig ezt hittem, de most már biztos, hogy van még valaki rajtunk kívül.
– Szerintem értesítened kellene a rendőrséget.
– Valamit kerestek – tűnődött Sarah –, és valószínűleg nem találták meg, mert a te lakásodat is feldúlták. Ezek azt hiszik, Peter, hogy George átadott nekünk valamit!
– Ha ez igaz is – ráncolta össze a homlokát Evans –, miért csinálták ilyen feltűnően? A bútoraimat tönkretették, és itt is nyitva hagyták a széfeket... mintha tudatni akarnák velünk, hogy keresnek valamit.
– Pontosan – bólintott Sarah. – Azt akarják, hogy tudjuk, bármire képesek. – Az alsó ajkába harapott. – Azt akarják, hogy essünk pánikba, és rohanjunk el ezért a valamiért oda, ahová elrejtettük. Hogy követhessenek minket, és elvehessék tőlünk.
– Van ötleted, hogy mi lehet az, amit ennyire meg akarnak szerezni? – kérdezte Evans.
– Nincs. És neked?
Evansnek eszébe jutott a lista, George említette a repülőn. Az sajnos nem derült ki, hogy pontosan miről is van szó, de nyilvánvaló volt, hogy George sokat fizetett érte. Talán ez lehetett az, amit a betörők kerestek, de Evans, maga sem tudta, miért, most nem akart beszélni róla.
– Nekem sincs – felelte.
– Nem adott neked George semmit?
– Nem.
– Nekem se. – Sarah megint rágcsálni kezdte az ajkát. – Szerintem el kellene mennünk.
– Elmenni? Hova?
– Ki a városból.
– Ez természetes, hogy így érzel egy betörés után – mondta Evans –, de én azt hiszem, hogy inkább a rendőrséget kellene értesíteni.
– George nem örülne neki.
– George már nincs köztünk, Sarah.
– George utálta a Beverly Hills-i rendőrséget.
– Sarah...
– Sose hívta őket. Mindig magánkopókat alkalmazott.
– Az lehet, de...
– Különben is felesleges. Jegyzőkönyvet vesznek fel, aztán elsüllyesztik az aktát.
– Meglehet, de...
– Te kihívtad őket a lakásodhoz?
– Nem, de ki fogom.
– Akkor tedd azt, és rájössz, hogy időpocsékolás.
Evans mobilja hangjelzést adott. Szöveges üzenete érkezett: N. DRAKE JÖJJÖN AZONNAL AZ IRODÁMBA. SÜRGŐS.
– Nézd, nekem most mennem kell. Nick beszélni akar velem.
– Nem gond, elleszek.
– Amint tudok, visszajövök – ígérte Evans.
– Elleszek – ismételte meg Sarah.
Mindketten felálltak. Evans ösztönösen magához ölelte a lányt. Sarah olyan magas volt, hogy majdnem összeért a válluk.
– Nem lesz gond – biztatta. – Ne aggódj. Minden rendben lesz.
Sarah viszonozta az ölelését, de miután elengedték egymást, megjegyezte:
– Ezt ne csináld még egyszer, Peter. Én nem vagyok az a hisztérikus fajta. Most menj. Még beszélünk.
Evans sietve elhúzott. Hülyén érezte magát.
– Várj egy percet, Peter – szólt utána Sarah. – Van fegyvered?
– Nincs. És neked?
– Csak egy 9 mm-es Berettám, de a semminél ez is jobb.
– Khm... értem. – Ennyit a modern nő magára utaltságáról, gondolta kifelé menet.
Beszállt a kocsijába, és Drake irodájához hajtott.
Csak amikor már leparkolt és a bejárat felé tartott, vette észre, hogy a kék Prius is ott van, az utca végében. Két férfi ült benne, és őt figyelték.

BEVERLY HILLS
OKTÓBER 5., KEDD
16.45

– Nem és nem és nem! – Nicholas Drake az NKFA tárgyalótermében állt, látványtervezőkkel és PR-esekkel körülvéve. A falakon és az asztalon posztereket, zászlókat, szórólapokat, bögréket, tájékoztató füzeteket és ajándékcsomagokat lehetett látni. Mindegyiken egy zöld-vörös színátmenetű lobogó és a HIRTELEN KLÍMAVÁLTOZÁS: A RÁNK VÁRÓ VESZÉLYEK felirat díszlett.
– Nem tetszik – jelentette ki Drake. – Ez szar, így ahogy van!
– Miért? – kérdezte döbbenten az egyik tervező.
– Mert unalmas. Olyan, mint egy rossz PBS-műsor. Valami izgalmas kellene. Valami ütős!
– Hadd emlékeztessem, uram, hogy ön volt az, aki óva intett minket a túlzásoktól.
– Én? Nem, nem én voltam, hanem Henley Ha rajta múlna, ez is csak egy lenne a számtalan tudományos konferencia közül. De így hogy hívjuk fel magunkra a média figyelmét? Tudják, hány klímaváltozási konferenciát tartanak évente?
– Nem, uram. Hányat?
– Legalább negyvenet. De most nem ez a lényeg. – Drake az egyik szórólapra csapott a tenyerével. – Nézzék ezt a „Veszély” szót. Olyan semmitmondó, nem? Bármit jelenthet.
– Azt hittem, éppen ezt akarja: hogy bármit jelenthessen.
– Nem. Én azt akarom, hogy mindenki „krízisre” vagy „katasztrófára” gondoljon. „A RÁNK VÁRÓ KRÍZIS” vagy „A RÁNK VÁRÓ KATASZTRÓFA”. Ez már sokkal jobban hangzik. A „katasztrófa” jobb lesz.
– A legutóbbi konferencián is a „katasztrófa” szót használta. Azon, amelyik a fajok kihalásáról szólt.
– Nem érdekes. Ezt fogjuk használni, mert bevált. A konferenciának egy lehetséges katasztrófára kell felhívnia a figyelmet.
– De uram – szólalt meg egy másik látványtervező –, biztos, hogy a hirtelen klímaváltozás katasztrófát fog okozni? Mert a háttéranyagok szerint, amelyek alapján dolgoztunk...
– Igen, az isten verje meg! – csattant fel Drake. – Katasztrófát fog okozni! Higgyen nekem! Most pedig hajtsák végre a változtatásokat! A grafikusok tanácstalanul egymásra néztek.
– Mr. Drake, már csak négy napunk van a konferenciáig.
– Azt hiszi, nem tudom? Mi a fenét képzel?
– Nem hiszem, hogy ennyi idő alatt...
– Katasztrófa! Szedjék le a „VESZÉLYT”, és írjanak helyette „KATASZTRÓFÁ”-t. Olyan nagy kérés ez?
– A vizuális anyagokat és a zászlókat meg tudjuk csinálni, Mr. Drake, de a bögrék gondot jelentenek.
– Miért jelentenek gondot?
– Mert Kínában gyártják őket, és...
– Made in China? A környezetszennyezés fellegvárában? Kinek az ötlete volt ez?
– Mindig is Kínából rendeltük a bögréket, mert...
– Nos, szó sem lehet róla, hogy kínai bögréket ajándékozzunk. Ez az NKFA, az isten szerelmére! Hány bögrénk van?
– Háromszáz. A média képviselői kapnák őket az ajándékcsomagokkal együtt.
– Nos, akkor szerezzenek ökokompatibilis bögréket! Kanada nem gyárt bögréket? Kanadára soha senki nem panaszkodik. Szerezzenek kanadai bögréket, és írják rá, hogy KATASZTRÓFA. Ez minden.
A grafikusok kérdőn egymásra néztek.
– Van Vancouverben egy kellékáruház...
– De az ő bögréik krémszínűek...
– Az se érdekel, ha hupikékek! – vágta rá ingerülten Drake. – Csak tegyék, amit mondtam! A szórólapokkal hogy állunk?
Az egyik férfi feltartott egy papírlapot.
– Négyszínű nyomatok, biológiailag lebomló tinta és újrahasznosított papír.
– Ez újrahasznosított? – tapogatta meg Drake. – Biztos benne?
– Nos, valójában új papír – felelte idegesen a látványtervező –, de ezt senki sem fogja tudni.
– Ezt nem hallottam – morogta Drake. – De legalább jól néz ki. Hadd lássák, hogy az újrahasznosított papír is tud jó minőségű lenni. Lépjünk tovább. – A PR-esekre nézett. – Halljuk a menetrendet!
– Vasárnap reggel egy nagy hírveréssel jelentjük be a konferenciát – állt fel az egyik szervező. – Reggeli beszélgetőműsorok és vasárnapi újságmellékletek fognak foglalkozni a témával. Szó lesz a szerdai megnyitóról, a témákról, a vendégekről, aztán a frontembereink adnak interjúkat. Stanford, Levine, meg a többiek, akik jól mutatnak a tévében. Szerdáig bőségesen lesz idő arra, hogy a világ minden táján elterjedjen a hír. A Times, a Newsweek a Der Spiegel, a Paris Match, az Oggi és a The Economist is cikkezni fog rólunk. Eddig összesen ötven vezető hírmagazinnal kötöttünk szerződést, köztük húsz címlapsztorit és kihajtható, színes posztert is vállalt.
– Nagyszerű – bólintott Drake.
– Szerdán jól ismert, karizmatikus környezetvédők és vezető politikusok fogják megnyitni a konferenciát. Minden iparosodott nemzet képviseltetni fogja magát. Az egész világról érkeznek delegációk, így színes B-roll anyaggal szolgálhatunk a tévéállomásoknak. India, Korea és Japán is kiemelt figyelmet fog kapni. Kína delegációt küld, de nem fog felszólalni. A meghívott kétszáz tévériportert a Hiltonban szállásoljuk el, ahol interjúk készítésére is lehetőséget teremtünk számukra. Természetesen újságírókat is meghívtunk, hogy azok se maradjanak le az eseményekről, akik nem néznek tévét.
– Jól van – bólintott Drake, aki ezúttal elégedettnek tűnt.
– Minden egyes nap témáját – az árvizet, a tűzvészt, az emelkedő tengerszintet, az aszályt, a jéghegyeket, a tájfunokat és hurrikánokat külön grafika fogja szimbolizálni, és mindennap a világ különböző tájairól érkező politikusokat fogunk megszólaltatni, hogy az emberek képet kaphassanak arról, ők mit tettek a környezetvédelem érdekében.
– Remek, remek – bólogatott Drake.
– A politikusok csak egy napig fognak maradni – egyesek csak néhány óráig –, így nem lesz idejük végighallgatni az előadásokat. Éppen ezért mi fogjuk tájékoztatni őket az elhangzottakról, röviden és velősen. Ezen kívül kisiskolásokat is vendégül fogunk látni – négytől hét osztályig –, hogy ők is halljanak a rájuk váró veszélyről, akarom mondani katasztrófáról. Az elemi iskolák számára egy oktatói csomagot állítottunk össze, hogy a gyerekek már kiskorukban megismerkedhessenek a hirtelen klímaváltozás fogalmával.
– Mikor mennek ki a csomagok?
– Ma küldtük volna szét őket, de kénytelenek leszünk visszatartani őket, hogy az új, átszerkesztett változatok kerülhessenek az iskolákba.
– Úgy van – helyeselt Drake. – A középiskolákkal mi a helyzet?
– Ott gondjaink lehetnek – felelte a PR-es. – Megmutattuk a készletet néhány középiskolai tanárnak, és...
– És mi?
– A visszajelzés nem volt túl kedvező.
Drake arca elsötétült.
– Miért nem?
– Nos, a középiskolai tananyag meglehetősen merev, és nem sok lehetőséget kínál kiegészítő...
– Ez nem kiegészítő anyag!
– És az volt a véleményük, hogy túl sok benne a spekuláció, és túl kevés a tény Olyanokat mondtak, hogy „és hol maradnak a bizonyítékok”? Én csak a véleményüket tolmácsolom, uram.
– A fenébe! – dühöngött Drake. – Ez nem spekuláció! Ez megtörténik!
– Talán más anyagot kellett volna a rendelkezésükre bocsátani, olyat, ami hihetőbben...
– A francba! Felejtse el. Most már mindegy! – legyintett Drake. Ezeknek mi kell, hogy higgyenek? – Csak most vette észre Evanst. Peter! – kiáltott fel meglepetten. – Mióta van itt?
Evans már legalább két perce az ajtóban állt, és épp eleget hallott.
– Most érkeztem, Mr. Drake.
– Vagy úgy – Drake a többiek felé fordult. – Azt hiszem, mindent megbeszéltünk. Evans, jöjjön velem!
Drake gondosan becsukta az iroda ajtaját.
– A tanácsára van szükségem, Peter. – Az asztala mögé került, előkeresett néhány papírt, és Evans elé tolta őket. – Mi a fene akar ez lenni?
Evans megnézte.
– Ez George nyilatkozata, amivel visszavonta a támogatást.
– Maga szövegezte?
– Én.
– Kinek az ötlete volt a 3. a) bekezdés?
– A 3. bekezdés?
– Igen. Maga találta ki, hogy vegyék bele a bölcsességnek ezt a gyöngyszemét?
– Nem emlékszem...
– Akkor hadd frissítsem fel az emlékezetét. – Drake kivette a kezéből az iratot, és olvasni kezdte: – „Abban az esetben, ha felmerülne a kétség, hogy jelen nyilatkozatot nem beszámítható állapotban írtam alá, és ezért semmissé akarnák nyilvánítani, engedélyezem, hogy az NKFA-nak heti ötvenezer dollárt kifizessenek mindaddig, míg az ügyben bírósági döntés nem születik. Ennek feltétele azonban az, hogy visszavonják könnyítési kérelmüket.” Ezt maga írta le, Evans?
– Én.
– És kinek az ötlete volt?
– A George-é.
– George nem ügyvéd. Valaki segített neki.
– Lehet, de az a személy nem én voltam. Gyakorlatilag tollba mondta nekem a záradékot. Nekem nem jutott volna eszembe.
Drake megvetően horkantott.
– Heti ötvenezer! Abban a tempóban négy évbe fog telni, mire megkapjuk a tízmilliós adományt.
– Nos, úgy tűnik, éppen ezt akarta elérni George a záradékkal – jegyezte meg Evans.
– De kinek az ötlete volt? Ha nem a magáé, akkor kié?
– Nem tudom.
– Derítse ki!
– Nem hiszem, hogy menni fog. Úgy értem, George halott, és egyszer sem említette, hogy bárkivel is konzultált volna...
Drake haragosan rávillantotta a tekintetét.
– Most akkor mellettünk áll, Peter, vagy sem? – Idegesen fel-alá kezdett járkálni. – Ez a Vanutu-ügy ugyanis kétségkívül a legnagyobb per, amibe valaha is belevágtuk a fejszénket. – Drake prédikáló üzemmódba kapcsolt. – Óriási a kockázat, Peter. A globális felmelegedés a legnagyobb krízis, amivel az emberiségnek valaha is szembe kellett néznie. Ezt maga is tudja, én is tudom. Minden civilizált ember tudja. Cselekednünk kell, hogy megmentsük ezt a bolygót. Amíg még nem késő.
– Igen – felelte Evans. – Tudom.
– Valóban? – vonta fel a szemöldökét Drake. – Felvállaltunk egy ügyet, egy mérföldkövet jelentő ügyet, és szükségünk lenne minden segítségre. Erre tessék, mit kapunk? Heti ötvenezret! Ez teljesen el fog lehetetleníteni minket.
Evans ebben egyáltalán nem volt biztos.
– Ötvenezer dollár sok pénz. Nem látom, miért lehetetlenítené el...
– Mert azt fogja tenni! – kiáltotta Drake. – Mert azt mondom, hogy el fogja lehetetleníteni! – Még őt magát is meglepte a kirohanása. – Nézze – folytatta elcsendesedve –, nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy kikkel állunk szemben. Az ipar nagy hatalmat képvisel, félelmetesen nagyot. És az ipar azt akarja, hogy szabadon szennyezhessen. Itthon, Mexikóban, Kínában, bárhol, ahol szüksége van rá. A tét óriási.
– Ezt megértem – bólintott Evans.
– Ezzel igazi nagy halaknak tehetünk keresztbe, Peter.
– Igen, ezzel én is tisztában vagyok.
– Olyan nagy halaknak, akik mindent meg fognak tenni, hogy elveszítsük a pert.
Evans homlokán ráncok jelentek meg. Mit akarhatott mondani ezzel Drake?
– Mindenütt ott vannak, Peter. Talán még a maguk jogi cégénél is. Az ismerősei közt, akikben megbízik, akikről sohase gondolná azt, hogy ártani tudnának magának. Sosem tudhatja, hogy ki az, aki a másik oldalnak dolgozik. Sokszor még ők maguk sem tudják.
Evans nem válaszolt.
– Legyen óvatos, Peter. Vigyázzon a hátára. Ne beszéljen senkivel arról, amin dolgozik. Senkivel, kivéve engem. Ha teheti, ne használja a mobilját, és ne e-mailezzen. És tartsa nyitva a szemét, mert lehet, hogy követni fogják.
– Nos, ami azt illeti, már követnek – közölte Evans. – Egy kék Prius...
– Azok a mi embereink, bár már napokkal ezelőtt szóltam nekik, hogy szálljanak le magáról.
– A maguk emberei?
– Igen, egy új biztonsági cég. Úgy tűnik, még sokat kell tanulniuk.
– Zavarban vagyok – mondta Evans. – Az NKFA és egy biztonsági cég?
– Ez van. Már évek óta. Kérem, értse meg: állandó veszélyben élünk. Mindannyian, Peter. A per, ha megnyerjük, dollártrilliókat húzhat ki az iparosok zsebéből. Trilliókat! Ekkora tét mellett mit számít nekik néhány élet? Úgyhogy legyen nagyon óvatos, Peter.
Evans megígérte, hogy az lesz. Drake megszorongatta a kezét.
– Szeretném, ha kiderítené, ki javasolta George-nak, hogy vegye bele azt a kitételt a nyilatkozatába. És szeretném, ha felszabadítaná a pénzt, hogy legjobb belátásunk szerint használhassuk. Ez mind magán múlik, Peter. Sok szerencsét.
Lefelé menet Evanst majdnem felöklelte egy fiatalember, aki kettesével szedte a lépcsőket. Olyan lendülettel rohant neki, hogy Evans majdnem fenékre ült. A fiatalember elhadart egy bocsánatkérést, aztán már loholt is tovább. Bizonyára egyike volt az önkénteseknek, akik a konferencia megszervezésében segédkeztek. Evans kíváncsi lett volna, miért ilyen sietős neki.
Az épületből kiérve végignézett az utcán, de a kék Priust nem látta sehol.
Autóba szállt, és visszahajtott Sarah-hoz.

HOLMBY HILLS
OKTÓBER 5., KEDD
17.57

Még mindig nagy volt a forgalom. Szinte csak lépésben lehetett haladni a Sunseten, de Evans most nem bánta. Legalább volt ideje gondolkodni. A Drake-kel folytatott beszélgetés rossz érzéssel töltötte el. Már maga a találkozás is olyan furcsa volt. Drake gyakorlatilag feleslegesen hívatta magához; mintha csupán azért tette volna, hogy megmutassa neki, most már ő az, aki dróton rángathatja.
Ezt a biztonsági céges dolgot is furcsállta. Valahogy nem illett a képbe. Végtére is az NKFA volt a jó fiú, nem? Nem lett volna szabad gorillákat tartaniuk és embereket követniük. Drake paranoiás figyelmeztetéseit sem találta igazán meggyőzőnek. A pasas, mint mindig, most is túlreagálta a helyzetet.
Drake szeretett mindenből drámát csinálni. Neki minden vagy végzetes volt, vagy életbe vágóan fontos. Egy olyan világban élt, ahol mindig vészhelyzetek voltak – Evans egyáltalán nem volt biztos benne, hogy ez a való világ.
Felhívta az irodáját, de Heather már nem volt bent. Ezután Lisát próbálta hívni, és őt sikerült is elérnie.
– Szükségem lenne a segítségedre – mondta a lánynak.
– Hallgatlak – felelte halk, cinkos hangon Lisa.
– Betörtek hozzám.
– Na ne... Oda is?
– Igen, ahogy mondom. Fel kellene hívnom a rendőrséget...
– Te jó ég! Elvittek valami értékeset?
– Nem hiszem, de azt akarom, hogy tudjanak róla. A helyzet azonban az, hogy nincs időm, mert George házához kell mennem. Lehet, hogy csak késő este végzek, és...
– És azt szeretnéd, hogy én beszéljek a zsarukkal?
– Megtennéd? Nagy segítség lenne.
– Hát persze, Peter. Bízd csak rám. – Lisa elhallgatott egy pillanatra, majd diszkréten megkérdezte: – Van valami, amit... izé, nem szeretnél, ha a zsaruk megtalálnának?
– Nincs.
– Nézd, nekem nyugodtan elmondhatod, ha van. LA-ben mindenkinek van valami rossz szokása, különben nem itt élnénk.
– Nincs, Lisa. Nem használok drogokat, ha erre gondoltál.
– Ne érts félre, Peter. Én nem gondoltam semmire. Nincsenek fotóid vagy ilyesmik?
– Nincsenek, Lisa.
– Semmi kiskorúakkal kapcsolatos?
– Az sincs.
– Oké, csak biztos akartam lenni benne.
– Nos, köszönöm, hogy megteszed értem. A lakásba azzal a kulccsal tudsz bejutni...
– Amit a lábtörlő alatt tartasz?
– Igen. – Evans elhallgatott. – Honnan tudod?
– Ugyan, Peter – felelte sértődötten Lisa. – Tudod, hogy én mindent tudok.
– Ez igaz. Még egyszer köszönöm.
– Szót se érdemel. Na és mi van Margóval? Hogy érzi magát? – érdeklődött Lisa.
– Remekül.
– Meglátogattad?
– Igen, miután telefonált, hogy találkozzunk a lakásán.
– Nem ott, hanem a kórházban. Vagy még nem is tudod? Margo épp hazatért a bankból, amikor a lakása ajtajában megtámadták és kirabolták. Három rablás egyetlen nap alatt! Te, Margo, Sarah! Mi folyik itt? Nem tudod?
– Nem, de szerintem is nagyon rejtélyes.
– Tényleg az.
– Margóval mi van?
– Úgy döntött, megverekedik a fickókkal, ami rossz húzás volt a részéről, mert laposra verték, aztán meg leütötték. Állítólag kapott egy monoklit is, és miközben a zsaruk kihallgatták, elájult. Teljesen lebénult, még a légzése is leállt.
– Viccelsz?
– Nem. Beszéltem a nyomozóval, aki ott volt. Azt mesélte, hogy egyszer csak rosszullét fogta el, és nem tudott mozogni, és mire a mentők kiértek, hogy bevigyék a UCLA-re, teljesen kék volt. A délutánt az intenzíven töltötte. Az orvosok várják, hogy magához térjen, és elmesélje nekik, mi az a kék gyűrű.
– Miféle kék gyűrű?
– Mielőtt lebénult volna, valami kék gyűrűről motyogott. A halál kék gyűrűjéről.
– A halál kék gyűrűje. Mi lehet az? – tűnődött Evans.
– Ők sem tudják, Margo pedig még mindig nem tud beszélni. Szed valamilyen kábítószert?
– Nem, ő is egy egészségmániás.
– Nos, az orvosok azt mondják, hogy rendbe fog jönni. Csak időleges bénulás volt.
– Később bemegyek hozzá – ígérte Evans.
– Ha voltál, hívj fel engem is, oké? A lakást meg bízd csak rám.

Besötétedett, mire Morton házához ért. A biztonságiak elmentek, már csak Sarah Porschéja állt a ház előtt. Evans becsengetett. Sarah nyitott ajtót. Melegítőben volt.
– Minden rendben? – kérdezte Evans.
– Igen. – Átvágtak a hallon, és bementek a nappaliba. A lámpák égtek, a szoba barátságos volt és hívogató. Mintha nem is itt jártak volna betörők előző nap.
– A biztonságiak mikor mentek el?
– Vacsorázni mentek. Visszajönnek.
– Mindenki elment?
– Visszajönnek. Gyere, mutatni akarok neked valamit. – Sarah egy elektronikus pálcát vett elő, amelyre egy mérőműszer volt kötve. Végighúzta Evans teste felett, akár egy reptéri biztonsági tiszt. A férfi bal zsebére mutatott. – Ürítsd ki.
Csak az autó távkapcsolója volt nála. Evans a kávézóasztalra tette. Sarah végighúzta a pálcát a zakója fölött is. A jobb zsebéhez érve jelezte, hogy ott is talált valamit.
– Mi ez az egész? – kérdezte Evans.
Sarah szótlanul megrázta a fejét.
Evans egy egypennyst vett elő. Azt is az asztalra tette.
Sarah intett neki a szemével: van még?
Evans körbetapogatta a zsebét. Üres volt.
Sarah a kulcstartó fölé vitte a pálcát. A kulcsot egy műanyag távkapcsoló helyettesítette. Sarah felfeszítette egy zsebkéssel.
– Hé, vigyázz...
A műanyag téglalapocska megadta magát. Elektronikus áramköröket és egy óraelemet lehetett látni. Sarah az ujjai közé csípett egy alkatrészt. Alig volt nagyobb egy grafitceruza hegyénél.
– Bingó.
– Az, amire gondolok?
Sarah egy pohár vízbe ejtette a miniatűr áramkört, aztán a kezébe vette a pennyt, alaposan megnézte, majd megpróbálta kettétörni. Evans döbbenetére sikerült is neki. A belsejében egy elektronikus mag volt. Sarah ezt is a pohárba dobta.
– Hol van az autód?
– A tiéd mellett.
– Majd később azt is megnézzük.
– Hogy jöttél rá?
– A biztonságiak poloskákat találtak rajtam, meg az egész házban. Talán éppen ez volt a betörés egyik oka: poloskákat telepíteni. Lefogadom, hogy nálad is fogunk találni.
Evans körülnézett.
– Most már tiszta a ház?
– Igen, a fiúk alaposan átvizsgálták poloskadetektorokkal. Kb. egy tucat mikrofont találtak. Remélhetően ez volt az összes.
Letelepedtek a kanapéra.
– Bárki is álljon e mögött, meg van győződve róla, hogy tudunk valamit – folytatta Sarah. – És én kezdem azt hinni, hogy igaza van.
Evans mesélt neki a listáról.
– Vett egy listát?
Evans bólintott.
– Pontosan.
– És nem mondta, hogy miféle lista?
– Nem. Úgy volt, hogy később beavat, de már nem volt rá módja.
– Mást nem mondott, amikor kettesben voltatok?
– Nem nagyon.
– A repülőn?
– Nem...
– A vacsoránál?
– Nem hiszem.
– Amikor az autóhoz kísérted?
– Nem, egész végig énekelt. Hogy őszinte legyek, eléggé kínos volt. Aztán beszállt a Ferrariba... Várj csak! – Evans felült. – Mondott valami vicceset.
– Mi volt az?
– Valami buddhista mondást. Azt mondta, hogy jól jegyezzem meg.
– Mit mondott?
– Nem emlékszem pontosan, de valami olyasmit, hogy „Buddha mindig úgy irányít, mintha melletted lenne”.
– George-ot nem érdekelte a buddhizmus – tűnődött el Sarah. – Tehát, ha ezt mondta, annak oka lehetett.
– Buddha mindig úgy irányít, mintha melletted lenne – ismételte meg Evans. – Sarah... – nézett a tévészobában ülő Buddhára.
Átmentek a szomszéd szobába. A 14. századi Burmából származó faszobor négy láb magas volt, és George egy magas talapzatra állíttatta. Evans körbejárta.
– Gondolod, hogy erről beszélt? – kérdezte Sarah.
– Mindjárt kiderül – felelte Evans. Megnézte, megtapogatta a talapzatot és a szobrot, de semmit nem talált, pedig még a fában keletkezett repedéseket is megvizsgálta. – Toljuk odébb – javasolta.
Nem volt nehéz dolguk, mert a talapzat aljára görgők voltak szerelve. A szobor engedelmesen odébb gurult, de semmi nem volt alatta, csak a fehér szőnyeg.
Evans csalódottan Sarah-ra nézett.
– Van másik Buddha a házban?
Sarah a szobor el térdelt.
– Peter!
– Mi az?
– Nézd.
Evans is négykézlábra ereszkedett, és belesett a talapzat alá. Egy boríték sarkának a csücskét lehetett látni. A többi a talapzat belsejébe volt rejtve.
– Átkozott legyek!
– Egy boríték!
Sarah a talapzat alá csúsztatta az ujjait.
– Eléred?
– Azt hiszem... megvan!
Egy üzleti méretű boríték volt, leragasztva, címzés nélkül.
– Ez lesz az! – kiáltott fel izgatottan Sarah. – Megtaláltuk, Peter!
Alighogy kimondta, a lámpák kialudtak. A házra. sötétség borult.
Feltápászkodtak.
– Mi történhetett? – kérdezte Evans.
– Semmi gond. Mindjárt bekapcsolt a tartalék generátor.
– Nem fog – mondta egy hang a sötétből.
Két kézireflektor vakító fénye vágott az arcukba. Evans hunyorogni kezdett, Sarah a szeme elé tartotta a kezét.
– Megkaphatnám a borítékot? – kérdezte a hang.
– Nem! – felelte határozottan Sarah.
Fémes kattanás hallatszott. Evans biztos volt benne, hogy egy pisztolyt biztosítottak ki.
– Pedig jobb lenne, ha önként adná ide – mondta a hang.
– Sarah... – szólalt meg Evans, de a lány letorkolta.
– Pofa be, Peter. Nem kaphatják meg.
– Akkor lőjük le magukat?
– Add oda nekik azt a rohadt borítékot, Sarah!
– Vegyék el, ha kell nekik! – jelentette ki dacosan Sarah.
– Sarah!
– Rohadt kurva! – üvöltötte a hang, és lövés dördült. Egy pillanat alatt elszabadult a pokol. Az egyik reflektor elgurult, és miután megállt, a szoba egyik sarkát világította be. Valaki átsuhant előtte, és hatalmas árnyékként Sarah-ra vetette magát. A lány felsikított, és rúgkapálni kezdett. Evans gondolkodás nélkül a támadóra vetette magát. Egy bőrdzsekis kart sikerült megragadnia a félhomályban. Egy sörszagú, dühösen morgó fej tartozott hozzá. A következő pillanatban valaki a földre rántotta Evanst, és oldalba rúgta.
A kézireflektor ekkor felemelkedett, és egy új hang a támadókra kiáltott:
– Hátráljanak el!
A bőrdzsekis riadtan a hang felé perdült, elengedve Sarah-t. A lány elterült a szőnyegen. Egy másik férfi felállt, és a reflektor felé fordult.
Egy csattanás hallatszott; a bőrdzsekis felordított, és hátrazuhant. A reflektor fénye a másik férfira siklott, arra, aki belerúgott Evansbe.
– Feküdjön a földre!
A férfi engedelmeskedett.
– Hasra!
A férfi átfordult.
– Így már jobb – mondta az új hang. – Jól vannak?
– Én igen – felelte kifulladva Sarah.
– Ki a fene maga?
– Sarah! Csalódott vagyok, hogy nem ismertél fel.
Mintegy végszóra, a lámpák kigyúltak.
– John! – kiáltott fel Sarah, és miközben Evans tátott szájjal bámulta, átlépett a leütött férfin, hogy hálásan megölelje John Kennert, a MIT geokörnyezeti technológiaprofesszorát.

HOLMBY HILLS
OKTÓBER 5., KEDD
20.03

– Valaki megmagyarázná, hogy mi volt ez? – kérdezte bosszúsan Evans. Kenner leguggolt, hogy megbilincselje a két férfit. A bőrdzsekis még mindig nem tért magához.
– Ez egy tézer[17] – felelte Kenner. – Egy ötszáz megahertzes tűt lő ki, amely egy milliszekundumig tartó impulzussal megbénítja a kisagyat. Azonnali eszméletvesztéssel jár, de a hatás nem tart tovább néhány percnél.
– Én nem erre gondoltam. Azt szeretném...
– Azt szeretné tudni, hogy mit keresek itt? – nézett fel mosolyogva Kenner.
– Pontosan!
– John és George jó barátok – magyarázta Sarah.
– Valóban? – kérdezte ingerülten Evans. – És mióta?
– Amióta találkoztunk – felelte Kenner. – Gondolom, a társamra, Szandzsong Thapára is emlékszik még.
Egy izmos, sötét bőrű, kefehajú fiatalember jött be a szobába. Mint első találkozásukkor, Evans most is szembeszökőnek találta katonás viselkedését és brit akcentusát.
– Az áramellátás rendben, professzor – jelentette Szandzsong Thapa. – Hívjam a rendőrséget?
– Még ne. Inkább segítsen, Thapa. – Megmotozták a megbilincselt férfiakat. – Ahogy sejtettem – egyenesedett fel végül Kenner. – Nincs náluk papír.
– Kik ezek?
– Nem tudom, de majd a rendőrség kideríti. – A sokkolóval kiütött férfi kinyitotta a szemét. – Szandzsong, vezessük ki őket a ház elé. Talpra rángatták a támadókat, és kilökdösték őket a szobából.
Evans kettesben maradt Sarah-val.
– Hogy jutott be Kenner a házba?
– A pincében volt. Egész délután a házban kutatott.
– És ezt nekem miért nem mondtad?
– Mert megkértem rá – tért vissza Kenner. – Nem tudtam, megbízhatunk-e magában. Ez egy nagyon bonyolult ügy Most viszont lássuk a borítékot! – dörzsölte össze a tenyerét.
– Legfőbb ideje. – Sarah leült a kanapéra, és feltépte a borítékot. Egyetlen, gondosan összehajtogatott papír volt benne. Szétnyitotta, és nem akart hinni a szemének.
– Mi az? – kérdezte Evans.
Sarah a kezébe nyomta a papírt.
Egy számla volt, egy torrance-i cég, az Edwards Fine Art Display Company állította ki a Buddha talapzatáról, még három évvel korábba.
Evans csalódottan lerogyott Sarah mellé.
– Máris feladják? – kérdezte Kenner.
– Van jobb ötlete?
– Elkezdhetnénk ott, hogy elmeséli, pontosan mit is mondott George.
– Nem emlékszem pontosan.
– Akkor mondja azt, amire emlékszik.
– Azt mondta, hogy egy buddhista mondás, és valahogy úgy szólt, hogy „Buddha mindig úgy irányít, mintha melletted lenne”.
– Nem, ez így nem stimmel – állapította meg Kenner.
– Miért nem?
– Ilyet nem mondott volna.
– Miért?
– Kézenfekvő – fintorodott el Kenner. – Ha utasítást adott, márpedig ezt feltételezzük, akkor sokkal precízebben kellett fogalmaznia. Valami mást is kellett mondania.
– Ez minden, amire emlékszem – felelte bosszúsan Evans. Nem tetszett neki ez a hangnem.
– Próbáljuk meg újra. Hol mondta ezt magának George? Gondolom, azután, hogy kijöttek a szállodából.
Evanst meglepte a kijelentés.
– Ott volt?
– Igen. A parkolóban, félrehúzódva.
– Hogyhogy?
– Majd később elmondom... Szóval ott tartottunk, hogy George-dzsal elhagyták a szállodát.
– Igen. Kiléptünk az ajtón, és ahogy a hideg levegő megcsapta, George abbahagyta az éneklést. A lépcsőn állva vártuk, hogy előhozzák az autót.
– Értem.
– Aztán megfőtt a Ferrari, és George beült a kormány mögé. Én aggódtam, hogy baj lesz belőle, és kértem, hogy hagyja inkább Harryt vezetni, de ahelyett, hogy átült volna, azt mondta, hogy „van a buddhistáknak egy mondásuk”. Én megkérdeztem tőle, hogy miféle mondás, mire ő: „Buddha messziről is úgy irányít, mintha melletted lenne.”
– Azt mondta, hogy „nincs messze”? – kérdezte Kenner.
– Igen. Így fogalmazott.
– Jól van. És ebben a pillanatban ott álltak a...
– A Ferrari ajtaja főié hajoltam.
– A Ferrari fölé.
– Igen.
– Az ajtó fölé hajolt. És mit tett, miután George elmondta magának ezt a bölcsességet?
– Megkértem, hogy ne vezessen, ő meg elhajtott.
– Szóval ennyi. Akkor hát lássuk, mink van. Lovagoljuk meg egy kicsit a szavakat. Biztos, hogy ezeket használta? „Buddha messziről is úgy irányít, mintha melletted lenne.”
– Most, hogy kérdezi – tűnődött el Evans. – Mintha a „messziről” helyett a „távolról”-t használta volna. Igen! „Buddha távolról is úgy irányít, mintha melletted lenne.”
– Tehát nem messziről, hanem távolról irányít.
– Igen.
– Remek – derült fel Kenner.
– Rájött valamire? – kérdezte türelmetlenül Evans.
– Nézzen körül, Peter. Mit lát? Hol vagyunk?
– Egy tévészobában.
– Pontosan.
– Jó, de nem értem...
– Mit csinálna, ha arra kérném, hogy..
Csengettek.
– Ezek a rendőrök lesznek – mondta Kenner. – Bízzák csak rám őket. Sokkal egyszerűbb dolgunk lesz, ha nem látják magukat. – Azzal otthagyta őket. A hallból beszűrődő hangok tanúsága szerint Kenner nagyon jó viszonyban volt a rendőrökkel.
– Van valami köze Kennernek a rendőrséghez? – kérdezte Evans a lánytól.
– Közvetve.
– Az mit jelent?
– Sok embert ismer.
Evans kérdőn Sarah szemébe nézett.
– Sok embert ismer?
– Igen, sokféle embert, és azt akarta, hogy George is ismerje őket. Ezért kellett annyit utazgatnia az elmúlt hetekben. Kennernek rengeteg ismerőse van, különösen környezetkutatással foglalkozó körökben.
– Ezzel foglalkozik a Kockázatelemzési Központ? Környezeti kockázatokkal?
– Ezt nem tudom pontosan.
– Miért van szabadságon?
– Ezt tőle kérdezd.
– Fogom is, ebben biztos lehetsz.
– Nem kedveled, ugye? – állapította meg Sarah.
– Ó, dehogynem. Csak beképzelt seggfejnek tartom.
– Nagyon magabiztos, az tény.
– Minden seggfej az.
Evans felállt, és arrébb ment, hogy átnézzen a hallba. Kenner papírokat írt alá a rendőröknek, és közben poénkodott. Szandzsong csendben volt.
– A nepáli fickóról mit tudsz?
– Kenner Nepálban ismerkedett meg vele. Szandzsong tiszt volt, és a nepáli kormány a himalájai talaj erózióját vizsgáló tudóscsapat mellé osztotta be. Kenner meghívta az Államokba, hogy legyen a munkatársa.
– Tényleg. Kenner nagy hegymászó hírében áll. És majdnem bekerült az olimpiai sícsapatba is – tette hozzá irigykedve.
– Figyelemre méltó ember, Peter. Még ha nem is találod szimpatikusnak.
Evans visszaült a kanapéra, és összefonta a karjait.
– Nos, ebben igazad van. Nem találom szimpatikusnak.
– Az az érzésem, nem vagy egyedül vele – mondta Sarah.
Evans nem csodálkozott rajta. Még mindig a kanapén ültek, amikor Kenner visszajött a tévészobába. Már megint a tenyerét dörzsölgette.
– Ezt elintéztük! Úgy tűnik, többet is megtudhatunk a jómadarakról: ügyvédet kértek. – Peter felé fordult. – Nos, sikerült megoldani a rejtélyt?
– Nem! – felelte bosszúsan Evans.
– Tényleg? Pedig kézenfekvő.
– Mi lenne, ha egyszerűen csak elárulná nekünk is? – kérdezte Evans.
– Nyújtsa ki a kezét az asztal felé – mondta Kenner.
Evans megtette. Öt távirányító is volt karnyújtásnyira tőle.
– És most?
– Mire valók?
– Ez egy tévészoba – felelte Evans. – De azt hiszem, ezt egyszer már megállapítottuk.
– Úgy van. Na és ezek mire valók?
– Gondolom, a tévé, a műholdvevő, a DVD, a videó meg a többi irányítására.
– Jó, de melyik mit irányít? – kérdezte Kenner.
Evans végignézett a távirányítókon, és egyszeriben megértette.
– Te jó ég! Ez tényleg pofonegyszerű!
Sorra kipróbálta mindegyiket.
– Ez a plazmatévé... a DVD... a nagyfelbontású... – Elhallgatott. Az egyik felesleges volt. – Úgy tűnik, két DVD-távirányítónk is van. – A második, egy zömök, fekete darab, semmivel sem volt kisebb társánál, mégis jóval könnyebb volt annál.
Evans felnyitotta az elemtartó fedelét. Csak egy elem volt benne; a másik helyét egy összetekert papír foglalta el.
– Bingó!
Kivette a papírt, és kisimította a kávézóasztalkán.
Aztán csak nézte.
A papíron számsorok és szavak követték egymást, látszólag értelmetlenül:

– Biztos, hogy ezt akarják olyan nagyon megszerezni? – tűnődött hangosan Evans.
Sarah közelebb hajolt.
– Nem értem. Mit akar ez jelenteni?
Evans átadta a papírt Kennernek. Az alig vetett rá egy pillantást, és közölte:
– Nem csoda, hogy annyira vissza akarták szerezni.
– Maga tudja, hogy mi ez?
– Nem volt nehéz kitalálni. – Kenner továbbadta a papírt Szandzsongnak. – Földrajzi pontok koordinátái.
– Földrajzi pontok? Lehet tudni, hogy mit jelentenek?
– Előbb ki kell számolnunk – felelte Szandzsong. – UTM-ben jegyezték fel őket, ami azt jelentheti, hogy pilótáknak szánták az adatsort. Evans és Sarah arckifejezését látva Kenner hozzátette: – A Föld egy gömb, a térképek pedig síklapok. A térkép készítésekor tehát a feladat egy gömb síkra való vetítése. Az egyik ilyen vetítési módszer az Univerzális Transzverz Mercator vetület, amely Földet hatfokos szelvényekre osztja. Eredetileg katonai célokra használták, de egyes pilótatérképek esetében is ezt alkalmazzák.
– Vagyis ezek a számok szélességet és hosszúságot jelölnek más formában? – kérdezte Evans.
– Pontosan. Katonai formátumban. – Kenner végighúzta a mutatóujját a papíron. – Négy helyszín, különböző variációkkal. Az első és az utolsó hely azonban valami oknál fogva minden esetben ugyanaz. Elhallgatott, és gondterhelten a semmibe révedt.
– Ennyire súlyos a helyzet? – kérdezte Sarah.
– Nem vagyok benne biztos, de előfordulhat. – Kenner a társára nézett.
Szandzsong komoran bólintott, majd megkérdezte:
– Milyen nap van ma?
– Kedd.
– Akkor fogytán az időnk.
– Sarah szükségünk lesz George gépére. Hány pilótájuk van?
– Általában kettő.
– Legalább négyre lesz szükségünk. Mennyi idejébe telik összeszedni őket?
– Fogalmam sincs. Hova akarnak menni?
– Chilébe.
– Chilébe! Mikor?
– Amilyen hamar csak lehet. Legkésőbb éjfélig.
– Bele fog telni egy kis időbe, hogy..
– Akkor fogjon neki máris – mondta Kenner. – Az időnk fogy, Sarah. Vészesen fogy.

Evans megvárta, hogy Sarah kimenjen telefonálni, aztán Kennerre nézett. – Jól van, feladom. Mi van Chilében?
– Egy megfelelő reptér, remélem. Meg elegendő mennyiségű üzemanyag. – Kenner csettintett az ujjaival. – Jó ötlet, Peter. Sarah! – kiáltott ki az ajtón. – Milyen típusú repülő?
– G-5! – kiáltott vissza Sarah.
Szandzsong eközben elővett egy apró kézikomputert, és pötyögni kezdett rajta.
– Rákapcsolódott az Akamaira? – kérdezte tőle Kenner.
– Igen.
– Eltaláltam?
– Még csak az első helyet ellenőriztem – felelte Szandzsong –, de igen. Chilébe kell mennünk.
– Akkor a Terror az a Terror?
– Úgy néz ki.
Evans tanácstalanul egyikről a másikra nézett.
– A Terror az a Terror? – hebegte.
– Úgy van – bólintott Kenner.
– Tényleg? – húzta fel magát Evans. – Elmondaná nekem is végre valaki, hogy miről van szó?
– Hogyne – felelte Kenner. – De előbb azt mondja meg nekem, magánál van-e az útlevele.
– Mindig magamnál tartom.
– Ügyes fiú. – Kenner ismét a társához fordult. – Nos, mi a helyzet?
– UTM, professzor. Hatfokos szelvények.
– Hát persze! Hogy lehettem ennyire ostoba?!
– Feladom – nyögte Evans.
Kenner felkapta a távirányítót, és a lámpafény felé fordítva megvizsgálta. Hümmögött és bólogatott egy sort, aztán közölte:
– A hat fok azt jelenti, hogy ezek a koordináták a legjobb esetben is csak ezerméteres pontosságúak lehetnek. Ez durván egy fél mérföld. Ennyi egyszerűen nem elég.
– Miért? Mennyinek kellene lennie?
– Három méternek – mondta Szandzsong. – Az nagyjából tíz láb.
– Tegyük fel, hogy PPS-t használnak – sandított a távirányítóra Kenner. – Akkor... Aha. Ahogy sejtettem. A régi, jól bevált trükk.
Levette az egész hátlapot, és kiemelte az áramköri lapot is. Egy másik, selyempapír-vékonyságú lap volt alája szorítva. Számsorok és szimbólumok voltak rajta:

– Ez az – mondta elégedetten Kenner. – Ez sokkal inkább hasonlít hozzá.
– És ezek mik? – érdeklődött Evans.
– Igazi koordináták. Feltehetően ugyanazokat a helyeket jelölik.
– És a Terror az továbbra is a Terror? – kérdezte Evans. Kezdte hülyén érezni magát.
– Igen. A Terror-hegy, Peter. Egy inaktív vulkán. Még nem hallott róla?
– Még nem.
– Nos, odamegyünk.
– Hol található?
– Azt hittem, erre magától is rájön. Az Antarktiszon, Peter.

II. TERROR

PUNTA ARENAS FELÉ
OKTÓBER 5., KEDD
21.44

A Van Nuys repülőtér összezsugorodott alattuk. A sugárhajtású repülőgép délnek fordult, hogy átszelje a lapos, ékszerként csillogó Los Angeles-medence légterét. Az utaskísérő kávét hozott Evansnek. A kijelző szerint 6204 mérföld állt előttük – ez közel tizenkét órányi repülést jelentett.
Az utaskísérő megkérdezte tőlük, kérnek-e vacsorát, majd elment, hogy előkészítse.
– Nos? – fordult a többiek felé Evans. – Három órával ezelőtt Sarah felhívott, mert betörtek George házába, most pedig az Antarktiszra repülök. Legfőbb ideje lenne, hogy valaki elmagyarázza, mi folyik itt.
Kenner bólintott.
– Hallott a Környezet Felszabadításáért Frontról? Az ELF-ről[18]?
– Nem.
– Én sem – jegyezte meg Sarah.
– Egy szélsőséges földalatti csoport. Feltehetően olyan egykori Greenpeace- és Earth First-tagok alkotják, akik úgy gondolják, hogy ezek a szervezetek túlságosan elpuhultak. Az ELF erőszakos cselekményeket követ el állítólag a környezetvédelem érdekében. Szállodákat gyújtottak fel Coloradóban, házakat Long Islanden, autókat Kaliforniában, fákat ütöttek át szegekkel Michiganben.
– Ismerősen hangzik – kapcsolt Evans. – Olvastam róla. Sem a rendőrségnek, sem az FBI-nak nem sikerült beépülnie a szervezetbe, mert egymástól elszigetelt sejtek építik fel.
– Elvileg – tette hozzá Kenner. – Merthogy sikerült mobil telefonbeszélgetéseket rögzíteni. Már egy ideje tudjuk, hogy a csoport egy globális kampányra készül. Néhány nap múlva komoly akciók várhatóak a részükről a világ különböző pontjain.
– Miféle akciók?
Kenner vállat vont.
– Még nem tudjuk, de minden okunk megvan azt feltételezni, hogy jelentős károkat fognak okozni.
– De mi köze mindennek George-hoz? – kérdezte Sarah.
– Az anyagiak. Ahhoz, hogy az ELF világszerte akciókat szervezhessen, rengeteg pénzre van szüksége. A kérdés az, ki pénzeli őket?
– Azt akarja mondani, hogy George egy szélsőséges csoportot támogatott?
– Tudtán kívül. Az ELF egy illegális szervezet, de ennek ellenére olyan radikális csoportok, mint a PETA, támogatják őket. Undorító, de ez van. A kérdés az, hogy jobb hírű környezetvédő szervezetek is támogatták-e őket.
– Jobb hírű szervezetek? Mint például?
– Bármelyik – felelte Kenner.
– Várjunk csak – mondta Sarah. – Azt akarja sugallni, hogy az Audubon Társaság vagy a Sierra Club terroristákat pénzel?
– Nem. Az viszont tény, hogy senki sem tudja, pontosan mire is költik a pénzüket ezek a szervezetek. A kormány sajnos elég lazán veszi az alapítványok és a jótékonysági szervezetek ellenőrzését. Nincs könyvvizsgálat, nincs elszámolási kötelezettség, pedig csak a környezetvédő szervezetek évi félmilliárd dollárral gazdálkodnak. Hogy ez mire megy el, az vagy kiderül, vagy nem.
Evans gondterhelten összeráncolta a homlokát.
– És George tudott erről?
– Amikor először találkoztunk, már komolyan aggódott az NKFA miatt. Az alapítvány évente negyvennégymillió dollárt oszt szét.
– Ugye nem arra akar kilyukadni, hogy az NKFA...
– Nem közvetlenül, de tény, hogy a pénzük közel hatvan százalékát egyéb szervezetek támogatására költik. Persze nem nyíltan, mert a támogatóik nem biztos, hogy jó néven vennék, hanem úgy, hogy gyakorlatilag minden munkát külsősökkel végeztetnek. Csomagküldő szolgálat, telefonos reklámozás stb. Ezeknek a „cégeknek” megtévesztő nevük van; ilyen például a Nemzetközi Vadonvédelmi Társaság, egy Omaha központú csomagküldő szolgálat, mely Costa Ricába továbbítja a „munkát”.
– Ugye viccel? – szörnyülködött Evans.
– Nem, nem viccelek. Az NVT tavaly hatszázötvenezer dollárt költött csak információszerzésre. Ebből háromszázezret egy az Esőerdőkért Akcióliga kapott, ami nem több egy elmirai postafióknál New York államban. Ugyanennyi ment Calgaryba, a Szeizmológiai Szolgálathoz, ami szintén egy fantomcég.
– Úgy érti...
– Úgy. A pénz itt eltűnt. Ezért rúgta össze a port George Drake-kel. George úgy vélte, hogy Drake nem kezeli elég nagy gonddal a pénzt. Ezért akarta átvilágíttatni az egész szervezetet, s amikor Drake tiltakozott, George komolyan aggódni kezdett. George az NKFA vezetőségének a tagja: felelősséggel tartozik a szervezet működéséért. Ezért aztán megbízott egy magánnyomozó irodát, hogy nézzen a körmére az NKFA-nak.
– Ez mikor történt? – kérdezte Evans.
– Két hete.
– Te tudtál erről? – nézett a lányra Evans.
Sarah lesütötte a szemét, aztán mégis Evans szemébe nézett.
– Azt mondta, hogy nem beszélhetek róla senkinek.
– George?
– Én – felelte Sarah helyett Kenner.
– Szóval maga áll a háttérben.
– Nem, én csak konzultáltam vele. Ez az ő játszmája. A lényeg azonban az, hogy ha egyszer a pénz kiszivárgott, akkor többé nem rendelkezhet felette. Arra költik, amire akarják.
– Jézusom! – nyögött fel Evans. – És én végig azt hittem, hogy George a Vanutu-per miatt aggódik.
– Az a per egy reménytelen ügy Nagyon valószínű, hogy még a bíróságig sem jutnak el vele.
– De Balder azt mondta, hogy ha megkapja a tengerszintadatokat...
– Balder már megkapta őket. Hónapokkal ezelőtt.
– Mi?
– Az adatok szerint a Csendes-óceánon nem volt vízszintemelkedés az elmúlt harminc évben.
– Mi?
Kenner Sarah felé fordult.
– Mindig ilyen?

Az utaskísérő tányéralátétet, evőeszközöket és asztalkendőt helyezett az asztalra.
– A menü orsótészta csirkével, spárga és aszalt paradicsom vegyes zöldségsalátával – közölte a nő. – Bort hozhatok valakinek?
– Fehérbort – felelte Evans.
– Puligny-Montrachet-t tudok ajánlani. Nem vagyok biztos benne, de úgy emlékszem, 98-as évjárat. Mr. Morton általában 98-ast tartott a fedélzeten.
– Jó lesz, csak legyen belőle elég – próbált viccelődni Evans. Kenner az agyára ment. Úgy beszélt, mint aki csalhatatlan, mint akinek minden szavát kőbe kellene vésni. Pedig amit mondott, az egyáltalán nem volt nyilvánvaló Peter számára. – Ezek szerint teljesen félreértettem a helyzetet. Ha igaz, amit mond...
Kenner szótlanul bólintott.
Azt akarja, hogy magamtól rakjam össze, állapította meg Evans.
– Te tudtál erről? – kérdezte Sarah-tól.
– Nem, de tudtam, hogy baj van. George nagyon feszült volt az elmúlt két hétben.
– Gondolod, hogy ezért tartotta azt a beszédet, és aztán ölte meg magát?
– Keresztbe akart tenni az NKFA-nak – mondta Kenner. – Azt akarta elérni, hogy a sajtó rájuk vesse magát. Abban reménykedett, hogy így megakadályozhatja azt, ami készül.
Megérkezett a bor. Evans felhajtott egy pohárral.
– És mi készül? – kérdezte.
– A lista szerint négy eseményre számíthatunk, a világ négy különböző pontján. Durván egy nap eltolódással.
– Miféle eseményekre?
Kenner széttárta a kezét.
– Viszont három nyomunk is van, amin elindulhatunk.
Szandzsong megtapogatta az asztalkendőt.
– Ez igazi damaszt – állapította meg elképedve. – És a pohár... valódi metszett kristály!
– Szép, mi? – hörpintett fel egy újabb adagot Evans.
– Milyen nyomok? – akarta tudni Sarah.
– Az első az, hogy az időzítés pontatlan. Az ember azt gondolná, hogy egy terrorcselekménynek percre pontosan lefixált időpontja van. Ezekre az eseményekre azonban ez nem igaz.
– Lehet, hogy mégsem olyan jól szervezett ez a csoport?
– Kétlem, hogy ez lenne a magyarázat. A második nyomot tegnap este szereztük meg, és nagyon fontos nyom – folytatta Kenner. – Mint láthatták, a listán különböző variációk szerepelnek. Megint csak azt gondolnánk, hogy ha egy terrorista kiválasztott egy helyszínt, akkor ragaszkodni fog hozzá. Ez a csoport azonban nem teszi.
– Miért nem?
– Feltételezhetően azért, mert olyan eseményekhez kőtődnek, amelyek nem biztos, hogy akkor és ott fognak bekövetkezni, mint amire számítanak.
– Ez elég homályos.
– De több, mint amit tizenkét órával ezelőtt tudtunk.
– És a harmadik nyom? – Evans az utaskísérő elé tartotta a poharát.
– A harmadik nyomról már tudunk egy ideje. Bizonyos kormányügynökségek nyomon követik az olyan korlátozottan használható technológiákkal kapcsolatos eladásokat, melyek terroristák kezében veszélyes fegyverré válhatnak. Például figyelnek minden olyan eszközt és alkatrészt, amelyek nukleáris bombák készítéséhez szükségesek: speciális centrifugákat, bizonyos fémeket és így tovább. A hagyományos, nagy erejű robbanóanyagokra, a kommunikációs hálózatok zavarására például elektromágneses impulzussal vagy nagy intenzitású rádióhullámokkal...
– És felfigyeltek valamire?
– A feladat ismétlődő minták keresése alakfelismerő neuronhálózatok segítségével. Számlák ezreit figyelték ezzel a módszerrel, és nyolc hónappal ezelőtt a számítógépek egy olyan vevőre hívták fel a figyelmet, aki szokatlanul sokféle, a legfejlettebb technológiákat alkalmazó eszközt vásárolt.
– És ezután mi történt? – kérdezte Evans.
– Az ügynökök utánanéztek az eladásoknak, és megerősítették a gyanút. Az ELF érdekes dolgokat vásárolt vancouveri, londoni, oszakai, helsinki és szöuli cégektől.
– Miféle érdekes dolgokat?
Kenner felsorolta őket:
– Fermentálótartályokat AOB kultúrák, vagyis ammóniaoxidáló baktériumok számára; középszintű, katonai célú részecskediszpergáló egységek; tektonikus impulzusgenerátorok, hordozható MHD-egységek; hiperszonikus kavitációgenerátorok; rezonáns impakt processzorszerelvények.
– Fogalmam sincs, hogy mik ezek – vallotta be Evans.
– Ezzel nincs egyedül. Az eszközök egy része, pl. az AOB-tartályok a standard szennyvízkezelési eljárás részét képezik, egy részük katonai célú, de beszerezhető a szabadpiacon, míg vannak olyanok is, amelyek még szigorúan kísérleti stádiumban lévő eszközök. Egyvalamiben azonban nagyon hasonlítanak egymásra: mindegyik rengeteg pénzbe kerül.
– Azt már tudják, hogy mire akarják használni őket? – kérdezte Sarah.
– Még nem. Ezt fogjuk kideríteni.
– Azért csak van róla elképzelése.
– Nem szeretek spekulálni – felelte Kenner. Felkapta a kenyereskosarat, és körbekínálta. – Kenyeret?

PUNTA ARENAS FELÉ
OKTÓBER 6., SZERDA
03.01

A kabin elejében sötétség honolt; Sarah és Szandzsong a kihúzható ágyakon aludtak, Evansnek azonban nem jött álom a szemére. A farokrészben ült, Kennerrel szemben, és a holdfényben ezüstösen izzó felhőszőnyeget bámulta.
– Csodálatos, nemde? – szólalt meg Kenner. – A vízgőz a bolygónk egyik megkülönböztető jegye. Fantasztikus látványt tud nyújtani. Ki hinné, hogy még mindig olyan keveset tudunk a viselkedéséről.
– Ez komoly?
– A légkör sokkal nagyobb rejtély, mint azt bárki is hajlandó elismerni. Csak hogy egy egyszerű példát mondjak: senki sem tudja biztosan, hogy a globális felmelegedés több vagy kevesebb felhőt fog-e jelenteni.
– Várjunk csak! – tiltakozott Evans. – A felmelegedés hőemelkedéssel jár, az pedig párolgást jelent, tehát több nedvességet, és ennél fogva még több felhőt.
– Van ilyen elmélet. Csakhogy minél nagyobb a hőmérséklet, a levegő annál több nedvességet tud befogadni, tehát kevesebb felhő fog keletkezni.
– Akkor mi lesz?
– Nem lehet tudni.
– Na és a számítógéppel számolt klímamodellek? – kérdezte Evans.
Kenner elmosolyodott.
– Ami a felhőket illeti, csak saccolgatnak.
– Saccolgatnak?
– Nos, ők nem így hívják. Ők becslésnek, paraméterezésnek vagy közelítésnek nevezik. De ha valamit nem értünk, akkor nem paraméterezhetjük. Legfeljebb találgathatunk.
Evansnek kezdett megfájdulni a feje.
– Azt hiszem, ideje lenne hunynom egy kicsit.
– Jó ötlet. – Kenner a karórájára nézett. – Még nyolc óránk van a landolásig.

Evans bement az utaskísérőtől kapott pizsamával a mosdóba, és átöltözött. Amikor kijött, Kenner még mindig ott üldögélt, és a holdfényben fürdő felhőket nézte. Evans tudta, hogy jobb lenne hallgatnia, de képtelen volt magában tartani a kérdést:
– Azt mondta, hogy a Vanutu-per nem fog eljutni a bíróságig.
– Úgy van.
– Miért nem? A tengerszintadatok miatt?
– Részben. Elég nehéz lenne bebizonyítani, hogy a globális felmelegedés miatt a sziget víz alá fog kerülni, amikor a tengerszint nem is emelkedik.
– Nehéz elhinni, hogy nem emelkedik – mondta Evans. – Az ember mindenütt azt olvashatja, hogy emelkedik. Rengeteg tévéműsor...
– Emlékszik az afrikai gyilkos méhekre? – kérdezte Kenner. – Évekig téma volt. És most itt vannak, és senkinek sem okoznak gondot. Emlékszik a 2000. év problémájára? A média azt üvöltötte, hogy mindennek vége. Így ment ez hónapokig, aztán nem történt semmi.
Evans arra gondolt, hogy az YK2-nek nem sok köze van az emelkedő tengerszinthez. Vitatkozni lett volna kedve, de ásítania kellett, és Kenner kapott az alkalmon:
– Későre jár. Pihenjen. Majd reggel megbeszéljük.
– Nem alszik?
– Még nem. Dolgom van.
Evans előrement a többiekhez, és leheveredett a Sarah-éval szemközti ágyra. Betakarózott, állig magára húzta a takarót, de így a lába csupaszon maradt. Felült, lejjebb húzta és a sarka alá hajtotta a takarót, aztán visszafeküdt. A takaró most csak a mellkasáig ért. Arra gondolt, hogy felkel, és kér egy nagyobbat az utaskísérőtől...
...aztán elaludt.

Ragyogó napsütésre ébredt. Evőeszköz csilingelését hallotta, és kávéillatot érzett. Megdörzsölte a szemét, és felült. Hátul a többiek már reggelihez ültek.
A karórájára nézett. Több mint hat órát aludt.
Hátrament a farokrészbe.
– Jobban jársz, ha te is eszel – mondta üdvözlésképpen Sarah. – Egy óra múlva leszállunk.

Marso del Mar kifutóján hideg, csontig hatoló tengeri szél fogadta őket. Körös-körül a vidék lapos volt, zöld és mocsaras. A távolban Dél-Chile El Fogara hegyvonulatának csipkézett, hófedte csúcsait lehetett látni.
– Azt hittem, itt nyár van – jegyezte meg Evans.
– Így igaz – felelte Kenner. – Pontosabban késő tavasz.
A repteret egy apró, fából épült terminál és néhány hullámlemezből kialakított hangár alkotta. Hét-nyolc másik gép állt kint, mindegyik négymotoros, propelleres típus. Néhányat felemelhető sítalpakkal is elláttak.
– Épp időben – mutatott Kenner a reptéren túli domboldal felé. Egy Land Rover bukdácsolt feléjük. – Menjünk.
A terminál alig volt több egy tágas szobánál, melynek falait kopott, foltos térképek, diagramok, táblázatok fedték. A társaság bevonult ide, és mindenki kiválogatta magának a megfelelő méretű dzsekit, bakancsot és egyéb holmit, amit a Land Rover sofőrje hozott nekik. A dzsekik kivétel nélkül rikító pirosak vagy narancssárgák voltak.
– Igyekeztem mindenkinek a megfelelő méretet hozatni – mondta Kenner. – Ne feledkezzenek meg a hosszú alsónadrágról és a polárfelsőről sem. Szükség lesz rájuk.
Evans Sarah-ra pillantott. A lány a földön ülve zoknit és bakancsot próbált. Miután megtalálta a megfelelő méretet, felállt, és minden szégyenkezés nélkül melltartóra vetkőzött, hogy polárfelsőbe bújjon. Gyors, határozott mozdulatokkal tette mindezt, nem törődve a férfiakkal.
Szandzsong a falra kiragasztott diagramokat tanulmányozta. Az egyiket különösen érdekesnek találta. Evans odament hozzá.
– Mi ez?

– A közeli mérőállomás, Punta Arenas hőmérsékleti diagramja. Egyetlen város sincs ennél közelebb az Antarktiszhoz. – A diagramra mutatott, és elnevette magát. – Itt van a maga globális felmelegedése!
Evans morcosan megnézte magának a diagramot.
– Elkészült mindenki? – nézett körül Kenner. – Tíz perc múlva indul a gépünk!
– Pontosan hova is megyünk? – kérdezte tőle Evans.
– A Terror-hegy lábához, a Weddell-állomásra. Új-zélandiak működtetik.
– Mi van ott?
– Nem sok minden, barátom – felelte nevetve a Land Rover sofőrje. – De ahogy elnézem az utóbbi napok időjárását, már annak is örülhetnek, ha egyáltalán eljutnak odáig!

A WEDDELL-ÁLLOMÁS FELÉ
OKTÓBER 6., SZERDA
08.04

Evans kinézett a Hercules keskeny ablakán. A légcsavarok rezgése elálmosította, de az alatta elterülő táj olyan lenyűgöző volt, hogy vétek lett volna átaludni az utat. Végtelen, szürke jégmezők, sejtelmesen gomolygó köd, fekete, a jégtakaró alól az ég felé törő sziklák. Egy monokróm, félhomályba burkolózó világ.
– Az emberek többsége elképzelni sem tudja, milyen hatalmas az Antarktisz – mondta Kenner. – Számukra csak egy fehér paca a térkép alján. A valóság azonban az, hogy az Antarktisz lényeges alkotóeleme a Földnek, és jelentős szerepet játszik a klíma alakításában. Óriási kontinens, másfélszer akkora, mint Európa vagy az Egyesült Államok, arról nem is beszélve, hogy a bolygó jégkészletének kilencven százaléka itt található.
– A kilencven százaléka? – csodálkozott Sarah. – Úgy érti, hogy a többire csak tíz százalék jut?
– Amiből négy százalék Grönland. Az összes többi, a Kilimandzsáró, az Alpok, a Himalája, Svédország, Norvégia, Kanada, Szibéria gleccserei a maradék hat százalékon osztoznak. A bolygónk fagyott vizének túlnyomó része az Antarktiszon található. Nem egy helyen még az öt-hat mérföldes vastagságot is eléri.
– Nem csoda, hogy aggódnak az olvadása miatt – jegyezte meg Evans.
Kenner nem szólt, Szandzsong pedig megcsóválta a fejét.
– Ugyan, fiúk. Az Antarktisz olvad.
– Ami azt illeti, nem – felelte Szandzsong. – Ha gondolja, adhatok referenciaanyagot.
– Míg aludt, Szandzsonggal arról beszélgettünk, hogy mivel ennyire félretájékozott.
– Félretájékozott? – merevedett meg Evans.
– Nem tudom, mi másnak nevezzem – válaszolta Kenner. – Lehet, hogy a szíve a helyén van, Peter, de egyszerűen nem tudja, miről beszél.
– Hé! – húzta fel magát Evans. – Az Antarktisz igenis olvad!
– Gondolja, hogy ha ismételgeti, attól igaz is lesz? Az adatok azt mutatják, hogy az egy viszonylag kis terület, az Antarktisz-félsziget olvad, és hatalmas jéghegyek válnak le róla. Ezt szajkózzák évek óta. Maga a kontinens azonban, mint egész, lehűlőben van, és a jege vastagszik.
– Az Antarktisz hűl?
Szandzsong elővett egy laptopot, és rákötötte egy hordozható tintasugaras nyomtatóra.
– Úgy döntöttünk, hogy mostantól referenciákat kap, ugyanis kezdjük unni, hogy mindent meg kell magyaráznunk magának.
Egy papírlap bújt elő a nyomtatóból. Szandzsong odaadta Evansnek.

DORAN, P. T., PRISCU, J. C., LYONS, W. B., WALSH, J. E, FOUNTAIN, A. G., MCKNIGHT, D. M., MOORHEAD, D. L, VIRGINIA, R. A., WALL, D. H., CLOW, G. D., FRITSEN, C. H., MCKAY, C. P., AND PARSONS, A. N., 2002, „ANTARCTIC CLIMATE COOLING AND TERRESTRIAL ECOSYSTEM RESPONSE”, NATURE 415: 517-20.
1986 ÉS 2000 KÖZÖTT AZ ANTARKTISZI VÖLGYEK ÉVTIZEDENKÉNT 0,7 °C-OT HŰLTEK, AMI SÚLYOS KÁROSODÁST OKOZOTT AZ ÖKOLÓGIAI RENDSZEREKBEN.

COMISO, J. C., 2000, „VARIABILITY AND TRENDS IN ANTARCTIC SURFACE TEMPERATURES FROM IN SITU AND SATELLITE INFRARED MEASUREMENTS”, JOURNAL OF CLIMATE 13: 1674-96.
MIND A MŰHOLDAS, MIND A FÖLDI MÉRÉSEK AZT MUTATJÁK, HOGY AZ UTÓBBI HÚSZ ÉVBEN ENYHE LEHŰLÉS TÖRTÉNT.

JOUGHIN, I., AND TULACZYK, S., 2002, „POSITIVE MASS BALANCE OF THE ROSS ICE STREAMS, WEST ANTARCTICA”, SCIENCE 295: 476-80.
RADARRAL VÉGZETT MÉRÉSEK SZERINT A NYUGAT-ANTARKTISZI JÉG MENNYISÉGE ÉVENTE 26,8 TONNÁVAL NŐ. EZ ELLENTÉTES AZ UTÓBBI 6000 ÉV TRENDJÉVEL.

THOMPSON, D. W. J., AND SOLOMON, S., 2002, „INTERPRETATION OF RECENT SOUTHERN HEMISPHERE CLIMATE CHANGE”, SCIENCE 296: 895-99.
AZ ANTARKTISZ-FÉLSZIGET NÉHÁNY FOKKAL FELMELEGEDETT, MIKÖZBEN A BELSŐ TERÜLETEK VALAMELYEST LEHŰLTEK. A JÉGSELFEK VISSZAHÚZÓDTAK, A TENGERI JÉG MENNYISÉGE AZONBAN NŐTT.

PETIT, J. R., JOUZEL, J., RAYNAUD, D., BARKOV, N. I., BARNOLA, J.-M., BASILE, I., BENDER, M., CHAPPELLAZ, J., DAVIS, M., DELAYGUE, G., DELMOTTE, M. KOTLYAKOV, V. M., LEGRAND, M., LIPENKOV, V. Y., LORIUS, C., PEPIN, L, RITZ, C., SALTZMAN, E., AND STIEVENARD, M., 1999, „CLIMATE AND ATMOSPHERIC HISTORY OF THE PAST 420,000 YEARS FROM THE VOSTOK ICE CORE, ANTARCTICA”, NATURE 399: 429-36.
AZ UTÓBBI NÉGY INTERGLACIÁLIS ALATT, 420 EZER ÉVRE VISSZAMENŐEN, A FÖLD MELEGEBB VOLT, MINT MA.

ANDERSON, J, B., AND ANDREWS, J. T, 1999, „RADIOCARBON CONSTRAINTS ON ICE SHEET ADVANCE AND RETREAT IN THE WEDDELL SEA, ANTARCTICA,” GEOLOGY 27: 179-82.
MIND EZ IDEIG KEVESEBB JÉG OLVADT EL, MINT A LEGUTÓBBI INTERGLACIÁLIS ALATT.

LIU, J., CURRY, J. A., AND MARTINSON, D. G., 2004, „INTERPRETATION OF RECENT ANTARCTIC SEA ICE VARIABILITY”, GEOPHYSICAL RESEARCH LETTERS 31: 101029/2003 GL018732.
AZ ANTARKTISZI JÉG 1979 ÓTA NŐTT.

VYAS, N. K., DASH, M. K., BHANDARI, S. M., KHARE, N., MITRA, A., AND PANDEY, P. C., 2003, „ON THE SECULAR TRENDS IN SEA ICE EXTENT OVER THE ANTARCTIC REGION BASED ON OCEANSAT-1 MSMR OBSERVATIONS”, INTERNATIONAL JOURNAL OF REMOTE SENSING 24: 2277-87.
A TENGERI JÉG NÖVEKEDÉSE FELGYORSULHAT.

PARKINSON, C. L, 2002, „TRENDS IN THE LENGTH OF THE SOUTHERN OCEAN SEAICE SEASON, 1979-99”, ANNALS OF GLACIOLOGY 34: 435-40.
AZ ANTARKTISZ NAGYOBBIK RÉSZÉN A TENGERI JEGESEDÉS IDŐSZAKA 21 NAPPAL HOSSZABB, MINT 1979-BEN VOLT.

– Ez érdekes – mondta Evans, miután végigfutotta. – Itt enyhe lehűlést látok, ott pedig a félsziget néhány fokos felmelegedését. Azért ez mégis jelentősebbnek látszik. És az a félsziget jó nagy darabot kitesz a kontinensből, nem igaz? – Félrelökte a papírt. – Hogy őszinte legyek, nem tett rám mély benyomást.
– A félsziget mindössze két százaléka a kontinensnek – tájékoztatta Szandzsong. – És hogy én is őszinte legyek, csodálkozom, hogy a leglényegesebb adatot nem kommentálta.
– Mégpedig?
– Amikor az előbb azt állította, hogy olvad az Antarktisz, tisztában volt vele, hogy ezt tette az elmúlt hatezer évben is?
– Nos... ezt ilyen formában nem tudtam.
– És más formában?
– Úgy sem – ismerte el Evans. – Nem tudtam róla.
– Azt hitte, hogy az Antarktisz olvadása újdonság?
– Úgy tudom, hogy gyorsabban olvad, mint eddig – felelte Evans.
– Szerintem kár a gőzért – mondta a kollégájának Kenner.
Szandzsong egyetértően bólintott, és elrakta a számítógépet.
– Ne, ne – mondta Evans. – Érdekel, amit mondani akarnak. Nyitott vagyok az újra.
– Ez nem új – jegyezte meg Kenner. – Legfeljebb magának.
Evans kezébe vette a papírt, összehajtotta, és a zsebébe csúsztatta.
– Nem lehet, hogy ezeket a tanulmányokat az olajipar finanszírozta? – bukott ki a száján.
– Biztosan – felelte Kenner. – Ez mindent megmagyarázna, nem igaz? Végül is mindenkit pénzel valaki. Maga kitől kapja a fizetését?
– A jogi cégtől, amelyiknek dolgozom.
– És őket ki fizeti?
– A kliensek. Van néhány száz.
– Mindannyiuknak dolgozik?
– Személyesen? Nem.
– De az igaz, ugye, hogy többnyire környezetvédelemmel foglalkozó ügyfeleknek dolgozik.
– Igaz.
– Jogosan mondhatnám tehát azt, hogy a környezetvédelemmel foglalkozó ügyfelek fizetik magát? – fűzte tovább a gondolatot Kenner.
– Mondhatná.
– Vagyis leegyszerűsítve a dolgokat a környezetvédők pénzelik magát.
– Nagyjából.
– Akkor hadd kérdezzek valamit: igazat mondok, ha azt állítom, hogy azért gondolkodik úgy, ahogy, mert környezetvédőknek dolgozik?
– Nem. Az igazság az, hogy..
– Hogy nem a környezetvédők bérence? Hogy nem ennek a milliárdos iparnak a szócsöve? Egy olyan gépezetnek, amely nem szükségszerűen a köz javát szolgálja?
– Na ne, ez azért...
– Csípi a csőrét, Peter? – hergelte Kenner.
– Igen, nagyon csípi!
– Akkor jó. Most legalább tudja, mit éreznek a kutatók, amikor azért kérdőjelezik meg a szavahihetőségüket, mert valakitől fizetést kapnak. Úgy, ahogy maga is tette az előbb. Szandzsonggal gondosan megválogattuk az anyagot, mielőtt összeállítottuk volna magának. Elismert kutatók tanulmányait használtuk fel, a világ különböző országaiból. És maga hogyan reagált minderre? Előbb félrelökte a papírt, aztán a becsületüket sértegette. Nem az állításokra válaszolt, nem cáfolni próbálta őket, hanem a kutatók becsületességét firtatta.
– Csessze meg! – fakadt ki Evans. – Azt hiszi, mindenre tud válaszolni. De van egy aprócska gond: senki sem ért egyet magával. Senki nem hiszi azt, hogy az Antarktisz egyre hidegebb.
– Ezek a tudósok igen. Éppen erről publikáltak adatokat!
Evans dühösen legyintett.
– A pokolba az adataikkal. Elegem van. Nem akarok többet erről beszélni!
Előrement, és duzzogva leült az ablak mellé.
Kenner a másik két utasra nézett.
– Kér valaki kávét?

Sarah vegyes érzelmekkel figyelte Kenner és Evans beszélgetését. Már két éve Mortonnak dolgozott, de ez nem jelentette azt, hogy ő is olyan elkötelezett lett volna a környezetvédelem terén, mint munkaadója. Ezt az időszakot egy viharos és izgalmas kapcsolatban töltötte, melyben a másik fél egy fiatal, jóképű színész volt. Az együtt töltött idő szenvedélyes esték, vad veszekedések, ajtócsapkodások, könnyes kibékülések és félrelépések jegyében telt, és jobban megviselte Sarah-t, mintsem azt hajlandó lett volna bárkinek is beismerni. Az igazság az volt, hogy nem fordított több figyelmet az NKFA-ra vagy Monton egyéb környezetvédelemmel kapcsolatos érdekeltségére, mint amennyit a munkája feltétlenül megkövetelt. Legalábbis addig, míg meg nem látta azt a ripacsot a People lapjain egy fiatal színésznőcskével a tévéműsorából. Ekkor döntött úgy, hogy elege van belőle; kitörölte a számát a telefonjából, és belevetette magát a munkába.
Ugyanakkor őt is aggasztotta a Föld állapota. Lehet, hogy Peter magabiztosabban, sőt agresszívabban adott hangot a véleményének, de alapvetően ugyanabban hittek. Míg meg nem jelent Kenner, hogy elhintse bennük a kétkedés magvait.
Sarah azon tűnődött, vajon Kenner mennyire biztos abban, amit állít. Arra is kíváncsi lett volna, hogyan lettek George-dzsal ilyen hirtelen jó barátok.
– George-dzsal is beszélt ugyanerről? – kérdezte Kennertől.
– Igen. Élete utolsó hetében.
– És ő is ugyanúgy tiltakozott, mint Evans?
– Nem – rázta meg a fejét Kenner. – Nem, mert ő akkor már tudta.
– Mit tudott?
A pilóta ekkor tudtán kívül véget vetett a beszélgetésnek.
– Jó hír! – hallották a hangját a hangszóróból. – Az égbolt kitisztult Weddell felett, tíz perc múlva leszállunk. Azoknak, akik még nem landoltak jégpályán, azt javaslom, hogy jó alaposan húzzák meg a biztonsági övüket, és a felszereléseket is rögzítsék. Komolyan beszélek!
A repülőgép lassan ereszkedni kezdett. Sarah kinézett a fehér hóval borított jégmezőre. A távolban élénkvörösre, kékre, zöldre festett épületeket lehetett látni. Egy sziklára építették őket, ablakaik a szürke, háborgó tengerre néztek.
– A Weddell-állomás – közölte Kenner.

WEDDELL-ÁLLOMÁS
OKTÓBER 6., SZERDA
11.04

Miközben a túlméretezett játék kuckókra emlékeztető épületek felé cammogtak a tenger befagyott jegén – a kifutópályán –, Evans indulatosan elrúgott egy jégdarabot az útjából. Rossz kedvében volt. Ez a Kenner állandóan az eszét játszotta, és most már kezdett az idegeire menni. A pasas egy megrögzött kétkedő volt: az a fajta, aki képtelen elfogadni a többség véleményét, egyszerűen azért, mert az a többség véleménye és ugye ő, aki mindenkinél különbnek tartja magát, nem tartozhat közéjük.
Mivel úgy nézett ki, hogy az elkövetkező napokat kénytelen lesz ennek a holdkórosnak a társaságában tölteni, Evans elhatározta, hogy ha teheti, kerülni fogja a társaságát, egyébként pedig nem fog vitába bocsátkozni vele. Egy szélsőségessel nincs értelme vitatkozni.
Sarah-ra nézett. A lány arca kipirult a hideg levegőtől. Jól állt neki.
– Szerintem a pasas őrült – mondta neki Evans.
– Kenner?
– Igen. Mit gondolsz?
Sarah vállat vont.
– Lehet.
– Lefogadom, hogy azok a referenciák hamisak.
– Azt könnyen ellenőrizhetjük – mondta Sarah. Leverték a havat a talpukról, és beléptek a legközelebbi építménybe.

A Weddell-állomás harminc-egynéhány tudós, PhD-hallgató, technikus és kiszolgáló személyzeti tag otthona volt. Evans kellemesen meglepődött az őket szolgáló kényelem láttán. Még egy vidám kávézó, egy játékszoba és egy futópadokkal telezsúfolt konditerem is volt az épületben. A tágas ablakokból az egyik oldalon a háborgó tengerre, a másikon a Ross-jég fehér végtelenjére nyílt kilátás.
Az állomás vezetője szívélyesen fogadta őket. MacGregornak hívták, és úgy nézett ki, mint a Mikulás tollal bélelt mellényben. Evanst bosszantotta, hogy MacGregor becses vendégként kezelte Kennert, akit a híre a jelek szerint már megelőzött. A két tudós barátságos társalgásba elegyedett.
Evans kimentette magát, közölve, hogy az e-mailjeit akarja megnézni. Egy szobába vezették, ahol több számítógép-terminál közül is választhatott. Leült az egyik elé, bejelentkezett, és felkereste a Science honlapját.
Alig néhány percébe került kideríteni, hogy a Szandzsong által megadott referenciák valódiak. Elolvasta a kivonatokat, majd belenézett magukba a tanulmányokba is. Kezdte jobban érezni magát. Kenner korrekten idézte az adatokat, de a szerzőkétől eltérő következtetést vont le belőlük. A szerző elkötelezett hívei voltak a globális felmelegedésnek, és ennek hangot is adtak a tanulmányaikban.
Legalábbis a legtöbben ezt tették.
Igaz, az adatok néha nem egészen azt mutatták, mint amiről a szerzők beszéltek, de ennek az lehetett a legfőbb oka, okoskodott Evans, hogy több ember írt egy tanulmányt. A lényeg azonban az volt, hogy támogatták a globális felmelegedés elméletét.
Sokkal zavaróbb volt az a tanulmány, amely a Ross-jég vastagodását tárgyalta. Először a szerző azt írta, hogy az utóbbi hatezer évben a jég olvadt. Ha ez igaz volt, akkor maga az olvadás nem jelenthetett újságot; ugyanakkor a szerző kijelentette, hogy igenis van újság, mert a hosszú olvadás után a jég vastagodni kezdett, ez pedig, sugallta, egy kezdődő jégkorszak első jele is lehet.
Jézus isten!
Egy új jégkorszak?
Kopogtak, és Sarah dugta be a fejét az ajtón.
– Kenner beszélni akar velünk – közölte. – Valamit találtak. Ki fogunk menni a jégre.

A hatalmas, csillag alakú kontinenst ábrázoló térkép az egész falat eltakarta. A Weddell-állomás és a Ross-jég a jobb alsó sarkában volt feltüntetve.
– Megtudtuk, hogy öt nappal ezelőtt egy hajó kötött ki felszerelésekkel megrakodva – tájékoztatta őket Kenner. – Egy amerikai tudós is érkezett vele, bizonyos James Brewster a Michigani Egyetemről. Új vendég, aki az utolsó pillanatban kapott kutatási engedélyt, és akkor is csak azért, mert a támogatói nagylelkűnek bizonyultak...
– Vagyis megvásárolta magának az engedélyt? – összegezte Evans.
– Gyakorlatilag igen. Az állomásnak jól jött a pénz.
– És hol van most ez a Brewster?
– Terepen. – Kenner a térképre mutatott. – Valahol a Terror-hegy lejtőitől délre. Oda fogunk menni mi is.
– Szóval a Michigani Egyetemről érkezett? – kérdezte Sarah.
– Nem – felelte Kenner. – Utánanéztünk, és bár valóban van náluk egy James Brewster nevű professzor, ő most Ann Árborban van a felesége mellett, aki bármelyik pillanatban megszülhet.
– Akkor hát ki ez a fickó?
– Nos, ezt még nem tudjuk.
– Azt lehet tudni, hogy mit hozott magával? – érdeklődött Evans.
– Nem. Helikopterrel szállították ki a kutatási területre, ládákba csomagolva. A pasas már egy hete kint van két állítólagos PhD-hallgatóval. Bármit is művel odakint, nagy területen dolgozik, és gyorsan változtatja a helyét. – Kenner lehalkította a hangját. – Tegnap az egyik PhD hallgató bejött számítógépezni, de érthető okokból nem őt fogjuk megkérni, hogy odavezessen minket. Jimmy Bolden, a Weddell kiszolgáló személyzetének a tagja lesz a vezetőnk. Ő jól ismeri a terepet. Az idő túl szeszélyes a helikopter számára, ezért hernyótalpassal megyünk. Két órán belül itt lesznek. A kinti hőmérséklet pontosan olyan, amilyennek tavasszal lennie kell: mínusz huszonöt Fahrenheit-fok[19], úgyhogy jól bugyolálják be magukat. Kérdés?
Evans a karórájára pillantott.
– Nem fog hamarosan besötétedni?
– Most, hogy itt a tavasz, későn alkonyodik. Végig nappali világosság lesz, míg kint leszünk. A gondot inkább ez jelentheti – bökött a térképre. – Át kell kelnünk a nyírási zónán.

NYÍRÁSI ZÓNA
OKTÓBER 6., SZERDA
12.09

– A nyírási zóna? Nincs benne semmi különös – válaszolta Jimmy Bolden, miközben a garázs felé tartottak. – Csak vigyázni kell, ennyi az egész.
– De mi az? – kérdezte Sarah.
– Az a sáv, ahol a jég egymással párhuzamos, de ellentétes irányú erőknek van kitéve. Nagyjából úgy, mint a föld Kaliforniában. Csakhogy itt földrengések helyett repedéseket kapunk. Rengeteget, és jó mélyeket.
– Át kell kelnünk rajta?
– Igen, de nem lesz gond. Két évvel ezelőtt feltöltötték a repedéseket, és utat építettek rá.
A hullámlemezből épített garázs belsejében lánctalpas járművek sorakoztak. Mindegyiknek piros utasfülkéje volt.
– Maga és Sarah mennek az egyikkel – mondta Bolden. – Kenner a másikkal, én pedig azzal fogom vezetni a sort.
– Miért nem megyünk mind eggyel?
– Elővigyázatosságból. Így kisebb lesz a terhelés. Nem szeretnénk egy repedésbe esni, nem igaz?
– Nem azt mondta, hogy a repedéseket feltöltötték?
– De, csakhogy az út egy jégmezőn halad át, és a jég mindennap elmozdul néhány hüvelyknyit. Vagyis az út mozog. De ne aggódjon, zászlók jelölik. – Bolden fellépett a lánctalpra. – Akkor most elmondom, hogy kell közlekedni vele. Ugyanúgy vezetik, mint egy rendes autót: kuplung, gázpedál, kormány, fék. Ez fűtés kapcsolója. Ha végig bekapcsolva hagyják, akkor nagyjából tíz fok lesz fülkében. Ez a narancssárga dudor itt a műszerfalon a jeladójuk. Ha a jármű dőlésszöge meghaladja a harminc fokot, automatikusan bekapcsol.
– Mondja ki: ha bezuhanunk egy repedésbe – szólalt meg Sarah.
– Higgye el nekem: nem fognak. Csak azt akarom, hogy tudják, mi mire való. A jeladó egyedi kódot sugároz minden egyes jármű esetében. Az átlagos mentési idő két óra. Itt van az élelem, itt a víz; tíz napra elegendő. Elsősegélydoboz, morfiummal és antibiotikumokkal. Tűzoltó készülék. Expedíciós felszerelés: mászóvasak, kötelek, karabinerek stb. Fűthető hálózsákok. Egy hétig fagypont felett tartják magukat, ha belebújnak. Nagyjából ez minden. Rádión keresztül kommunikálunk, mikrofon a szélvédő fölött, hangszóró az utastérben. Hangra aktiválódik, úgyhogy csak beszélni kell. Világos minden?
– Világos – mászott fel Sarah a fülkébe.
– Akkor induljunk. Professzor, magának is minden világos?
– Igen – szállt be a másik hernyótalpasba Kenner.
– Remek – bólintott Bolden. – Ne feledjék, hogy ha elhagyják a járművet, mínusz harminc körül lesz a hőmérséklet. A kezük és az arcuk legyen eltakarva. A fedetlen testrészek bőre egy perc alatt megfagyhat, és öt perc múlva elhal. Nem szeretnénk, ha ujjak nélkül térnének vissza a bázisra. Vagy az orruk nélkül.
Bolden a harmadik járműhöz lépett.
– Libasorban haladunk, három járműnyi távolságot tartva magunk között. Semmilyen körülmények közt nem mehetünk ennél közelebb vagy távolabb egymástól. Ha vihar kerekedik, és lecsökken a látótávolság, akkor is tartjuk a távot, de lassabban haladunk. Értve vagyok?
Mindhárman jelezték, hogy igen.
– Útra fel!
A garázs végében csikorogva felemelkedett egy hullámlemez ajtó. Vakító napfény vágott a szemükbe.
– Szép időt fogtak ki – jegyezte meg Bolden. Gázt adott, és a lánctalpas fekete dízelfüstöt okádva kihajtott a fénybe.

Zötyögős, csontrázó utazás volt. A jégmező, amely távolról olyan síknak és egyhangúnak hatott, meglepően változatos felszínűnek bizonyult: csupa mélyedés és domb volt, mintha egy tenger hullámai fagytak volna be. Evans úgy is érezte magát, mintha egy hánykódó csónak belsejében ülne.
A járművet Sarah vezette, magabiztos és határozott mozdulatokkal. Evans mellette ült, és a műszerfalba kapaszkodott, hogy ne essen ki az ülésből.
– Mekkora sebességgel haladunk?
– Óránként tizennégy mérföld.
Evans morgolódva figyelte, hogy Sarah belehajt egy árokba, majd kimászik belőle a lánctalpassal.
– Most ezt fogjuk csinálni két órán keresztül?
– Ezt mondta. Jut eszembe, utánanéztél Kenner referenciáinak?
– Igen – felelte savanyúan Evans.
– És?
– Valósak.
A jármű a harmadik volt a sorban. Előttük Kenner haladt, aki Boldent követte. A rádió sercegni kezdett.
– Oké – hallották Bolden hangját. – Most érünk a nyírási zónához. Tartsák a távolságot, és maradjanak a zászlók közt.
Evans nem látott semmi különbséget – ugyanolyan volt, mint az eddigi, napfényben szikrázó jégmezők –, az utat viszont mindkét oldalról vörös zászlók szegélyezték. A zászlókat jó hat láb magas rudak tartották.
Ahogy beljebb hatoltak a sávba, tátongó repedéseket lehetett látni az út mentén. A falaiknak sötétkék színük volt, és izzani látszottak.
– Milyen mélyek? – kérdezte Evans.
– Némelyik eléri az ezer lábat is, de a legtöbb száz vagy annál kevesebb – jött Bolden válasza a rádión keresztül.
– Mindegyiknek ilyen a színe?
– Igen. De ne akarja közelebbről is látni.

A veszélyek ellenére sikerült gond nélkül átkelniük a zászlókkal jelölt területen. Balról egy fehér felhőkbe burkolózó hegyoldal tűnt fel.
– Az Erebusz – magyarázta Bolden. – Egy aktív vulkán. Az ott gőz. Néha lávát is köpköd, de ilyen messzire sosem. A Terror-hegy inaktív Egyenesen előttünk. Az a lejtő.
Evans csalódott volt. A neve alapján valami félelmetesre számított nem egy ilyen lankás hegyoldalra, egy kis sziklával a tetején. Ha nem hívják fel rá a figyelmét, észre sem veszi.
– Miért hívják Terror-hegynek? – kérdezte. – Egyáltalán nem tűnik ijesztőnek.
– Semmi köze a megfélemlítéshez. Az első antarktiszi tereptárgyakat a felfedezők hajójáról nevezték el – felelte Bolden. – A Terror a jelek szerint egy tizenkilencedik századi hajó volt.
– Hol van Brewster tábora? – kérdezte Sarah.
– Bármelyik percben megpillanthatjuk. Szóval maguk valami felügyelőfélék?
– Az IADG-től jöttünk. A nemzetközi felügyeleti ügynökségtől. Ellenőriznünk kell, hogy az Egyesült Államok tiszteletben tartja-e az Antarktiszra vonatkozó nemzetközi egyezményeket.
– Aha.
– Dr. Brewster hirtelen bukkant fel – folytatta Kenner –, anélkül, hogy engedélyt kért volna az IADG-től. Ezért ellenőrizzük a helyszínen. Rutineljárás.
Hosszú perceken át csendben zötyögtek tovább. A tábor nem akart feltűnni.
– Hm... – hümmögött Bolden. – Lehet, hogy elköltöztették.
– Milyen jellegű kutatást folytat Brewster? – kérdezte Kenner.
– Nem vagyok benne biztos – felelte Bolden –, de azt hallottam, hogy a borjadzás mechanizmusát tanulmányozza. Azt, hogy hogyan csúszik a jég a self szélére, és aztán szakad le onnan. Brewster GPS-eket ültet a jégbe, hogy feljegyezze a mozgását.
– Közel vagyunk a tengerhez? – kérdezte Evans.
– Tíz-tizenegy mérföldre. Északra.
– Ha a jéghegyek kialakulását tanulmányozza, miért van olyan messzire a parttól? – csodálkozott Sarah.
– Ami azt illeti, nincs messze – felelte Kenner. – Két éve leszakadt egy négyszer negyven mérföldes tömb a Ross-jégről. Akkora volt, mint Rhode Island. A legnagyobb, amit valaha is láttam.
– De persze nem a globális felmelegedés miatt – jegyezte meg gúnyosan Evans. – A globális felmelegedés nem tehet róla, ó, nem.
– Valóban nem – mondta Kenner. – A helyi viszonyok okozták.
– Miért nem lepődök meg? – sóhajtott Evans.
– És miért ne létezhetnének helyi viszonyok, Peter? Ez egy kontinens. Az lenne a meglepő, ha nem lenne saját, megkülönböztető időjárási mintázata, függetlenül a vélt vagy valós globális trendektől.
– Milyen igaz – helyeselt Bolden. – Helyi jellegzetességeknek aztán nem vagyunk hiányában. Ott van például a katabatikus szél.
– A mi?
– Katabatikus szél. Ez egy gravitációs szél. Bizonyára észrevette, milyen szeles ez a hely. Nos, a kontinens belseje sokkal nyugodtabb.
– Milyen egy gravitációs szél? – kérdezte Evans.
– Az Antarktisz gyakorlatilag egy nagy jégkupola – magyarázta Bolden. – A belseje magasabb, mint a parti részek. És hidegebb. A hideg levegő lecsúszik az alacsonyabb régiókba, és közben felgyorsul. Mire a partra ér, akár az ötven-nyolcvan mérföldes sebességet is eléri. Ma azonban viszonylag szélmentes napunk van.
– Örülök neki – jegyezte meg Evans.
– Látják? Pontosan előttünk. Az Brewster professzor kutatótábora.

A BREWSTER-TÁBOR
OKTÓBER 6., SZERDA
14.04

Nem sok látnivaló akadt: két félgömb alakú narancssárga sátor dacolt a széllel. A nagyobbikat raktárnak használhatták – látni lehetett, hogy az oldalán ládák sarka dudorodik ki. A sátoroktól néhány száz yardonként elhelyezett narancssárga zászlócskák vezettek a távolba.
– Megállunk – jelentette ki Bolden. – Attól tartok, dr. Brewster nem lesz itt. Nem látom a hernyótalpasát.
– Azért benézünk – közölte Kenner.
Leállították a motorokat, és kiszálltak. Ha Evans azt hitte, hogy az utasfülke fűtése nem sokat ér, most rá kellett döbbennie, hogy a benti hideg a szél dermesztő harapásához képest nem is volt annyira hideg. Evans levegőért kapkodott, és köhögött. Kennerre láthatóan nem volt hatással a hideg. A férfi egyenesen a ládákkal telezsúfolt sátorhoz ment, és eltűnt a belsejében.
Bolden a zászlósor felé mutatott.
– Látják az érzékelőkkel párhuzamosan futó lánctalpnyomokat? Dr. Brewster bizonyára kiment ellenőrizni a készülékeket. Majdnem száz mérföld hosszan futnak nyugat felé.
– Száz mérföld? – hitetlenkedett Sarah.
– Pontosan. GPS-rádióegységeket telepített végig ezen a távon. Ezeknek az elmozdulása alapján tudja mérni a jég mozgását.
– De ennyi idő alatt gondolom, nem lesz olyan jelentős mozgás...
– Néhány nap alatt nem is, de a szenzorok maradni fognak, és még legalább egy évig sugározzák az adatokat a Weddellre.
– És dr. Brewster meddig fog maradni?
– Olyan sokáig biztosan nem. Túl sokba kerül neki az itt-tartózkodás. Az adomány fejében három hétig maradhat, és utána minden hónapban visszatérhet egy-egy hétre, hogy ellenőrizze a készülékeket. Az adatokat természetesen továbbítjuk neki, ami gyakorlatilag annyit jelent, hogy feltesszük neki az internetre, ő meg leszedi onnan, ahol éppen tartózkodik.
– Vagyis lesz egy jelszóval védett weboldala?
– Pontosan.
Evans idegesen topogni kezdett a hidegben.
– Most visszajön ez a Brewster vagy mi?
– Vissza fog jönni, de hogy mikor, azt nem tudom megmondani.
Kenner kiáltott ki a sátorból:
– Evans!
– Úgy tűnik, engem akar.
Evans a sátorhoz ment.
– Ha akar, vele mehet – mondta Bolden a lánynak. – Bent kellemesebb. De mondja meg nekik, hogy nem kellene túl sokáig itt téblábolnunk. – A déli égbolton gyülekező felhők felé intett. – Attól tartok, vihar közeleg. Még kétórányi visszaút áll előttünk, nem lenne szerencsés hóviharban megtenni. A látótávolság tíz láb alá csökkenhet, akár itt is ragadhatunk. Az pedig azt jelentené, hogy két-három napig Brewster professzor vendégszeretetét kellene élveznünk.
– Megmondom nekik – ígért Sarah.

Evans félrehajtotta a ponyvát. A sátor falai narancssárgán világítottak az anyagon átszűrődő fényben. A földön üres, szétfeszített és kilapított faládák voltak egymásra halmozva. A tetejükre tucatnyi kartondobozt pakoltak, oldalukon ugyanazzal a stencilezett felirattal, zöld betűkkel:

Michigani Egyetem
Környezettudományi Tanszék
Tartalom: Kutatási anyag
Rendkívül sérülékeny
ÓVATOSAN KEZELNI
Ezzel az oldalával felfelé!

– Ez elég hivatalosnak tűnik – állapította meg Evans. – Biztos benne, hogy nem kutató a pasas?
– Győződjön meg róla saját maga. – Kenner felnyitotta az egyik kartondoboz tetejét. Műanyag kúpok voltak benne, nagyjából akkorák, mint azok, amelyeket az útra szoktak kihelyezni, de nem narancssárgák, hanem feketék. – Tudja, hogy mik ezek?
– Nem – rázta meg a fejét Evans.
Sarah jött be a sátorba.
– Bolden azt mondja, hogy vihar közeledik, és jó lenne mielőbb visszaindulni.
– Máris – felelte Kenner. – Csak előbb arra kérem, Sarah, menjen át a másik sátorba, és nézze meg, talál-e valamilyen számítógépet. Laptopot, PDA-t, lab-kontrollert, bármit, amiben mikroprocesszor van. Rádiót is keressen.
– Úgy érti, adó-vevőt vagy poloskát?
– Bármit, aminek antennája van.
– Oké. – Sarah kiment a sátorból.
Evans a kartondobozokkal volt elfoglalva. Hármat már kinyitott, a negyedik most következett. Ebben is ugyanolyan fekete kúpokat talált.
– Ezt nem értem.
Kenner kivett egyet, és a fény felé fordította. Dombornyomással ez állt rajta: „UNIT PTBC-XX-904/8776-AW203 US DOD.”
– Katonai cucc?
Kenner bólintott.
– De mire való?
– Védőkonténer precíz időzítésű robbanószerkezetek számára.
– És azok mire jók?
– Milliszekundum pontossággal vezérelt robbanássorozat létrehozására. A robbanások egyenként nem különösebben pusztítóak, de megfelelő időzítéssel állóhullám alakítható ki a környező anyagban. Ez már hatalmas rombolóerőt képvisel.
– Mi az, hogy állóhullám? – érdeklődött Evans.
– Látott már kislányokat ugrókötelezni? Igen? Nos, ha ahelyett, hogy forgatnák a kötelet, le és fel mozgatják, hullámokat alakítanak ki, amelyek oda-vissza mozognak a kötél mentén.
– Eddig világos.
– De ha a kislányok megfelelő időzítéssel mozgatják a kötelet, az egyetlen félhullámmá görbül, és amíg a mozgás tart, megtartja ezt az alakot. Látott már ilyet? Nos, ez egy álló hullám. Tökéletes szinkronban mozog előre és hátra, ezért úgy tűnik, mintha egy helyben állna.
– És ezek a robbanótöltetek is ugyanerre képesek?
– Igen. Az állóhullámoknak hihetetlen romboló erejük van. Darabokra tudnak törni egy hidat vagy egy felhőkarcolót. A legpusztítóbb földrengéseket is a földkéreg keltette állóhullámok okozzák.
– És ez a Brewster száz mérföld hosszan helyezett el ilyen tölteteket... Nem ezt mondta Bolden? Száz mérföld hosszan!
– De igen. Azt hiszem, nem kérdéses, mire készül. A mi Brewster barátunk szeretné száz mérföld hosszan kettéhasítani a jeget, hogy létrehozza minden idők legnagyobb jéghegyét.
Sarah dugta be a fejét.
– Talált valamit?
– Nem. Semmi sincs odaát. Se hálózsák, se étel, se személyes holmik. Csak egy üres sátor. A pasas elment.
Kenner elkáromkodta magát.
– Akkor figyeljenek – mondta. – A következőt fogjuk tenni...

A WEDDELL-ÁLLOMÁS FELÉ
OKTÓBER 6., SZERDA
14.22

– Nem – rázta meg határozottan a fejét Jimmy Bolden. – Sajnálom, de nem engedhetem meg, dr. Kenner. Túl veszélyes.
– Miért lenne az? Visszaviszi őket az állomásra, én pedig addig követem Brewster nyomát, míg utol nem érem.
– Nem, uram. Együtt kell maradnunk.
– Nem, Jimmy nem fogjuk azt tenni – jelentette ki Kenner.
– Minden tiszteletem az öné, uram, de ön nem ismeri a terepet.
– Elfelejti, hogy IADG-felügyelő vagyok. 99 telén hat hónapig a Vosztok állomáson laktam, 91-ben pedig három hónapig a Morvalon. Tudom, hogy mit csinálok.
– Nos, izé...
– Rádiózzon a Weddellre, ha akar. A főnök meg fogja erősíteni a szavaimat.
– Nos, uram, ha ez a helyzet...
– Ez – szögezte le Kenner. – Most pedig vigye vissza ezt a két embert a bázisra. Fogy az időnk.
– Oké, ha megígéri, hogy vigyáz magára. – Bolden Evansre, majd Sarah-ra nézett. – Indulnunk kell. Szálljanak be, és kövessenek.
Pár perccel később már az állomás irányába zötyögtek, miközben Kenner a zászlócskákat követve dél felé indult. Alig tett meg néhány száz yardot, amikor az egyik zászló mellett megállt. Kiszállt, megnézett valamit, aztán visszaült a hernyótalpasba, és folytatta az útját.
– Mit csinál? – kérdezte aggódva Bolden.
– Csak megnézett valamit – felelte Evans.
– Nem lenne szabad kiszállnia a járműből – mondta Bolden. – És nem lenne szabad egyedül a jégen tartózkodnia. Szabályellenes.
Sarah attól tartott, hogy Bolden vissza akar fordulni, ezért sietve megjegyezte:
– Valamit mondanom kell magának dr. Kennerről, Jimmy.
– Éspedig?
– Ne akarja feldühíteni.
– Ennyire veszélyes tud lenni?
– Annál is veszélyesebb, Jimmy.
– Nos... jól van.
Folytatták az útjukat. Felkaptattak egy hosszú emelkedőn, és leereszkedtek a túloldalán. Kenner és Brewster tábora eltűnt a domb mögött. A Ross-jég fehér végtelenje terült el előttük.
– Két óra, emberek – közölte Bolden. – Aztán jöhet a forró zuhany!

Az első óra eseménytelenül telt. Evans el-elbóbiskolt, de a jármű rázkódása nem hagyta aludni.
– Te nem vagy fáradt? – kérdezte a kormány mögött ülő Sarah-tól.
– Nem. Egyáltalán nem.
A nap alacsonyan járt, és köd fedte el. A táj a szürke árnyalataiban játszott, alig lehetett megkülönböztetni az égbolttól.
– Átvegyem?
– Nem kell, kösz.
– Jól vezetek.
– Tudom.
Evans arra gondolt, hogy Sarah, minden szépsége és bája dacára meglehetősen uralkodó típus. Az a fajta, aki azt szereti, ha az ő kezében van a távirányító.
– Lefogadom, hogy te akarod a távirányítót – jegyezte meg.
– Gondolod? – mosolygott a lány.
Evans irritálónak találta, hogy a lány nem veszi komolyan mint férfit. Legalábbis mint olyan férfit, aki esetleg érdekelhetné. Igazság szerint Sarah túl hűvös volt az ő ízléséhez. Túl platinaszőke. Túl fegyelmezett gyönyörű külseje ellenére.
A rádió bekapcsolt.
– Nem tetszik nekem ez az időjárás – hallották Boldent. – Le fogjuk vágni az utat.
– Lehet?
– Csak egy fél mérföld, de húsz percet nyerünk vele. Kövessenek. – Balra kanyarodott a hernyótalpasával, elhagyva a kitaposott utat.
– Oké. Követjük – mondta Sarah.
– Még egy óra a Weddell. Jól ismerem az utat, gyerekjáték lesz, csak maradjanak pontosan mögöttem. Pontosan, megértették?
– Meg – felelte Sarah.
– Jó.
Néhány perc alatt több száz yardra távolodtak az úttól. A lánctalpak nyikorogtak és csikorogtak alattuk.
– Most jégen vagyunk – tájékoztatta őket Bolden.
– Észrevettük.
– Nem sokáig.
Evans kinézett az ablakon. Már nem látta az utat. Sőt már azt sem tudta, hol keresse a tekintetével. Minden olyan egyforma volt. Kezdte kényelmetlenül érezni magát.
– Most aztán tényleg a semmi közepén vagyunk...
A lánctalpak megcsúsztak, a jármű egy parányit oldalra csúszott a jégen. Evans a műszerfal után kapott. Sarah-nak pillanatok alatt sikerült visszanyernie az uralmat a jármű felett.
– Huh – lélegzett fel Evans, még mindig a műszerfalat markolva.
– Az ideges utas típusba tartozol?
– Meglehet.
– Nem akarnak zenét hallgatni? – kérdezte Bolden.
– Lehet?
– Elvileg igen. A Weddell napi huszonnégy órában sugároz. Várjanak egy percet. – Bolden megállt, és hátrament hozzájuk. – Felállt a lánctalpra, kinyitotta az ajtót. Dermesztően hideg levegő öntötte el az utasfülkét. – Néha interferenciát okoz – pattintotta le a jeladót a műszerfalról. – Oké! Most próbálják meg.
Sarah tekergetni kezdte a rádió gombját. Bolden visszament a saját hernyótalpasához; a jeladót is magával vitte. A dízelmotor fekete füstöt okádott, ahogy sebességbe kapcsolt.
– Az ember azt hinné, hogy az átlagnál azért környezettudatosabbak – nézte Evans a füstfelhőt.
– Nem találok sehol sem zenét – panaszkodott Sarah.
– Nem baj – legyintett Evans. – Ezt a kis időt már csak kibírjuk.
Száz yardot se tettek meg, Bolden megint megállt.
– Most meg mi van? – csodálkozott Evans.
Bolden kiszállt a hernyótalpasból, mögéje került, és megnézte a lánctalpait.
Sarah megint a rádióval pepecselt. Több frekvenciasávot is kipróbált, de mindegyiken csak statikus sercegést lehetett fogni.
– Kár a gőzért – mondta Evans. – Inkább menjünk. Miért állt ez meg?
– Nem tudom. Valamit ellenőriz.
Bolden feléjük fordult. Őket nézte, de nem mozdult, és nem mondott semmit.
– Kiszálljunk? – tűnődött hangosan Evans.
A rádió recsegni kezdett, és egy hang szólalt meg:
...Weddell a 401-esnek. Hall minket, dr. Kenner? Weddell Kennernek. Hall minket?
– Hé! – derült fel Sarah. – Végre találtam valamit.
A rádió sercegett, és a vétel el-elment.
– ...öntudatlanul találtuk Jimmy Boldent a szerelőműhelyben. Nem tudjuk, ki... magukkal... de nem...
– A rohadt életbe! – bámult az előttük álló férfira Evans. – Ez a tag nem Bolden. De akkor ki?
– Nem tudom, de elállja az utunkat – mondta Sarah. – És valamire vár.
– De mire?

Lentről hangos reccsenés hallatszott. A hang puskadörejként visszhangzott az utasfülke falai közt. A jármű megmozdult.
– Az istenit! – dühödött be Sarah. – Elhúzunk innen, még ha el is kell taposnunk a rohadékot! – Hátramenetbe kapcsolt, és a gázpedálra taposott.
Újabb reccsenés.
– Gyerünk! – sürgette Evans. – Adj neki gázt!
Újabb reccsenések következtek, és a jármű oldalra dőlt.
– A jég! – kiáltotta Sarah. – A rohadék arra vár, hogy beszakadjon alattunk!
– Taposd el! – ordította Evans. A férfi integetni kezdett nekik. Beletelt néhány másodpercbe, mire Evans felfogta, hogy mit akar.
Az a szemét búcsút intett nekik!
Sarah a gázpedálra lépett, és a lánctalpas előrelendült. Ugyanebben a pillanatban a jég megadta magát, és a jármű, orral előre, süllyedni kezdett. Evans egy repedés kékes falát látta maga előtt. A hátborzongató kékség körülölelte, aztán a lenti sötétség magába rántotta őket.

NYÍRÁSI ZÓNA
OKTÓBER 6., SZERDA
15.51

Sarah kinyitotta a szemét. A homloka jéghideg volt, és iszonyatosan fájt a feje. Ösztönösen megmozgatta a végtagjait. Egy kicsit sajogtak, és az egyik lába beszorult a szerszámosláda meg a műszerfal közé, de egyébként – némi túlzással – rendben volt. Az oldalán feküdt, arccal a szélvédőnek, amit a homlokával kitört. Kész csoda volt, hogy az üveg nem vágta szét az arcát és a szemét. Odébb húzódott, és óvatosan körülnézett.
Sötét volt, vagy inkább félhomály Valahonnan balról halvány fény szűrődött be. A jármű az oldalán feküdt, lánctalpakkal a fal felé. Egy párkányon landolhatott. Sarah felnézett – a hasadék szája meglepően közel volt, alig harminc-negyven lábnyira. Ez egészen felbátorította.
Evanst kereste a tekintetével, de sehol nem találta. Aztán, ahogy a szeme hozzászokott a sötétséghez, megértette, hogy miért nem.
Nem volt párkány.
A jármű a keskenyedő hasadék falai közé szorult be, beékelve magát közéjük. Egyik oldalon a lánctalpak, a másik oldalon az utasfülke teteje feszült a jégnek. Evans oldalán az ajtó nyitva volt.
Kiesett.
Le a feneketlen mélységbe.
– Peter!
Nem kapott választ.
– Peter, hallasz engem?
Feszülten fülelt, de hasztalan. Se hangot, se mozgást nem hallott.
Egyedül vagyok itt, döbbent rá. Negyven láb mélyen egy szakadékban, távol az úttól, mérföldekre az állomástól.
És volt még valami, amivel szembe kellett néznie: azzal, hogy innen már soha nem fog kijutni. Még holtan sem.

Bolden – vagy bárki volt is a pasas – jól kitalálta ezt az egészet. Zenehallgatás ürügyén elvitte a jeladójukat, és azóta már biztosan behajította valahol távolabb egy jó mély szakadékba, hogy ha majd kirajzanak a mentőcsapatok, egészen máshol keressék őket, mint ahol kellene. Napokig el fognak időzni ott, mire rájönnek, hogy hamis nyomon járnak – vagy mire feladják.
És ha kibővítik a keresést? Úgysem fogják megtalálni a járművet, lombozta le magát. Hiába volt csak negyven lábnyira a felszíntől, ez is bőven elég volt ahhoz, hogy egy helikopterről vagy akár egy erre haladó járműről ne vegyék észre. Nem mintha számíthatott volna arra, hogy valaki erre téved. Biztos volt benne, hogy azt fogják hinni, valahol az út mentén történt a baleset, és ott fogják keresni őket. Itt kint, a jégmező közepén biztosan nem. Hetven mérföldre távolodtak el a bázistól. Ha csak az út környékét fogják ellenőrizni, az is napokig fog tartani.
Nem, gondolta Sarah. Nem fogják megtalálni.
És ha valahogyan kijutna innen?, kereste a megoldást. Mit érne vele? Nincs se térképe, se iránytűje, se GPS-e. A rádió itt hever a térde alatt ripityára törve. Még csak azt sem tudja, hogy nagyjából merre van a Weddell-állomás.
Persze, itt van a piros kabát, gondolta, amit már messziről ki lehet szúrni, meg az élelem és a felszerelés, amiről a pasas beszélt. Csakugyan... mintha mászóvasat meg kötelet is említett volna.
Lehajolt, kiszabadította a lábát a szerszámosláda alól, s távol tartva magát a nyitott ajtótól, hátramászott, hogy felnyissa a túlélőkészletet rejtő láda tetejét. Nem sikerült: a láda meggyűrődött zuhanás közben.
Visszament a szerszámosládához, kivett belőle egy csavarhúzót és egy kalapácsot, és nekiveselkedett a ládának. Félórányi kínlódás után állhatatosságát siker koronázta. Reményekkel telve felnyitotta a fedelet.
A láda üres volt.
Se étel, se víz, se mászóvas. Semmi.
Kongott az ürességtől.
Vett egy mély lélegzetet, és lassan, nagyon lassan kiengedte a levegőt. Nem akart pánikba esni. Inkább számba vette a lehetőségeit. Kötél és mászóvas nélkül nem juthatott fel a felszínre. Valamit tehát találnia kellett helyettük, de mit? Használhatná a csavarhúzót jégcsákányként? Ahhoz túl kicsi. Esetleg kiszerelhetné a sebességváltót; az talán megfelelne a célnak. Mászóvas helyett pedig csavarokat vagy más hegyes tárgyakat keres, és átszúrja őket a bakancsa talpán. Na és kötélnek mit használjon? Körülnézett. Talán ha lehasogatná a kárpitot az ülésekről... Egy próbát mindenesetre megér.
Hol lehet Kenner? Vajon meghallotta a rádióüzenetet? Ha igen, akkor biztosan visszafordult, és most vagy a Weddellre tart, vagy az ál-Boldent keresi, gondolta Sarah. Csakhogy az nem fogja megvárni, hogy rátaláljanak. El fog tűnni, és vele együtt oda lesz a remény is, hogy megtalálják őket.

A karórája üvege kitört. Sarah nem tudta, mióta van lent, de azt észrevette, hogy sötétebb van. Vagy az időjárás változott meg a felszínen, vagy a nap járt alacsonyabban az égbolton. Úgy saccolta, két-három órája lehet a hasadékban.
A teste kezdett elmerevedni. Nem a zuhanás miatt, hanem a hidegtől. A meleg megszökött az utasfülkéből.
Arra gondolt, hogy ha beindítaná a motort, akkor talán fűtés is lenne. Bekapcsolta a fényszórót. Az egyik még működött; a fénye visszaverődött a jégfalról. Az akku tehát még használható volt.
Elfordította a slusszkulcsot. A generátor csikorgó hangot hallatott, majd elhallgatott. A motor nem indult be.
Valami mégis történt. Egy hangot hallott:
– Hé!
Felnézett, de a hasadék száját és a darabka szürke égboltot leszámítva semmit sem látott.
– Hé!
Tényleg volt ott fent valaki? Nem akart hinni a fülének.
– Hé! Itt vagyok lent! – kiáltott vissza.
– Tudom, hogy hol vagy – felelte a hang.
Sarah csak most jött rá, hogy a hang lentről jön. Lenézett a mélybe.
– Peter! – kiáltotta.
– Mindjárt megfagyok – mondta a mélyből Evans.
– Megsérültél?
– Nem. Nem hiszem, de nem tudom. Nem tudok elmozdulni innen. Beszorultam egy hasadékba.
– Mennyire vagy tőlem?
– Fogalmam sincs. Nem tudom elfordítani a fejemet, hogy felnézzek. Beszorultam, Sarah. – A hangja remegett. Rémültnek tűnt.
– Egyáltalán nem tudsz mozogni?
– Csak az egyik karomat tudom mozgatni.
– Mit látsz onnan?
– Jeget. Egy kék falat. Kétlábnyira tőlem.
Sarah terpeszállásba állt a nyitott ajtó felett. Petert nem látta, de annyit ki tudott venni a sötétben, hogy a hasadék rohamosan szűkült a jármű alatt. Ez azt jelenthette, hogy Peter nincs messze tőle.
– Mozdítsd meg a karodat, Peter. Meg tudod tenni?
– Igen.
– Integess.
– Azt teszem.
Még mindig nem látott semmit. A sötétséget leszámítva.
– Oké. Elég.
– Láttál?
– Nem.
– A francba. – Evans köhögni kezdett. – Nagyon hideg van itt, Sarah.
– Tudom. Tarts ki – mondta neki Sarah. Benézett a műszerfal alá, abban reménykedve, hogy ha a tűzoltó készülékről nem feledkeztek meg, akkor a kézi reflektorról sem. Valahogy csak lennie kell legalább egy elemlámpának, biztatta magát.
A műszerfal alatt nem volt. Akkor a kesztyűtartóban, reménykedett. Kinyitotta, és körbetapogatózott benne. Előbb egy zörgős papírgalacsint talált, aztán egy vastag hengert tapintottak az ujjai. Kivette.
Egy elemlámpa volt. Felkattintotta. Működött. Levilágított vele.
– Látom – mondta Peter. – Látom a fényt.
– Jó. Akkor most integess!
– Integetek.
– Most is?
– Igen, most is.
Sarah hiába meresztette a szemét.
– Nem látlak, Peter... Várj csak egy percet! – Megpillantotta. Csak az ujja hegyét, pontosabban a piros kesztyűét, de megvolt. A többit a jármű eltakarta előle.
– Peter!
– Tessék?
– Nagyon közel vagy hozzám. Alig öt-hat lábnyira.
– Remek. Fel tudsz juttatni innen?
– Tudnálak, ha lenne kötél.
– Nincs kötél? – kérdezte Evans.
– Nincs. Kinyitottam a ládát, de üres. Semmi sincs benne.
– De nem a ládában van, hanem az ülés alatt.
– Mi?
– Láttam. A kötél meg a többi cucc az ülésem alatt van.

Sarah az ülés alá nézett. Egy fémtalapzat volt alatta, egyetlen ajtó vagy bármi nélkül, amin át a belsejéhez lehetett volna férni. Sarah egy hirtelen ötlettől vezérelve felemelte az ülőkét. Az elemlámpa köteleket, kampókat, mászóvasakat, jégcsákányokat világított meg.
– Megvan! Itt van minden!
– Remek – felelte Evans.
Sarah óvatosan kiemelte a holmikat, vigyázva rá, hogy semmi ne essen ki az ajtón. Az ujjai kezdtek elgémberedni.
– Peter! Ha leengedek egy kötelet, el tudod kapni?
– Talán. Azt hiszem.
– Meg bírod tartani magad, hogy felhúzhassalak?
– Nem tudom. Csak az egyik karom szabad. A másik alám szorult.
– Elég erős vagy ahhoz, hogy fél kézzel is elbírd magad?
– Nem tudom. Nem hiszem. Attól tartok, hogy ha kiszabadítom magam, és nem bírom tartani a kötelet... – A hangja elcsuklott.
– Értem. Ne aggódj.
– Csapdába estem, Sarah!
– Nem, ez nem igaz. Ki fogsz jutni onnan.
– Nem fogok, az istenit! – A hangjából pánik hallatszott. – Meg fogok halni!
– Elég, Peter! – Sarah a dereka köré csomózta a kötelet. – Minden rendben lesz. Van egy tervem!
– Mi az?
– Le fogok engedni egy háromágú horgot a kötéllel. Rá tudod akasztani valamire? Mondjuk az övedre.
– Az övemre nem tudom, Sarah. Nem tudok megmozdulni. Nem érem el az övemet.
Sarah megpróbálta a helyébe képzelni magát. Ijesztő volt. Nem csoda, gondolta, hogy Peter ennyire megrémült.
– Rá tudod akasztani valamire, Peter?
– Megpróbálom.
– Most megy! – Sarah leengedte a kötelet. A horog alámerült a sötétbe.
– Látod?
– Látom.
– Eléred?
– Nem.
– Oké, akkor meglengetem. – A horog eltűnt, aztán visszajött, majd megint eltűnt.
– Nem megy, Sarah. Lengesd jobban.
– Jól van. Így jó?
– Nem sikerül.
– Próbálkozz csak!
– Lejjebb kellene engedni.
– Mennyivel lejjebb?
– Kb. egy lábbal.
– Értem. – Lejjebb engedte a kötelet. – Jó lesz?
– Igen. Lengesd!
Sarah lengette. Hallotta, hogy Peter nyögdécsel az erőlködéstől, de ahányszor eltűnt a lánctalp mögött, a kampó ugyanannyiszor vissza is tért.
– Nem sikerül, Sarah.
– Dehogynem. Próbálkozz csak!
– Nem tudok. Az ujjaim jéggé fagytak.
– Próbálkozz! – biztatta Sarah. – Most megy feléd!
– Nem megy, Sarah. Nem megy.. Hé!
– Mi az?
– Majdnem elkaptam.
A kampó pörögve tért vissza a lánctalp mögül. Peter megérintette!
– Még egyszer, Peter! Már majdnem sikerült!
– Próbálom, csak... Megvan, Sarah! Megvan!
A lány megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Kész! – szólt fel Evans, miután kiköhögte magát. – A dzsekimre akasztottam.
– Hova?
– Az elejére. A mellkasom elé.
Sarah attól tartott, hogy ha a kampó kicsúszik, a hegye Peter állába fúródhat.
– Ne, Peter. Akaszd inkább a hónod alá.
– Nem tudom, hacsak előtte feljebb nem húzol egy kicsit.
– Oké. Mondd, hogy mikor.
Evansre ismét rájött a köhögés.
– Figyelj, Sarah. Elég erős vagy ahhoz, hogy kihúzz?
Sarah nem akart erre gondolni. Bízott benne, hogy valahogyan sikerülni fog. Azt persze nem tudhatta, hogy Peter mennyire szorult be, de...
– Igen. Meg tudom csinálni.
– Biztosan? Százhatvan font[20] vagyok. – Megint köhögött. – Vagy egy kicsivel több. – Talán tízzel.
– Rákötöztelek a kormánykerékre.
– Oké, de azért ne ejts vissza.
– Nem foglak, Peter.
Szünet következett.
– Te mennyit nyomsz, Sarah?
– Peter, egy nőtől nem illik ilyet kérdezni. Különösen LA-ben.
– Nem vagyunk LA-ben.
– Nem tudom, mennyi a tömegem. – Természetesen nagyon is jól tudta. Százharminchét font[21] volt. Peter harminccal több volt ennél. – Azt viszont igen, hogyan húzzalak fel. Felkészültél?
– A francba...
– Peter! Készen állsz vagy nem?
– Igen. Mehet.
Behajlította a térdét – még mindig terpeszállásban az ajtó felett –, és feszesre húzta a kötelet. Úgy állt, mint egy szumóbirkózó a mérkőzés elején. Abból indult ki, hogy a lába sokkal erősebb, mint a karja. Hogy elég erős, abban csak reménykedni tudott.
– Kész? – kérdezte.
– Azt hiszem.
Sarah emelkedni kezdett. A combja égett az erőlködéstől, de a kötél lassan emelkedni kezdett. Csak néhány hüvelyknyit mozdult, de mozgott!
– Oké, most állj! Állj!
– Mi?
– Állj!
– Jól van, de nem fogom sokáig bírni. – Sarah lovagló állásban állt.
– Most nem kell tartanod. Engedd lejjebb a kötelet. Vagy háromlábnyit.
Ez csak egyet jelenthet, gondolta Sarah: sikerült kiszabadítani Petert szorult helyzetéből. A hangja sem volt már olyan rémült, bár ezt nehéz volt megítélni, mert folyamatosan köhögött.
– Peter!
– Egy perc. Csak az övemre akasztom.
– Oké.
– Most már fel tudok nézni. Látom a lánctalpat. Úgy hat lábbal van felettem.
– Oké.
– Úgy tűnik, dörzsölni fogja a kötelet...
– Ne aggódj, ennyitől nem fog elkopni.
– És én közben ott fogok lógni a semmi felett.
– Nem foglak elengedni, Peter.
Sarah várta, hogy elmúljon a köhögésroham.
– Szólj, ha húzni akarsz.
– Mehet?
– Mehet – felelte Evans. – Mielőtt még megijedek.
Sarah vagy négylábnyit húzott rajta, amikor Peter teljesen kiszabadulhatott a hasadékból, mert hirtelen a teljes testsúlyával a kötélre nehezedett. Sarah nem tudhatta, mikor következik be ez, így nem készülhetett fel rá. A váratlan terhelés megrántotta a kötelet, és mire Sarah le tudta fékezni, Peter két-három lábnyira visszacsúszott, de már nem oda, ahol fogságban volt, hanem a semmi felé.
– Sa-rah! – kiáltotta rémülten Peter.
Sarah minden erejével a kötelet tartotta.
– Bocs. – Majd megszakadt az erőfeszítéstől, de nem adta fel. Addig kínlódott és nyögdécselt, míg Peter keze meg nem jelent a lánctalp elejénél. Aztán az arca felbukkant. Sokkoló volt: alvadt vér borította, a haja csomókba ragadt. De mosolygott!
– Húzzad, hugi!
– Azt csinálom, Peter. Azt csinálom.

Miután Peter bemászott az utasfülkébe, Sarah hátrébb húzódott, és lerogyott a férfi mellé. Egész testében remegett a kimerültségtől. Evans az oldalán feküdt, és kifújta magát, aztán felállt, és előkereste az elsősegélydobozt, hogy rendbe tegye Peter arcát.
– Nem mély a vágás, de össze kell varrni.
– Ha valaha kijutunk innen...
– Ki fogunk, ne félj.
– Örülök neki, hogy ennyire magabiztos vagy – Evans felnézett az ablakon a jégfalra. – Gyakorlott jégmászó vagy?
– Nem – rázta meg a fejét Sarah –, de sziklát szoktam mászni. Nem sokban különbözik.
– Csak egy kicsit csúszósabb – jegyezte meg Evans. – Vagy mondjam inkább azt, hogy sokkal csúszósabb? Na és ha feljutunk, ott mi lesz?
– Nem tudom.
– Azt se tudnánk, merre induljunk.
– Követnénk a hernyótalpas nyomait.
– Ha még látszik, amit nagyon kétlek. A hófúvás már biztosan betakarta. Arról nem is beszélve, hogy a Weddell innen legalább hetven mérföld.
– Peter...
– Ha tényleg vihar lesz, akkor jobb, ha itt maradunk.
– Én nem maradok – jelentette ki Sarah. – Ha meg kell halnom, a nap alatt akarok meghalni!

Miután Sarah rájött, hogyan és milyen erővel kell belevágni a mászóvasakat és a csákányt a jégbe, a mászás már nem is volt olyan vészes. Tíz perc sem telt bele, és már fent volt a felszínen.
Fent minden ugyanolyan volt, mint azelőtt. Ugyanaz a sápadt fény, ugyanaz a szürke, az égbolttal egybeolvadó láthatár. Egy színtelen, alaktalan világ.
Evans is előbukkant. A sebe felszakadt, a maszkja keményre fagyott a vértől.
– Kurva hideg van – zihálta Evans. – Na és most merre?
Sarah a napot nézte. Alacsonyan járt, de lefelé vagy felfelé mozgott? És melyik égtáj felé kellett lennie a Déli-sarkról nézve? Sarah képtelen volt rájönni, találgatni pedig nem volt értelme.
– A nyomokat fogjuk követni – jelentette ki. Levette a mászóvasakat, és elindult.
Peternek egyvalamiben igaza volt: a felszínen sokkal hidegebb volt. Egy félóra után olyan erős szembeszél kerekedett, hogy csak úgy tudtak haladni, ha belehajoltak. Még kellemetlenebb volt, hogy a hófúvás kezdte betemetni a nyomokat.
– El fogjuk veszíteni a nyomokat – mondta Evans.
– Tudom.
– Elfújja őket a szél.
– Tudom – felelte Sarah. Peter néha olyan bébi tudott lenni. Mégis mit várt el tőle, mit csináljon a széllel?
– Most mi lesz?
– Nem tudom, Peter. Nekem is ez az első alkalom, hogy eltévedek az Antarktiszon.
– Tényleg?
Továbbcaplattak.
– De te akartál feljönni.
– Peter! Szedd össze magad!
– Szedjem össze magam? Kibaszottul hideg van, Sarah! Nem érzem az orromat, sem a fülemet; sem az ujjaimat meg a lábujjaimat...
– Peter! – Sarah belekapaszkodott a vállába, és megrázta. – Fogd be!
Evans szótlanul nézett vissza rá a maszk mögül. A szempillái jegesek voltak.
– Én sem érzem az orromat – mondta Sarah –, de ki kell bírnunk.
Elfordult, úgy téve, mintha körül akarna nézni, de valójában a saját kétségbeesését akarta leplezni. A szél és a hófúvás felerősödött, a látótávolság tovább csökkent, a világ egyre laposabbá és szürkébbé vált, a mélységérzet szinte megszűnt. Ha így megy tovább, gondolta Sarah, nem fognak a lábuk elé látni, hogy kikerülhessék a repedéseket.
Akkor pedig meg kell állniuk.
Kint a semmi közepén.
– Jól áll neked, ha dühös vagy – szólalt meg Peter. – Tudtad?
– Peter, az isten szerelmére!
– Pedig igaz.
Sarah továbbindult. Abban reménykedett, hogy a nyomok visszavezetik őket az útra, azt pedig még viharban is könnyebben tudnák követni, és biztonságosabb is lenne.
– Azt hiszem, kezdek beléd zúgni, Sarah.
– Peter...
– El kellett mondanom. Lehet, hogy ez az utolsó esélyem. – Rátört a köhögés.
– Tartalékold az energiádat, Peter.
– Kurva hideg van.
Tovább-botorkáltak. Egyikük sem szólt, csak a szél üvöltött. Egyre nehezebb volt haladni a széllel szemben, de Sarah nem akart megállni. Menni akart, amíg csak lehet. A szél azonban erősebbnek bizonyult náluk. Sarah felemelte a kezét, jelezve Evansnek, hogy megállnak. Evans nem vette észre, és nekiütközött. Valamit morgott, aztán imbolyogva megállt.
Összedugták a fejüket, de így is kiabálniuk kellett, hogy hallják egymás szavait.
– Ennek így semmi értelme! – kiáltotta Sarah.
– Szerintem is!
Mivel nem tudta, mi mást tehetne, Sarah leült a hóba, felhúzta a térdét, és lehajtotta a fejét. És megpróbált nem sírni. A szél már nem is üvöltött, hanem visított. A látótávolság gyakorlatilag nullára csökkent.
Evans lerogyott Sarah mellé.
– Itt fogunk megdögleni – nyögte.

NYÍRÁSI ZÓNA
OKTÓBER 6., SZERDA
17.02

Sarah dideregni kezdett. Először csak apró remegések vették elő, aztán percek alatt vad hidegrázássá erősödött a dolog. Tapasztalt síelőként tudta, hogy ez mit jelent: a testhőmérséklete vészesen lecsökkent, és a szervezet így próbált hőt termelni.
A fogai úgy vacogtak, hogy alig tudott megszólalni. Az agya azonban dolgozott még, a menekülést kereste.
– Nem építhetnénk jégkunyhót?
Evans mondott valamit, de a szél elvitte a szavakat.
– Nem tudod, hogy kell? – kérdezte Sarah.
Peter nem válaszolt.
Különben is, már túl késő, gondolta Sarah. Kezdte elveszteni az uralmát a teste felett. Annyira reszketett, hogy már a karját is alig tudta a térde körül tartani.
És kezdett elálmosodni.
Evansre nézett. A jégen feküdt.
Megbökte, hogy felkeltse, aztán bele is rúgott, de Peter nem mozdult. Rá akart kiáltani, de úgy csattogtak a fogai, hogy képtelen volt megformálni a szavakat.
Ádázul küzdött az álmosság ellen, de a vágy, hogy aludjon, mindennél erősebbnek bizonyult. Még nyitva volt a szeme, de mintha máris aludt volna, képek vonultak át a szeme előtt, rövid jelenetek az életéből – gyerekkori élmények, az anyja, az óvoda, a balettórák, az érettségi bankett...
Az egész élete lejátszódott a szeme előtt, éppen úgy, mint ahogy a könyvekben történik, mielőtt meghalnál. Aztán jött a fényesség, a világosság a hosszú, sötét alagút végén...
Nem bírta tovább. Lefeküdt, de már a földet sem érezte. Csak fájdalmat és kimerültséget. A fény pedig egyre nagyobb és egyre világosabb lett, aztán kettévált, villogó sárgásra és zöldre...
Sárga és zöld?
Fel akart ülni, de nem tudott. Az izmai nem engedelmeskedtek, a karja jéggé fagyott. Moccanni sem tudott.
A sárga és zöld fény közelebb jött. Most látta, hogy a közepén fehér is van. Vakító fehér, mint a halogén. Már részleteket is látott a kavargó havon át. Egy ezüstös kupolát, kerekeket és hatalmas betűkét:
NASA.
Sarah köhögni kezdett. A valami közelebb jött. Apró jármű volt, vagy három láb magas, nagyjából akkora, mint egy vasárnapi fűnyíró. Hatalmas kerekein csipogva gurult Sarah felé.
Egyenesen feléje, mintha el akarná ütni. Sarah-t nem érdekelte. Már úgyis mindegy volt. Közönyösen figyelte. A kerekek egyre nagyobbak lettek. Az utolsó dolog, amire emlékezett, egy géphang volt: „Helló! Helló! Kérem, adjon utat. Köszönöm az együttműködését. Helló! Helló! Kérem, adjon utat...”
Aztán minden elsötétült.

WEDDELL-ÁLLOMÁS
OKTÓBER 6., SZERDA
20.22

Sötétség. Fájdalom. Hangok.
Fájdalom.
Valaki dörzsölni kezdte. A testét, a karját, a lábát. Mintha tüzes vassal sütögették volna.
Felnyögött.
Egy hang szólalt meg, egy reszelős, távoli hang. Valami olyasmit mondott, hogy „kintorna hangya tök”.
A dörzsölés folytatódott, gyors, kínzó mozdulatokkal, idegtépő zizegés kíséretében – csiszolópapírral dörzsölték?
Valami az arcához nyomódott. Megnyalta. Hideg volt. Fagyott hó.
– Kuzin áll? – kérdezte egy másik hang.
– Mégy le.
Egy idegen nyelv volt, kínai vagy ilyesmi. Sarah megpróbálta kinyitni a szemét, de nem sikerült. Az arcát takaró hőpárna nem engedte.
Fel akarta emelni a kezét, de ez sem ment. Lefogták. A dörzsölés pedig csak nem akart megszűnni.
– Gondola hóhám géza tok?
– Neki szem.
– Dörögje égető.
Fájdalom.
Tovább dörgölték, akárkik voltak is, és bár mozdulatlanul kellett feküdnie, érezte, hogy az arca és a végtagjai lassan életre kelnek. Nem örült neki. A fájdalom egyre erősebbé vált. Olyan érzés volt, mintha tűz felett forgatták volna a testét.
A hangok körüllebegték. Most már több volt belőlük, legalább négy Csupa női hang.
Bántani akarták. Valamit belenyomtak. Valami hideget és tompát. Nem fájt, de nagyon hideg volt.
A hangok körbefolyták, és kezek kezdték fogdosni. A lábát, a fejét, mindenét. Álmodott. Vagy ez már a halál volt? Furcsa módon nem érzett félelmet. A fájdalom közönyössé tette.
Az egyik hang a füléhez jött, és tisztán, érthetően kimondta a nevét:
– Sarah.
Megmozdította a száját.
– Ébren van, Sarah?
Egy aprót bólintott.
– Le fogom venni az arcáról a jeget, rendben?
Bólintott. A súlyt, a maszkot leemelték.
– Nyissa ki a szemét. Lassan.
Megtette. Egy halványan megvilágított, fehér falú szobában volt. Az ágy egyik oldalán EKG-készülék, képernyőjén zöld vonalakkal. Olyan volt, mint egy kórterem. Egy nő nézett le rá aggódó tekintettel. Fehér nővérruhát és pehelymellényt viselt. A szobában olyan hideg volt, mint lent a repedésben.
– Ne beszéljen – mondta a nő.
Sarah hallgatott.
– Kiszáradt. Bele fog telni néhány órába, mire felmelegítjük. Fokozatosan kell csinálnunk. Nagyon szerencsés, Sarah. Nem fog semmit sem elveszíteni.
Nem veszítek el semmit.
Ez jó hír volt, mégis rémülettel töltötte el. Mondani akart valamit, de a nyelve száraz volt és duzzadt. Csak halk sziszegés tört fel a torkából.
– Ne beszéljen – mondta megint a nő. – Még nem szabad. Nagyon fáj? Igen? Mindjárt adok valamit. – Felemelt egy fecskendőt. – A barátja mentette meg az életét. Sikerült felállnia, és bekapcsolta a rádiótelefont a NASA-roboton. Így tudtuk meg, hol kell keresnünk magukat.
Sarah ajkai szavakat akartak formálni.
– A szomszéd szobában van. Úgy néz ki, ő is rendben lesz. Most pihenjen.
Valami hideget érzett a vénáiban.
Lecsukódott a szeme.

WEDDELL-ÁLLOMÁS
OKTÓBER 7., CSÜTÖRTÖK
19.34

A nővérek magára hagyták Evanst, hogy felöltözhessen. Miközben belebújt a ruhadarabokba, leltárba vette magát. Rendben van, állapította meg, bár a bordái sajogtak, amikor levegőt vett, és volt egy nagy zúzódás a mellkasán, egy másik a combján, meg egy csúnya hurka a vállán. A fején öltések éktelenkedtek. Az egész teste fájt és merev volt. A zokni és a cipő felhúzása alaposan kimerítette.
Mindezektől függetlenül azonban jól volt. Voltaképpen jobban, mint azelőtt, mintha újjászületett volna. Kint, a jégen biztos volt benne, hogy meg fog halni. Hogy honnan merítette az erőt, amivel lábra tornázta magát, azt még ő sem értette. Érezte, hogy Sarah belerúg, de képtelen volt válaszolni neki. Aztán meghallotta azt a csipogást, és amikor felnézett, a NASA feliratot látta maga előtt.
Csak annyit fogott fel az egészből, hogy egy jármű áll mellette – arasznyira tőle fékezett le. Valahogy feltérdelt, és a kerekekbe kapaszkodva a járműhöz húzta magát. Először nem értette, miért nem száll ki a vezető, hogy segítsen neki, pedig világos volt: az egész szerkezet nem volt magasabb négy lábnál. Túl kicsi volt ahhoz, hogy ember vezethesse – egy önjáró jármű volt, valamiféle robot. Miután levakarta a havat a tetejéről, az is kiderült, hogy miféle: „NASA távjelenléti meteoritmegfigyelési program”.
A jármű beszélt, ugyanazt az előre felvett szöveget ismételgette, de a szél miatt nem lehetett érteni, hogy mit mond. Evans leseperte róla a havat, abban reménykedve, hogy talál egy jeladót vagy rádiót vagy valamit...
Egy lappantyú ajtajába akadt bele a mutatóujja. Kinyitotta, és egy telefont talált benne: egy közönséges, rikító piros telefonkagylót. Felemelte, és belehallgatott, de semmit sem hallott.
– Halló! – szólt bele.
Csak ennyire futotta az erejéből.
Lerogyott a jégre.
A nővérek elmondták, hogy ennyi is elég volt ahhoz, hogy a NASA Patriot Hills-i állomása vegye a jelet, és riassza a Weddellt, ahonnan rögtön a keresésükre indultak. Tíz perccel később meg is találták őket.
Mindez több mint huszonnégy órával ezelőtt történt.
Az orvoscsapatnak tizenkét órájába telt felmelegíteni őket a normális hőmérsékletre. Azt mondták, rendben lesz, de elveszítheti néhány lábujját. Ez azonban még nem volt biztos, várniuk kellett néhány napot, hogy kiderüljön. A lábfejét betekerték, és az ujjai közé védősíneket dugtak, amitől a lába akkora lett, mint egy zsák krumpli. A saját bakancsát persze nem tudta felvenni, kénytelen volt egy kölcsönbe kapott, jó pár számmal nagyobb tornacsukát felvenni. A lábbeli egy kosarasé lehetett, mert hatalmas volt. Úgy nézett ki benne, mint egy bohóc, de legalább járni tudott benne, és nem nyomta a lábát. Óvatosan felállt. Egy kicsit remegett a térde, de egyébként minden rendben volt.
A nővér visszajött.
– Nem éhes?
Evans megrázta a fejét.
– Még nem.
– Vannak fájdalmai?
– Egy kicsit mindenhol fáj, de nem vészes.
– Lesz még rosszabb is – ígérte a nővér. Egy pirulákkal teli üvegcsét adott neki. – Négyóránként egyet, ha szüksége lesz rá. Az alváshoz mindenképp kelleni fog az elkövetkező néhány napban.
– Sarah?
– Egy félóra múlva bemehet hozzá.
– Hol van most Kenner?
– Azt hiszem, a komputerszobában.
– Az merre van?
A nővér elmosolyodott.
– Támaszkodjon a vállamra, és odavezetem.
– Nem lesz rá szükség. Csak mondja meg, merre menjek.
A nővér megtette, Evans pedig elszántan nekilendült, de gyengébb volt, mint gondolta. Az izmai még nem engedelmeskedtek tökéletesen. Remegés fogta el, és ha a nővér nem karol bele, elesik.
– Tudja, mit? Odaviszem.
Evans ezúttal nem tiltakozott.

Kenner a szakállas állomásvezetővel – MacGregorral – és Szandzsong Thapával egy számítógép előtt ült. Mindhárman gondterheltnek látszottak.
– Megtaláltuk – mutatott Kenner a kijelzőre. – Felismeri?
– Igen – felelte Evans. – A rohadék!
A fénykép melletti felirat tanúsága szerint a férfit, aki Boldennek adta ki magát, valójában David R. Kane-nek hívták. Huszonhat éves, minneapolisi születésű. A BA fokozatot Notre-Dame-ben, az MA-t a Michigani Egyetemen szerezte. Jelenleg PhD-hallgatóként ugyanitt, Ann Arborban oceanográfiával foglalkozott. A kutatási területe a Ross-jég dinamikájának a vizsgálata GPS-érzékelők alkalmazásával. A témavezetője James Brewster volt, szintén a Michigani Egyetemről.
– A neve Kane – mondta a Weddell vezetője. – Egy hete volt itt az ál-Brewsterrel együtt.
– Most hol lehet? – kérdezte komoran Evans.
– Fogalmam sincs. Az állomásra nem jött vissza tegnap, ahogyan Brewster sem. Talán a McMurdóra mentek, és megléptek a reggeli transzporttal. Felhívtam őket, hogy nézzék meg, nincs-e kettővel több hernyótalpasuk, de még nem válaszoltak.
– Biztos benne, hogy nincsenek itt?
– Egészen biztos vagyok benne. A külső ajtók csak személyre szóló kártyával nyithatóak, így mindig tudjuk, ki hol tartózkodik éppen. Se Kane, se Brewster nem nyitott ajtót azóta, hogy maguk kimentek. Nincsenek itt.
– Gondolja, hogy még a repülőn lehetnek?
– A McMurdo torony nem biztos benne. Elég lazán veszik a napi transzportot. Ha valaki fel akar szállni a gépre, akkor felpattan, és kész. Ez egy C-130-as, bőven van rajta hely Tudja, a legtöbb támogató nem engedi meg, hogy az emberek hazautazzanak a kutatási program ideje alatt, de a legtöbbnek odahaza családja van, úgyhogy időnként ellógnak egy-két napra. Ez az oka annak, hogy nem vezetnek nyilvántartást ezekről a ki-be utazásokról.
– Ha jól emlékszem – szólalt meg Kenner –, Brewster két diákkal jött. A másik hol van?
– Tegnap reggel ment el a McMurdóról.
– Vagyis mindegyik meglépett. El kell ismerni, ügyesen dolgoznak. – A karórájára nézett. – Akkor nézzük, mit hagytak nekünk hátra.

Kane szobájában egy vetetlen ágyat, egy rendetlen, papírokkal és üres – cukormentes – Coke-dobozokkal teli asztalt meg egy nyitott bőröndöt találtak.
– Az ágyat és a bőröndöt megnézem én – mondta Kenner. – Az asztal a magáé.
Evans leült átnézni a papírokat. Tanulmányok nyomtatott változatai voltak. Némelyiken U MICH GEO LIB feliratú, sorszámozott pecsét szerepelt.
– Ezeket csak dísznek hozta magával – állapította meg Kenner, amikor Evans megmutatta neki a tanulmányokat. – Más? Valami személyes?
Evans semmi érdekeset nem talált. A papírok egy részén sárga szövegkiemelővel sorok voltak kijelölve, egy 3x5-ös jegyzettömb lapjain pedig feltehetően ezekre utaló feljegyzések sorakoztak. Egyik sem tűnt gyanúsnak.
– Nem tartja valószínűnek, hogy a fickó PhD-hallgató? – kérdezte Kennertől.
– Nem zárható ki, de az ökoterroristákra általában nem az a jellemző, hogy magasan kvalifikáltak lennének.
A papírok közt gleccserfotók és műholdfelvételek is voltak. Evans gyorsan átpörgette őket, aztán visszalapozott az egyikhez. Valami megragadta a tekintetét:

– Ezt nézze! – mutatta Kennernek. – Azon a listán nem ez a SKORPIÓ volt az egyik helyszín?
– De igen...
– Ez itt van az Antarktiszon! – mondta Evans.
– Az nem lehet... – Kenner elhallgatott. – Ez rendkívül érdekes, Peter. Szép munka volt. A papírok közt találta? Ez az egyetlen?
Evansnek, bármennyire is utálta Kennert, jólesett a dicséret. Ezúttal alaposabban nézte át a fotókat, és talált is valamit.
– Van még egy!

– Ugyanaz a sziklamintázat – mondta izgatottan Evans. – És ezek a halvány vonalak... Utak lehetnek? Vagy hóval fedett sziklák?
– Ügyes! – felelte Kenner.
– Ha ezek légi felvételek, akkor valahol nyilván vannak tartva. Ezek a számok jelentenek valamit?
– Az nem kétséges. – Kenner elővett egy apró nagyítót, és közelebbről is szemügyre vette a képet. – Igen, Peter. Ez derék munka volt.
Evansnek fülig ért a szája.
MacGregor tűnt fel az ajtóban.
– Találtak valamit? Segíthetek?
– Nem szükséges. Elboldogulunk.
– De hátha felismerné... – tiltakozott Evans.
– Nem hiszem – felelte Kenner. – Mi viszont biztosan fogunk találni valamit a NASA adatbázisában. Most inkább folytassuk.
Evans újból átnézte a papírokat, ezúttal Kenner segítségével. Miután ezzel megvoltak, a professzor egy bicskával felhasította a bőrönd bélését.
– Ah! – egyenesedett fel. Két hajlított gumidarabot tartott a kezében.
– Mi ez? – kérdezte Evans. – Szilikon?
– Vagy valami hasonló. Valamilyen lágy műanyag. – Kenner roppant elégedettnek látszott.
– Mire való?
– Fogalmam sincs. – Kenner tovább kutatott a bőröndben.
Evans kíváncsi volt, miért olyan elégedett Kenner. Lehet, hogy MacGregor jelenléte miatt tett úgy, mintha nem tudná, hogy mi az. De az isten szerelmére, mire lehetett jó két gumidarab?
Felemelte a lámpát, majd az asztal alá is bebújt, de egyikre sem ragasztottak semmit.
Kenner becsukta a bőröndöt.
– Szerencsénk van, hogy ennyit is találtunk. – MacGregor felé fordult. – Szandzsong merre van?
– A szerverszobában, ahogy kérte. Most iktatja ki Brewsteréket a rendszerből.

A szerverszoba alig volt nagyobb egy kamránál. Két fala mentén, padlótól a mennyezetig számítógépállványok sorakoztak, a kettő közé beszorítva pedig, a szoba végében, egy fémasztal állt a rendszergazda termináljával. Előtte Szandzsong ült a Weddell egyik technikusával.
– Alaposan feladták a leckét – mondta Szandzsong. – Az eljárás itt is az, hogy minden kutató kap egy tárterületet és saját internetkapcsolódási lehetőséget. Brewster másik embere már az érkezésük napján bejött ide, bejelentkezett rendszergazdaként, és trójaiakat meg hátsó ajtókat telepített mindenhová. Még nem tudjuk, pontosan mennyit, de néhányat már sikerült kiiktatnunk.
– Több álfelhasználót is létrehozott – tette hozzá a technikus.
– Vagy húszat – bólintott Szandzsong. – De nem ezek aggasztanak. Valószínűleg nem többek annál, mint amik: álfelhasználók. Ha a fickó okos, márpedig az, akkor egy létező felhasználón keresztül biztosított magának hozzáférést, hogy észrevétlen maradjon. Most olyan felhasználókat keresünk, akik az utóbbi egy hétben másodlagos jelszót hoztak létre. A rendszer sajnos nem bővelkedik karbantartóprogramokban, így elég lassan haladunk.
– Na és a trójaiak? – kérdezte Kenner. – Hogy vannak időzítve? – A komputeres zsargonban a trójai egy ártatlannak tűnő program, azzal a céllal juttatják egy számítógépre, hogy egy későbbi időpontban felébredjen, és végrehajtson bizonyos műveleteket. A nevét arról a falóról kapta, amellyel a görögök megnyerték a trójai háborút. A lovat ajándékként tolták a trójaiak kapuja elé, azok pedig bevontatták. Éjszaka a görög harcosok kibújtak a ló belsejéből, és kinyitották a város kapuit. Az első trójait egy elégedetlen alkalmazott telepítette a munkahelyi hálózatra. Három hónappal azután, hogy kirúgták, a program mindent letörölt a cég összes merevlemezéről.
– Az eddig találtak mindegyike rövid időzítésű – felelte Szandzsong. – Mától számítva egy, illetve két nap. Az egyik három. Azután egyelőre semmi.
– Pont amire számítottunk – jegyezte meg Kenner.
– Valóban – bólintott Szandzsong. – Azt akarják, hogy mielőbb bekövetkezzen.
– Mielőbb mi? – kérdezte Evans.
– A borjadzás – válaszolta Kenner.
– Miért olyan hamar? Ha nem jöttünk volna, még itt lennének.
– Én ebben nem vagyok biztos. Mindenesetre az időzítést valami más befolyásolta.
– Igen? És mi az? – kérdezte Evans.
– Majd később megbeszéljük – közölte Kenner, majd Szandzsong felé fordult. – A rádiókapcsolattal mi van?
– Megszüntettünk minden közvetlen kapcsolatot. Gondolom, ez odakint is megtörtént.
– Meg – felelte Kenner.
– Pontosan mi is? – akarta tudni Evans.
– Randomszétkapcsolás.
– Mi?
– Majd később.
– Vagyis túlbiztosítottuk magunkat – állapította meg Szandzsong.
– Nem árt. Nem tudhatjuk, nem játszik-e velük össze valaki az itteniek közül.
– Bárcsak én is érteném, miről beszélnek – sóhajtott Evans.
– Később! – mondta éles hangon Kenner.
Evans csendben maradt. Ez fájt a korábbi dicséretek után.
– Ms. Jones felébredt, és öltözködik – közölte MacGregor.
– Nagyszerű – mondta Kenner. – Azt hiszem, itt végeztünk. Egy óra múlva továbbállunk.
– Tovább? Hová? – Evans rosszat sejtett.
– Azt hittem, nyilvánvaló. Finnországba. Helsinkibe.

ÚTON
OKTÓBER 8., PÉNTEK
06.04

A repülőgép sziporkázó napsütésben repült vissza. Sarah aludt, Szandzsong a laptopján dolgozott. Kenner az ablakon bámult kifelé.
– Szóval, mit kapcsolt szét véletlenszerűen? – tért vissza a kérdésre Evans.
– A kúptölteteket. Precíz minta szerint voltak elrendezve, négyszáz méterenként. Találomra lekapcsoltam ötvenet, jobbára a sor keleti végén. Ennek elegendőnek kell lennie ahhoz, hogy az állóhullám ne jöhessen létre.
– Vagyis nem lesz óriás jéghegy?
– Nem.
– És miért megyünk Helsinkibe?
– Nem megyünk. Csak a technikus miatt mondtam. Los Angelesbe megyünk.
– Oké. És miért megyünk Los Angelesbe?
– Mert ott tartja az LAKFA a Hirtelen Klímaváltozás Konferenciát.
– A történteknek közük van a konferenciához?
Kenner igent intett a fejével.
– Ezek a fickók éppen a konferencia idején akartak leszakítani egy jéghegyet?
– Pontosan. Mindez egy gondosan megtervezett médiakampány része. Ha bekövetkezett volna, minden szónál ékesebben bizonyította volna, hogy nem beszélnek a levegőbe.
– És ezt ilyen higgadtan mondja? – csodálkozott Evans.
– Már hozzászoktam a trükkjeikhez – vont vállat Kenner.
– Ezt meg hogy érti?
– Hogy értem? Vegyük például a maga kedvenc vesszőparipáját, a globális felmelegedést. A kérdésre 1988-ban egy neves klimatológus, James Hansen hívta fel a figyelmet. Egy egyesített kongresszusi bizottság előtt adott számot a félelmeiről. A bizottságban a coloradói Wirth szenátor elnökölt. A meghallgatást júniusra tették, hogy Hansen kánikulai hőségben beszélhessen a globális felmelegedésről. Gondosan kitervelték az egészet.
– Ez engem egyáltalán nem zavar – mondta Evans. – Joga volt a bizottsági meghallgatás által felhívni a közvélemény figyelmét a...
– Tényleg? Szóval maga szerint egy bizottsági meghallgatás és egy sajtótájékoztató egy és ugyanaz a dolog?
– Én nem ezt mondtam, hanem azt, hogy ezeket a meghallgatásokat sokan felhasználták már ilyen célra.
– Ez igaz, de ettől még manipuláció. Egyébként is, nem Hansen akciója volt az egyetlen piszkos trükk, amit a globális felmelegedést eladó kampány során bevetettek. Ne feledkezzen meg az IPCC[22] 1995-ös jelentésében az utolsó pillanatban eszközölt változtatásokról.
– Milyen változtatásokról?
– Az ENSZ az 1980-as évek végén állította fel a Kormányközi Éghajlatváltozási Bizottságot; az IPCC-t. Ez egy hatalmas, bürokratákból és bürokraták által irányított tudósokból álló testület. Az alapötlet az volt, hogy mivel ez egy globális probléma, az ENSZ fogja koordinálni a klímakutatást, és jelentéseket ad ki minden évben. Az első, 1990-ben kiadott jelentés megállapította, hogy bár mindenki aggódik az emberiség által a klímára gyakorolt hatás miatt, ezt nagyon nehéz lesz kimutatni. Aztán az 1995-ös jelentésben már az állt, hogy „az ember által a klímára gyakorolt hatás szembeötlő”. Emlékszik rá?
– Halványan.
– Nos, ez a megállapítás azután került bele a jelentésbe, hogy a tudósok a megszövegezését követően hazamentek. A dokumentumban eredetileg az állt, hogy nem sikerült hitelt érdemlően bizonyítani az emberi tevékenység hatását a klímára, valamint nem tudják, lehetséges-e egyáltalán. Egyszerűen kijelentették, hogy „nem tudjuk”. Ezt a kijelentést törölték, és helyébe odaírták, hogy szembeötlő hatás észlelhető. Ez jelentős változtatás volt.
– És ez biztos, hogy így történt?
– Igen. A változtatás nagy vihart kavart tudományos berkekben, voltak, akik felháborodtak miatta, mások üdvözölték, mert meggyőződésük volt, hogy a változás küszöbön áll. Ha elolvassa az érveket és az ellenérveket, képtelen lesz eldönteni, kinek van igaza. De az internet korában élünk. A jelentések letölthetőek, de ugyanígy elérhető a módosítások listája is. Elég ebbe belenézni, hogy rögtön világossá váljék: az IPCC nem tudományos, hanem politikai szervezet.
Evans homloka mély redőkbe húzódott. Nem tudta, hogyan reagáljon. Természetesen már hallott az IPCC-ről, de a munkájukról nem sokat tudott.
– A kérdésem egyszerű, Peter. Ha egy probléma fennáll, ha létezik és valóban azonnal cselekvést követel, akkor miért kell eltúlozni? Miért kell médiahadjáratot szervezni?
– A válasz egyszerű – mondta Evans. – A média egy zsúfolt piac. Az embereket üzenetek ezreivel bombázzák a nap minden percében. Hangosan kell beszélnie, és igen, túloznia kell, ha azt akarja, hogy meghallják a hangját. Márpedig ahhoz, hogy a kiotói egyezményt végre aláírják, az egész világot mozgósítani kell.
– Nos, lássuk csak, mi is valójában a helyzet. Amikor 1988-ban Hansen bejelentette, hogy itt a globális felmelegedés, azt jósolta, hogy a következő tíz évben a középhőmérséklet 0,35 °C-kal fog nőni. Tudja, hogy mennyi volt a tényleges növekedés?
– Gondolom, most az fog következni, hogy ennél kevesebb...
– Jóval kevesebb, Peter. Dr. Hansen háromszáz százalékot tévedett. A tényleges emelkedés 0,11 °C volt.
– Tehát emelkedett!
– Aztán tíz évvel a kijelentése után közölte, hogy a klímaváltozást irányító tényezőkről olyan keveset tudunk, hogy lehetetlen hosszú távra jósolni.
– Ilyet nem mondott – állította Evans.
– Szandzsong? – sóhajtott Kenner.
Szandzsong pötyögött és kattogtatott, majd a laptop képernyőjére mutatott:
– A Nemzeti Tudományos Akadémia folyóiratának 1998. októberi száma „A hosszú távú klímaváltozást hajtó erőket nem ismerjük elég pontosan ahhoz, hogy jóslásokba bocsátkozhassunk a jövő klímaváltozását illetően.”[23] Idézet vége. Hansen azt is hozzátette, hogy a jövőben a tudósoknak több forgatókönyvet kellene kidolgozniuk a lehetséges változatok elemzéséhez.
– Nos, ez nem egészen ugyanaz, mintha...
– Elég a szócséplésből! – vesztette el a türelmét Kenner. – Azt mondta. Mit gondol, miért aggódik Balder a Vanutu-perhez felkért szakértők miatt? Éppen az ilyen kijelentések miatt. Hiába akarja szépíteni, Peter, ez azt igazolja, hogy nem tudunk eleget. És nem ez az egyetlen ilyen kijelentés. Az IPCC is tett jó néhányat.[24]
– De Hansen még mindig hisz a globális felmelegedésben.
– Igen, hisz. De ne felejtse el, hogy az 1988-as előrejelzése háromszáz százalékot tévedett.
– És akkor?
– Egy ekkora tévedést nem lehet figyelmen kívül hagyni – magyarázta Kenner. – Hasonlítsa más területekhez. A NASA például, amikor útnak indította a Mars Rovert szállító rakétát, bejelentette, hogy a Rover 253 nap múlva fog leszállni a Mars felszínére, kaliforniai idő szerint 20.11-kor. A leszállásra az ígért napon, 20.35-kor került sor. Ez néhány ezred százaléknyi tévedés csupán. A NASA szakemberei tudták, hogy miről beszélnek.
– Jó, rendben, de vannak dolgok, ahol az ember kénytelen becslésekre hagyatkozni.
– Abszolút igaza van – bólogatott Kenner. – Az emberek sokszor rákényszerülnek. Eladások, profit, szállítási határidők... mindegyikkel számolni kell, de egyiket se tudhatják előre pontosan. Az adó is ilyen, nem igaz? Fizet adóelőleget, Peter?
– Igen. Negyedévenként.
– És mennyire kell pontosnak lennie az összegnek?
– Nos, erre nincs szabály.
– Peter! Mennyire kell megközelítenie a tényleges értéket, hogy ne kapjon büntetést?
– Nagyjából tizenöt százalékot tévedhetek.
– Vagyis ha háromszáz százalékot tévedne, akkor megbüntetnék?
– Igen.
– Hansen háromszáz százalékot tévedett.
– Az éghajlatnak és az adónak semmi köze egymáshoz.
– A tudományban – magyarázta Kenner – háromszáz százalékot tévedni annyit jelent, mint bebizonyítani másoknak, hogy nem értesz ahhoz, amivel foglalkozol. Ha repülőre száll, és a pilóta azt mondja, három óra az út, de egy óra alatt odaérnek, akkor maga mit mond? Azt, hogy a pilóta tudta, miről beszél?
– Az éghajlatkutatás ennél jóval bonyolultabb – sóhajtott Evans.
– Igen, Peter. Az éghajlatkutatás bonyolult dolog. Annyira, hogy eddig senkinek nem sikerült megbízható pontossággal megjósolnia a távoli jövő időjárását. Pedig dollármilliárdokat költenek rá, és tudósok százai kutatják szerte a világon. Miért nem akarja elfogadni az igazságot, Peter? Mert kényelmetlen?
– Az időjárás-előrejelzés egyre pontosabb. A számítógépeknek köszönhetően.
– Igen, az időjárás-előrejelzés valóban fejlődött. Csakhogy senki nem tud megbízható előrejelzést mondani tíz napnál hosszabb távra. Márpedig az éghajlati modelleknek azt kellene megmutatniuk, milyen lesz száz, ezer vagy akár háromezer év múlva a klíma.
– És egyre megbízhatóbbak.
– Ezzel vitatkoznék. A globális klíma legnagyobb eseménye az El Niño. Nagyjából négyévente tapasztalható, a klímamodellek azonban nem tudják megjósolni sem a kezdetét, sem a hosszát, sem az intenzitását. Márpedig, ha az El Niñót nem tudják előre jelezni, akkor miért kellene elhinnünk nekik, hogy a többit illetően igazat mondanak?
– Én azt hallottam, hogy az El Niñót meg tudják jósolni.
– Ezt 1998-ban állították, de azóta bebizonyosodott, hogy nem igaz[25]. – Kenner megcsóválta a fejét. – A klimatológia sajnos még nem tart itt, Peter. Egy nap eljut ide, de ma még nem képes rá.

LOS ANGELES FELÉ
OKTÓBER 8., PÉNTEK
14.22

Eltelt még egy óra. Szandzsong továbbra is a laptopján dolgozott, Kenner mozdulatlanul az ablakot bámulta. Szandzsong már hozzászokott ehhez. Tudta, hogy Kenner órákon át képes mozdulatlanul ülni. A professzor csak akkor fordult el az ablaktól, amikor Szandzsong elkáromkodta magát.
– Mi a baj?
– Már megint elvesztettem a műholdas kapcsolatot. Már egy ideje ezt csinálja velem: elmegy, visszajön.
– Sikerült lenyomozni a képeket?
– Igen, ez nem jelentett gondot. Megvan a helyszín is. Evans tényleg azt hitte, hogy az Antarktiszon van?
– Igen. Azt hitte, hogy fekete sziklákat lát a hó ellenében. Nem vitatkoztam vele.
– Nos, valójában egy Fogadalom-öböl nevű hely, Garedától északkeletre.
– Mennyire van Los Angelestől?
– Kb. hatezer tengeri mérföld.
– Vagyis a terjedési idő tizenkét-tizenhárom óra.
– Igen.
– Ezen még ráérünk rágódni – jelentette ki Kenner. – Most vannak egyéb gondjaink is.

Evans kényelmetlenül aludt. Az ágynak hátrahajtott ülés közepén kidudorodott a zsanér, pont ott, ahol a csípője volt. Forgolódott, hánykódott, meg-megébredt, időnként elcsípve néhány mondatfoszlányt a gép hátuljában ülő Kenner és Szandzsong beszélgetéséből. Eleinte nem törődött velük, de aztán elcsípett néhány mondatot, ami felkeltette az érdeklődését:
Azért, amiért szükségem van rá.
Vissza fogja utasítani, John.
...akár tetszik nekik, akár nem... Evans áll a középpontban.
Evans most már feszülten figyelt. A szeméből elillant az álom. Felemelte a fejét a párnáról, hogy jobban halljon, mert a hajtóművek zúgása elnyomta a két férfi hangját.
Nem tiltakozott ellene.
Valójában... Fogadalom-öböl... Garedától...
Mennyire...
...ezer tengeri mérföld...
...terjedési idő... tizenhárom óra...
Minek a terjedési ideje? – tűnődött. Egy hirtelen elhatározással felült, hátrament, és a szeműkbe nézett.
Kennernek egyetlen arcizma se rándult.
– Jól aludt?
– Nem, nem aludtam jól – felelte Evans. – Azt hiszem, magyarázattal tartoznak.
– Mivel kapcsolatban?
– Például a műholdfelvételekkel kapcsolatban.
– A többiek előtt nem mondhattam el, és a lelkesedését sem akartam letörni – válaszolta Kenner.
Evans kiment a konyhába kávéért.
– Nos, hallgatom – mondta, miután visszajött. – Mi látható a képeken?
Szandzsong feléje fordította a laptop kijelzőjét.
– Ne érezze magát kényelmetlenül. Nem volt honnan tudnia. A képek negatívok. Gyakran használnak negatívot a kontraszt miatt.
– Szóval negatívok...
– A fekete sziklák valójában fehérek. Felhők. Most nézze!

Evans sóhajtott egyet.
– Azok ott egy szárazföld körvonalai?
– Igen. Egy Gareda nevű sziget a Salamon-szigetek déli részén.
– Ami...
– Új-Guinea közelében található, Ausztráliától északra.
– Szóval egy csendes-óceáni sziget – állapította meg Evans. – Az a fickó azért ment az Antarktiszra, hogy egy csendes-óceáni sziget felvételeit nézegesse.
– Pontosan.
– És a SKORPIÓ utalás?
– Még nem tudjuk – felelte Szandzsong. – A térképeken Fogadalom-öbölként szerepel, de lehet, hogy a helyiek Skorpió-öbölnek hívják.
– És mit akarnak ezek ott művelni?
– Egyelőre ezt sem tudjuk – mondta Kenner.
– Hallottam, hogy valamilyen terjedési időről beszéltek. Minek a terjedéséről van szó?
– Bizonyára rosszul hallotta – mosolygott Kenner. – A körözés óta eltelt időről beszéltem. A fényképek alapján körözést adtak ki a három antarktiszi pasasra, de sajnos, még egyiket sem sikerült elcsípniük.
Szandzsong elmagyarázta, hogy elküldték a fotókat Washingtonba, ahol mintafelismerő programoknak vetették alá őket, de egyik személyt sem találták meg a bűnügyi nyilvántartásban.
– Attól tartok, bottal üthetjük a nyomukat.
– Várható volt – jegyezte meg Kenner.
– Igen – bólintott Szandzsong. – Várható volt.
– Mert nincsenek benne a nyilvántartásban? – kérdezte Evans.
– Nem. Lehet, hogy benne vannak vagy benne voltak.
– Akkor miért nem találták meg őket?
– Mert ez egy netháború – felelte Kenner. – És pillanatnyilag mi állunk vesztésre.

LOS ANGELES FELÉ
OKTÓBER 8., PÉNTEK
15.27

A híradásokban, magyarázta Kenner, a Környezet Felszabadításáért Frontról általában úgy beszélnek mint ökoterroristák laza szerveződéséről, amely kis, öntevékeny csoportokban dolgozik, viszonylag primitív módszerekkel: gyújtogatnak, városi terepjárókat tesznek tönkre a parkolókban stb.
A valóság azonban egészen másként fest. Eddig csak egyetlen ELF tagot sikerült elkapni, egy huszonkilenc éves PhD-hallgatót Santa Cruzból, a Kaliforniai Egyetemről. A férfi egy olajfúró tornyot szabotált a kaliforniai El Segundo közelében. Tagadta, hogy bármi köze lenne a csoporthoz, és azt állította, hogy a saját szakállára dolgozott.
A hatóságokat azonban ennél is jobban bosszantotta az a tény, hogy a férfi egy szerkezetet viselt a homlokán, ami megváltoztatta a fejformáját és a szemöldökét előrenyomta, valamint műfüleket tett. Álcának nem volt sok, de mégis gondot okozhatott volna, ha fényképről kell azonosítaniuk. Ez pedig arra utalt, hogy a tettes és társai jól ismerik a kormány által használt mintafelismerő szoftverek működését.
Ezek ugyanis figyelmen kívül hagyják az arcszőrzetet – a hajat, a szakállat, a bajszot –, mivel ezt a legkönnyebb megváltoztatni, valamint számolnak az idő múlásával járó változásokkal – a ráncokkal, a hízással, az arcvonások megereszkedésével.
A fül azonban nem változik, és nem változik a homlok formája sem. A szoftvereket tehát úgy írták meg, hogy elsősorban a fül és a homlok állására, alakjára koncentráljanak. Ha valaki ezeket megváltoztatja, akkor a komputer egy „Nincs találat” üzenetet ír ki a kijelzőre.
A Santa Cruz-i pasas ezt tudta, és azt is tudta, hogy a biztonsági kamerák fényképeket fognak készíteni róla, ezért oly módon változtatta meg a külsejét, hogy számítógép általi azonosítása lehetetlenné váljon.
Ugyanígy a Weddellen vendégeskedő három szélsőséges is biztos anyagi és támogatói háttérrel rendelkezett. Minden lépésüket gondosan megtervezték, és ugyanilyen gonddal hajtották is végre. Egyetlen hibát sem vétettek.
– És sikerrel jártak volna – mondta Kenner –, ha George Morton röviddel a halála előtt nem szerzi meg azt a listát.
Mindez pedig arra utalt, hogy az ELF többé már nem amatőrök gyülevész hada, hanem egy jól szervezett hálózat, amely olyan sokféle kommunikációs csatornát használ (e-mailek, mobiltelefonok, rádióadások és szöveges üzenetek), hogy lehetetlen behatárolni. A kormányok már régóta féltek tőle, hogy ez bekövetkezik, és a terrorszervezetek „netháborúba” kezdenek az őket üldöző hatóságokkal szemben.
– Eleinte ez csak elméleti veszélyt jelentett – mesélte Kenner. – Egymás után jöttek ki a figyelmeztetések a RAND-től, de a hadsereg nem vette komolyan őket. Egy laza hálózatként működő ellenség vagy terrorcsoport, esetleg bűnszövetkezet ötlete túl elvont volt ahhoz, hogy a kézzelfogható problémák mellett figyelmet szenteljenek neki.
Éppen ez a megfoghatatlanság lett az, ami olyan veszélyes ellenséggé tette ezeket a hálózatokat. Nem tudsz beépülni, nem tudod lehallgatni őket – legfeljebb véletlenül –, és nem tudod földrajzilag behatárolni, mert nincsenek lokalizálva. A hálózat tehát egy gyökeresen újfajta ellenfelet jelent, amely ellen csak gyökeresen új technikákkal lehet felvenni a harcot.
– A hadsereg azonban képtelen felfogni ezt – tárta szét a kezét Kenner. – Most pedig, akár tetszik, akár nem, nyakig benne vagyunk.
– És mik ezek a gyökeresen új technikák? – kérdezte Evans.
– Egy hálózat ellen csak egy másik hálózat veheti fel a harcot. Kiterjeszted a megfigyelési posztokat, kódokat fejtesz a nap huszonnégy órájában, és csapdákat állítasz úton-útfélen.
– Például?
– Ezek már technikai részletek – legyintett Kenner. – A munka nagy részét a japánok végzik, mert ők a legjobbak ebben. És persze igyekszünk minél több irányba kiterjeszteni a csápjainkat. Azok alapján, amit a Weddellen megtudtunk, egyszerre több vasat is a tűz fölé tarthatunk. – Adatbázisokat kutatott át, államok végrehajtó szerveit mobilizálta, megpróbálta kideríteni, honnan szerezték be a terroristák az egyetemi ajánlóleveleiket, a rejtjelezett rádióadókat, a robbanótölteteket, a számítógéppel vezérelt időzítőket. Egyik sem volt mindennapi eszköz, valahol lennie kellett egy nyomnak.
– Lesz minderre elég időnk? – kérdezte Evans.
– Nem tudom.
Evans látta, hogy Kenner komolyan aggódik, ezért megkérdezte:
– Nos, mi az, amire rá akar venni?
– Csak egy egyszerű dologról lenne szó.
– És mi lenne az?
Kenner elvigyorodott.

III. RÓZSÁK

LOS ANGELES
OKTÓBER 9., SZOMBAT
07.04

– Tényleg szükséges ez? – kérdezte aggodalmas képpel Evans.
– Tényleg.
– De illegális!
– Nem az – jelentette ki határozottan Kenner.
– Mert a végrehajtásnak dolgozik?
– Azért. Emiatt ne főjön a feje.
Los Angeles felett repültek át, a Van Nuys már egészen közel volt. A kaliforniai nap betűzött az ablakon. Szandzsong az ebédlőasztal fölé görnyedt a gép közepén. Evans mobiltelefonján ügyködött. Levette a hátlapot, és egy vékony, szürke lemezt ragasztott az akku tetejére. Nem volt nagyobb a hüvelykujja körménél.
– Pontosan mi is ez? – akarta tudni Evans.
– Flash memória – világosította fel Szandzsong. – Négyórányi beszélgetés fér rá tömörített formában.
– Értem. És mit kell csinálnom?
– Csak vigye magával, és tegye a dolgát.
– És ha elkapnak?
– Nem fogják – ígérte Kenner. – Bárhová magával viheti. A biztonsági vizsgálaton is gond nélkül átjuthat vele.
– De ha van poloskadetektoruk...
– Akkor sem fogják észrevenni, mert nem ad le jelet. Pontosabban lead, de csak óránként két másodpercig. Ezalatt elküldi az előző egy óra alatt rögzített anyagot, és utána egy óráig megint nem fog adni. Evans arckifejezését látva Kenner hozzátette: – Nézze, Peter, ez csak egy mobiltelefon. Mindenkinél van egy.
– Nem is tudom – motyogta Evans. – Rossz előérzetem van. Úgy értem, én nem vagyok az a csalimadár típus.
Sarah jött hátra. Ásítozott, a szemét dörzsölte.
– Ki a csalimadár?
– Én érzem magam annak – sóhajtott Evans.
– Megvan a lista, Szandzsong? – nézett a kollégájára Kenner.
Szandzsong előkereste a kinyomtatott listát, és átadta Evansnek. Az volt, amit Morton szerzett, helynevekkel kiegészítve.

– Mint láthatja, Szandzsongnak sikerült azonosítania a pontos helyszíneket. Gondolom, észrevette már a mintázatot a listán. Az első incidensről már tudunk. A második valahol az amerikai sivatagban fog megtörténni, Utah-ban, Arizonában vagy Új-Mexikóban. A harmadik a Karib-tenger térségében, Kubától keletre, a negyedik pedig a Salamon-szigeteken.
– Vagyis?
– Minket most a második helyszín érdekelne, csakhogy Utah, Arizona és Új-Mexikó közt ötvenezer négyzetmérföldnyi sivatag található. Hacsak nem szerzünk újabb információkat, soha nem találjuk meg a gazfickókat.
– De megvannak a pontos GPS-koordináták...
– Amiket biztosan meg fognak változtatni most, hogy az Antarktiszon nem úgy sültek el a dolgok, ahogy szerették volna.
– Gondolja, hogy máris megváltoztatták volna a tervet?
– Biztosan. Már akkor tudták, hogy baj van, amikor megérkeztünk a Weddellre. Valószínűleg ezért távozott olyan sietősen az első fickó. Ő lehetett a főnök, a másik kettő csak egyszerű gyalog volt.
– Ezért azt akarja, hogy látogassam meg Drake-et.
– Igen. És derítse ki, mit tud.
– Nagyon nem tetszik ez nekem – mondta Evans.
– Megértem, de szükségünk van a segítségére.
Evans a lányra nézett. Sarah még mindig ébredezett, de ennek ellenére úgy nézett ki, mint akit skatulyából húztak elő: sehol egy reggeli gyűrődés az arcán, egy karika, egy táska. Gyönyörű volt, mint mindig.
– Hogy vagy? – kérdezte Evans.
– Fogat kell mosnom. Mennyi időm van még a leszállásig?
– Tíz perc.
Sarah felállt, és kiment a mosdóba.
Evans kinézett a vakító napfénybe. Nem aludt jól az éjszaka, és az öltések is kezdtek feszülni a fejbőrén. Minden porcikája sajgott; már az is fájdalmat okozott, hogy rákönyökölt a szék karjára.
Kimerülten felsóhajtott.
– Azok a fickók meg akarták ölni, Peter – mondta neki Kenner. – Én nem válogatnék az eszközökben, ha módom lenne visszavágni nekik.
– Meglehet, de én ügyvéd vagyok.
– Lehetne halott ügyvéd is. Nem rajtuk múlt, hogy nem az.

Evans hibridje beleolvadt a San Diego autópálya forgalmába. Tizenkét sávon, fél futballpályányi szélességben dübörögtek a vég nélküli járműoszlopok. Egyszerűen irreális volt. Los Angeles területének hatvanöt százalékát az autók uralták – a lakóinak be kellett érniük a maradék harmincöttel. Embertelen léptékű elrendezés volt, környezetvédelmi szempontból pedig teljesen abszurd. Mindent olyan távol helyeztek el egymástól, hogy gyalog sehova nem juthattál el – de nem is lett volna ajánlatos, mert megfulladtál volna a szennyezett levegőtől.
És mégis, gondolta Evans, a Kenner-félék csak pocskondiázni tudják a környezetvédőket. Pedig nélkülük Los Angeles – meg a többi, hozzá hasonló város – még ennyire se lenne élhető.
Nézzünk szembe a ténnyel, mondta magának. A világnak segítségre van szüksége. Zöld jövőre. Akárhogy manipulálja is Kenner a tényeket, ezt nem tagadhatja.
A gondolatai a környezetvédelem körül forogtak még vagy tíz percig, míg el nem hagyta a Mulholland Passt, hogy ereszkedni kezdjen Beverly Hills felé. Ekkor jutott eszébe a mobiltelefon. Ott hevert mellette az anyósülésen, baljósan csillogva a napfényben. Úgy döntött, most fogja bevinni Drake-hez. Jobb lesz mielőbb túlesni rajta.
Fel is hívta az igazgató irodáját, de ott közölték, hogy Drake fogorvoshoz ment, és nem tudják, mikor fog visszajönni.
Evans nem bánta. Fáradt volt, és egy kiadós zuhanyra is vágyott már.

Letette az autót a garázsban, és átsétált a kis kerten az épülethez. A nap besütött a falak közé, a rózsák teljes virágjukban pompáztak. Maga lett volna a tökély, ha a levegőben függő szivarfüst nem rontja el az összhatást. Milyen undorító, gondolta Evans. Valaki elszív egy szivart, és gyakorlatilag az egészet szétfújja, széthamuzza más...
– Ssszt! Evans!
Megtorpant és körülnézett, de senkit sem látott.
– Forduljon hátra, és tépjen le egy átkozott rózsát! – suttogta egy hang.
– Mi?
– Ne beszéljen, maga idióta! És ne forgassa úgy a fejét. Jöjjön erre, és tépjen le egy rózsát.
Evans a hang irányába indult. A szivarszag erősödött. A rózsabokrok mögött egy kopott kőpadot látott, eddig még sosem vette észre. A lábait vastag moszatréteg nőtte be. A padon egy sportzakós férfi ült. És szivarozott.
– Kihez van...
– Ne beszéljen – sziszegte a férfi. – Hányszor mondjam még? Tépjen le egy rózsát, és szagolja meg. Ez okot fog adni, hogy elidőzzön egy percet. Közben figyeljen. Magánnyomozó vagyok, George Morton bérelt fel.
Evans megszagolta a rózsát. Illat helyett szivarfüst áradt a tüdejébe.
– Van nálam valami fontos a maga számára. Két óra múlva felviszem a lakására. Ehhez azonban el kell csalnia őket. Ha elment, hagyja nyitva a lakás ajtaját, hogy be tudjak jutni.
Evans megforgatta az ujjai közt a rózsát, úgy téve, mintha a szirmait tanulmányozná. Valójában a padon ülő férfi arcát fürkészte a bokron keresztül. Valahonnan ismerős volt...
– Igen, igen – bólogatott a férfi, mintha olvasott volna a gondolataiban. Felemelte a zakó hajtókáját. Egy jelvény lapult alatta. – AV Network Systems. Az NKFA épületében dolgoztam. Megvan? Ne bólogasson, az isten szerelmére! Menjen haza, öltözzön át, aztán húzzon el valahova. A kondaterembe, vagy mit tudom én! Csak menjen. Ezek a seggfejek – intett a fejével az utca irányába –, már várják magát. Ne okozzon nekik csalódást. Most pedig menjen.

Lisa egészen rendesen rendbe rakta a lakást. A felhasogatott szivacsokat megfordította, a könyveket visszatette a polcra. Összevissza voltak téve, de ez most a legkevésbé sem érdekelte.
A nappali ablakából le lehetett látni az utcára. Óvatosan kilesett. Semmit sem látott a Roxbury park hatalmas zöldjét leszámítva. A játszótéren kölykök szórakoztak, a közelükben dadák pletyóztak. Gyanús fickóknak semmi nyoma.
Minden olyan volt, mint egy átlagos napon.
Evans gépiesen kigombolta az ingét, és elfordult az ablaktól. Kiment a fürdőszobába, és beállt a forró zuhany alá. A lábujjainak aggasztó sötétlila színük volt, és ahogy megmozgatta őket, nem érzett semmit, de ettől eltekintve nem volt baja velük.
Megtörülközött, aztán meghallgatta az üzeneteit. Janis kereste, azt akarta tudni, szabad lesz-e este. Aztán megint ő hívta, hogy ezúttal ideges hangon közölje: a barátja hazajött, és zsúfolt programjuk lesz (ami azt jelentette, hogy ne hívja vissza). Lisa is telefonált. Érdeklődött a hol- és hogyléte felől, s közölte, hogy Herb Lowenstein át akar nézni vele valamilyen dokumentumokat, mégpedig mielőbb. Heather ugyanezért kereste, Margo Lane pedig azért, hogy tudassa vele, még mindig kórházban van, és neheztel rá, mert rá sem bagózik. Végül volt még egy üzenet a BMW kereskedőtől, aki azt akarta tudni, mikor keresi fel a szalonban.
Volt még ezenkívül tíz üzenet nélküli hívás is. Jóval több, mint általában.
Finoman szólva nyugtalanító volt.
Öltönybe bújt, és nyakkendőt kötött. A nappaliba visszatérve bekapcsolta a tévét, még épp időben ahhoz, hogy elcsípje a híradó végét. A szokásos férfi-nő páros volt, a nő beszélt:
„Két új fejlemény hangsúlyozza minden eddiginél jobban a globális felmelegedés veszélyét. Az első egy angliai tanulmány, amely arra figyelmeztet minket, hogy a globális felmelegedés megváltoztathatja a Föld forgásidejét, lerövidítve a napjaink hosszát.” Innen a férfi vette át a szót, hogy közölje, a grönlandi jég drámai módon olvad, és hamarosan teljesen el fog tűnni, húszlábnyi tengerszint-emelkedést okozva. „Akkor pedig búcsút mondhatunk Malibunak!” – tette hozzá vidáman. Végül közölte, hogy ez persze nem jövőre fog bekövetkezni, „de eljön... hacsak nem változtatunk a szokásainkon”.
Evans a kijárat felé indult. Kíváncsi volt, mit fog szólni mindehhez Kenner. Megváltozik a Föld forgási sebessége... Ez már rémisztően hangzott. És elolvad Grönland jege... El tudta képzelni, milyen kínosan fogja érinteni Kennem.
Persze, tagadni fogja, mint eddig mindent.
Becsukta maga mögött az ajtót – de nem zárta kulcsra –, és lesietett az autójához.

CENTURY CITY
OKTÓBER 9., SZOMBAT
09.08

Az előtérben Herb Lowensteinnel futott össze.
– Jézusom! – fékezett le Lowenstein. – Hol a pokolban voltál, Peter? Senki sem tudott utolérni.
– Bizalmas munkát végeztem egy ügyfelem számára.
– Nos, legközelebb szólj a titkárnődnek, hogy legalább azt tudjuk, hol érhetünk utol. Úgy nézel ki, mint a mosott szar. Mi történt? Verekedésbe keveredtél? És mi ez a füled felett? Jézusom, azok öltések?
– Elestem.
– Persze. Na és ki az, akinek ilyen veszélyes dolgozni? A jövőben szeretném elkerülni...
– Nos... Nick Drake.
– Érdekes. Nem említette.
– Nem?
– Nem, pedig az előbb távozott. Az egész reggelt vele töltöttem. Nagyon boldogtalan a tízmilliós adomány visszavonása miatt. Különösen az a záradék bosszantja.
– Tudom.
– Tudni akarja, kinek az ötlete volt.
– Tudom.
– Na és kinek az ötlete volt.
– George arra kért, hogy ne szivárogtassam ki.
– George halott.
– Hivatalosan még nem.
– Ez baromság, Peter. Kinek az ötlete volt?
Evans megrázta a fejét.
– Sajnálom, Herb. A klienstől határozott utasítást kaptam.
– Ugyanannál a cégnél dolgozunk. George az én kliensem is.
– Írásban utasított, Herb.
– Írásban? Lószart, Peter. George nem íratott le semmit.
– Kézzel írta.
– Nick azt akarja, hogy semmisítsük meg a záradékot – közölte Lowenstein.
– Na és hogyan?
– Morton nem volt beszámítható.
– De az volt, Herb, és ha a lánya fülébe jut, hogy tízmillió dollárt akarsz kivenni a családi vagyonból...
– A lánya egy kokainfüggő.
– Akinek éppen ezért rengeteg pénzre van szüksége. És ha valaki a fülébe súgja, hogy miattunk esett el tízmilliótól, akkor rajtunk fogja behajtani a pénzt, a jogi és hitelvesztési következményekről nem is beszélve. A többiek mit szólnak hozzá? Egyáltalán beszéltél velük?
– Miért akarod mindenáron megnehezíteni a dolgomat?
– Én csak óvatos vagyok.
– Így nem fogsz előbbre jutni a cégnél, Peter.
– Én a lehető legjobb tudásom szerint szolgálom a céget, Herb. Nem látom, hogyan lehetne megsemmisíteni a záradékot anélkül. Esetleg, ha a cégtől független ügyvédektől szereznénk írásos szakvéleményt...
– Arra nincs esélyünk... – Herb elhallgatott, és haragosan Evansre nézett. – Drake beszélni akar veled a kérdésről.
– Állok rendelkezésére.
– Megmondom neki.
– Remek.
Lowenstein elindult, aztán hirtelen hátrafordult.
– Mi volt az a cirkusz a lakásoddal meg a rendőrséggel?
– Betörtek hozzám.
– Miért? Kábítószert kerestek?
– Nem, mert?
– Az asszisztensemnek el kellett hagynia a munkahelyét, hogy elintézze az ügyedet a rendőrökkel.
– Tudom. Én kértem meg rá. És ha jól tudom, a munkaideje lejárta után tette.
Lowenstein horkantott egyet, és eltrappolt.
Evansnek kezdett nagyon elege lenni ebből az ügyből.

LOS ANGELES
OKTÓBER 9., SZOMBAT
11.04

Kenner leparkolt az autóval, és elindult Sarah-val a déli hőségben. Az aszfalt hullámzani látszott a forróságban. Az üzletek feliratai spanyol nyelvűek voltak, csak elvétve akadt néhány, amelyiken angol szavakat is olvasni lehetett. Valahonnan, egy rekedt hangszóróból, marfachi üvöltött.
– Készen áll? – kérdezte Kenner.
Sarah még egyszer belekukkantott a vállára akasztott sporttáskába. A táska két végét háló határolta, ezek mögött pedig egy videokamera lapult.
– Igen – felelte. – Készen állok.
Az utcasarkon álló üzlet felé tartottak. Brader Katonai/Tengerészeti Fölös Áru – hirdette a cégtábla.
– Most már megtudhatom, hogy mire készülünk? – kérdezte Sarah.
– Az ELF nagy mennyiségű rakétát szerzett be – felelte Kenner.
– Rakétákat? – kérdezte döbbenten Sarah.
– Igen. Kisebb, még a 80-as években gyártott verzióit az akkori Varsói Szerződés Hotfire típusának. Kb. két láb hosszúak, vállról indíthatóak, drótvezérlésűek, és szilárd hajtóanyaggal működnek. A hatótávolságuk ezer yard.
– Vagyis fegyverek – állapította meg Sarah.
– Nem hiszem, hogy fegyverként akarják használni őket.
– Hányat vettek belőlük?
– Ötszázat. Indítószerkezettel.
– Tyűha!
– Szóval valószínűleg nem hobbiból kell nekik.
A bejárat fölött egy pattogzó sárga-zöld felirat a kínálatot reklámozta: Kempingcuccok Paintball Ejtőernyős dzsekik Iránytűk Hálózsákok és még sok más.
Csengettyűszó jelezte, hogy vevők érkeztek.
Az üzlet tágas volt, és maga a káosz, tele mindenféle holmival telepakolt polcokkal és a padlóra hányt, poros egyenruhakupacokkal. A levegőt tömény penészszag ülte meg. Rajtuk kívül alig néhány vásárló lézengett a boltban. Kenner egyenesen odament a pénztár mögött ücsörgő kölyökköz, megvillantotta neki a tárcáját, és a főnökét, Mr. Bradert kérte.
– Hátul van.
A kölyök Sarah-ra vigyorgott. Kenner hátrament a raktárba, Sarah azonban az eladótérben maradt.
– Egy kis segítségre lenne szükségem – mondta a kölyöknek.
– Állok rendelkezésére – felelte kajánul a kölyök. Rövidre nyírt haja volt, és nem lehetett több tizenkilenc-húsz évesnél. „A holló” feliratú fekete pólót viselt. A karja izmosnak, kidolgozottnak látszott.
– Egy férfit keresek – csúsztatott eléje egy papírt Sarah.
– Az ember azt hinné, hogy maga az, akit minden férfi keres – mondta a kölyök, és visszapöccintette a papírt. Az állítólagos Brewster fotója volt rányomtatva. – Egyébként ismerem. Elég sűrűn előfordul itt.
– Hogy hívják?
– Azt nem tudom, de most is az üzletben van.
– Most? – Sarah körülnézett. – Hol?
A kölyök lábujjhegyre állt, hogy átnézzen a polcok felett.
– Nem látom. Pár perce még itt volt. Időzítőket akart venni.
– Hol tartják az időzítőket?
– Jöjjön, megmutatom. – Kijött a pult mögül, és átlavírozott az embermagasságban felhalmozott ruhakupacok és ládák között. – Mi maga, detektív?
– Olyasmi.
– Szóval nem vagy zsaru. Mi lenne, ha félrevonulnánk? Tudnék valami érdekesebbet is mutatni...
Ekkor csilingelés hallatszott. Sarah a hang irányába perdült, épp időben ahhoz, hogy egy barna hajú, fehér inges, vörös galléros férfit lásson kilépni az utcára.
– Ez ő – állapította meg a kölyök.
Sarah, faképnél hagyva a kéjsóvár kölyköt, a férfi után eredt.
– Hé! – kiáltott utána a kölyök. – Visszajössz még?
Kirohant az utcára. Balra, majd jobbra nézett a vakító napfényben, de egyetlen fehér inges, vörös galléros férfit sem tátott a járókelők közt. Óvatosan kikukucskált a sarok mögül, és a pasas ott volt, az Ötödik utca felé sétált. Sarah követte.
Harmincöt éves lehetett, gyűrött nadrágot és koszos túrabakancsot viselt. Úgy nézett ki, mint aki sok időt tölt a szabad ég alatt, de mégsem látszott építőipari munkásnak. Inkább munkavezető lehetett, esetleg építési alvállalkozó, vagy valami ilyesmi.
Sarah közelebb merészkedett, hogy jobban szemügyre vehesse a részleteket. Megállapította, hogy a fickó napszemüveget hord, és apró bajusza van – aztán rájött, hogy ostobaságot csinál, mert így könnyen lebukhat, és inkább lassított. „Brewster” megállt egy kirakat előtt, intenzíven bámulta, aztán továbbment.
A kirakatba, mint kiderült, leárazott étkészletek voltak kitéve. A pasast aligha ez érdekelte, gondolta Sarah. A kérdés inkább az volt, tudja-e, hogy követik.

Sarah nem gondolta, hogy ennyire félni fog. Vészesen távolodtak a „fölös árukat” forgalmazó üzlettől – és vele együtt Kennertől is –, ráadásul, hogy még rosszabb legyen a helyzet, az utcán csupa latin sétált, akik közt Sarah a szőke hajával olyan feltűnő volt, hogy csak egy vak nem szúrta volna ki.
Hogy legalább a testmagasságából adódó hátrányát csökkentse, lelépett járdáról, és az úttesten, a járdaszegély mellett ment tovább. Így már ne emelkedett ki a tömegből, a haja azonban ettől még nem lett kevésbé szőke. De mit tehetett volna?
Húszyardnyi előnyt hagyott Brewsternek. Többet nem mert, mert attól tartott, hogy elveszíti szem elől. A férfi átkelt az Ötödik utcán, ment még egy háztömbnyit, aztán lefordult balra, egy sikátorba. A sarokhoz érve Sarah lefékezett, és benézett a szűk utcába. Ajtók és szemeteszsákok váltották egymást. A rothadó szemét bűzét már innen érezni lehetett. A sikátor másik végét egy teherautó állta el.
Brewsternek azonban nyoma sem volt.
Eltűnt.
Ez nem lehet, gondolta Sarah, hacsak nem ment be a sikátorba nyíló hátsó ajtók valamelyikén. Az ajkába harapott. Nem tetszett neki, hogy nem látja a pasast. A teherautó körül viszont rakodók sürögtek-forogtak, és ez felbátorította.
Elindult a sikátorban.
Alaposan megnézett magának minden egyes ajtót, ami mellett elment. Néhányat bedeszkáztak, másokat csak bezártak, de egyiken sem látszott, hogy használták volna. Sőt, a ragacsos feliratok azt kérték, hogy a látogató a túloldali bejáratot használja, vagy csengessen.
Brewsternek nyoma sem volt.
Sarah már félúton járt, amikor valami arra késztette, hogy hátranézzen. Brewster iszkolt elő az egyik ajtó mögül. Az ellenkező irányba menekült.
Sarah futni kezdett. Ahogy elhaladt az ajtó mellett, egy idős asszonyt pillantott meg. Az ajtón az állt, hogy „Munro Selyem és Textíliák”.
– Ismeri azt a férfit? – kiáltotta Sarah.
Az asszony vállat vont, és megrázta a fejét.
– Eltévesztette az ajtót. Mind ezt mondja. – Valamit még hozzátett, de Sarah ezt már nem hallotta.
Alig vágott át a Negyedik utcán, egy furgon húzott a járda mellé néhány yarddal odébb. Ütött-kopott volt, kék színű, arizonai rendszámmal. Brewster beugrott a vezető mellé, és az autó elhajtott.
Sarah a rendszámot körmölte, amikor Kenner autója fékezett le mellette.
– Szálljon be!
Megtette, Kenner pedig gázt adott.

– Láttam kijönni – mondta Kenner. – Lefilmezte?
Sarah teljesen megfeledkezett a kameráról.
– Igen, azt hiszem.
– Jól van. Megvan a fickó neve. Az üzlet tulajdonosától tudtam meg.
– Hogy hívják?
– David Poulson, de valószínűleg ez is csak egy álnév És kaptam egy szállítási címet.
– A rakétáknak?
– Nem, az indítóállványoknak.
– Hová kérték?
– Flagstaffba, Arizonába – felelte Kenner.
A kék furgon tűnt fel előttük.

Követték végig a Második utcán, elhagyták a Los Angeles Times épületét, a bíróságot, és felhajtottak az autópályát. Kenner rutinosan végezte a dolgát: igyekezett távol maradni a furgontól, de közben egyetlen pillanatra sem veszítette el szem elől.
– Már csinált ilyet, ugye? – kérdezte meg Sarah.
– Nem igazán.
– Mi az a zöld kártya, amit mindenkinek mutogat?
Kenner kivette a tárcáját, és odaadta neki. Egy ezüstös jelvény volt benne, hasonló ahhoz, amit a rendőrök mutogattak, csak ezen az „NSIA” feliratot lehetett látni. Egy fényképes igazolvány is tartozott hozzá, amelyet a Nemzetbiztonsági Hírszerző Ügynökség adott ki.
– Még soha nem hallottam róla. – Visszaadta a tárcát Kennernek. – Mivel foglalkoznak?
– Igyekszünk a radar alatt maradni. A határokon belüli terrorizmus kényelmetlen helyzetbe hozta az ügynökségeket. Egyesek túl keményen reagáltak, mások nem bizonyultak elég hatékonynak. A NSIA-nek direkt erre felkészített emberek dolgoznak. Most pedig hívja fel Szandzsongot, és olvassa be neki a furgon rendszámát. Lássuk, talál-e valamit.
– Szóval a határokon belül ténykedő terroristákkal foglalkozik?
– Néha.
A furgon áttért az Interstate 5-ös autópályára. Kelet felé tartott, maga mögött hagyva a Megyei Általános Kórház sárga épületeit.
– Hova mehetnek? – tűnődött Sarah.
– Azt nem tudom – felelte Kenner –, de ez az út Arizonába visz.
Sarah elővette a telefonját, és felhívta Szandzsongot.

Szandzsong leírta a rendszámot, majd öt perccel később visszahívta őket.
– A nyilvántartás szerint a Lazy-Bar Ranch tulajdona. Ez Sedona mellett található. Valami üdülőféle. Nem jelentettek lopást.
– Oké. És kié a ranch?
– Egy holdingé: Nagy Nyugati Környezetvédelmi Társulás. Egy egész sor üdülőjük van Arizonában és Új-Mexikóban.
– Kié a cég?
– Azt is ki akarom deríteni, de el fog tartani egy ideig.
Szandzsong letette.
Előttük a furgon sávot váltott, és bekapcsolta a jobb villogóját.
– Le akar térni az autópályáról – mondta Kenner.

A teherautó egy lerobbant ipari parkon hajtott át. A feliratok szerint lemez-, illetve szerszámgépgyárak működtek itt, de a szögletes, barátságtalan épületek egyáltalán nem illettek bele a képbe, amit Sarah a gyárakról alkotott magában.
Két mérföld után a teherautó megint jobbra kanyarodott, és elment egy NVTR CORE feliratú tábla előtt. A szöveg alá egy nyíl és egy repülőteret jelképező ábra volt festve.
– Egy magánreptér lehet – szólalt meg Kenner.
– Mit takarhat az NVTR? – kérdezte Sarah.
– Fogalmam sincs – vallotta be Kenner.
Most már a repteret is látni lehetett. A kifutópálya szélén kisebb propelleres gépek – többségükben Cessnák és Piperek – parkoltak. A furgon egy ikermotoros gép mellé kanyarodott.
– Egy Twin Otter – jegyezte meg Kenner.
– És az jelent valamit?
– Rövid kifutópályát igényel, és jól terhelhető. Az igásló légi megfelelője. Tűzoltásra és sok egyéb dologra használják.
Brewster kiszállta furgonból, és odament a pilótafülkéhez. Váltott pár szót a pilótával, aztán visszament az autóhoz, az pedig átgurult egy száz yarddal odébb lévő hullámlemez hangár elé. Két másik furgon is parkolt a közelben. A hangár oldalára hatalmas kék betűkkel az NVTR név volt felfestve.
Brewster kiszállt az autóból, és mögéje került. A sofőr is kiszállt.
– A rohadék! – morogta Sarah.
A sofőr az a férfi volt, aki Boldenként mutatkozott be nekik. Farmert, baseballsapkát és napszemüveget viselt, de Sarah így is felismerte.
– Nyugi – csitította Kenner.
Brewster és Bolden egy keskeny oldalajtón át bement a hangárba. Az ajtó fémes kongással becsukódott mögöttük.
Kenner a lányra nézett.
– Maga itt marad!
Kiszállt az autóból, a hangárhoz lopakodott, és eltűnt a mélyében.

Sarah az autóban ült, és várt. Tíz hosszú perc óta. Közben az NVTR kezdőbetűk alatt egy fehér betűs szöveget is észrevett, de akárhogy hunyorgott, nem tudta elolvasni. Túl kicsi betűkkel írták, és túl távol volt tőle.
Azon tűnődött, nem kellene-e felhívnia Szandzsongot. Belegondolni sem mert, mi lesz akkor, ha Brewster és Bolden kijön, de Kenner nem. Egyedül kell követnie őket... Nem fogja hagyni, hogy meglépjenek.
Ezzel az elhatározással ült át a vezetőülésbe. A kormányra tette a kezét, és a karórájára nézett. John túl régóta bent volt. A hangárt pásztázta a tekintetével, mozgás vagy bármilyen tevékenység jeleit keresve, de az épület konokul őrizte titkait.
Megint a karórára nézett.
Kezdte gyávának érezni magát, amiért itt ül, tétlenül. Egész életében szembenézett azokkal a dolgokkal, amik félelemmel töltötték el. Ezért tanult meg síelni, sziklát mászni (bár túl magas volt hozzá) és búvárkodni.
Most meg csak ült egy fonó autóban, és várta, hogy odébb vánszorogjanak a percek.
A fenébe a tétlenséggel! – gondolta.
Kiszállt az autóból.

A fehér betűs szövegről kiderült, hogy az NVTR betűszó jelentését taglalja – NEMZETKÖZI VILLÁMTESZT RENDSZEREK – és volt egy másik felirat is, egy figyelmeztetés: KISÜLÉSEK IDEJÉN TILOS A TESZTZÓNÁBAN TARTÓZKODNI!
Bármit is jelenthetett.
Sarah résnyire nyitotta az ajtót, és benézett. Egy előszobát látott, a fal mellett egy egyszerű faasztallal, amelyre egy táblát helyeztek a következő – kézzel írt – üzenettel: HA SEGÍTSÉGRE VAN SZÜKSÉGE, CSENGESSEN.
Természetesen nem csengetett, hanem bemerészkedett, és kinyitotta a belső, NAGYFESZÜLTSÉGŰ KISÜLÉSEK. ENGEDÉLY NÉLKÜL BELÉPNI SZIGORÚAN TILOS! figyelmeztetéssel felvértezett ajtót.
Egy rosszul megvilágított, csövekkel és fém függőfolyosókkal átszőtt, gumipadlós csarnokban találta magát. Voltaképpen nem is volt világítás, a fény a csarnok közepére épített kétszintes, üvegfalú kamrából sugárzott. Meglehetősen tágas volt, nagyjából akkora, mint a nappalija. A kamrában egy szárnydarabra szerelt sugárhajtóművet lehetett látni, mögötte pedig, az egyik üvegfalnál egy nagy fémlemezt. A kamrán kívül egy vezérlőpult helyezkedett el; egy férfi ült előtte. Brewsternek és Boldennek nyoma sem volt.
A kamrában egy kijelzőn a HAGYJÁK EL A TERÜLETET felirat kezdett villogni, és egy géphang is megszólalt: „Kérem, hagyják el a kísérleti kamrát. A teszt... harminc másodperc múlva indul.” Halk vijjogás hallatszott, s egy pumpa kezdett pöfögni. Sarah kíváncsian közelebb óvakodott.
– Ssszt!
Hátrafordult, de senkit sem látott.
– Ssszt!
Felnézett. Kenner fölötte volt, a függőfolyosón. Intett neki, hogy menjen fel hozzá, és egy lépcsőre mutatott a csarnok sarkában.
„A teszt... húsz másodperc múlva indul” – mondta a géphang.
Sarah felosont a lépcsőn, és leguggolt Kenner mellé. A vijjogás sivítássá erősödött, a pöfögés pedig berregéssé fokozódott. Kenner a hajtóműre mutatott, és odasúgta:
– Repülőgép-alkatrészeket tesztelnek. – Elmagyarázta, hogy a repülőket gyakran éri villámcsapás, ezért minden darabjuknak bírnia kell a strapát. Valami mást is mondott még, de Sarah nem értette a zajban.
A kamrában kialudt a fény, csak egy sötétkék lámpát hagytak égve a hajtómű és a lágyan ívelő burkolat felett. A géphang tíztől visszafelé számolt.
„A teszt... most indul.”
Egy hatalmas csattanás hallatszott, és egy villám csapott át a falból a hajtóműbe. Szinte azonnal újabbak követték, minden irányból, kíméletlenül megkorbácsolva a burkolatot fehéren izzó cikcakkjaikkal. De nem mindegyik találta el: voltak olyanok is, amelyek a kamra padlóján elhelyezett, nagyjából egy láb átmérőjű fém félgömbbe csaptak.
Ahogy a teszt folytatódott, a villámok egyre vastagabbá és fényesebbé váltak. Nagyokat csattantak, ahogy átcsaptak a levegőn, és fekete csíkokat karmoltak a fémborításba. Az egyik a turbina lapátjait találta el, lassú forgásra késztetve őket.
Aztán úgy tűnt, egyre kevesebb villám csap bele magába a hajtóműbe, és ezzel együtt egyre több a padlón lévő félgömbbe, mígnem az összes ide irányult egy pillanat erejéig.
Aztán a teszt hirtelen véget ért. A vijjogás elhallgatott, a kamrában kigyúltak a fények. A hajtómű burkolatából halványfüst szállt fel. Sarah a vezérlőpult felé nézett. Brewster és Bolden ott állt a technikus mögött. A három férfi átment a kamrába. Leguggoltak a hajtómű köré, hogy megvizsgálják a félgömböt.
– Mit csinálnak? – kérdezte Sarah.
Kenner az ajkaira tette a mutatóujját, és megrázta a fejét. Rosszkedvűnek látszott.
A kamrában a férfiak felfordították a félgömböt. A fémpalást bonyolult, zöld áramkörökből és fényes fém alkatrészekből álló szerkezetet takart, de nem sokat lehetett látni belőle, mert Brewsterék körbeállták, és izgatottan beszélgettek. Egy idő után visszatették a félgömböt a földre, és elhagyták a kamrát.
Nevettek, egymás hátát csapkodták. Láthatóan nagyon elégedettek voltak a teszttel. Valamelyikük kijelentette, hogy meghívja a többieket egy sörre, azok pedig természetesen nem tiltakoztak. Zajosan kivonultak a csarnokból.
A külső ajtó fémes kongással becsukódott.
Sarah kérdőn Kennerre nézett, de az mozdulatlanul fülelt. Így telt el egy perc, végül, amikor már semmilyen neszt nem lehetett hallani, a férfi bólintott.
– Menjünk, nézzük meg azt a kütyüt.

A csarnok elhagyatottnak tűnt. Kenner habozás nélkül a kamra felé vette az irányt. Kinyitották az ajtót, és bementek.
A kamra belseje fényesen ki volt világítva. A levegőnek átható szaga volt.
– Ózon – magyarázta Kenner. – A villámcsapásoktól.
Egyenesen a félgömbhöz lépett.
– Maga szerint mi lehet ez? – kérdezte Sarah.
– Egyelőre csak sejtés, de szerintem egy hordozható töltésgenerátor lehet. – Leguggolt, és megfordította a félgömböt. – Tudja, ha sikerül elegendő negatív töltést keltenie...
Elhallgatott. A félgömb belseje üres volt. Az elektronikát eltávolították.
Az ajtó egy hangos kattanással bezáródott mögöttük.
Sarah hátraperdült. Bolden az ajtó túloldalán állt, és a legnagyobb lelki nyugalommal egy lakattal bíbelődött.
– A francba! – sóhajtotta lemondóan Sarah. A vezérlőpultnál Brewster állt, a gombokkal és a kapcsolókkal babrált.
– Ide tilos belépni, emberek – hallották a hangját egy hangszóróból. – Tisztán, olvashatóan ki van írva. Magukra vessenek...
Brewster ellépett a vezérlőpulttól. A kamrában sötétkékre váltott a fény Erősödő vijjogást lehetett hallani, a kijelzőn megjelent a HAGYJÁK EL A TERÜLETET felirat, és a géphang is életre kelt. „Kérem, hagyják el a kísérleti kamrát. A teszt... harminc másodperc múlva indul.”
Brewster és Bolden kisétált a csarnokból. Vissza sem néztek.
– Nem bírom az égett hús szagát – hallotta Sarah Boldent, mielőtt az ajtó bevágódott volna mögöttük.
„A teszt... tizenöt másodperc múlva indul” – mondta a géphang.
– Most mi legyen? – nézett Sarah kétségbeesetten a professzorra.

Bolden beindította a furgon motorját, de Brewster a vállára tette a kezét.
– Várjunk egy percet.
Az ajtó fölé szerelt lámpát figyelték. Egy vörös lámpa kezdett villogni, előbb lassan, majd egyre gyorsabban.
– A teszt elkezdődött – állapította meg Brewster.
– Milyen kár érte – sóhajtott Bolden. – Mit gondolsz, meddig bírják ki?
– Egy, legfeljebb két villámcsapásig. A harmadikra már biztosan halottak lesznek. És égni fognak.
– Kár azért a finom husiért – sóhajtott megint Bolden. Sebességbe kapcsolt, és az őket váró repülőgép felé hajtott.

IV. VILLÁM

COMMERCE CITY
OKTÓBER 9., VASÁRNAP
12.13

A kamrában a levegő kezdett sisteregni, megtelni elektromossággal, mint a légkör vihar előtt. Sarah karján felemelkedtek a pihék, a ruhája a bőréhez tapadt, kisimult.
– Van egy öve? – kérdezte Kenner.
– Nincs...
– Hajcsatja?
– Az sincs.
– Bármi, ami fémből van?
– Nincs! A fenébe, nincs!
Kenner nekirohant az üvegfalnak, és visszapattant róla. Belerúgott a sarkával, de semmi sem történt. Az ajtót is megostromolta, de a lakat tartott.
„A teszt... tíz másodperc múlva indul”- közölte a számítógép.
– Mit csináljunk? – kérdezte Sarah a hangjában pánikkal.
– Vetkőzzön le.
– Mi?
– Tegye. Gyorsan! – Kenner már tépte is le magáról az ingét; gombok repültek szanaszét. – Gyerünk! Kezdje a szvetterrel!
A bolyhos angóraszvettert, jutott eszébe, miközben lekapta magáról, a barátjától kapta. Ez volt az első ajándéka. A földre hajította, és villámgyorsan levette a pólót is.
– A szoknyát! – mutatta Kenner. Közben letépte a cipőt a lábáról, és a nadrágot is lerúgta magáról. – Gyerünk!
A cipzár megakadt a szoknyán; Sarah egy határozott mozdulattal szétrántotta. Csak sportmelltartó és bugyi volt rajta. A géphang elkezdte a visszaszámlálást.
„Tíz, kilenc, nyolc...”
Kenner a hajtóműre terítette a ruhákat. A szoknya és az angóraszvetter került legfelülre.
– Feküdjön le, és simuljon a padlóhoz! És ne mozogjon!
Sarah lefeküdt a hideg betonra. A szíve vadul kalapált. A levegő sercegni kezdett.
„Három, kettő, egy..”
Alighogy Kenner levetette magát melléje, az első villám átcsapott a kamrán. Sarah-t megdöbbentette az a nyers erő, amivel szétvetette maga körül a levegőt. A haja felemelkedett, érezte, hogy a súlya lekerül a nyakáról. Újabb villámok csaptak elő rémisztő csattogással. Kékes fényük volt, olyan erős, hogy még összeszorított szemhéján keresztül is látta őket. Kifújta a levegőt a tüdejéből, hogy még laposabb legyen, s közben arra gondolt, hogy most lenne ideje imádkozni.
Hirtelen egy másik fény is megjelent a kamrában, egy sárgán lobogó fény, amiből kesernyés füst áradt.
Tűz.
A lángoló szvetterről egy forró csepp a vállára hullt. Perzselő fájdalmat érzett.
– Tűz van...
– Ne mozduljon! – ordított rá Kenner.
A villámok egyre fürgébben és egyre sűrűbben cikáztak, de a tűz is erőre kapott, és a füst kezdte megtölteni a kamrát.
Ég a hajam, gondolta Sarah. A tarkójánál forróságot érzett...
Ekkor a villámlás hirtelen megszűnt, és hideg víz záporozott rájuk a mennyezetről. A tűz kialudt, a felforrósodott levegő egy pillanat alatt lehűlt.
– Most már felkelhetek?
– Igen – felelte Kenner. – Most már felkelhet.

Kennernek újabb próbálkozásai voltak az üveggel, de az most is erősebbnek bizonyult nála. Végül feladta, és tanácstalanul Sarah-ra nézett. A haja viccesen a fejére lapult a vízpermettől.
– Nem értem. Egy ilyen kamrát nem tervezhetnek meg úgy, hogy ne biztosítsanak kijutási lehetőséget, ha valaki bent ragadna.
– Ha nem lakatolták volna le az ajtót, nem lenne gond.
– Kívülről! Az a lakat nyilván azért van, hogy kintről ne juthassanak be illetéktelenek, amikor a labor zárva van. De ettől még lennie kell egy bentről nyitható vészkijáratnak, hogy aki itt ragadt, ki tudjon jutni.
– Ha van is, nem látok ilyet. – Sarah nyomorultul érezte magát. Az alsóneműje átázott, a vállán az égési seb pokolian fájt, a ruhái elégtek... És mindennek tetejébe be volt zárva egy üvegkalitkába.
– Csak lennie kell valami kiútnak – forgott körbe Kenner.
– Az üveget nem lehet kitörni.
– Azt nem – felelte Kenner, de valami eszébe jutott az üvegről. Lehajolt, és végighúzta az ujját a keret alján.
Sarah dideregve figyelte. A víz már bokáig ért, és még mindig zuhogott, de Kenner ezt észre sem vette. Sarah számára rejtély volt, hogy tudhat valaki ennyire elvonatkoztatni a körülményektől, ennyire...
– Átkozott legyek! – kiáltott fel a férfi. Az ujja megakadt egy reteszben. A keretbe volt süllyesztve, ezért nem vették észre hamarabb. Pillanatok alatt megtalálta a párját is az ellenkező oldalon. Elhúzta azt is, és kinyitotta a középen forgó ablakot.
Kenner kimászott, aztán átsegítette Sarah-t is.
– Remek. Most pedig kerítsünk néhány száraz holmit!

Az NVTR öltözője nem volt egy nagy szám, de legalább felszerelték papírtörülközőkkel, és meleg overallok is kerültek. Sarah kezdte jobban érezni magát. A tükör előtt megállapította, hogy bal oldalon a haja kurtább lett egy fél arasszal, a vége pedig elfeketedett és felkunkorodott.
– Járhattunk volna rosszabbul is – vigasztalta magát. Legfeljebb egy ideig lófarokban fogom viselni.
Kenner ellátta a sebet a vállán. Azt mondta, nem komoly, mindössze első fokú égés, néhány hólyaggal. Jeget tett rá, és elmagyarázta, hogy ilyen esetben a seb nem annyira a hőnek, mint a szervezet reakciójának a következménye, és ha idejében elzsibbasztják az idegeket – például hűtéssel –, akkor jelentősen csökkenteni lehet a kellemetlen következményeket. Ha tehát az ember leég a napon, jegeléssel meg lehet akadályozni a hólyagok kialakulását.
Sarah hitt neki, de ettől az égés még fájt, mégpedig egyre jobban. Kenner talált egy elsősegélydobozt, és benne aszpirint.
– Aszpirint vegyek be?
– Miért ne? – Kenner a tenyerébe pottyantott két tablettát.
– A legtöbb ember nem tudja, de az aszpirin egy igazi csodaszer. Jobb fájdalomcsillapító hatása van, mint a morfiumnak, és gyulladáscsökkentő, lázcsillapító...
– Most inkább ne. Kérem. – Sarah nem bírt volna végighallgatni egy újabb kiselőadást.
Kenner szótlanul bekötözte a vállát. Ebben is jó volt, mint minden másban.
– Van egyáltalán olyan, amihez nem ért?
– Hogyne – felelte Kenner.
– És mi lenne az? A tánc?
– Nem. Tudok táncolni. A nyelvekkel állok hadilábon.
– Micsoda megkönnyebbülés! – Sarah kiválóan beszélt olaszul, még az Olaszországban töltött gyakornoki időkből, franciául úgyszintén, valamint kínait is tanult.
– És maga? – kérdezte Kenner. – Mi az, amiben nem jó?
– Az emberi kapcsolatok. – Sarah a tükör felé fordult, és megpróbálta kiegyenesíteni az összekunkorodott hajtincseket.

BEVERLY HILLS
OKTÓBER 9., SZOMBAT
13.13

Evans már a lépcsőfordulóról hallotta, hogy a lakásban üvölt a tévé. Sokkal hangosabb volt, mint ahogyan hagyta. Éljenzés és nevetés hallatszott. Valamilyen show mehetett élő közönséggel.
Kinyitotta az ajtót, és bement a nappaliba. A magánnyomozó a kanapén ült, háttal neki, és tévézett. A zakóját levetette, és egy székre hajította, a karja a háttámlán nyugodott. Türelmetlenül dobolt az ujjaival.
– Látom, otthon érzi magát – szólította meg Evans. – Nem gondolja, hogy egy kissé túl hangos? Egy kicsit halkítana rajta?
A férfi nem felelt.
– Nem hall? – kérdezte Evans. – Halkítsa lejjebb, legyen szíves!
A férfi nem mozdult. Csak az ujjai doboltak, fáradhatatlanul, a kanapé háttámláján.
Evans eléje került.
– Nézze, még azt sem tudom, hogy hívják, de...
Elhallgatott. A nyomozó nem nézett rá, hanem mereven a tévét bámulta. Mintha az egész teste leblokkolt volna. Még a szeme se mozgott, sőt a szempillája se rebbent. Csak az ujjai vágtáztak a kanapé tetején, vadul rángatózva, és egyre görcsösebben.
Evans a férfi elé lépett.
– Jól van?
Egy kifejezéstelen tekintet meredt vissza rá. A férfi egyenesen előre nézett, mintha átlátott volna rajta.
– Uram!
A nyomozó aprókat lélegzett, a mellkasa szinte alig mozgott. A bőre szürke árnyalatot öltött.
– Egyáltalán nem tud mozogni? Mi történt magával?
A férfi nem reagált.
Ugyanaz, mint ahogy Margo leírta, gondolta Evans. Ugyanaz a merevség, ugyanaz a magatehetetlenség. Felhívta a 911-et, és mentőt kért.
– Oké, már úton a segítség – mondta a férfinak. A másik nem reagált, de ennek ellenére Evansnek az volt az érzése, hogy hallja őt, és teljesen éber a mozdulatlan maszk mögött.
Körülnézett a szobában, dulakodás jeleit keresve, de minden úgy volt, ahogy hagyta. Egyetlen széket mozdított meg valaki, azt, amelyik a sarokban állt. A pasas szivarja a szék mellett hevert, mintha odagurult volna. A szőnyeg széle megperzselődött.
Evans felemelte a szivart, vizet engedett rá a konyhában, és a szemetesbe hajította. Aztán eszébe jutott valami. Visszament a férfihoz.
– Valamit hozni akart nekem...
Nem volt mozgás, csak az ujjak doboltak a kanapén.
– Itt van?
Az ujjak megálltak, vagy legalábbis lelassultak. A férfi jelezni akart.
– Tudja mozgatni az ujjait?
Az ujjak megint dobolni kezdtek, aztán megint megálltak.
– Tehát tudja. Oké. Akkor lássuk: elhozta azt, amit ígért?
Az ujjak megmozdultak.
– Ezt igennek veszem. – Evans hátrébb lépett. A távolból szirénaszó hallatszott. A mentősök bármelyik percben itt lehettek. – El fogok indulni egy irányba. Ha erre találom, akkor mozgassa az ujjait.
Az ujjak doboltak, majd megálltak, jelezve, hogy „rendben”.
– Oké. – Evans tett néhány lépést a konyha felé.
Az ujjak nem mozdultak.
– Szóval nem erre van. – A tévé felé indult.
Az ujjak még mindig nem mozogtak.
– És erre? – Evans az ablak felé kanyarodott. Ez sem váltott ki mozgást az ujjakból. Már csak egy irány maradt: megkerülte a kanapét, és az ajtó irányába indult. Mivel a férfi nem láthatta, Evans közölte vele: – Most távolodok magától. Az ajtó felé megyek.
Az ujjak mozdulatlanok maradtak.
– Biztosan értette, hogy mit mondtam? – kérdezte Evans. – Akkor kellett volna dobolnia az ujjaival, ha a megfelelő irányba tartottam volna...
Az ujjak megmozdultak. A kanapét kaparták.
– Igen, oké, de merre? Mind a négy irányba elindultam, és...
Csengettek. Evans ajtót nyitott; két mentős rohant be egy hordággyal. Kérdéseket tettek fel neki olyan gyors egymásutánban, hogy alig győzött válaszolni rájuk, és közben a hordágyra emelték a fickót. Néhány perccel később a rendőrség is megérkezett, hogy újabb kérdések hangozzanak el. Beverly Hills-i zsaruk lévén tapintatosak voltak, de állhatatosak, és nem ok nélkül, mert Evans képtelen volt magyarázatot adni a történtekre.
Végül egy detektív is megjelent. Barna öltönyt viselt, és Ron Perryként mutatkozott be. Névjegykártyát adott Evansnek, és ő is kapott egyet cserébe. Megnézte, majd kérdőn Evansre nézett:
– Nem találkozhattam már korábban is ezzel a kártyával? Olyan ismerősnek tűnik. Ah, hát persze! Abban a lakásban találtunk egy ilyet, a Wilshire-ön, ahol egy hölgy bénult meg.
– A hölgy a kliensem.
– És most megint megtörtént. Ugyanaz a bénulás – mondta Perry Ez véletlen egybeesés, vagy mi?
– Nem tudom – felelte Evans –, mert nem voltam itthon. Fogalmam sincs, mi történt.
– Mondja, mindenütt megbénulnak az emberek, ahol maga megjelenik?
– Nem! Már mondtam, hogy nem tudom, mi történt.
– Ő is a kliense?
– Nem.
– Akkor ki ő?
– Fogalmam sincs.
– Tényleg? És hogy jutott be ide?
Evans el akarta mondani, hogy ő hagyta neki nyitva az ajtót, de aztán gyorsan letett róla. Hosszú és bonyolult magyarázatot igényelt volna.
– Nem tudom... Izé... néha előfordul, hogy elfelejtem bezárni az ajtót.
– Nagy hiba, Mr. Evans. Mindig gondosan ellenőrizni kell.
– Hogyne, igaza van.
– Nem záródik automatikusan az ajtó, ahogy behúzza maga mögött?
– Már mondtam, hogy nem tudom, hogyan jutott be! – nézett Evans farkasszemet a rendőrnyomozóval.
A nyomozó állta a tekintetét.
– Hol szerezte azt a csúnya fejsérülést?
– Elestem.
– Jó nagyot eshetett!
– Úgy van.
A nyomozó tűnődve bólintott.
– Sok fáradságtól megkímélne minket, ha elárulná, hogy ki ez az ember. Van valaki a lakásában, de nem tudja, hogy ki az, hogy került ide és mi történt vele. Ha valamit kihagytam, szóljon.
– Szólok.
– Oké. – Perry elővette a noteszét.
– Halljuk.
– A férfi egy magánnyomozó.
– Ezt tudom.
– Honnan? – csodálkozott Evans.
– A mentősök átkutatták a zsebeit, és találtak nála egy engedélyt. Folytassa.
– Azt mondta nekem, hogy az egyik kliensem bérelte fel.
– Aha. – Perry körmölt valamit. – És ki ez a kliens?
– Azt nem mondhatom meg.
A nyomozó felnézett a noteszből.
– Mr. Evans...
– Sajnálom. Köt a titoktartás.
A nyomozó sóhajtott egy nagyot.
– Szóval ez a fickó egy magándetektív, akit a kliense fogadott fel.
– Úgy van. Ma kapcsolatba lépett velem, és közölte, hogy át szeretne adni valamit.
– Kinek?
– Nekem.
– Miért nem a kliensének?
– Mert neki nem tudja odaadni.
– Miért nem?
– Mert... nem érhető el.
– Értem. Tehát magához fordult.
– Igen. Meg volt győződve róla, hogy követik, ezért a lakásomban akar találkozni velem.
– Ezért nyitva hagyta neki a lakása ajtaját.
– Igen.
– Egy idegennek, akit még sohasem látott?
– Nos, azt tudtam róla, hogy a kliensemnek dolgozik.
– Honnan tudta?
Evans megrázta a fejét.
– Nem mondhatom el. Bizalmas információ.
– Oké. Ez a fickó tehát bejött a lakásába. Hol volt akkor maga?
– Az irodában.
Evans elsorolta, hol járt az elmúlt két órában.
– Látták az irodában?
– Igen.
– Beszélt is velük?
– Igen.
– Több mint egy személlyel?
– Igen.
– Találkozott mással a munkatársain kívül?
– Megálltam tankolni.
– A benzinkutas fel fogja ismerni?
– Igen. Be kellett menjek, mert hitelkártyával fizettem.
– Melyik kútnál?
– A Shellnél a Picón.
– Oké. Szóval két óráig távol volt, aztán hazajött, és itt találta a fickót...
– Bénultan.
– És mit akart átadni magának?
– Fogalmam sincs.
– Nem talált semmit a lakásában?
– Nem.
– Van bármi más, amit el akar mondani nekem?
– Nincs.
Újabb sóhaj.
– Nézze, Mr. Evans. Ha egymás után két ismerősöm is váratlanul lebénulna rejtélyes körülmények között, én aggódnék. Maga viszont nem úgy néz ki, mintha aggódna.
– Pedig aggódom, higgyen nekem.
A nyomozó gondterhelten összeráncolta a homlokát.
– Oké – szólalt meg hosszas merengés után. – Megértem, ha azt mondja, hogy köti a titoktartás, de tudnia kell, hogy az UCLA és a CDC[26] már többször is érdeklődött. Most, hogy második eset is van, még inkább érdeklődni fognak. – Becsukta a noteszét. – Be kell jönnie a kapitányságra, hogy írásbeli nyilatkozatot tegyen. Mikor tudna benézni hozzánk még a nap folyamán?
– Mikor menjek?
– Négy óra megfelel?
– Meg.
– A címet a kártyámon találja. Engem keressen a recepciónál. A parkolót az épület alatt találja.
– Értem – bólintott Evans.
– Akkor viszlát. – A nyomozó sarkon fordult, és ott hagyta.

Evans bezárta mögötte az ajtót. Végre egyedül lehetett. Lassan körbejárta a lakást, és megpróbált a gondolataira fókuszálni. A tévé még mindig ment, de a hang le volt véve. Evans megállt a kanapé előtt. Az a rész, ahol a nyomozó ült, még mindig enyhén be volt süppedve.
Egy félóra múlva Drake-kel kellett találkoznia, de nem akart úgy elmenni, hogy nem tudja, mit hozott a magánnyomozó. Hova tehette? Bármerre is indult, a fickó az ujjaival azt jelezte, hogy nem arra találja.
Vagyis? El sem hozta? Valahol máshol rejtette volna el? Vagy az, aki megbénította, megtalálta és elvitte?
Bosszúsan arra gondolt, hogy elég lett volna megkérdeznie a magándetektívtől: itt van? Persze, akkor ez eszébe sem jutott, mert abból indult ki, hogy igen. De ha itt is volt, hol lehetett? Se keletre, se nyugatra, se északra, se délre.
Akkor hol?
Képtelen volt koncentrálni. Az igazság ugyanis az volt, hogy az eset sokkal jobban megviselte, mint azt hajlandó volt magának elismerni. A kanapéra nézett, a besüppedt részre. A pasas meg sem tudott mozdulni! Borzalmas lehetett. A mentősöknek úgy kellett felemelniük, mint egy zsák krumplit, hogy a hordágyra helyezhessék. Sikerült is alaposan széttúrniuk a díszpárnákat.
Evans gépiesen nekilátott rendbe rakni a kanapét. Egyenként felverte a párnákat, és a helyükre rakta őket...
Az egyikben valami keményet érzett. Bedugta a kezét a hasítékon.
– A mindenit! – motyogta elképedve.
Utólag persze nyilvánvaló volt. Hiába mozgott a szélrózsa minden irányába, mert a fickó rajta ült, a kaparó mozdulatok pedig azt jelentették, hogy „itt keresd”.
A párnában egy fényes korongot talált. Egy DVD-t.
Betette a lejátszóba, és várta, hogy megjelenjen a menü.
Egy lista volt, dátumokkal az elmúlt néhány hétből.
Evans kiválasztotta az elsőt.
A felvétel az NKFA konferenciatermét mutatta. A szoba sarkából, derékmagasságból rögzítették. A kamerát akkor építhette be a fickó, gondolta Evans, amikor ott ügyködött az előadói pult mögött.
A „főszerepet” Nicholas Drake játszotta; John Henleyvel, a PR-es fickóval beszélgetett. Drake nagyon feldúlt volt, úgy hadonászott, mintha le akarna ütni valakit.
– Gyűlölöm a globális felmelegedést – kiáltotta. – Jobban gyűlölöm bárminél! Kész katasztrófa!
– Ez van – felelte higgadtan Henley – Évek óta ezzel foglalkozik mindenki. Nekünk is ezt kell tennünk, akár tetszik, akár nem.
– De nem működik, hogy a bánat egye meg! – sopánkodott Drake. – Egy fia centet sem lehet kicsikarni vele az emberekből, főként télen nem. Valahányszor havazni kezd, az emberek teljesen megfeledkeznek a globális felmelegedésről. Vagy arra jutnak, hogy egy kis felmelegedés végül is jól jönne. Caplatnak a nagy hóban, és remélik, hogy kapnak egy kis globális felmelegedést. Ez nem olyan, mint a környezetszennyezés, John. A környezetszennyezés működött. Még mindig működik. A frászt hozza az emberekre. Csak annyit kell mondani nekik, hogy rákot kapnak tőle, és már dől is a pénz. De ki ijed meg egy kis felmelegedéstől? Főleg ha csak száz év múlva fog bekövetkezni!
– Azért fel lehet tupírozni – mondta Henley.
– Már kifogytunk az ötletekből, John. Mindent megpróbáltunk, amit csak lehet. Fajkihalások... mindenki szarik rá. A legtöbb faj a rovarok közül fog kihalni. Ki fog pénzt adni azért, hogy rovarokat mentsünk meg? Egzotikus fertőző betegségek... senkit sem érdekel. Nem következtek be. A tavalyi, nem is akármilyen kampányban megpróbáltuk összekötni a globális felmelegedést az Ebolával és a Hanta-vírussal. Senki sem volt vevő rá. Tengerszint-emelkedés... mindketten tudjuk, mire fogunk jutni vele. A Vanutu-per kész katasztrófa. Mindenki arra fog következtetni belőle, hogy a tengerszint sehol sem emelkedik. És az a skandináv fickó, az a tengerszint-emelkedési szakértő. Kezd nyűggé válni. Már az IPCC-t is hozzá nem értéssel vádolta.
– Igen – bólogatott türelmesen Henley – Ez mind igaz...
– Áruld hát el nekem, hogy az istennyilába aknázzam ki a globális felmelegedést? – siránkozott Drake. – Ha valaki, te nagyon jól tudod, mit kell megtennem, hogy fenn tudjam tartani ezt a szervezetet. Minden egyes évben negyvenkétmillió dollárt kell összekaparnom. Az alapítványtól csak a negyedét kapom meg az idén. A hírességek eljönnek a jótékonysági báljainkra, de nem adnak egy vasat sem. Olyan egoisták, hogy azt hiszik, már a puszta jelenlétük is nyereség számunkra. Persze, minden évben elzarándokolunk az EPA-hoz, és kunyerálunk tőlük, és ők felköhögnek három-négy milliót. De hol van még mindez a negyvenkettőtől, John? Kell valami, valami nagyon ütős, amivel rá tudom venni az embereket, hogy adakozzanak!
– Megértelek – válaszolt még mindig türelmesen Henley – De megfeledkezel a konferenciáról.
– Jézusom, a konferencia! Ezek a seggfejek még a posztereket se tudják rendesen felragasztani. Bendixnek, a legjobb szónokunknak családi gondjai vannak. A felesége kemoterápián van. Gordon is vállalt szereplést, de őt meg beperelték valamilyen kutatás miatt. Úgy tűnik, hamis eredményeket használt...
– Ezek részletkérdések, Nicholas – mondta Henley – Neked elég a...
Ebben a pillanatban a telefon csörögni kezdett. Drake felvette, feszülten figyelt, aztán lefedte a kagylót a tenyerével, és Henley felé fordult:
– Majd később folytatjuk, John. Vészhelyzet van.
Henley felállt, és elhagyta a termet.
A felvétel véget ért, a képernyő elsötétült.

Evans döbbenten bámulta a sötét képernyőt. Drake stílusa, és mindaz, amit mondott, úgy hatott rá, mintha jól gyomorszájon vágták volna. Még levegőt is elfelejtett venni.
Az idő azonban telt, és az agya oxigént, az értelme pedig magyarázatot követelt. Menteni próbálta Drake-et. Végül is, okoskodott, az igazgató négyszemközt beszélgetett valakivel, márpedig ilyenkor az ember hajlamos szókimondóbb lenni. Ráadásul tényleg nagy nyomás alatt van, mert a mozgalomnak nap mint nap ádáz harcot kell vívnia a szélesebb társadalom közönyével szemben. Az emberek nem szeretnek hosszú távon gondolkodni, és mindig mindent az utolsó pillanatra halasztanak. Mindig is titáni erőfeszítést kívánt ráterelni a tömegeket a helyes útra, rávenni őket arra, hogy azt tegyék, ami a leginkább szolgálja érdekeiket.
És ez mit sem változott az idők folyamán.
Az is igaz, fűzte tovább a gondolatot Evans, hogy nem könnyű pénzt szerezni a globális felmelegedés elleni harcra. Nem csoda, hogy Nicholas Drake feszült. A környezetvédő szervezetek nagyon szűk kerettel gazdálkodhatnak. Az NKFA negyvennégymillióval, az NRDC[27] ugyanennyivel, a Sierra Club talán ötvennel kell beérje. A legnagyobb, a Nature Conservancy hétszázötvenmillió dollár felett rendelkezhet, de mi ez azokhoz a trilliókhoz képest, amiket az ipari cégek mozgósíthatnak. Dávid és Góliát harca ez, és Drake Dávid. Ezt ő maga fogalmazta meg így már nemegyszer.
Evans a karórájára nézett. Ideje volt indulni.
Kivette a DVD-t a lejátszóból, a zsebébe csúsztatta, és elhagyta a lakást. Útközben elismételte magában a mondandóját, többször is egy más után, hogy gördülékenyen menjen. Óvatosnak kellett lennie, mert a szöveg, amit Kenner a szájába adott, az utolsó szóig hazugság volt.

BEVERLY HILLS
OKTÓBER 9., SZOMBAT
12.12

– Peter, Peter – rázta meg barátságosan a kezét Nicholas Drake. – Úgy örülök, hogy látom. Rég láttam.
– Dolgom volt.
– De azért remélem, nem feledkezett meg a kérésemről.
– Természetesen nem, Nick.
– Foglaljon helyet.
Evans leült, Drake pedig visszament az íróasztala mögé.
– Hallgatom.
– Sikerült kiderítenem a záradék eredetét.
– Valóban?
– Igen, és igaza volt. George egy ügyvédtől kapta az ötletet.
– Tudtam! És ki az illető?
– Egy külső ügyvéd, nem a mi cégünktől való – felelte Evans pontosan azt, amire Kenner kérte.
– Hogy hívják?
– Sajnos, Nick, George óhaja dokumentálva van – kerülte ki Evans a választ, eleget téve Kenner utasításainak. – Piszkozat készült róla.
– A fenébe! És mikor?
– Egy fél évvel ezelőtt.
– Egy fél éve?
– Úgy tűnik, George már egy ideje aggódott... bizonyos dolgok miatt. A csoportok miatt, akiket támogat.
– Sosem beszélt róla.
– Nekem se – jegyezte meg Evans. – Ezért fogadott külső ügyvédet.
– Látni akarom azt a piszkozatot – jelentette ki Drake.
Evans megrázta a fejét.
– Az ügyvéd nem fog belemenni.
– George halott.
– A titoktartási kötelezettség a halál után is érvényes. Swidler és Berlin a Egyesült Államok.
– Ez baromság, Peter, ezt maga is tudja.
Evans széttárta a kezét.
– Ez az ügyvéd betartja a játékszabályokat.
Drake idegesen dobolni kezdett az ujjaival.
– Peter, a Vanutu-pernek égető szüksége van arra a pénzre.
– Azt hallottam, hogy ejteni akarják a pert...
– Badarság.
– ...mert az adatok nem igazolnak vízszintemelkedést a Csendes-óceánban.
– Én nem mernék ilyeneket állítani – felelte Drake. – Hol hallotta ezt? Mert ez csakis az ipar terjesztette rosszindulatú híresztelés lehet, Peter. Nem kérdés ugyanis, hogy a tengerek szintje emelkedik mindenütt a világon. Ez tudományosan alátámasztott tény Épp tegnap nézegettem a műholdas mérés eredményeit. Ez egy egészen új módszer a tengerszint mérésére. Nos, a műholdak néhány milliméter emelkedést állapítottak csupán az elmúlt egy évre vonatkozóan!
– Publikált adatok? – kérdezte Evans.
– Nem emlékszem – felelte Drake szemrehányó tekintettel. – A napi jelentésben volt benne.
Evans tudta, hogy baklövést követett el, de elkésett vele. A kérdés kicsúszott a száján, és vissza már nem szívhatta. Annak is tudatában volt, hogy a hangja leplezetlenül kétkedő volt, s ezt Drake is észrevette. Ezért nézett rá olyan csúnyán.
– Nézze, én nem kötekedni akarok – sietett megjegyezni Evans –, csak bevallom, egy kicsit megzavartak ezzel a...
– És tiszta vizet akart önteni a pohárba – bólintott Drake. – Ami természetes. Örülök, hogy felhívta rá a figyelmemet, Peter. El fogom kapni Henley szarvát, és kiderítem, ki terjeszt hazugságokat. Ez már csak ilyen, Peter: egy végtelen háború. Tudja, ott vannak azok a Neander-völgyiek a Versenyvédelmi Hivatalnál, meg a Hoover Alapítványnál és a Marshall Intézetnél, akikkel folyamatosan csatázni kell. Szélsőjobboldaliak és agyhalott fundamentalisták által pénzelt csoportok, sajnos kimeríthetetlen anyagi tartalékokkal.
– Igen, tudom – állította Evans. Fészkelődni kezdett, jelezve, hogy indulni készül. – Segíthetek még valamiben?
– Hogy őszinte legyek, ebben vártam volna segítséget – válaszolta Drake. – De hát ha nem lehet, hát nem lehet. Ezek szerint kénytelenek leszünk beérni heti ötvenezerrel?
– Sajnos, ez a helyzet.
– Nos, valahogy majd csak megleszünk. A per előkészítése egyébként remekül halad. A konferencia szervezése ugyanúgy Most egyébként is ez köti le az energiáim jelentős részét.
– Értem. Mikor kezdődik?
– Szerdán. Már csak négy napunk van. Most pedig, ha megbocsát...
– Hogyne – állt fel Evans. Elköszönt, és kisétált az irodából, az íróasztal melletti dohányzóasztalkán felejtve a mobiltelefonját.

Már a földszinten járt, amikor tudatosult benne, hogy Drake nem kérdezte a varratairól. Eddig mindenki, akivel találkozott, tett rájuk valamilyen megjegyzést, Drake azonban ügyet sem vetett rá.
Persze, Drake-nek sok gondja volt most, hogy a konferencia itt volt a nyakukon. A földszinti konferenciateremben nagy volt a sürgés-forgás, mindenki a „nagy esemény” előkészítésén fáradozott. A falon HIRTELEN KLÍMAVÁLTOZÁS: A RÁNK VÁRÓ KATASZTRÓFA feliratú zászló virított. Egy hosszú asztalon egy konferenciaközpont és egy parkoló makettjét lehetett látni; az asztal körül vagy húsz fiatal szorongott. Evans lefékezett egy pillanatra.
Az egyik fiatal autókat jelképező fakockákat rakosgatott a parkolóba.
– Ez így nem fog tetszeni neki – mondta egy másik. – Azt akarja, hogy az épülethez legközelebb eső parkolóhelyeket ne a buszoknak, hanem a közvetítőautóknak tartsuk fenn.
– Hagytam nekik itt három helyet – felelte az első kölyök. – Nem lesz elég?
– Tízet akar.
– Tízet? Tényleg azt hiszi, hogy ekkora lesz az érdeklődés a tévétársaságok részéről?
– Azt nem tudom, de azt mondta, hogy további tíz helyet akar, és hogy biztosítsunk számukra áramot meg telefonvonalakat is.
– Egy tudományos konferenciára? Ezt nem értem. Mi újat tud nekik mondani a hurrikánokról és az aszályokról? Örülhet, ha az a három kocsi végig ott marad.
– Elfelejted, hogy ő a főnök. Jelölj ki még tíz helyet, és kész!
– Ez azt jelenti, hogy a buszok mehetnek hátra.
– Tíz helyet, Jake.
– Oké, oké.
– Az épület mellett, mert a vezetékek sokba kerülnek. Már így is kaptunk a fejünkre, hogy túl sokat költünk a kellékekre.
Az asztal másik végénél egy lány megkérdezte:
– Mennyire lesz sötét az előadóteremben? Elég sötét lesz ahhoz, hogy projektorokat használhassanak?
– Nem, de lesznek lapos kijelzők.
– Néhány előadó jelezte, hogy vetítőt szeretne használni.
– Majd a kijelzőre köti a gépét a vetítő helyett.
Egy fiatal nő lépett oda az ajtóból bámészkodó Evanshez.
– Segíthetek valamiben, uram? – kérdezte.
Kínosan csinos volt, mint a recepciósok általában.
– Igen – fordult feléje Evans. – Azon tűnődtem, hogyan jelentkezhetnék a konferenciára.
– Attól tartok, csak meghívás alapján lehetséges – felelte a nő. – Ez egy tudományos konferencia lesz, nem igazán nyitott a közönség számára.
– Most jártam Nick Drake-nél, de elfelejtettem megkérdezni tőle...
– Ah... Nos, azt illeti, van néhány díszjegy a pultnál. Eldöntötte már, melyik napon szeretne jönni?
– Mindegyiken.
– Ez igazán hízelgő, uram – mosolygott rá a nő. – Ha megkérhetem, hogy kövessen...

A konferencia helyszíne alig néhány percnyi autóútra volt az NKFA székházától, Santa Monicában. Néhány munkás hatalmas betűket emelt a helyükre egy emelőkosárral. HIRTELEN KLÍMAVÁ és alatta: A RÁNK VÁRÓ KA – hirdette a félig elkészült felirat.
A déli nap felhevítette az autó karosszériáját. Evans felhívta Sarah-t az autótelefonról.
– Sikerült. A mobilt az irodájában hagytam.
– Ügyes. Reméltem, hogy hamarabb hívsz, de már mindegy.
– Miért? Történt valami?
– Úgy néz ki, Kenner megtalálta, amit keresett.
– Tényleg?
– Beszélj inkább vele.
Mi ütött ebbe a nőbe? – csodálkozott Evans.
– Itt Kenner.
– Peter.
– Hol van most?
– Santa Monicában.
– Menjen haza, és öltőzzön át szabadidőruhába. Aztán várjon.
– Mire?
– Vegyen le mindent, ami most magán van.
– Miért?
– Majd később elmagyarázom.
Klikk. A vonal szétkapcsolódott.

Hazatérve Evans sietve telepakolt egy táskát a legszükségesebb holmikkal, aztán átment a nappaliba. Ha már várnia kell, gondolta, töltse hasznosan az időt. Betette a DVD-t, és a menüből kiválasztotta a második dátumot.
Ezúttal is Drake és Henley szerepelt a felvételen. Drake levetette a zakóját, és egy szék támlájára terítette.
– Hallgattam rád – fordult Henley felé. – De minek? A tanácsod fabatkát sem ért – tette hozzá szemrehányóan.
– Gondolkodj strukturáltan. – Henley hátradőlt a székben, és a mennyezetre szegezte a tekintetét. Úgy nézett ki, mint aki nagyon nyeregben érzi magát.
– Az meg mi a fenét jelent?
– Azt, hogy gondolkodj szervezetten, Nicholas. Kövesd az információ áramlását, és keresd, hogy mi az, ami feltartja.
– Ez baromság. Süket PR-es duma.
– Nicholas – mondta éles hangon Henley – Én segíteni akarok.
– Bocs – hajtotta le bűnbánóan a fejét Drake.
Evans furcsának találta a jelenetet. Valójában ki itt a főnök? – vetődött fel benne a kérdés.
– Most pedig – folytatta Henley – elmagyarázom neked, hogyan fogjuk megoldani a gondjaidat. A megoldás egyszerű. Te magad mondtad, hogy..
Valaki dörömbölt az ajtaján. Evans a biztonság kedvéért kivette a DVD-t a készülékből, és a zsebébe tette. A dörömbölés folytatódott. Valakinek nagyon sürgős lehetett.
Szandzsong Thapa volt az. Rosszkedvűnek látszott.
– El kell tűnnünk innen – közölte. – Most!

V. KÍGYÓ

DIABLO
OKTÓBER 10., VASÁRNAP
14.43

A helikopter az Arizona-sivatag felett szelte a levegőt, húsz mérföldre Flagstafftól – keleti irányban –, a Diablo-kanyon közelében. A hátsó ülésen Szandzsong egy adag számítógéppel nyomtatott anyagot tett Evans ölébe. A Környezet Felszabadításáért Frontról beszélt:
– Úgy néz ki, hogy sikerült teljesen kiépíteniük a hálózataikat, de nekünk is a mieinket. Teljes gőzzel működnek, és az egyik váratlanul egy érdekes nyomra bukkant. Ki gondolta volna, hogy éppen a Délnyugati Parkvezetők Egyesülete fog a segítségünkre sietni?
– Kik ők?
– A nyugati nemzeti parkok vezetőit tömörítő egyesület. Valami nagyon furcsát észleltek. – A utah-i, arizonai és új-mexikói nemzeti parkokba rengetegen bejelentkeztek erre a hosszú, háromnapos hétvégére. Céges és iskolai kirándulásokat, vállalati, születésnapi és egyéb ünnepségeket kívántak tartani családok, gyerekek, szülők és nagyszülők részvételével. Ebben még nem is lett volna semmi furcsa. Csakhogy a jelentkezések túlnyomó része hétfőre szólt. Szinte alig akadtak olyanok, akik szombatra vagy vasárnapra fizettek volna foglalót. A parkfelügyelők szerint ez példátlan volt.
– Nem értem – vallotta be Evans.
– Ők sem értették – mondta Szandzsong –, és mivel attól tartottak, hogy valami kultikus dolog, és mert a parkokat nem lehet vallási célokra használni, felhívtak néhány jelentkezőt. Mint kiderült, minden esetben cégek vagy egyesületek szervezték a kirándulást, és mindegyik támogatást kapott.
– De honnan?
– Jótékonysági szervezetektől. A módszer ugyanaz volt: kaptak egy levelet, amely közölte, hogy „Köszönjük, hogy minket kerestek meg támogatási kérvényükkel. Örömmel tájékoztatjuk önöket, hogy támogatni tudjuk az összejövetelüket X parkban, október 11-én, hétfőn. A csekket már kiküldtük. Kellemes kikapcsolódást kívánunk.”
– De valójában nem is kértek támogatást?
– Nem. Ezért visszahívták az adományozót, ott pedig valaki közölte velük, hogy félreértés történt, de mivel a csekk már kiment, használják csak fel nyugodtan. És a címzettek jelentős része úgy döntött, él a lehetőséggel.
– És melyek voltak ezek a jótékonysági szervezetek?
– Egyikről sem hallhatott. Amy Rossitter Alapítvány, Új Amerikáért Alapítvány, Roger V. és Eleanor T. Malkin Alapítvány, Joiner Emléktársaság stb. Összesen tizenkettő.
– Létezőek?
– Nagy valószínűséggel nem. Most ellenőrizzük.
– Még mindig nem értem – mondta Evans.
– Valaki azt akarja, hogy a parkok látogatottak legyenek hétfőn.
– Ez világos, de miért?
Szandzsong eléje rakott egy fényképet. Egy átszínezett légi felvétel volt: a fák vörösben pompáztak a kék fű hátterében. Szandzsong a kép közepére bökött. Ott, egy erdei tisztáson, egy hatalmas pókhálóhoz hasonlító valamit lehetett látni. Egy sor koncentrikus vonalból állt, melyek pontokat kötöttek össze.
– Mi ez?
– Rakéták indítókábelekkel összekötve. – Végighúzta az ujját a képen. – Látja? Itt is van egy ugyanolyan hálózat, és ott is. Egy háromszöget fognak közre, durván öt mérföld hosszú oldalakkal.
Evans látta. Három pókhálószerű alakzat három különböző tisztáson.
– Rakéták...
– Igen. Tudunk róla, hogy ötszáz szilárd hajtóanyaggal működő rakétát vettek. A rakéták maguk nem túl nagyok: A képet kinagyítva látható, hogy a kilövők négy-hat hüvelyk átmérőjűek, ami azt jelenti, hogy legfeljebb ezer láb magasra lehet kilőni belőlük a rakétákat. Mindegyik helyen kb. ötven rakéta található. Bár vezetékek kötik össze őket, úgy gondoljuk, nem egyszerre akarták kilőni őket. Mint láthatja, a kilövők is meglehetősen távol vannak egymástól...
– De mire jó ez az egész? – csodálkozott Evans. – Kint vannak a semmi közepén. Felemelkednek ezer lábra, aztán visszazuhannak. És akkor? Mi értelme?
– Még nem tudjuk – felelte Szandzsong. – De van még valami. A kép, amit a kezében tart, tegnap készült. Itt van a mai felvétel. – Egy másik fényképet tett Evans elé.
Ugyanaz a helyszín szerepelt rajta, de a pókhálók eltűntek.
– Mi történt? – kérdezte Evans.
– Összecsomagoltak és elmentek. Mint azt az első képen láthatja, a tisztások szélén teherautók álltak. Úgy tűnik, felraktak mindent a teherautókra, és odébbálltak.
– Mert rájöttek, hogy észrevették őket?
– Nem tartom valószínűnek, hogy észrevették volna.
– Akkor hát?
– Szerintünk egy kedvezőbb helyet találtak maguknak.
– Kedvezőbbet? Milyen szempontból?
– Fontos lehet – folytatta Szandzsong – hogy amikor beszerezték a rakétákat, százötven kilométernyi mikrohuzalt is vettek melléje. – Jelentőségteljesen bólogatni kezdett, mintha ez mindent megmagyarázott volna.
– Százötven kilométer...
Szandzsong a pilótára pillantott, és megrázta a fejét.
– Majd később folytatjuk, Peter – mondta, és az ablak felé fordult.

Evans a másik oldalon nézett ki. Vörös és narancssárga csíkokkal tarkított barna, erodált sziklák követték egymást mérföldeken át. A helikopter észak felé száguldott, versenyt futva az árnyékával, amely pillanatról pillanatra változtatta alakját a homokos, sziklás talajon.
Rakéták, gondolta Evans. Ötszáz rakéta, ötvenesével szétszórva. Százötven kilométernyi mikrohuzal. Biztosan következtetni lehetett valamire belőle, de hogy mire, azt Evans elképzelni sem tudta. Szandzsong csak csepegtette az információt, mintha azt várta volna el tőle, hogy magától jöjjön rá mindenre. Rakéták az isten háta mögött. Minek?
És minek az a rengeteg mikrohuzal?
Nem volt nehéz kiszámolni, hogy ha minden egyes rakétára kötnek a huzalból, akkor durván mindegyikre egyharmad kilométernyi jut, az pedig éppen ezer láb. Szandzsong azt mondta, hogy azokról az állványokról nagyjából eddig lehet fellőni a rakétákat.
Vagyis ezek a rakéták fel fognak emelkedni ezer láb magasra, magukkal vonszolva egy mikrohuzalt? Minek? Hogy később könnyebben megtalálják őket? Nem, gondolta, ez marhaság. A rakéták vissza fognak zuhanni az erdőbe, és a fák biztosan elszakítják a huzalokat.
Na és miért tették olyan távol egymástól a rakétákat? Ha csak néhány hüvelyk átmérőjűek, nem lehetett volna közelebb pakolni őket egymáshoz?
Úgy emlékezett, hogy a katonai rakétavetőkön a rakéták olyan közel szoktak lenni egymáshoz, hogy a szárnyaik szinte összeérnek. Akkor miért kell ezeknek távol lenniük egymástól?
Egy rakéta felemelkedik... egy vékony drótot húz maga után... eléri az ezer láb magasságot... és...
És mi?
Valamilyen műszer lenne a rakéta orrában, és a vezeték továbbítaná az adatokat? De miféle műszer?
És miért nem rádióval adja le a jeleket?
A mindenségit, mire jó ez az egész?

Szandzsong felé fordult. A nepáli most egy másik fénykép fölé görnyedt.
– Mit csinál?
– Azt próbálom kitalálni, hova mehettek.
Evans értetlenül összeráncolta a homlokát: a fénykép egy műholdas időjárástérkép volt.
Szandzsong az időjárást tanulmányozta.
A rakéták és az időjárás? Mi közük lehet egymáshoz?

FLACSTAFF
OKTÓBER 10., VASÁRNAP
20.31

– Igen – hajolt előre Kenner a szeparéban. Egy flagstaffi steak-ház utcafronttól távolabbi felében ültek. A bárpult melletti zenegép egy régi Elvis Presley-dalt játszott, a „Don't be Cruel”-t. Kenner és Sarah néhány perccel korábban futott be. Sarah nyúzott volt és kedvetlen, árnyéka önmagának. – Úgy véljük, köze van az időjáráshoz. Pontosabban biztosak vagyunk benne, hogy az időjáráshoz van köze. – Kenner megvárta, hogy a pincérnő lepakolja a salátákat, aztán folytatta: – Két okból is. Az első az, hogy az ELF jelentős mennyiségű új technológiát vásárolt, olyanokat, amiket egyetlen dologra lehet felhasználni csupán: arra, hogy az időjárást befolyásolják. A második pedig az, hogy..
– Várjunk csak – állította le Evans. – Azt mondta, hogy az időjárást akarják befolyásolni?
– Pontosan.
– Hogyan?
– Úgy, hogy ők irányítják – mondta Szandzsong.
Evans hátradőlt a fülkében.
– Ez őrültség – jelentette ki. – Ezek a fickók azt képzelik magukról, hogy ellenőrizni tudják az időjárást?
– Tudják is – közölte Sarah.
– De hogyan? – kérdezte Evans. – Hogy lehetséges ez?
– A kutatási anyagok nagy része titkosítva van.
– Akkor hogy jutottak hozzá?
– Ez jó kérdés – vette vissza a szót Kenner – és mi nagyon szeretnénk tudni rá a választ, de a lényeg most az, hogy feltételezéseink szerint a rakétaütegekkel vihart akarnak kelteni, vagy egy vihar erejét akarják felerősíteni vele.
– És ezt hogy akarják elérni?
– Úgy, hogy megváltoztatják a cumulus alatti réteg elektromos potenciálját.
– Örülök, hogy megkérdeztem – morogta Evans. – Ez roppant érthető volt.
– A részleteket még nem ismerjük – mondta Kenner –, de biztos vagyok benne, hogy ez hamarosan változni fog.
– A legfontosabb bizonyíték a parkokban lefoglalt pihenőhelyek mintázata – mondta Szandzsong. – Ezek a fickók hatalmas területen, három államban is szerveztek piknikeket, mégpedig vélhetően azért, hogy az utolsó percekre, amikor már látható lesz, hogyan fog alakulni az időjárás, választási lehetőséget biztosítsanak maguknak.
– Mire? – kérdezte Evans. – Hogy mit fognak tenni?
Senki nem válaszolt.
Evans egyikről a másikra nézett.
– Nos?
– Egy dolgot tudunk – szólalt meg Kenner. – Azt akarják, hogy dokumentálva legyen. Mert ha valamire számítani lehet egy iskolai kirándulás vagy egy születésnapi zsúr esetében, az a kamerák sokasága. Fényképekben és videofelvételekben biztosan nem lesz hiány.
– Aztán persze jönni fognak a híradósok is – tette hozzá Szandzsong.
– Híradósok? Miért?
– A vér vonzza a kamerákat – közölte lakonikusan Kenner.
– Úgy érti, bántani akarják az embereket?
– Azt hiszem, ez eléggé nyilvánvaló – dünnyögte Kenner.

Egy órával később egy ócska motelszobában ültek, az ágyak szélén, és várták, hogy Szandzsong rákösse hordozható DVD-lejátszóját a tévére. Shoshone-ban voltak, Arizona államban, húsz mérföldre északra Flagstafftól.
A képernyőn Henley és Drake jelent meg.
„Hallgattam rád – fordult Henley felé. – De minek? A tanácsod fabatkát sem ért” – tette hozzá szemrehányóan.
„Gondolkodj strukturáltan.” Henley hátradőlt a székben, és a mennyezetre szegezte a tekintetét. Úgy nézett ki, mint aki nagyon nyeregben érzi magát.
„Az meg mi a fenét jelent?”
„Azt, hogy gondolkodj szervezetten, Nicholas. Kövesd az információ áramlását, és keresd, hogy mi az, ami feltartja.”
„Ez baromság. Süket PR-es duma.”
„Nicholas – mondta éles hangon Henley – Én segíteni akarok.”
„Bocs” – hajtotta le bűnbánóan a fejét Drake.
Evans nem tudta megállni, hogy ne jegyezze meg:
– Olyan, mintha most Henley lenne a főnök.
– Mindig is ő volt – válaszolta Kenner. – Nem tudta?
„Most pedig – folytatta Henley – elmagyarázom neked, hogyan fogjuk megoldani a gondjaidat. A megoldás egyszerű. Te magad mondtad, hogy a globális felmelegedés kevés, mert valahányszor hidegre fordul, az emberek tesznek rá.”
„Igen, ezt mondtam.”
„Akkor nem kell mást tenned, mint úgy gondoskodni róla, hogy valahányszor történik valami, az a te üzenetedet támassza alá. Mindig lesznek áradások, pusztító viharok, forgószelek és hurrikánok. Ezek az események mindig a híradók elején és az újságok címoldalán szerepelnek. És valahányszor ez bekövetkezik, te megjelensz a második oldalon, és közlöd, hogy mindez a globális felmelegedés következménye. Gondoskodsz róla, hogy az emberek fejében a katasztrófa szó és a globális felmelegedés kifejezés egy és ugyanazt jelentse. És ha ez megtörténik, többé nem kell győzködnöd őket. Jönni fognak maguktól.”
„Nem tudom – ingatta meg a fejét Drake. – Az utóbbi két évben megpróbálkoztunk vele, de...”
„Igen, tudom. Csakhogy azok elszórt, egyedi esetek voltak. Politikusok beszéltek egy-egy viharról vagy áradásról. Clinton, Gore meg az a lüke angol miniszter. Csakhogy mi nem egy-egy izolált esetről fogunk beszélni, Nicholas. Itt egy világméretű kampányról van szó, amely az emberek fejébe fogja verni, hogy a globális felmelegedés tehet minden extrém időjárási eseményről.”
Drake még mindig a fejét csóválta.
„Te is nagyon jól tudod, hány tanulmány igazolja, hogy az extrém időjárási események száma nem nőtt.”
„Kérlek – legyintett Henley – Dezinformáció szkeptikusoktól.”
„Ezt nehéz eladni. Túl sok tanulmány készült...”
„Most miről beszélsz, Nicholas? Gyerekjáték lesz eladni. A közvélemény már most azt hiszi, hogy minden ellenvélemény mögött az ipar áll. – Henley sóhajtott egyet. – Mindenesetre ígérhetem, hogy hamarosan még több számítógépes modell fogja azt igazolni, hogy az extrém időjárási események száma igenis növekszik. A tudósok pedig szépen fel fognak sorakozni e mögött, és szállítani fogják a további megerősítéshez szükséges adatokat. Te is tudod, hogy megy ez.”
Drake idegesen fel-alá járkált. Nagyon nyugtalannak látszott.
„De ennek semmi értelme – jelentette ki végül. – Nem logikus azt állítani, hogy a fagyokét is a globális felmelegedés okozza.”
„Ki mondta, hogy logikusnak kell lennie? – kérdezte Henley – Nekünk csak az kell, hogy a média beszéljen róla. Vegyük a bűnözést: a legtöbb amerikai meg van győződve róla, hogy folyamatosan növekszik, holott a valóságban már tizenkét éve csökken. A gyilkossági ráta az Egyesült Államokban utoljára az 1970-es években volt ilyen alacsony, az emberek mégis jobban félnek, mint valaha, mert a híradó tele van gyilkosságokkal, és ez azt az érzést kelti bennük, hogy egyre több van belőlük. – Henley felült a székben. – Gondold végig, Nicholas. Egy tizenkét éves trend, de mégsem hiszik el. Kell ennél ragyogóbb bizonyíték arra, hogy a valóság az, amit a média annak beállít?”
„Az európaiak sokkal fifikásabbak...”
„Hidd el nekem, Nicholas, Európában még ennél is könnyebb lesz eladni. Elég lesz Brüsszelben megdolgozni az illetékeseket. Márpedig őket meg lehet, mert a bürokraták mindig vevők az ilyesmire. Egykettőre be fogják látni az előnyeit, és mellénk állnak.”
Drake nem válaszolt. Fel-alá lépdelt, zsebre dugott kézzel, és a padlót bámulta.
„Gondolj csak bele, milyen messzire jutottunk már idáig is! – folytatta az érvelést Henley – Az 1970-es években a tudósok még azt hitték, hogy jégkorszak közeleg. Aztán szóba került a globális felmelegedés, és rögtön belátták az előnyeit. A globális felmelegedés krízist teremt, ezért cselekvésre szólít fel. Egy krízist tanulmányozni kell, amihez anyagi, az anyagihoz pedig politikai támogatás szükséges, tehát pénzt, munkát és közszereplést biztosít. És íme, egy szempillantás alatt meteorológusok, geológusok és oceanográfusok tömegei váltak klímakutatókká. Most se lesz másként, Nicholas.”
„A hirtelen klímaváltozás már korábban is szóba került, de nem volt ilyen hatása.”
„Éppen ezért tartod ezt a konferenciát! Széles nyilvánosságot kapsz, mindenki hall a félelmeidről, és mit ad az isten? Drámai események történnek, cáfolhatatlan hitelt adva a szavaidnak. Mire a konferencia véget ér, a hirtelen klímaváltozás valós probléma lesz. Maga a tökély, nem?”
„Nem is tudom...”
„Elég a siránkozásból! Emlékszel, mennyi időbe telt bevezetni a köztudatba nukleáris tél fogalmát 1983-ban? Öt napba, Nicholas. Szombaton még senki ne hallott róla, aztán jött a konferencia, és a következő hét szerdáján már az egész világ a nukleáris téltől rettegett. És becsszóra hitték el, mert egyetlen tudományos publikáció sem igazolta, hogy valóban megtörténhet.”
Drake sóhajtott egy fájdalmasat.
„Öt nap, Nicholas – emlékeztette Henley – Ennyibe telt nekik. Neked is sikerülni fog. A konferenciád alapjaiban meg fogja változtatni a klimatológiát.”
A képernyő elsötétült.

– Te jóságos isten! – nyögte Sarah.
Evans nem szólt. Csak bámulta némán a fekete képernyőt.
Szandzsong már a felvétel közepe táján bekapcsolta a laptopját, és szorgalmasan pötyögött.
– Mikor készült a felvétel? – kérdezte Kenner Evanstől.
– Fogalmam sincs – rázkódott meg Evans. – Nem tudom. Miért?
– A maga kezében van a távirányító.
– Ah, elnézést. – Evans felhozta a menüt, és megnézte a dátumot. – Két hete.
– Morton tehát két hete figyelte Drake irodáit – állapította meg Kenner.
– Úgy néz ki.
Evans csendben üldögélt, és megpróbálta megemészteni a hallottakat. Az első felvételen elhangzottakat még meg tudta magyarázni magának. Drake kétségbeesett, mert úgy érezte, hogy az embereket egyre kevésbé érdekli a globális felmelegedés. Ez érthető volt. Az utóbbi idők kemény telei valóban elterelték róla a figyelmet.
De a második felvétel... Evans értetlenül megingatta a fejét. Ez aggasztotta.
Szandzsong összecsapta a kezét, és felkiáltott:
– Sikerült! Megvan a helyszín! – Elfordította a laptopot, hogy a többiek is láthassák. – Ez a NEXRAD radarfelvétele Flagstaff-Pulliamről. Mint látható, Paysontől északra csapadék van kialakulóban. Holnap délre egész komoly vihar kerekedhet belőle.
– Mennyire van ez tőlünk? – kérdezte Sarah.
– Úgy kilencven mérföldre.
– Akkor jobb lesz, ha máris helikopterre szállunk – mondta Kenner.
– És utána mihez kezdünk? – morgolódott Evans. – Este tíz van, az isten szerelmére!
– Akkor öltözzön fel jó melegen – javasolta Kenner.

A világ zöld volt és fekete, a fák enyhén elmosódottak a lencséken át. Az éjjellátó készülék szíja rosszul volt beállítva, vágta a fülét és brutális erővel szorította a homlokához a szerkezetet, de Evansnek nem volt ideje levenni és átállítani: a többiekhez hasonlóan neki is az alattuk rohanó erdőt kellett figyelnie.
Tisztásokat kerestek, és tucatnyit már találtak is. Egy részük lakatlan volt, máshol zölden fénylő ablakokat láttak, két helyen pedig az épületek teljesen feketék voltak – szellemvárosok, egykori bányásztelepülések maradványai.
Rakétákat azonban sehol sem láttak.
– Ott egy másik tisztás! – mutatta Szandzsong.
Ahogy a helikopter közelebb ért, ismerős pókhálóalakzat tűnt elő a fák takarásából. Az egyik szélén egy közönséges kamion állt, az a fajta, amely a csemegeárut hordja az élelmiszerüzletekbe. Még az „A&P” felirat is stimmelt.
– Élelmiszer-terroristák – jegyezte meg Sarah, de senki sem nevetett rajta.
A tisztás elsuhant alattuk, a helikopter változatlan irányban és magasságban folytatta útját. A pilóta szigorú utasítást kapott erre.
– Egy tehát megvan – állapította meg Evans. – Most hol vagyunk?
– Tonto Forest, Prescott-tól nyugatra – felelte a pilóta. – Feljegyeztem a koordinátákat.
– A másik kettőnek ötmérföldes körzeten belül kell lennie.
Egy óra múlva ezek is megvoltak. A helikopter visszafordult Shoshone irányába.

MCKINLEY PARK
OKTÓBER 11., HÉTFŐ
10.00

A reggel meleg volt és napos, de északon már gyülekeztek a felhők. A Lincoln Középiskola szokásos éves kirándulását tartotta a McKinley Nemzeti Parkban. A piknikasztalok felett léggömbök ringatóztak, nem messze tőlük grillsütők füstölögtek, a vízesés melletti réten pedig mintegy háromszáz gyermek és családjaik szabadtéri játékokat – baseballt, frízbit – játszottak. Még többen voltak a közeli Cavender folyó partján. A békésen kanyargó folyó pillanatnyilag alacsony vízállású volt, mindkét oldalán homokos parttal és sziklás öblöcskékkel.
Evansék a folyó partján álltak, és a medret nézték.
– Ha ez a folyó kilép a medréből, akkor itt mindent és mindenkit elsodor – mondta Kenner.
– Elég nagy park – jegyezte meg Evans. – Tényleg meg tud nőni ekkorára?
– Nem kell hozzá sok víz, elég, ha gyors sodrású és sáros. Hatlábnyi víz már egy felnőttet is fel tud dönteni. A lejtés itt elég nagy, ha egyszer csúszni kezdenek, márpedig a sártól fognak, akkor többé nem lesznek képesek talpra állni. A víz tele van sziklákkal és faágakkal; beütik a fejüket, elvesztik az eszméletüket és megfulladnak. A legtöbb fulladás akkor következik be, amikor sekély vízen próbálnak átkelni.
– De hat hüvelyk víz...
– Az árvíznek nagy hatalma van – állította Kenner. – Az a hathüvelyknyi sáros lé még egy autót is képes elvinni. Amint a tapadás megszűnik, a jármű szabad prédájává válik.
Evans nehezen tudta ezt elképzelni, ezért Kenner elmesélte neki, hogyan történhetett meg az, hogy Coloradóban a Big Thompson-kanyonban percek alatt száznegyven ember vesztette életét.
– Az áradat sörösdobozokként roppantotta össze az autókat, és letépte a ruhát az emberekről. Ne áltassa magát, Peter.
– De itt – mutatott ki a parkra Evans –, ha a vízszint emelkedni kezd, az embereknek bőven lesz idejük elmenekülni.
– Hirtelen árvíz esetén nem. Mire észreveszik, már késő lesz. Éppen ezért kell gondoskodnunk róla, hogy ne legyen árvíz.
A karórájára nézett, felnézett a sötétedő égboltra, és visszament az autókhoz. Három hobbiterepjáróval érkeztek. Az egyiket Kenner vezette, a másikat Szandzsong, a harmadikban pedig Peter és Sarah utazott.
Kenner kinyitotta az autója hátsó ajtaját.
– Van fegyvere? – kérdezte Petertől.
– Nincs.
– Akar egyet?
– Gondolja, hogy szükségem lesz rá?
– Meglehet. Mikor volt utoljára lőtéren?
– Hát... jó régen. – Evans valójában még sohasem lőtt fegyverrel, és eddig a pillanatig büszke is volt rá. – Nem mondhatom, hogy értek a fegyverekhez – vallotta be.
Kenner egy revolvert tartott a kezében. Lenyitotta a forgótárat, belenézett, aztán visszakattintotta a helyére. Szandzsong is a fegyverét ellenőrizte, egy félelmetes, matt fekete távcsöves puskát. Gyors, határozott mozdulatokkal, mint egy igazi katona. Evanst nyugtalanság fogta el. Mi a fene ez, az OK Corral?[28]
– Nem lesz gond – jelentette ki Sarah. – Nekem van egy pisztolyom.
– Tudja használni?
– Igen.
– Miféle pisztoly?
– Egy 9 mm-es Beretta.
Kenner megrázta a fejét.
– Mit szólna inkább egy 38-ashoz?
– Jöhet.
Kenner egy pisztolytáskát adott neki. A lány a farmernadrág övére csatolta. Úgy nézett ki, mint aki tudja, mit csinál.
– Komolyan azt akarja, hogy emberekre lőjünk? – kérdezte Evans.
– Csak ha muszáj. Valahogy csak meg kell védeniük magukat.
– Gondolja, hogy fel lesznek fegyverezve?
– Előfordulhat. Igen.
– Jézusom.
– Én személy szerint örülnék neki, ha lelőhetném a rohadékokat közölte harciasan Sarah.
– A többit már megbeszéltük – mondta Kenner. – Akkor hát... lóra fel!
Jézusom, gondolta Evans. Lóra fel... Ez tényleg az OK Corral volt.

Kenner a park túlsó végébe hajtott, ahol megállt egy fekete-fehér járőrautó mellett, hogy közölje a benne ülőkkel, mostantól él a rádiókapcsolat. De nemcsak a rendőrökkel volt rádiókapcsolatban, hanem a másik két terepjáróval is. Erre nem csupán biztonsági okokból volt szükség, hanem azért is, mert a tervük szoros együttműködést igényelt: egyszerre kellett lecsapniuk a három pókhálóra.
Mint Kenner elmagyarázta nekik, a rakétákkal a vihar elektromos töltését akarták felerősíteni. A módszert az utóbbi tíz évben dolgozták ki, azóta, hogy a villámokat a helyszínen, vihar közben is tanulmányozni kezdték. A régi elmélet szerint minden egyes villám gyengíti a vihart, mivel csökkenti az elektromos töltéskülönbséget a felhők és a föld között. Egyes kutatók azonban arra a következtetésre jutottak, hogy a villámok éppen az ellenkező hatást fejtik ki: drámaian megnövelik a vihar pusztító erejét. Ennek a mikéntjét még nem ismerték, de feltételezték, hogy az ekkor keletkező hő, esetleg a lökéshullám az, ami tovább növeli a viharközpont turbulenciáját.
– És a pókhálók? – kérdezte Evans.
– A hangsúly itt a huzalokon van. A rakéták felvonszolják őket a felhőrétegbe, és ezzel alacsony ellenállással jellemzett áramvezetést biztosítanak a töltések számára, azaz villámot hoznak létre.
– A rakéták még több villámot keltenek? Ezért kellenek?
– Igen. Ez az alapötlet.
Evanst még nem sikerült meggyőzni.
– Kik pénzelik ezeket a kutatásokat? Biztosítótársaságok?
Kenner megrázta a fejét.
– Titkosítva van.
– Úgy érti, katonai célokat szolgálnak?
– Pontosan.
– A hadsereg fizet az időjárás-kutatásért?
– Gondolkozzon rajta – javasolta Kenner.
Evansnek nem sok kedve volt hozzá. Nem volt jó véleménnyel a hadseregről, azt pedig, hogy időjárással kapcsolatos kutatásokat pénzelnek, ugyanolyan röhejes túlzásnak tartotta, mint a hatszáz dolláros vécéülőkét meg a hírhedtté vált ezerdolláros franciakulcsot.
– Ha engem kérdez, pénzkidobás.
– Az ELF másképp gondolja – válaszolta Kenner.
Ekkor szólalt meg Szandzsong, mégpedig igen határozottan. Evans teljesen megfeledkezett róla, hogy a pasas katona volt. Szandzsong közölt, hogy aki ellenőrizni tudja az időjárást, az ellenőrzi a csatateret. Ősrégi álma ez a hadvezéreknek, persze, hogy minden pénzt megadnának érte.
– Komolyan azt állítja, hogy működik?
– Igen – felelte Szandzsong. – Különben nem lennénk itt.

A terepjáró felkapaszkodott a McKinley Parktól északra magasló hegyek közé. Erdős területek és nyílt, füves területek váltogatták egymást. Sarah a kormány mögött ülő Peterre sandított. Jóképű pasi, gondolta, és karcsú, igazi atlétaalkat... csak ne volna néha olyan anyámasszony katonája.
– Sportolsz? – kérdezte.
– Persze.
– Mit?
– Squashezni szoktam, meg néha európai focit.
– Ah.
– Hé... csak azért, mert nem lövöldözök pisztollyal... Én ügyvéd vagyok, az ég szerelmére.
Sarah csalódott volt, bár maga sem tudta meghatározni, hogy voltképpen miért. Talán azért, mert ő is félt, és szerette volna, ha valaki olyan van mellette, aki érti a dolgát. Mint például Kenner. Vele mindig biztonságban érezte magát. Kenner mindig mindent tudott és mindenhez értett. Bármi történt is körülötte, mindig kész volt reagálni.
Míg Peter, bár igazán jóképű fickó volt, nos...
A tekintete Evans kezére siklott. Magabiztosan vezetett, és ma ez volt a lényeg.
Már nem sütött a nap. A viharfelhők egészen közel voltak, az ég elborult, fenyegetően besötétedett. Az út elhagyatottan kanyargott előttük. Egyetlen autót sem láttak azóta, hogy elhagyták a parkot.
– Sokat kell még mennünk? – kérdezte Evans.
Sarah megnézte a GPS-t.
– Még vagy öt mérföld.
Evans bólintott. Sarah odébb csúszott az ülésben, hogy ne nyomja a csípőjét a pisztoly, és közben önkéntelenül a visszapillantó tükörbe nézett.
– A francba!
– Mi van?
Egy viharvert kék furgon volt mögöttük. Arizonai rendszámtáblával...

AURORAVILLE
OKTÓBER 11., HÉTFŐ
10.22

– Gáz van – felelte Sarah.
– Miért? – Evans is észrevette a furgont, de nem talált rajta semmi szokatlant. – Mi történt?
Sarah bekapcsolta a rádió adó-vevőt.
– Kenner! Kiszúrtak minket.
– Kik? – kérdezte Evans. – Kik ezek?
A rádió vételre kattant.
– Hol vannak? – kérdezte Kenner.
– A 95-ös úton, négy mérföldre a célponttól.
– Vettem. A terv nem változik. Találjanak ki valamit.
– Kik ezek? – nézett aggodalmasan a tükörbe Evans.
A kék furgon gyorsított, és a következő pillanatban beléjük rohant hátulról. Evans ijedtében félrerántotta a kormányt, de sikerült visszanyernie az uralmat a jármű felett, mielőtt még baj történt volna.
– Mi a fene!
– Csak vezess, Peter.
Sarah kivette a revolvert a táskából. Az ölébe tette, és várt. Közben a tükörben a furgont figyelte.
Az lemaradt egy kicsit, de azért, hogy megint lendületet vehessen.
– Most jön...
Peter az ütközés pillanatában a gázra taposott, így mindössze egy bökést éreztek. A furgon megint lemaradt, és a következő fél mérföldön keresztül nem jött közelebb öt-hat autóhossznyinál.
– Ezt nem értem – mondta Evans. – Most akkor le akarnak lökni minket az útról vagy sem?
– Szerintem nem. Lássuk, mi történik, ha lassítasz – javasolta Sarah.
Evans negyven mérföldre csökkentette a sebességet.
A furgon is lassított.
– Csak követnek minket – állapította meg Sarah.
Miért?
Kóbor esőcseppek kenődtek szét a szélvédőn. Az út is pettyes volt, de ezt még aligha lehetett esőnek nevezni.
A kék furgon még jobban lemaradt.
Bevettek egy kanyart, és egy tizennyolc kerekű kamiont pillantottak meg maguk előtt. Lassan gurult az úton, legfeljebb óránként harminccal. A hátsó ajtaján „A&P” feliratot lehetett látni.
– Na ne! – nyögött fel Evans. – Ezek közrefogtak minket!
Megpróbálta kikerülni a kamiont, de a sofőr az út közepén hajtott, ezért egyik oldalon sem volt elég hely a manőverre. Evans lassított.
– Csapdába estünk.
– Nem értem – motyogta Sarah. – Mit akarnak?
A kamion elzárta előlük az utat, a kék furgon viszont messzebb volt: jó néhány száz yard választotta el tőlük.
Sarah még mindig a választ kereste, amikor egy villám csapott le az út mellé, alig tíz yardra tőlük. Mindketten megugrottak.
– Jézusom, ez közel volt.
– Eléggé... – hagyta rá Sarah.
– Még sose láttam villámot ilyen közelről – jegyezte meg Evans. Mielőtt még Sarah válaszolhatott volna, egy második villám csapott le, közvetlenül eléjük. Iszonyatosat csattant, Evans ijedtében majdnem keresztbe állította a terepjárót az úton.
– A rohadt életbe!
Mire a harmadik villám is lecsapott, egyenesen bele az autó karosszériájába, fehér izzásba vonva az autót, és kis híján beszakítva a dobhártyájukat, Sarah már sejtette, hogy mi történik. Evans rémülten felordított, és elengedte a kormányt; Sarah belekapaszkodott, és visszairányította az autót az útra.
A negyedik mennykő Evans mellett csapott az útba, arasznyira az autótól. Az oldalablak reccsent egyet, és darabokra hullt.
– A kurva életbe! – kiáltott fel Evans. – A rohadt kurva életbe! Mi folyik itt?
Sarah számára túlságosan is nyilvánvaló volt.
Vonzzák a villámokat.
Újabb villám csapott le, aztán még egy, szikrázó fehér fényfolyamként szétterülve a motorházon. Egy hatalmas fekete horpadást hagyott rajta.
– Nem csinálom tovább – jelentette ki Evans. – Képtelen vagyok rá.
– Te csak vezess, Peter – szorította meg a karját Sarah. – Vezess!

Még két villám csapott az autóba gyors egymásutánban. Sarah égett szagot érzett, de nem tudta megítélni, honnan jön. Az viszont most már nyilvánvaló volt számára, miért koccantak nekik olyan óvatosan. A kék furgon valamit az autójukra tapasztott. Egy olyan elektronikus kütyüt, amely vonzza a villámokat.
– Mit csináljunk? Mit csináljunk? – nyöszörgött kétségbeesetten Evans.
Kétoldalt sűrű fenyves szegélyezte az utat.
Használd azt, ami rendelkezésedre áll, ösztökélte magát Sarah.
Előbb a hátsó szélvédőbe kaptak egy kisülést, aztán egy következő úgy meglökte az autót, mintha egy óriási pöröllyel billentették volna faron.
– A pokolba velük! – kiáltott fel Evans, és oldalra rántotta a kormányt, egy alig észrevehető erdei útra kanyarodva a terepjáróval.
Sarah egy kopott helységnévtáblát látott elvillanni. Sötétség ölelte körül őket. Hatalmas fenyőfák borultak föléjük. A villámlás azonnal megszűnt.
Hát persze, gondolta Sarah. A fák!
Még ha vonzzák is a villámokat, azok a magasabb fákba fognak csapni.
Egy pillanattal később ez meg is történt. Egy hangos csattanást hallottak hátulról, és egy villám cikázott végig az egyik fenyőn, kettőbe hasítva és lángra lobbantva a törzset.
– Erdőtüzet fogunk okozni!
– Nem érdekel – vont vállat Evans. Gyorsan hajtott a göröngyös földúton, és az autó ugrált is rendesen, de terepjáró volt, magas alvázzal, ezért Sarah nem aggódott.
Inkább hátranézett. A tűz már kezdett szétterjedni a fa körül.
– Mi történik ott, Sarah? – hallotta Kenner hangját a rádióból.
– Le kellett térnünk az útról. Belénk csapott a villám.
– Többször is! – kiáltotta Evans. – Folyamatosan!
– Szerintem rátettek az autóra egy olyan izét – mondta Sarah.
– Akkor szálljanak ki, és távolodjanak el tőle – utasította őket Kenner. – Olyan közel a földhöz, amennyire csak lehet.
Kikapcsolt.
Evans nem lassított.
– Nem fogok kiszállni – jelentette ki. – Itt bent szerintem biztonságosabb. Mindig azt mondják, hogy ha villámlik, ne szállj ki a kocsiból. A gumikerekek elszigetelnek a földtől.
– De valami ég! – szimatolt a levegőbe Sarah.
Az autó ugrált és dülöngélt. Sarah, aki csak az ülésbe mert kapaszkodni, nem győzött egyensúlyozni.
– Nem érdekel. Nem szállok ki – mondta eltökélten Evans.
– A tank felrobbanhat.
– Nem szállok ki, és kész! – Az ujjpercei elfehéredtek, annyira markolta a kormányt.
Egy tisztás tűnt fel előttük. Magas, sárga fű nőtt rajta.
Egy villám csapott le félelmetes erővel. Az oldaltükör szétrobbant, az autó megrogyott.
– A francba! – mérgelődött Evans. – Kidurrantotta a kereket!
– Ennyit a szigetelésről – vetette oda Sarah.
A terepjáró csikorogva továbbvonszolta magát, de az alja most már annyira ráfeküdt a kátyús földútra, hogy alig haladtak.
– Peter – mondta Sarah.
– Jól van, kiszállunk, csak előbb jussunk el a tisztásig.
– Nem hiszem, hogy lesz rá időnk.
Az út azonban kisimult, és Evans gázt adott. Néhány pillanattal később behajtottak a tisztásra. A vizes fű takarásából naptól kifehéredett háztetők tűntek elő. Állapotuk nem hagyott kétséget afelől, hogy egy szellemvárosban vannak.
Az út szélén tábla állt AURORAVILLE, 82 LAKOS felirattal. Ahogy egy újabb villám sújtott le, Evans ijedten félrerántotta a kormányt, és feldöntötte a táblát.
– Most már megállhatunk, Peter?
– Oké, csak hadd menjek egy kicsit közelebb.
– Most, Peter!
Lefékezett, és mindketten kilökték az ajtót. Sarah kivetette magát, olyan messzire a terepjárótól, amennyire csak bírt. A következő villámnak éppen most kellett lecsapnia. Olyan közel volt, hogy forró szele fellökte Sarah-t.
A lány négykézlábra emelkedett, és az autó mögé került. Evans a túloldalon volt, és valamit kiabált, de Sarah nem értette, hogy mit. Benézett a hátsó lökhárító alá.
Nem volt ott semmi.
De nem volt ideje a fejét törni, mert egy újabb villám belecsapott a terepjáró farába. Az autó megugrott, mint egy megbokrosodott ló, és a ripityára tört hátsó szélvédőből üvegcserepek robbantak szanaszét. Sarah ijedten összehúzta magát, aztán legyőzve félelmét, a legközelebbi épület felé indult. Még mindig nem mert lábra állni.
Evans valahol előtte volt, és neki kiabált, de még mindig nem lehetett érteni szavait a mennydörgésben. Egyébként sem érdekelte most Sarah-t. A lényeg most volt, hogy eljusson az épületig, ahol biztonságban lehet a villámoktól. Aztán majd...
A keze alatt deszkát érzett.
Egy lépcsőfok volt.
Félrehúzta a füvet, és egy veranda tárult eléje, egy düledező épület eleje, egyik szélén egy féloldalasan lógó, olvashatatlanná kopott táblával. Evans ott állt az épület ajtajában, és csak kiabált, kiabált.
– Vigyázz! Skorpiók! – hallotta meg végül Sarah.
A veranda tele volt velük. Apró, halványsárga, fullánkjukat fenyegetően az égnek meresztő skorpiókkal, legalább kéttucatnyival. Meglepően gyorsan mozogtak, oldalazva, mint a rák.
– Állj fel!
Sarah felegyenesedett, és rohanni kezdett, kíméletlenül agyontaposva az útjába kerülő pókszabásúakat. Közben egy villám belecsapott a tetőbe; a tábla döndülve a verandára zuhant. Sarah azonban már bent volt az épületben.
– Ez az! Megcsináltuk! – ujjongott Evans az öklét rázva az ég felé.
– Legalább nem kígyók voltak – zihálta Sarah.
– Hogyan?
– A csörgőkígyók szeretik az ilyen régi épületeket.
– Jézusom!
Kint eldördült az ég.
A villámlás folytatódott.

Sarah a poros, maszatos üvegen át a terepjárót nézte, és azon tűnődött, miért nem csapkodják a villámok az autót most, hogy elhagyták. És miért csapták, amikor nem is volt rajta olyan izé... villámcsapda. De akkor miért lökte meg a furgon a terepjárót? Evans felé fordult, hogy megkérdezze, ő mit gondol erről az egészről...
Egy villám telibe találta a tetőt. A faszerkezet egy jókora része leszakadt, fedetlenül hagyva az épület belsejét. A villámcsapás fekete krikszkrakszot hagyott a padlón, mintha autogramot akart volna hagyni nekik. A száraz padlódeszkák felől füst szállt, a levegőnek tömény ózonszaga volt.
– Itt nem vagyunk biztonságban – mondta Evans, és azzal kirohant az épületből.
– Húzódj le! – kiáltott utána Sarah, és követte.
Az eső most már kíméletlenül csapkodott, alaposan eláztatva őket, amíg átrohantak a szomszéd épületig. Ennek téglakéménye volt, és úgy tűnt, sokkal masszívabb, mint az előző. A legközelebbi ajtó zárva volt, de a következőt már tárva-nyitva találták. Sarah berohant. Egy villám csapott le mögéje; a veranda egyik tartóoszlopa szétforgácsolódott, a teteje megroggyant. A lökéshullám betört egy ablakot is, és Sarah, hogy védje az arcát az üvegszilánkoktól, gyorsan elfordult. Csak most vette észre, hogy egy kovácsműhelyben vannak. A helyiség közepét egy nagy tűzhely foglalta el; körülötte és fölötte különféle fémszerszámok lógtak.
A falakon patkókat, harapófogókat, mindenféle kovácsolt holmit lehetett látni.
A hely tele volt fémmel.
Az ég fenyegetően eldördült.
– Ki kell jutnunk innen – kiáltotta Evans. – Ennél rosszabb helyet...
Nem jutott a mondat végére. A villám átcsapott a mennyezeten, bele a tűzhelybe, téglákat dobva szét minden irányba. Sarah lebukott, és közben védeni próbálta magát, ahogy tudta, de esélye sem volt. Egy tégla kiütötte alóla a lábát, egy másik pedig homlokon találta. A világ elsötétült, a mennydörgés távoli morajlássá szelídült, majd teljesen elenyészett.

AZ ERDŐBEN
OKTÓBER 11., HÉTFŐ
11.11

Kenner tizenöt mérföldre volt tőlük, a 47-es úton. Vezetett, és közben Sarah rádióján át hallgatózott. A lány övére csatolt készülék még mindig be volt kapcsolva. Nem volt könnyű megállapítani, hogy mi történik, mert a villámlás nagyon zavarta az adást, de annyi kiderült belőle, hogy bár Sarah és Peter kiszállt a terepjáróból, a villámok továbbra is követik őket.
Kenner teli torokból kiabált a rádióba, de Sarah így sem hallotta. Talán levette a hangerőt, vagy túlságosan lekötötte az, ami a szellemvárosban történt.
– Magát követi! – kiáltotta neki újra és újra, de Sarah nem reagált.
Erre most jött az a hatalmas reccsenés, és minden elhalkult. Kenner csatornát váltott.
– Szandzsong!
– Professzor?
– Hallotta ezt?
– Igen.
– Hol van most?
– Észak felé tartok a 190-esen. Olyan három mérföldre lehetek a pókhálótól.
– Arrafelé még nem villámlik?
– Nem, de már esik. Most hulltak az első cseppek a szélvédőre.
– Oké. Várjon.
Visszakapcsolt Sarah csatornájára. Még mindig sercegett, de mintha már kezdett volna halványodni.
– Sarah! Ott van? Sarah! Sarah!
Kenner egy erőtlen köhögést hallott.
– Sarah!
Kattogás, zörgés hallatszott. Valaki a rádióval babrált.
– Itt Peter. Evans.
– Mi történt?
– ...meghalt.
– Mi?
– Meghalt. Sarah halott. Fejen találta egy tégla, és elesett, és aztán belecsapott egy villám. Itt vagyok mellette. Meghalt, ó; istenem, meghalt.
– Próbálkozzon mesterséges lélegeztetéssel.
– Mondom, hogy meghalt!
– Peter! Szájból szájba!
– Istenem... Teljesen kék...
– Ez azt jelenti, hogy él, Peter.
– ...mint egy hulla. Egy hulla...
– Hallgasson ide, Peter...
Evans azonban nem hallgatta. Az idióta elállíthatott valamit, mert elment az adás. Kenner tehetetlenségében elkáromkodta magát. Aztán újabb reccsenést hallott. Kenner tudta, mit jelent.
Újabb villám csapott le.

– Szandzsong!
Most már Szandzsong csatornáján is csak statikus zörejt hallott. Tíz... tizenöt másodperce. Tehát Szandzsongot is villámütés érte. Kenner csak most jött rá, hogy mi okozhatta.
Szandzsong visszatért. Köhögött.
– Jól van?
– Az autó közvetlen közelébe csapott egy villám. Hihetetlen.
– Azt hiszem, tudom, hogy mi okozza – mondta Kenner. – A rádiók.
– Gondolja?
– Honnan szerezte őket?
– FedExszel hozattam DC-ből.
– Személyesen vette át őket?
– Nem. A recepcióra adták le a csomagot. Akkor vettem át a tulajtól, amikor bejelentkeztem. A doboz le volt zárva.
– Dobja el! – mondta Kenner.
– De itt kint nem működnek a mobilok! Hogy fogunk kommuni...
Az adás megszakad. Csak statikus zörejt lehetett hallani.

– Peter!
Nem jött válasz, még zörej sem. A rádió hallgatott.
– Peter! Válaszoljon! Peter! Ott van?
Semmi.
Kenner várt még néhány másodpercet, aztán kidobta a rádiót, és feltekerte az ablakot. Most már itt is csepergett. A telefon az út szélén landolt, a fűben.
Alig tett meg száz yardot, egy villám csapott le éppen arra a helyre, ahová a rádiót kidobta.
Tehát a rádiók tehettek róla. Valaki megbabrálta őket. De hol? DC-ben vagy Arizonában? Ez jó kérdés volt, és pillanatnyilag nemcsak eldönthetetlen, hanem lényegtelen is. A lényeg az volt, hogy lőttek az akciónak. Kenner persze még lecsaphatott volna, és esetleg Szandzsong is, ha egyáltalán életben volt, de a rádiók nélkül nem sok esélyük lett volna. Elég lett volna egy fél perc eltérés a két rajtaütés közt, és a második csapat már felkészülten várhatta volna a támadást.
A harmadik üteg pedig... Még ha Sarah és Peter éltek is, használhatatlanok voltak. A harmadik üteg tehát érintetlen fog maradni.
Vagyis egy, legjobb esetben két üteget tudnak semlegesíteni.
Elég lesz ez?
Lehet, gondolta Kenner.
A sötét égbolt alatt sápadt csíkként kanyargó útra koncentrált, és próbált nem gondolni a barátaira. Azt, hogy életben vannak-e még, nem tudhatta, de azt igen, hogy ha nem állítja meg a vihart, százak fognak meghalni. Gyerekek, családok. Elázott papírtányérok és tetemek a sárban...
Valahogy meg kell állítania őket.

MCKINLEY
OKTÓBER 11., HÉTFŐ
11. 29

– Anyu! Anyu! Brad megütött! Anyu! Mondd meg neki, hogy hagyjon békén!
– Bradley! Hányszor mondjam még neked, hogy hagyd békén a húgodat?
Miguel Rodriguez, az arizonai közlekedésrendészet járőre a park szélén állt, és az autójának támaszkodva a piknikezőket nézte. Dél felé járt, a gyerekek kezdtek megéhezni, és ahogy ilyenkor lenni szokott, ingerültebbek voltak. A park területéről vidáman kanyargó grillfüstoszlopok emelkedtek az egyre komorabb és komorabb égbolt felé. A szülők aggódva méregették a felhőket, de egyikük sem szedelőzködött. Itt még nem esett, de már hallani lehetett, hogy néhány mérfölddel odébb, északon villámok csattognak.
Rodriguez az autó hátsó ülésén heverő hangtölcsérre pillantott. Már egy félórája türelmetlenül arra várt, hogy Kenner ügynök rádión engedélyt adjon a park kiürítésére. Rodriguez nem értette, hogy miért kell megvárnia ezt, de Kenner ragaszkodott hozzá. Azt mondta, nemzetbiztonsági ügy Rodriguez ettől sem lett okosabb – hogy a fenébe lehetett egy piknik nemzetbiztonsági ügy? A parancs azonban parancs volt. Rodriguez tehát várt, és nyugtalanul az eget fürkészte. Még akkor sem cselekedett, amikor a meteorológiai szolgálat bejelentette, hogy a keleti megyékben hirtelen árvíz veszélye áll fenn Kayenta, Two Guns és Camp Payson térségében, pedig McKinley is idetartozott.
Honnan is tudhatta volna, hogy hiába várja Kenner jelentkezését.

AURORAVILLE
OKTÓBER 11., HÉTFŐ
11.40

Utólag visszatekintve Peter Evanst a bizsergés mentette meg, amit a rádiót tartó izzadt tenyerével érzett. Kennerrel beszélt, amikor a rádió alig érezhetően megcsiklandozta. Nem értett az elektronikához, de tudta, hogy Boldenék valamilyen áramköri szerkezettel ejtették csapdába a villámokat, és most hirtelen összeállt a kép. Rémülten eldobta magától a rádiót. A készülék a műhely másik végébe repült, és egy vasszerkezetnek vágódott.
Egy másodperc sem telt bele, és egy vakítóan fehér istennyila csapott le az adó-vevőre. Evans levetette magát. Sarah testén feküdt, keresztben. Ahogy ott lapult, kábultan a félelemtől, csengő füllel, egy pillanat erejéig mintha mozgást érzékelt volna maga alatt.
Felállt, és köhögni kezdett. A műhelyt füst töltötte meg. A szemközti fal égett. A lángok még kicsik voltak, de mohón nyaldosták a faszerkezetet. Evans a lányra nézett. Kék volt és mozdulatlan. Meghalt, ehhez kétség nem férhetett. Biztosan csak képzelte, hogy mozgott. De azért...
Befogta Sarah orrát, és szájból szájba lélegeztetést adott neki. A lány ajkai jéghidegek voltak. Ijesztő volt. A tűz közben vészesen elharapózott. El kellett hagynia az épületet, mielőtt még az egész rászakad. Különben sem volt értelme tovább próbálkoznia.
A lángok már a mennyezet gerendáit ropogtatták. Evans pánikba esett. Felugrott, és kirohant az esőbe. A hőség után a hideg zuhatag valósággal sokkolta – és magához térítette. Hátranézett, és meglátta Sarah-t a padlón. Képtelen volt otthagyni.
Visszament a házba, belekapaszkodott a lány hónaljába, és kivonszolta a szabadba. Az ernyedt test hihetetlenül nehéz volt. Sarah feje hátrabicsaklott, a szeme csukva volt, a szája tátva. Halott volt.
Evans letette a sárga fűbe, letérdelt melléje, és megint fújni kezdte a tüdejébe a levegőt, szájból szájba. Fogalma sem volt róla, mennyi ideig csinálta. Egy vagy két, de az is lehet, hogy öt percig. Tudta, hogy nem sok értelme van annak, amit csinál, de ügyelnie kellett a ritmusra, és így legalább nem volt ideje a saját nyomorúságával törődni. Azzal, hogy kint van az erdő közepén, egy szellemvárosban, a zuhogó esőben, egy..
Sarah megrázkódott, aztán hirtelen felült, és görcsösen köhögni kezdett. Evans nem akart hinni a szemének.
– Sarah! – Megvárta, hogy a roham lecsillapodjon, aztán az ölébe fektette a lány fejét. Sarah lélegzett, és szaporán pislogott, de úgy tűnt, még mindig nincs magánál. – Gyerünk, Sarah...
Sarah megrázta a fejét, aztán kinyitotta a szemét, és ránézett.
– Peter... Mindjárt szétrobban a fejem.
Evans majdnem sírva fakadt.

Az eső vadul csapkodta a szélvédőt, és olyan sötét lett, mintha beesteledett volna. Szandzsong felkapcsolta a fényszórót. A rádiót már percekkel korábban eldobta, így a villámok lemaradtak – még hallani lehetett a morajlásukat.
Szandzsong a GPS-re pillantott, és megállapította, hogy már csak néhány száz yardra van a pókhálótól. Már csak a földutat kellett megtalálnia, hogy megközelíthesse a tisztást. Az út szélét pásztázta a tekintetével, amikor észrevette az első rakétákat. Fekete madarakként röppentek fel a sötét, gomolygó felhők közé.
Egy másodperccel később villámok egész sorozata csapott le a huzalok közvetítésével.

Kenner, bár tíz mérföldre volt tőle, szintén észrevette a harmadik pókhálóból kilőtt rakétákat. Ezeket már nem állíthatták meg, de száz még a földön volt.
Jobbra kanyarodott az útról, gurult néhány yardot, és máris a tisztáson találta magát. A tisztás egyik szélén egy tizennyolc kerekű kamion állt, mellette pedig két férfi sárga esőköpenyben. Egyikük egy dobozt tartott a kezében – a távkapcsolót.
Kenner habozás nélkül a gázpedálra taposott. A férfiak dermedten nézték a feléjük száguldó terepjárót, aztán az utolsó pillanatban félreugrottak. Kenner csikorogva végigszántotta a vezetőfülke oldalát, és kivágtatott a rakétamezőre.
A visszapillantó tükörben látta, hogy a két esőköpenyes feltápászkodik, de most nem ért rá velük foglalkozni. Bent volt a pókhálóban, a vezetékek közt, és tekegolyót játszott a vetőcsövekkel. Abban reménykedett, hogy működésképtelenné tudja tenni a hálózatot – de csalódnia kellett.
A rakéták, tűzcsóvát húzva maguk után, felemelkedtek.

Szandzsong bent volt a tisztáson. Jobboldalt egy kunyhót látott, mellette pedig kamiont. A kunyhóban villany égett, az ablakok mögött emberek mozogtak. Az ajtón vezetékek kígyóztak elő és tűntek el a fűben.
A nepáli egyenesen a kunyhónak irányította az autót, és bekapcsolta a sebességszabályozót.
Az ajtón egy férfi rohant ki, kezében géppisztollyal. A fegyver torkolatából tűz csapott ki, és a terepjáró szélvédője ripityára tört. Szandzsong kilökte az ajtót, és eltartva magától a puskát, kivetette magát a fűbe.
Épp időben nézett fel ahhoz, hogy láthassa a kunyhóba csapódó terepjárót. Az ütközést rengeteg füst és hangos kiabálás követte. Szandzsong várt. Húsz yardra lehetett a kunyhótól.
Egy pillanattal később a géppisztolyos izgatottan kiabálva előrohant a terepjáró mögül; a vezetőt kereste.
Szandzsong lőtt. A férfi hanyatt vágódott.
Egy második férfi szaladt ki az esőbe. Meglátva a földön heverő társát, rémülten hátrahőkölt, és lebújt a terepjáró elülső lökhárítója mögé. Amikor előrehajolt, hogy odakiáltson a lelőtt férfinak, Szandzsong elsütötte a puskát. A férfi eltűnt, de Szandzsong nem volt biztos benne, hogy eltalálta.
Helyet kellett változtatnia. A víz leverte a füvet, így az nem sok fedezéket nyújtott. Szandzsong oldalra gurult vagy tízyardnyit, aztán óvatosan előrébb kúszott. A kunyhóban sötét volt, és mozgást sem észlelt. A kiabálás is abbamaradt, de a mennydörgések robaján és az eső kopogásán át mintha rádió recsegését hallotta volna. És halk hangokat.
Még voltak a házikóban.
Szandzsong lelapult a fűbe.

Evans az esővel és a csavarkulccsal küszködött. Miután az utolsó csavar is a helyére került, még egyszer meghúzta mindegyiket – az út most már nemcsak kátyús volt, hanem ragadós is a sártól, és nem szerette volna elhagyni a kereket – megtörölte az arcát, és felegyenesedett.
Sarah az autóban ülve várta. Evansnek úgy kellett odacipelnie-vonszolnia. A lány még mindig kába volt, éppen ezért lepte meg annyira Evanst, hogy kikiáltott neki az esőbe.
Evans felnézett.
A távolban, a tisztás túlsó szélén egy fényszórópór jelent meg.
Evans hunyorogva megpróbált átlátni az esőfüggönyön.
A kék furgon volt az.
– Peter!
Eldobta a csavarkulcsot, és gyorsan megkerülte az autót. Mire beült, Sarah már beindította a motort. Evans sebességbe kapcsolt. A kék furgon egyenesen feléjük száguldott a tisztáson át.
– Menjünk! – sürgette Sarah.
Evans a gázpedálra taposott, és behajtott a fák közé, a földútra, amelyen jöttek. A furgon elhajtott a füstölgő kovácsműhely mellett – az eső kioltotta a tüzet, már csak parázs sistergett –, és követte őket az úton.

Kenner megfordult, és teljes sebességgel a kamion felé hajtott. A két férfi még mindig ott állt, és most az egyikük pisztolyt rántott, s lőni kezdett. Kenner lehúzódott a műszerfal mögé, de nem változtatott irányt, és egy pillanattal később telibe is találta a fegyverest. A férfi felemelkedett a levegőbe, és átszállt a száguldó autó felett. A másik megúszta.
A professzor oldalra rántotta a kormányt, és farolásra késztetve az autót, megfordult. A kapcsolódobozos férfit sehol sem látta, a másik azonban alig vakarta össze magát a fűből, már megint pisztolyt emelt. Kenner másodszor is elütötte. A férfi elterült, és ezúttal a terepjáró átdöccent rajta.
A másikat azonban mintha a föld nyelte volna el.
Kenner megint irányt váltott. Csak egy hely volt, ahová a kapcsolódobozos mehetett: a kamion.

Szandzsong még mindig a fűben feküdt, amikor valaki beindította a kamion motorját. Látni egyelőre semmit sem látott, mert a terepjáró eltakarta előle a vezetőfülkét. A láthatatlan sofőr sebességbe kapcsolt, és tolatni kezdett. Szandzsong felpattant, és futni kezdett.
Egy golyó fütyült el mellette. Szandzsong hasra vágta magát.
Valaki még bent volt a házban.
A fű rejtekében, kúszva a kamionhoz közelített. Valaki megint tüzet nyitott, és hajszálon múlt, hogy nem találta el. Vagyis az illető pontosan tudta, hogy hol van... ez pedig csak egyet jelenthetett.
Szandzsong hátrafordult, kitörölte a szeméből az esőt, és a puska távcsövével végigpásztázta a kunyhó tetejét. A fickó ott volt, a tetőnyereg fedezékében. Szandzsong egyetlen határozott lövéssel átlőtte a zsindelyt. A férfi eltűnt, a puskája zajosan lecsúszott a tetőről.
A nepáli felpattant, hogy a kamion után rohanjon, de az már kihajtott a tisztásról, és hamarosan eltűnt szem elől.

Kenner kiszállt a terepjáróból, és leguggolt. Most már látta a fickót: a kamion alá bújt.
– Ne lőjön! Ne lőjön! – könyörgött a férfi.
– Jöjjön elő szép lassan, felemelt kézzel! – utasította Kenner. – Látni akarom a kezét!
– Csak ne lőjön!
– Jöjjön ki. Lassan és...
Egy váratlan géppisztolysorozat kaszálta le körülötte a füvet. Kenner a nedves földbe préselte magát.

– Gyorsabban! – nézett hátra Sarah.
A terepjáró nagyokat zökkent a sárban, a reflektorok fénye vad táncot járt a fák törzsén.
– Nem tudok! – felelte Evans.
– Mindjárt utolérnek minket! Taposs bele!
Már majdnem kiértek az erdőből. Evansnek eszébe jutott, hogy az út bevezető szakasza simább volt, ezért gázt adott.
A főúthoz érve dél felé kanyarodott.
– Mit csinálsz? – kérdezte Sarah. – A rakétamezőre kell mennünk!
– Elkéstünk vele. Visszamegyünk a parkba.
– De megígértük Kennernek...
– Késő. A vihart már nem állíthatjuk meg. Vissza kell mennünk, hogy segítsünk azoknak a családoknak a parkban.
Maximális teljesítményre tekerte az ablaktörlőt, és megpróbált gyorsabb lenni a viharnál – és az őket követő kék furgonnál.

Miguel Rodriguez járőr a vízesést figyelte. Egy órával ezelőtt még fehér köd formájában porzott alá a szikla széléről, most viszont barnás volt, és jócskán megnőtt a hozama. A folyó is emelkedni kezdett, a sodrása folyamatosan nőtt, és barátságtalan sárszínt kapott.
A parkban azonban még mindig nem esett. A levegő határozottan nedvessé vált, és néhány percig csepergett is egy kicsit, de aztán elállt. Néhányan összecsomagoltak, és tétován várták, hogy mi lesz, a családok többsége azonban nem törődött a közeli viharral. Az iskolaigazgató körbejárta a piknikezőket, és biztatta őket, hogy maradjanak, mert a vihar el fog vonulni.
Rodriguez ideges volt, ráadásul kényelmetlenül is érezte magát a nedvességtől nyirkossá vált egyenruhában. Fel-alá járkált az autó mellett, a hangtölcsérre pillantva, valahányszor elhaladt a nyitott hátsó ajtó előtt. Cselekednie kellett volna, de nem tudta, mitévő legyen.
Nem értette, miért nem hívta még Kenner. A park egy kanyonban volt, és minden előjel arra utalt, hogy árvíz lesz. Rodriguez egész életében Észak-Arizonában élt. Tudta, hogy már most ki kellene ürítenie a parkot.
Miért nem jelentkezik Kenner?
Dobolni kezdett az autó tetején.
Még öt percet vár, döntötte el. Öt percet, és nem többet.
A legjobban a vízesés aggasztotta, mert tudta, hogy a víz köveket is magával sodorhat, és nem kell nagyoknak lenniük ahhoz, hogy abból a magasságból alázuhanva halálos veszélyt jelentsenek a szikla tövénél pancsoló kölykökre.
Rodriguez már azt fontolgatta, hogy kiürítteti a vízesés környékét, amikor valami különösre lett figyelmes. Fent, a szikla tetején egy parabolaantennás furgon jelent meg. Úgy nézett ki, mint egy televíziós közvetítőkocsi. Még valamilyen logó is volt az oldalán, de ebből a távolságból nem lehetett kivenni, hogy mit ábrázol. Az autóból egy férfi szállt ki, kamerával a vállán. Leguggolt a szikla szélére, és a parkra irányította a gépét. Egy szoknyát és blúzt viselő nő is megjelent mellette. Ide-oda mutogatott, és az operatőr engedelmesen abba az irányba fordult a kamerával, amerre utasították.
Kétség nem fért hozzá, hogy ez egy híradós stáb.
De mit keresnek a híradósok egy iskolai pikniken? – tette fel magának a kérdést Rodriguez.
Rodriguez hunyorogva a logót nézte. Sárga és kék színű volt, és egymásba kapcsolódó köröket ábrázolt. Nem találta ismerősnek. Az biztos volt, hogy nem valamelyik helyi adótól jöttek. De nemcsak ez nem stimmelt velük; a járőrt az is nyugtalansággal töltötte el, hogy épp most jelentek meg itt, amikor vihar készül.
Úgy döntött, felmegy, és beszél velük.

Kenner nem akarta megölni a kamion alatt fekvő fickót. Eddig még egyetlen ELF-tagot sem sikerült elfogni, és ez most ideális jelöltnek tűnt. A hangjából ítélve nagyon berezelt, és nem lehetett több huszonöt évesnél. Nyilván a cimborája halála is megrázta. És nem értett a géppisztolyokhoz...
A fickó tehát most attól rettegett, hogy ő is a társa után megy Kenner remélte, hogy ez majd kétségeket fog ébreszteni benne az ügy iránt elkötelezettségét illetően.
– Jöjjön ki, és nem esik baja!
– Kapja be! – felelte a fickó. – Különben is, ki maga? Mi baja velünk, mi? Nem érti, ember? A bolygót akarjuk megmenteni!
– Eddig csak a törvényt szegték meg – világosította fel Kenner.
– A törvényt! – mondta megvetően a fickó. – A törvényt azok a vállalatok diktálják, amelyek élhetetlenné teszik a környezetet, és emberi életeket tesznek tönkre!
– Ha valaki emberi életekkel játszik, az maga – mondta Kenner. Képtelen helyzet volt. Itt hasaltak a vizes fűben, egy vihar kellős közepén, és eszmecserét folytattak a világ dolgairól. De ha ez volt az ára annak, hogy élve foghatja el a fickót, hajlandó volt megfizetni.
– Hé, én senkinek sem akarok ártani – állította a fickó. – Még magának se.
– Gyerekeket fog megölni. A parkban. És piknikező családokat.
– Áldozatok nélkül nincs társadalmi fejlődés. A történelem is ezt bizonyítja.
Kenner nem volt biztos benne, hogy a fickó el is hiszi, amit mond, de abban sem, hogy egy ártatlan, akinek addig duruzsoltak a fülébe, míg nem sikerült tévútra terelniük. Vagy inkább az ő figyelme lett volna az, amit el akartak terelni?
Kenner átnézett a terepjáró alatt, és két lábat látott a túloldalon. Valaki a hátába akart kerülni.
Tétovázás nélkül bokán lőtte az illetőt. Egy szakállas, negyvenöt körüli férfi vágódott el fájdalmas ordítással. Ha valaki, ez nem egy félrevezetett fiatal volt. A pasas oldalra hengeredett, és lőni akart a géppisztolyával...
Kenner egymás után kétszer is meghúzta a ravaszt. A férfi kiejtette a géppisztolyt a kezéből, rángatózott néhányat, és meghalt.
A kamion alatt rejtőzködő fiatalember is tüzet nyitott. Kenner hallotta, hogy a golyók átütik a terepjáró karosszériáját, de neki nem esett baja.
– Az utolsó esélye! – kiáltotta a földhöz simulva, miután csend lett.
– Kapja be!
Kenner várt. Hosszú, feszült csend következett, csak az eső zuhogását lehetett hallani. Szakadt, mintha dézsából öntötték volna.
– Hallottad, te rohadék seggfej? – rikoltotta a fickó.
– Hallottalak – felelte Kenner.
Csak egyszer lőtt.

Igazi sivatagi zuhé, gondolta Evans a kormányt markolva. Az eső szinte egybefüggő, átláthatatlan vízfüggönyt alkotott, arra kényszerítve őt, hogy előbb ötvenre, majd negyvenre csökkentse a sebességet. Most pedig harminccal cammogott. Szerencséjükre a nyomukban guruló furgon vezetője sem volt jobb helyzetben.
Pedig a szembejövő forgalomtól igazán nem kellett tartaniuk: az úton rajtuk kívül gyakorlatilag senki nem közlekedett – akikkel találkoztak, félrehúzódva várták, hogy az eső alábbhagyjon. Normális ember ilyenkor ezt tette.
Az aszfaltot elöntötte a víz, hol hatalmas tócsákkal, hol sebesen rohanó patakokkal kellett megküzdeniük. Akadt olyan szakasz is, ahol Evans megbecsülni se tudta a víz mélységét, de a terepjáró eddig jól vette az akadályokat.
Az útjelző táblák gyakorlatilag eltűntek. Ugyan a helyükön voltak, de a tájra éjszakai sötétség borult, és a fényszórók képtelenek voltak áthatolni az esőn. A látótávolság nem volt több néhány yardnál.
Evans a lányra pillantott, de az úgy ült mellette, mint egy szobor. Nem szólt, nem mozdult, látszólag még levegőt sem vett. Evans azon tűnődött, vajon jól van-e.
A tükörbe nézve hol látta a furgon fényszóróját, hol nem. És nem a kanyarok, hanem az eső miatt.
– Nemsokára a parknál leszünk – mondta Sarah-nak. – Legalábbis remélem.
Evans megtörölgette a párás szélvédőt. Most már valamivel jobban látott. Egy szelíden lejtő domb tetején voltak, és...
– Ó, ne!
– Mi van? – riadt fel Sarah.
– Ezt nézd!

A völgyben, ahol korábban egy ezüstös patakocska folyt át egy átereszen, most egy vadul hömpölygő folyamot lehetett látni, amely az egész utat ellepte egy jókora szakaszon.
Evans nem tudta megállapítani, milyen mély lehet. Talán nem volt túl mély, de...
– Peter! – szólalt meg Sarah. – Te megálltál!
– Tudom.
– Nem állhatsz meg.
– Nem tudom, hogy neki merjek-e indulni. – Hathüvelyknyi sárlé még egy autót is el tud vinni.
– Nincs más választásod.
A visszapillantó tükörben feltűntek a furgon fényszórói. Evans gázt adott, és közben a tükörben a furgont figyelte. Az is lelassított a dombtetőn, de aztán követte őket.
– Fonjad keresztbe az ujjaidat – mondta Evans.
– Már mindenemet keresztbe fontam.
Belehajtottak a megáradt patakba. A víz egészen az ablakokig felcsapott, és hallani lehetett, hogy az alvázat csapkodja. Evans attól félt, hogy elveszíti a gyújtást, de a motor egyelőre állta a sarat.
Már félúton jártak, és a víz nem is volt olyan mély – két, legfeljebb két és fél lábnyi lehetett. Evans már kezdett volna megkönnyebbülni, amikor Sarah felemelte a kezét, és előremutatott.
– Peter...
Egy kamion közeledett szemből. Távolsági fényszóróval jött, és nem úgy nézett ki, mintha a vezetőjének szándékában állna lassítani.
– Ez megőrült... – motyogta Evans.
Óvatosan jobbra kormányozta a terepjárót a vízben, hogy helyet adjon a kamionnak.
Erre az is irányt változtatott. Egyenesen velük szembe robogott, változatlan sebességgel.
Evans csak most vette észre a logót a vezetőfülke fölött.
„A&P” – reklámozták a vörös betűk.

– Csinálj valamit, Peter!
– Mit?
– Akármit!
Evans szívesen cselekedett volna, de fogalma sem volt, mit tehetne. Szemből több tonna acél dübörgött egyenesen feléjük, hátulról pedig a kék furgon közeledett. A kamion már a vízben volt, hatalmas hullámot tolva maga előtt.
– Peeeter!
Nem tehetett mást. Félrerántotta a kormányt, és belehajtott a hömpölygő patakba.
A terepjáró orral előre belebukott a patakba. A víz a szélvédőig ért, és egy pillanatig úgy tűnt, el fognak merülni, de aztán a lökhárító csikorogva átsiklott a meder sziklái felett, és a kerekek belekapaszkodtak az elmosott partba. Evans egy reményteli pillanatig azt hitte, végig tud gurulni a part mentén – a víz végül is nem volt olyan mély –, de a motor szinte azonnal leállt, és az autó lassan farolni kezdett.
Aztán a rohanó víz az egész autót elkapta.
Evans többször is megpróbálta újraindítani a motort, de az nem reagált. A terepjáró lágyan döcögve sodródott. Időnként nekiütközött egy sziklának és megállt, hogy aztán megint továbbcsordogáljon. Rövid idő alatt meglepően messze vitte őket az úttól.
Most, hogy a motor nem járt, az ablakok kezdtek bepárásodni. Evansnek folyamatosan törölgetnie kellett az ablakot, hogy kiláthasson rajta.
Sarah csendben volt. Az ülés karfáját markolta.
Az autót megint lefékezte egy szikla.
– Kiszálljunk? – kérdezte Sarah.
– Inkább ne. – Az autó rázkódni kezdett.
– Szerintem meg igen.
Az autó megint mozgásba lendült. Evans tett egy újabb próbát, de a motor most sem indult. Evansnek támadt egy ötlete.
– Sarah! Nyisd le az ablakot.
– Mi?
– Nyisd le az ablakodat.
– Ja. – A lány megnyomta az ablakemelő gombját. – Nem működik.
Evans is megpróbálta. Nála sem működött. Az elektromos rendszer meghalt.
Azért a biztonság kedvéért a hátsó ablakot is megnézte. Gond nélkül leereszkedett.
– Hé! Sikerült!
Sarah nem válaszolt. Előrenézett. A víz itt sebesebben rohant, az autó kezdett felgyorsulni, majd hirtelen megrándult, és ezt követően egészen másként kezdett viselkedni. Előrelendült, és lassan forogni kezdett. A kerekek már nem érintették a medret.
– Mi a fene ez? Hol vagyunk? – kérdezte riadtan Evans.
– Na ne! Már csak ez hiányzott! – nyögött fel Sarah.
Egy folyó közepén voltak, sáros, vadul hömpölygő vízzel és lebegő faágakkal, törmelékkel körülvéve. Az autó pillanatról pillanatra gyorsult, és a víz máris behatolt a küszöb felett. Már bokáig ért, és folyamatosan emelkedett. Ez pedig csak egyet jelenthetett.
Süllyedtek.
– Ki kellene szállnunk, Peter.
– Nem. – A folyó tele volt vándorkövekkel, örvényekkel, zúgókkal. Úszómellénnyel és védősisakkal talán lett volna esélyük, de egyébként... a biztos halált jelentette volna.
Az autó jobbra dőlt, aztán visszanyerte az egyensúlyát, de egyre jobban dülöngélt, azzal fenyegetve, hogy bármelyik pillanatban az oldalára fekszik és elsüllyed.
Evans kinézett a partra.
– Nem ismerős ez a hely? Milyen folyó ez?
– Kit érdekel? – kiáltott rá dühösen Sarah.
– Nézd!

Rodriguez járőr észrevette a folyón pörgő-bukdácsoló terepjárót, és azonnal megszólaltatta az autó szirénáját. Aztán felkapta a hangtölcsért, és a piknikezők felé fordult:
– Emberek, kérem hagyják el a területet! Közvetlen árvízveszélyben vagyunk! Mindenki menjen fel a legközelebbi dombtetőre, mégpedig azonnal! – Megint megszólaltatta a szirénát. – Siessenek! Hagyjanak mindent, és menjenek! Most!
Hátranézett, de a terepjárót már alig lehetett látni. Gyorsan távolodott, egyenesen a híd, és azon túl a kilencven láb mély zuhatag felé.
Rodriguez tudta, hogy az autó utasai nem fogják túlélni a zuhanást, de semmit sem tehetett értük.

Evans nemhogy ötleteket gyártani, de még gondolkodni is képtelen volt. Csak kapaszkodott, és figyelt. A jéghideg víz már térdig ért. Az autó egyre instabilabbá vált, a mozgása egyre kiszámíthatatlanabbá.
Egyszer összeütötték a fejüket Sarah-val, de a lány, azt leszámítva, hogy feljajdult, továbbra is szótlan maradt. Aztán Evans az ajtókeretbe verte be a fejét, és egy darabig csillagokat látott.
Egy híd tűnt fel előttük, hatalmas betonpillérekkel, melyek közt ágak, megperzselt fatörzsek, deszkák és egyéb lebegő szemét gyűlt fel.
– Csatold ki magad, Sarah! – kiáltotta Evans.
– Mit fogunk tenni?
– Kiszállunk.
Az autó nekiütközött egy halom egymásba gabalyodott faágnak. Megrázkódott egy pillanatra, aztán megakadt. Egy hűtőszekrény kocogtatta az oldalát. Az oszlop tövében voltak. A vízállás olyan magas volt, hogy az út alig tíz lábbal a fejük felett haladt el.
– Ki kell jutnunk, Sarah.
– Nem tudom kicsatolni! Beszorult!
Evans segíteni próbált, de a víz már derékig ért, vakon kellett tapogatóznia.
Az autó közben hintázni kezdett. Bármelyik pillanatban elszabadulhatott.

Szandzsong őrült tempóban vezetett. Látta Peterék terepjáróját a vízesés felé sodródni, és látta, hogy bár megakadtak a híd lábánál, még mindig nagy bajban vannak.
A hídon nagy volt a forgalom, a parkból menekülők türelmetlenül, egymást hajszolva igyekeztek minél távolabb kerülni a folyótól. Szandzsong elhajtott egészen odáig, ahol Peteréket sejtette, aztán kiugrott az autóból, és a korláthoz rohant.

Evans elszántan próbálkozott. Nem volt könnyű, mert az autó bukdácsolt és dülöngélt, mint egy tengeren hánykódó hajó, a hűtőszekrény egyre vadabbul ostromolta az ajtajukat, s az ágak is szemtelenül bökdösték a betört ablakokon át.
– Nem tudom kiszedni, Sarah. – Az ujjai teljesen elgémberedtek a hidegtől; a víz már majdnem a mellkasukig ért.
– Most mi legyen? – kérdezte rémülten a lány.
Evans nem tudta, mit mondjon neki. Aztán hirtelen beugrott neki. De hülye vagyok mondta magának, és a víz alá bukva lassan hűzni kezdte maga felé Sarah övét. Az ajtókeretbe rejtett görgő engedett. Evans kihúzta vagy háromlábnyira az övet, aztán feljött a vízből, és levegőért kapkodva ráparancsolt Sarah-ra:
– Húzd előre az alsó részét, és csússzál ki belőle!
Sarah-nak nem kellett kétszer mondani. Kilazította az övet, aztán rátámaszkodva Evans vállára kikászálódott belőle. Evans visszamerült a vízbe, de legalább Sarah kiszabadult. A lány átmászott a hátsó ülésre, és közben hálából fejen rúgta.
Evans ennek ellenére felbukkant a vízből.
– Mássz ki! – kiáltotta.
Az autó kezdett megindulni. Az ágak csikorogtak, a hűtőszekrény nagyokat kondított az ajtón.
Sarah a történtek ellenére még mindig jó formában volt. Kisiklott a hátsó ablakon, és megkapaszkodott az ajtóban.
– Mássz fel az ágakra! Mássz! – Evans attól félt, hogy az ár elsodorja Sarah-t, ha az autó mellett marad. Közben ő is átmászott a hátsó ülésre, és kitornázta magát az ablakon. Az autó lassan forogni kezdett a sodrás irányába.
– Peter! – kiáltotta kétségbeesetten Sarah.
Evans ellökte magát az autótól. Az ágak összekarcolták az arcát, de sikerült megkapaszkodnia egy masszívabb példányban. Az autó elszabadult, és átsodródva a híd alatt, eltűnt.
Sarah felmászott az uszadék tetejére, és belekapaszkodott a hídkorlát aljába. Evans, a hidegtől és az ijedtségtől remegve utánamászott. Csak annyit látott, hogy Sarah felemelkedik, aztán egy erős kéz nyúlt le érte. Felnézett, és a vigyorgó Szandzsonggal találta magát szembe.
– Maguk aztán nagyon szerencsések, barátom!
Evans átlépett a korláton, és kimerülten lerogyott az aszfaltra. A távolból szirénázás hallatszott, és egy hangosbeszélő parancsokat osztogatott. Csak most tűnt fel neki, mekkora forgalom és zűrzavar van a hídon.
– Gyere – segítette fel Sarah. – Valaki még elüt, ha itt maradsz.

Rodriguez járőr igyekezett mindenkit autóba parancsolni, de a parkolóban kitört a pánik, és a hídon is dugó keletkezett. Az eső most már valósággal szakadt, és a vízesés egyre csúnyább színt öltött magára. A tévések eltűntek a tetejéről, a furgonnal együtt. Rodriguez furcsának találta. Végül is azért jöttek ide, hogy lefilmezzék a menekülőket, nem?
A híd korlátjánál emberek álltak, a vizet nézték. Rodriguez biztos volt benne, hogy azért, mert a terepjárót a zuhataghoz sodorta a víz. Beült az autóba, hogy mentőt hívjon. A diszpécser közölte vele, hogy egy autót már kiküldtek a Dos Cabezashoz, a parktól tizenöt mérföldre. A jelek szerint néhány vadász berúgott, és nagyvadnak nézték egymást. Ketten meghaltak, egy harmadik súlyosan megsebesült. Rodriguez megcsóválta a fejét. Ismerős sztori volt. A vadászok töltény mellé whiskyt is vittek magukkal, aztán jött az eső, és unalmukban kezdtek. A többi már ment magától: kötekedés, lövöldözés. Gyakran előfordult. Különösen ilyenkor, ünnepek tájékán.

FLAGSTAFF
OKTÓBER 11., HÉTFŐ
16.03

– Nem értem, mi szükség erre – ült fel Sarah az ágyban. A mellkasára és mindkét lábára elektródák voltak ragasztva.
– Kérem, ne mozogjon – szólt rá a nővér. – Mérést végzünk.
A flagstaffi kórház ambulanciáján voltak, egy függönnyel leválasztott sarokban. Kenner, Evans és Szandzsong cipelték ide, mondhatni erővel. Kint vártak rá a folyosón, Sarah hallotta a hangjukat.
– De még csak huszonnyolc éves vagyok – tiltakozott Sarah. – Ebben a korban nem szokás infarktust kapni.
– A doktor úr ellenőrizni akarja az áramvezetését.
– Az áramvezetésemet? Semmi baj az áramvezetésemmel.
– Hölgyem! Kérem, feküdjön le és maradjon veszteg.
– De ez...
– És ne beszéljen.
Sarah lefeküdt, és duzzogva a monitort figyelte. Fehér, cikcakkos vonalakat mutatott.
– Ez nevetséges. A szívemnek kutya baja.
– Nos, úgy tűnik, hogy valóban így van – bólintott a monitor felé a nővér. – Ön nagyon szerencsés.
– Akkor most már felkelhetek?
– Igen. És ne aggódjon az égési nyomok miatt – biztatta a nővér. Idővel el fognak halványodni.
– Miféle égési nyomok? – csodálkozott Sarah.
A nővér a mellkasára mutatott.
– Felületi sérülések csupán.
Sarah lenézett. A fehér ragtapaszok közt világosbarna, recés vonalak futottak le a hasa felé.
– Mik ezek?
– A villámtól vannak.
– Hogyan?
– Villámcsapás érte – magyarázta a nővér.
– Miről beszél?
Az orvos jött be, egy abszurdan fiatat, mégis kopaszodó férfi.
– Ne aggódjon – mondta. – El fognak tűnni.
– A villámtól vannak?
– Igen. Jellegzetes sérülések. Tudja, hol van?
– Flagstaffban. A kórházban.
– Milyen nap van?
– Hétfő.
– Nagyszerű. Most pedig nézzen az ujjamra. – Kinyújtotta a kezét, és mozgatni kezdte Sarah arca előtt. – Kövesse a tekintetével. Köszönöm. Fejfájása van?
– Volt, de már elmúlt. Azt akarják mondani, hogy belém csapott a villám?
– Úgy bizony – A doki előrehajolt, és megütögette Sarah térdkalácsát egy gumikalapáccsal. – De nem mutatja hypoxia jelét.
– Hypoxia?
– Oxigénhiány Igen gyakori szívmegállás esetén.
– Micsoda? – tátotta el a száját Sarah.
– Az emlékezetkiesés igen gyakori ilyen esetekben – közölte az orvos. – A barátai szerint leállt a szíve, de valamelyikük újraélesztette, Azt mondja, legalább öt percig tartott.
– Úgy érti, meghaltam?
– Ha nem élesztik újra, akkor meghalt volna.
– Peter újraélesztett? – Peternek kellett lennie, gondolta.
– Nem tudom, melyikük volt. – Most a könyökét püfölte a kalapáccsal. – Ön nagyon szerencsés, ifjú hölgyem. Évente három-négy halálesetünk is van villámcsapásból kifolyólag. És több súlyos égési sérülésünk is. Ön viszont kitűnő egészségnek örvend.
– A fiatalabbik volt? – kérdezte Sarah. – Peter Evans? Ő?
A doktor vállat vont.
– Mikor kapott utoljára tetanuszt?

– Nem értem – mondta Evans. – A hírekben vadászokról beszéltek. Hogy még nem tudni, vadászbaleset történt-e vagy nézeteltérés miatt kezdtek lövöldözni.
– Úgy van – bólintott Kenner.
– De azt mondja, hogy valójában maguk lőtték le őket? – nézett Kennerről a nepálira Evans.
– Ők lőttek először – felelte Kenner.
– Jézusom... Három halott? – Az ajkába harapott.
Ez azonban csak egy gépies mozdulat volt. Arra számított, hogy veleszületett óvatossága fog felülkerekedni; hogy aggódni fog, amiért bűnrészes, vagy legalábbis tanú lett egy többszörös gyilkosságban, és ezért bíróság elé állíthatják, megfoszthatják a diplomájától, kiebrudalhatják a kamarából... Joggal táplált agya számára eddig ezek voltak az élet legrettenetesebb dolgai.
Ehhez képest egyáltalán nem volt nyugtalan. Kennerék szélsőséges elemeket lepleztek le, tűzharcba keveredtek velük, és megöltek közülük néhányat. A hír nem lepte meg, és még csak nem is kavarta fel. Éppen ellenkezőleg – elégedettséggel töltötte el.
Csak most fogta fel, mennyire megváltoztatták az Antarktiszon átéltek. Gyökeresen és véglegesen. Mintha kicserélték volna. Azt eddig is tudta, hogy az élet nem fenékig tejföl, de ha olyat látott vagy hallott, ami ezt igazolta, inkább elfordította a tekintetét, vagy gyorsan témát váltott. Akkor ezt elfogadható, normális emberi magatartásnak vélte. Csakhogy akkor még senki nem akarta eltenni láb alól.
Ha valaki az életedre tör, nem engedheted meg magadnak azt a luxust, hogy homokba dugod a fejed. Nyitva kell tartanod a szemed. Ki kell ismerned a másikat. És közben elkerülhetetlenül illúziókat veszítesz.
A világ nem olyan, amilyennek szeretnéd, hogy legyen.
A világ olyan, amilyen.
A világ tele van rossz emberekkel, akiket meg kell állítani.
– Úgy van – bólogatott Kenner. – Három halott. Nem igaz, Szandzsong?
– De – felette a nepáli.
– Úgy kell nekik – mondta Evans. – Megérdemelték.
Szandzsong egyetértően bólintott.
Kenner nem reagált.

A repülőgép hat órakor indult vissza Los Angelesbe. Sarah elöl ült, és a felhőket nézte. Kenner eligazítást tartott a fiúknak a gép hátsó részében. A halottakat sikerült azonosítani, és a fegyvereiket is lenyomozták. A tévések a KBBD-től, egy sedonai kábeltévé-társaságtól jöttek. Egy névtelen telefonáló hívta fel a figyelmüket arra, hogy egy járőr az árvízvédelmi figyelmeztetés dacára nem ürítette ki a McKinley Parkot. Ezért mentek oda. Az nem volt furcsa nekik, hogy valaki fél órával azelőtt szólt oda nekik, hogy a NEXRAD kiadta volna a figyelmeztetést. A hívás egy nyilvános fülkéből érkezett, mégpedig a kanadai Calgaryből.
– Miért éppen Calgaryből? – tűnődött Evans. – Mi lehet ott?
– Úgy tűnik, a csoport valami módon kötődik a városhoz – felelte Kenner.
Sarah a lenyugvó nap látványában gyönyörködött. A nyugati égbolton egy aranysárga sáv terült szét. Békés látványt nyújtott, azt az érzést keltve a lányban, hogy a tegnap eseményei hónapokkal, évekkel ezelőtt történtek. A mellkasán barnálló csíkok azonban, mintha a valóságra akarták volna emlékeztetni, az aszpirin ellenére állhatatosan sajogtak. Sarah megbélyegzettnek érezte magát. Megbélyegzett nőnek.
Már nem figyelte, hogy mit mondanak a fiúk, csak a hangjukat hallgatta. Peter mintha már nem lett volna az a nyafogó, kötekedő kisfiú. Nem kötött bele Kenner minden szavába, és valahogy sokkal érettebbnek... férfiasabbnak tűnt.

Egy idő után Peter előrejött, és megállt mellette.
– Nem zavarlak?
– Nem. – Sarah intett neki, hogy üljön le.
Evans leült, és felszisszent, de azért megkérdezte:
– Jól vagy?
– Jól – felelte Sarah. – És te?
– Egy kicsit fáj a fejem. Vagyis inkább nagyon fáj. Nem volt olyan része az autónak, ahová ne ütöttem volna be.
Sarah az ablak felé fordult, és egy darabig nem szólt, de aztán hirtelen Evansre nézett.
– Mikor akartad megmondani?
– Mit?
– Hogy megmentetted az életemet. Másodszor is.
Evans vállat vont.
– Azt hittem, tudod.
– Nem tudtam.
Sarah dühös volt, bár maga sem tudta, hogy miért. Talán mert lekötelezve érezte magát, vagy.. vagy.. nem is tudta, miért. Csak dühös volt.
– Sajnálom – mondta Evans.
– Köszönöm.
– Örülök, hogy a szolgálatodra lehettem. – Evans mosolyogva felállt, és visszament a gép farába.
Furcsa, gondolta Sarah. Volt valami Peterben... valami különleges érték, amit eddig nem vett észre.
Mire megint az ablak felé fordult, a nap már lenyugodott. Az aranysárga csík bíborszínre váltott, és pillanatról pillanatra sötétebb lett.

LOS ANGELES FELÉ
OKTÓBER 11., HÉTFŐ
18.25

Evans Martinit kortyolgatott, és közben a falra szerelt kijelzőt nézte. Az egyik phoenixi hírtévé adását vették műholdas kapcsolaton át. Az ív alakú asztal mögött három hírolvasó ült, két férfi és egy nő. „Halálos áldozatok Canyon megyében”, jelezte a felirat az éppen szóban forgó témát. Evans túl későn kapcsolódott be ahhoz, hogy a Flagstaffban történtekről értesüljön, de időben ahhoz, hogy elcsípje a McKinleyről szóló részt.
– Itt az intézkedés háromszáz piknikező iskolás életét mentette meg. Munkatársunk, Shelly Stone a helyszínen Mike Rodriguez járőrrel beszélgetett.
Rövid interjú következett a rendőrrel, aki szűkszavúan beszámolt a történtekről. Kennem és csapatát egy szóval sem említette. Aztán Evans terepjáróját mutatták, a vízesés aljában, szétroncsolódva. Rodriguez közölte, hogy senki nem ült a járműben, amikor azt elragadta a víz.
Evans ivott egy korty Martinit.
A kép visszaváltott a stúdióra.
– Az árvízvédelmi intézkedések érvényben maradnak, bár az évnek ebben a szakában nincs szezonjuk.
– Úgy tűnik, az időjárás tényleg kezd megváltozni – jegyezte meg a nő.
– Igen, Marla, ez már nem is kérdéses. De ha már az időjárásról van szó, következzen a mi Johnny Riveránk.
Egy fiatalabb férfi tűnt fel a képernyőn, feltehetően a meteorológus.
– Köszönöm, Terry Üdv mindenkinek. Ha önök régi lakói a Grand Canyon államának, akkor bizonyára észrevették már, milyen sokat változott az időjárás az utóbbi években. Nos, a tudósok megerősítették, hogy a ludas ebben nem más, mint a jó öreg globális felmelegedés. A mai árvíz is egy újabb példája a ránk váró megpróbáltatásoknak. A szélsőségessé vált időjárás miatt bizton számíthatunk rá, hogy bőven lesz még részünk árvizekben, tornádókban és aszályokban. És mindez a globális felmelegedés eredménye.
Szandzsong oldalba bökte Evanst, és egy papírt tett eléje. Az NKFA weboldalán megjelent legfrissebb közleményt tartalmazta. Szandzsong aláhúzta Evansnek a szöveg egy részét: „...a tudósok megerősítették, hogy a ludas ebben nem más, mint a jó öreg globális felmelegedés. A mai árvíz is egy újabb példája a ránk váró megpróbáltatásoknak. A szélsőségessé vált időjárás miatt bizton számíthatunk rá, hogy bőven lesz még részünk árvizekben, tornádókban és aszályokban. És mindez a globális felmelegedés eredménye.”
– Ez a fickó gyakorlatilag felolvasott egy sajtóközleményt? – kérdezte Evans.
– Így megy ez manapság. Még annyi fáradságot se vesznek maguknak, hogy legalább egy-két mondatot átfogalmazzanak benne. Egyszerűen felolvassák. Mondanom sem kell, hogy badarságokat beszél.
– Ha nem a globális felmelegedés, akkor mi okozza a szélsőséges időjárást világszerte? – kérdezte Evans.
– Nincs szélsőséges időjárás.
– Ez biztos? Tanulmányok támasztják alá?
– Természetesen. A tanulmányok szerint az elmúlt évszázadban nem nőtt a rendkívüli helyzetek száma. Ha csak az elmúlt tizenöt évet nézzük, ott sem. És a globális klímamodellek nem jósolnak több katasztrófát. Éppen ellenkezőleg. A globális felmelegedés elmélete kevesebb extrém időjárási helyzetet jósol.
– Vagyis ez a fickó segget csinál a szájából?
– Igen. Ez a közlemény egy nagy rakás szar, úgy ahogy van.

– ...olyan súlyos – folytatta a meteorológus –, hogy, kapaszkodjanak meg, Grönlandon olvadnak a gleccserek, és hamarosan teljesen eltűnnek. Azok a gleccserek három mérföld vastagok, emberek. Ez rengeteg víz. A legújabb tanulmány szerint a tengerszint húsz lábat vagy még annál is többet emelkedhet. Úgyhogy javaslom, még most adják el tengerparti ingatlanjaikat.
– Erről mi a véleménye? – nézett Evans a nepálira. – Tegnap LA-ben is erről beszélt a híradó.
– Én ezt nem nevezném hírnek – morogta Kenner. – A Rendingben végzett szimulációk valóban arra engednek következtetni, hogy Grönland elveszítheti jégtakaróját... az elkövetkező ezer év alatt.
– Ezer év alatt?
– Esetleg.
Evans a tévére mutatott.
– Ő ilyent nem mondott.
– Gondolom, elfelejtette.
– De miért mondta, hogy ez nem hír? Hiszen azt állítja, hogy..
– Árulja el nekem, Peter, mennyi időt tölt azzal, hogy az elkövetkező ezer év esetleg felmerülő problémáin rágódik?
– Semennyit.
– Másnak talán kellene?
– Nem.
– Na látja!

Az italtól álmosság fogta el. A teste sajgott; akárhogy fészkelődött is az ülésben, valamije mindig fájt – a háta, a lába, a csípője. Kimerült volt, és egy kicsit be is csípett. Behunyta a szemét, és elképzelte, hogy a tévében előre leadják a következő ezer év minden híreseményét. Úgy, mintha bármelyik pillanatban bekövetkezhetnének.
Ezer év.
A szemhéja elnehezült, a feje a mellkasára hanyatlott. Ettől felriadt, épp jókor ahhoz, hogy hallja a kapitány figyelmeztetését:
– Kérem, kapcsolják be a biztonsági övüket. Leszállunk.

VAN NUYS
OKTÓBER 11., HÉTFŐ
19.30

A reptérről felhívta a hangpostafiókját; mint kiderült, távolléte alatt sokan hiányolták – finoman szólva.
„Mr. Evans, itt Eleanor Nicholas Drake irodájából. Itt felejtette a mobiltelefonját. És Mr. Drake beszélni szeretne önnel.”
„Peter, Jennifer Haynes vagyok John Balder irodájából. Szeretnénk, ha holnap legkésőbb délelőtt tíz óráig bejönne az irodába. Nagyon fontos. Ha mégse tudna, kérem, hívjon.”
„Peter, hívjon vissza. Margo vagyok. Kiengedtek a kórházból.”
„Mr. Evans, Ron Perry vagyok a Beverly Hills-i rendőrkapitányságról. Nem jött be a megbeszélt időpontban írásbeli nyilatkozatot tenni. Nem szeretnék letartóztatási parancsot kérni ön ellen. Hívjon. Tudja a számomat.”
„Herb Lowenstein. Hol a fenében vagy? Nem azért fizetünk, hogy minden második nap eltűnj. Itt dolgozni kell. Balderék kerestek. Azt akarják, hogy holnap reggel tízre légy Culver Cityben. Javaslom, hogy legyél ott, különben kereshetsz magadnak másik állást.”
„Mr. Evans, megint én vagyok, Ron Perry a Beverly Hills-i rendőrségről. Kérem, hívjon vissza, amilyen hamar csak tud.”
„Peter, hívjon vissza. Margo.”
„Peter, nincs kedved velem tölteni az estét? Janis vagyok. Hívj.”
„Mr. Evans, Mr. Drake várja önt az irodájában. Az NKFA-épületben.”
„Peter, itt Lisa Mr. Lowenstein irodájából. A rendőrség keresett. Gondoltam, jó, ha tudsz róla.”
„Ron Perry a Beverly Hills-i rendőrkapitányságról. Ha nem jelentkezik, meg kell kérnem a bírót, hogy adjon ki letartóztatási parancsot ön ellen.”
És az utolsó üzenet:
„Evans! Herb Lowenstein beszél. Egy nagy rakás szar vagy A rendőrség le akar tartóztatni. Tisztázd magad, vagy repülsz. Ennél a cégnél nincs helye bajkeverőknek!”
Evans egy fájdalmas sóhajjal letette a telefont.
– Gond van? – kérdezte Sarah.
– Nincs, de úgy néz ki, egyhamar nem fogok aludni.

Először Ron Perryt kereste, de a rendőr már hazament, reggel pedig a bíróságon volt dolga, vagyis a következő nap délutánjáig nem volt elérhető. Evans hagyott neki egy üzenetet és egy telefonszámot.
Aztán Drake-et hívta, de már ő sem volt bent.
Lowenstein úgyszintén.
Margo nem vette fel a telefont.
Jennifer Haynes volt az egyetlen, akivel sikerült beszélnie. Evans közölte vele, hogy reggel tízre ott lesz.
– Legyen öltönyben – mondta neki a nő.
– Miért?
– Benne lesz a tévében.

CULVER CITY
OKTÓBER 12., KEDD
09.51

A Vanutu-csoport irodája előtt két tévés kamion parkolt. Bent már javában folytak az előkészületek. A forgatócsoportok – négy is volt belőlük – fáradhatatlanul jöttek-mentek, a beállítási lehetőségeket vizsgálva. Mások lámpákat cipeltek és szereltek, néhány munkás pedig azzal volt elfoglalva, hogy a mennyezeti világítás kompakt égőit hagyományosakra cserélje.
Az irodák, figyelte meg Evans, jelentős átalakuláson mentek keresztül. A falakon látható diagramok sokkal bonyolultabbak voltak, mint korábban, és rengeteg hatalmasra nagyított fényképet is lehetett látni, melyek mindegyike Vanuturól készült – némelyik a levegőből. Egyeseken az erodált tengerpartot ábrázolták, mások megdőlt falú, a víz felé csúszó házakat mutattak be. Volt egy fénykép a helyi iskoláról is: barátságosan mosolygó, gyönyörű barna bőrű gyerekek a sziget háromdimenziós makettjét ülték körbe.
Jennifer szoknyát, blúzt és magas sarkú cipőt viselt. Észbontóan jól nézett ki, és rejtélyesebb volt, mint valaha. Evansnek feltűnt, hogy mindenki jobban öltözött, mint első látogatása idején. Még a kutatók is zakót és nyakkendőt öltöttek, egyetlen pólót vagy farmernadrágot sem lehetett látni. És jóval több kutató volt, mint korábban.
– Nos – nézett a nőre Evans –, mi ez az egész?
– B-roll. Nyersanyagot forgatunk a tévétársaságoknak, és persze magunknak.
– De hiszen még be sem jelentették a pert.
– Erre ma délután fog sor kerülni, kint az épület előtt. Sajtótájékoztató egy órakor. Remélem, itt lesz.
– Nos, én nem is...
– John Balder szeretné, ha itt lenne. George Morton helyett.
Evans kényelmetlenül érezte magát. Attól tartott, hogy ez „politikai” problémákat okozhat számára a cégnél.
– Van néhány rangidős ügyvéd, aki szintén George...
– Drake kifejezetten magát kérte.
– Valóban? Miért?
– Valami olyasmit mondott, hogy azért, mert maga segített neki tovább finanszírozni a pert.
Tehát erről van szó, gondolta Evans. Azért akarják a televízióban szerepeltetni, hogy később semmit ne mondhasson az NKFA-nak adományozandó tízmillióról. Nem kétséges, hogy oda fogják állítani valahová Drake közelébe, talán még röviden méltatni is fogják az „érdemeit”, aztán Nicholas bejelenti, hogy jön a tízmillió, és hacsak ő ott, a kamerák előtt ellent nem mond neki, a hallgatását beleegyezésnek fogják venni. Később aztán mondhat bármit, mindig kéznél lesz az ellenérv: „De hiszen ott volt, Evans. Miért nem szólalt fel?”
– Értem – mondta Jennifernek.
– Gondterheltnek látszik.
– Az is vagyok.
– Hadd mondjak valamit... Ne aggódjon miatta.
– De hiszen még azt se tudja, hogy..
– Hallgasson rám, és ne aggódjon – nézett a szemébe Jennifer.
– Oké. – Mondani persze könnyű volt. A rendőrég le akarta tartóztatni, a cég kirúgással fenyegette, most meg a tévében akarták szerepeltetni, hogy befogják a száját. – Miért kellett ilyen hamar idejönnöm?
– Szeretnénk, ha megint leülne a forró székbe. Tudja, az esküdtválasztási teszthez.
– Sajnálom, de képtelen vagyok...
– Ugyan. Meg tudja csinálni. Egy kávét?
– Köszönöm.
– Fáradtnak látszik. Menjünk, keressük fel a sminkest.

Egy félórával később már megint a hosszú asztal végében ült, és egy rakás tudós képű ifjonc méregette.
– Ma a globális felmelegedés és a földhasználat kapcsolatáról szeretnénk beszélni – jelentette be Jennifer. – Ismerős a téma?
– Túlzás lenne azt mondani – felelte Evans.
Jennifer intett az egyik kutatónak az asztal másik végén.
– Beavatná, Raimundo?
Raimundo erős akcentussal beszélt, de tisztán és érthetően fogalmazott.
– Jól ismert, hogy a földhasználat hatással van a talaj középhőmérsékletére. A városokban melegebb a talaj, mint vidéken, ezt hívjuk „városi hőszigeteffektusnak”. A termőföldek is melegebbek, mint az erdővel borított területek, és így tovább.
– Aha – bólintott Evans. Nem hallott még ezekről a dolgokról, de eléggé logikusnak tűntek.
Raimundo folytatta:
– Rengeteg olyan vidéki mérőállomás van, amelyet ma már betonrengeteg vesz körül. Ezek mindegyike megemelkedett hőmérsékletről szolgáltat adatokat.
– Világos – mondta Evans. Az üvegfalon át látta, hogy a tévések a közelben ügyködnek. Remélte, nem fognak bejönni. Nem szerette volna a hülyét játszani előttük.
– Ezen tények jól ismertek a szakemberek előtt, ezért a kutatók a városok közelében végzett mérések eredményeiből levonnak valamennyit, hogy megkapják a városi hősziget nélküli értéket.
– És hogy történik ez a levonás? – kérdezte Evans.
– Különböző módon, attól függően, ki csinálja. A legtöbb algoritmus azonban a lélekszámon alapul. Minél nagyobb a város lélekszáma, annál nagyobb a levonás.
Evans vállat vont.
– Hol itt a gond? Ez egészen racionális megoldásnak hangzik.
– Sajnos, nem az. Vegyük például Bécs esetét. Böhm tanulmányozta pár évvel ezelőtt. Bécs lélekszáma nem nőtt 1950 óta, ellenben területe jelentősen megnőtt, a lakói által felhasznált energia mennyisége pedig megduplázódott. A városi hőszigeteffektus tehát megnőtt, a levonás azonban, mivel csak a lélekszámot veszi figyelembe, nem változott.[29]
– Tehát alábecsülik a városi hőszigetek hatását? – szűrte le a következtetést Evans.
– Ennél rosszabb – mondta Jennifer. – Sokáig azt feltételezték, hogy a városi hőszigetek hatása elhanyagolható, mivel elenyésző részét teszik ki a globális felmelegedésnek. A bolygó körülbelül 0,3 Celsius foknyit melegedett az elmúlt harminc évben. A városok esetében ezt 0,1 Celsius-fokra becsülték.
– Tehát?
– Tévedtek. A kínaiak szerint Sanghaj csak az elmúlt húsz év alatt 1 Celsius-foknyit melegedett.[30] Ez több, mint az egész bolygó melegedése az elmúlt száz év alatt. És nem Sanghaj az egyedüli példa. Houston 0,8 fokot melegedett az utóbbi húsz évben.[31] A dél-koreai nagyvárosok rohamos tempóban melegednek.[32] Az angliai Manchester nyolc fokkal melegebb, mint a környező vidék.[33] Még a kisvárosok is melegebbek, mint a környező területek. – Jennifer a diagramjaiért nyúlt. – A lényeg azonban az, hogy amit látni fog, az nem nyers adat. Már korrigálva vannak, de valószínűleg nem eléggé.
Ekkor kinyílt az ajtó, és az egyik forgatócsoport nyomult be vakító kamerareflektorral. Jennifer fogott egy diagramot, és felmutatta.
– A B-roll néma, ezért most a mozdulatokon és a látványon van a hangsúly – A kamera felé fordult. – Hadd mutassak néhány példát a mérőállomások által mért adatokra. Itt van elsőnek Pasadena középhőmérséklete 1930 óta.[34] Mint láthatják – mondta Jennifer – ez drámai hőmérséklet-emelkedés.

– Ez pedig Berkeley szintén 1930 óta:

– Meglepően hiányos adatsor, de azért látszik a melegedési trend. Kétségbevonhatatlan, egyetért?
– Igen – felelte Evans, miközben arra gondolt, hogy ez azért nem sok: a melegedés még az egy fokot sem érte el.
– És a Death Valley, a Föld egyik legforróbb, legszárazabb pontja. Itt nincs urbanizáció. Az adatsor ezúttal is hiányos, de használható.

Evans nem reagált. Ez valamiféle anomália lehet, gondolta. Jennifer újabb diagramokat vett elő:

– Meteorológiai állomások a Nevada-sivatagból és az oklahomai síkságról – magyarázta Jennifer. – Változatlan, illetve csökkenő középhőmérsékletet mutatnak. És nem csak a vidékiek közt akadnak ilyenek. Itt van a coloradói Boulder. Csak annyiban érdekes, hogy itt található az NCAR[35], a Nemzeti Légkörkutató Központ, ahol olyan sokan foglalkoznak a globális felmelegedés kérdéskörével.

– Néhány kisebb város. Truman, Missouri, „ahol a felelősséget vállalni merik”[36].

– Nos – szólalt meg Evans –, el kell ismerniük, hogy ez drámai változásnak aligha nevezhető.
– Nem tudom, ön szerint mi a drámai. Trumanben 2,5 fokkal lett hidegebb, Greenville-ben 1,5 fokkal, Ann Árborban fél fokkal 1930 óta. Ha a földgolyó melegszik, akkor ezekről a helyekről megfeledkezett.
– Nézzünk néhány nagyobb települést – javasolta Evans. – Mint például Charleston.
– Charleston véletlenül megvan. – Jennifer átlapozta a gyűjteményét.

– A nagyobb városok tehát melegednek – állapította meg Evans. Milyen lehet a helyzet New Yorkban?
– Róla több diagramom is van, a városról és az államról egyaránt.

– Mint láthatja, New York City melegebbé vált, az állam többi részében azonban, Oswegótól Albanyig, csökkent a hőmérséklet 1930-hoz képest.
Evans igyekezett olyan komolyan és határozottan bólintani, ahogyan az egy tévében szereplő személytől elvárható volt.
– Honnan származnak ezek az adatsorok?
– A Történeti Klimatológiai Hálózat adatbázisából – felelte a nő. Ez egy kormányzati adattár, amelyet az Oak Ridge Nemzeti Laboratórium gondoz.
– Nos, mindez rendkívül érdekes – válaszolta Evans –, de azért szeretnék Európáról és Ázsiáról is látni néhány diagramot. Végtére is egy globális jelenségről beszélünk.
– Kétségkívül – felelte Jennifer. Ő szerepet játszott a kamera előtt. – De mielőtt megtennénk, szeretném, ha elmondaná, hogy mit gondol az eddig látottakról. Mint megfigyelhette, rengeteg olyan hely van az Egyesült Államokban, ahol nem történt melegedés 1930 óta.
– Tévedek, ha azt hiszem, hogy gondosan megválogatták a diagramjaikat? – kérdezte Evans.
– Természetesen nem véletlenszerűen választottuk ki őket, de a védelem sem fog másként tenni.
– Az eredmények nem lepnek meg – folytatta Evans. – Az időjárás lokálisan változik. Mindig is ezt tette. Csak azt nem értem, miért pont 1930-tól kezdődően vizsgálják az adatokat. Biztosan rendelkezésre állnak ennél régebbi mérési adatsorok is.
– Jogos a kérdés – bólintott Jennifer –, mert bizony nem mindegy, hogy meddig nyúlunk vissza. Például...

– ...West Point, New York állam, 1931 és 2000 közt. Csökkenést mutat. És...

– ...West Point 1900 és 2000 között. Itt már emelkedés figyelhető meg.
– Hm. Tehát a választása nem volt véletlen. Olyan intervallumot mutatott nekem, ami azt ábrázolta, amit láttatni akart.
– Pontosan – vallotta be Jennifer. – Kihasználtam, hogy az Egyesült Államok számos pontján az 1930-as években melegebb volt, mint ma.
– Szóval ez egy trükk.
– Az. Egy trükk, amit természetesen a védelem is ismer, és amire hivatkozni is fog.
– Ebben az esetben – javasolta Evans – ne engedjük meg a kiragadott intervallumok alkalmazását. Használja mindenki a teljes adatsort. Meddig megy vissza?
– West Point estében 1826-ig.
– Oké. Tegyük fel, hogy azt használja. – Evans úgy érezte, jogos kérés, hiszen köztudott volt, hogy a világméretű felmelegedés valamikor az 1850-es évek tájékán kezdődött el. A West Point adatait ábrázoló diagramnak tehát ezt kellett tükröznie.
Jennifer is tudhatta ezt, mert húzni kezdte az időt, úgy téve, mintha nem találná az ábrát a többi között.
– Talán nincs meg ez a diagram? – kérdezte Evans.
– De, de, megvan. Egy pillanat. Ez az! – Jennifer előhúzta a lapot.

Evansnek elég volt egy pillantást vetnie rá, hogy megállapítsa: Jennifer át akarja verni.
– Mint sejtette, ez a diagram elég sokat elárul – mondta Jennifer. Százhetvennégy éven át nem volt középhőmérséklet-változás West Pointban. 51 Fahrenheit-fok volt 1826-ban, és 51 fok volt 2000-ben.
– De ez csak egy adatsor – látott át a szitán Evans. – Egy a sok száz vagy ezer közül.
– Úgy érti, hogy más adatsorok más trendet mutathatnak?
– Biztos vagyok benne. Különösen ha a teljes adatsorral számol.
– Igaza van – ismerte el a nő. – Más adatsorok más trendeket mutatnak.
Evans elégedetten, karba tett kézzel hátradőlt a székben.

– New York City, 5 fok melegedés százhetvennyolc év alatt.

– Albany, lehűlés száznyolcvan év alatt.
Evans vállat vont.
– Helyi időjárás, mint korábban mondtam.
– De akkor, kérdem én, hogyan illeszkedik mindez a globális felmelegedés elméletébe? – támadott Jennifer. – Ha jól értem, a globális felmelegedést az úgynevezett üvegházhatású gázok, például a szén-dioxid felhalmozódása okozza. Felgyűlnek a légkörben, és csapdába ejtik a hőt, lehetetlenné téve, hogy az kellő arányban kiszökjön a világűrbe. Így van?
– Így – felelte Evans, és örült, hogy nem neki kellett előállnia a saját definíciójával.
– Az elmélet szerint tehát a légkör fokozatosan melegszik, akár egy napsütötte üvegház?
– Igen.
– És az üvegházhatású gázok az egész bolygóra hatással vannak.
– Igen.
– Továbbá tudjuk, hogy a szén-dioxid mennyisége ugyanolyan mértékben emelkedett a világ minden pontján... – Egy másik diagramot varázsolt elő[37].

– ...tehát joggal várhatjuk el, hogy a hatása is ugyanaz legyen a világon mindenütt. Ezért hívják globális felmelegedésnek.
– Valóban.
– New York és Albany mindössze száz mérföldre van egymástól. Autóval három óra. A szén-dioxid-koncentráció mindkét helyen ugyanakkora. Mégis, az egyik melegszik, a másik hűl. Ez lenne a globális felmelegedés?
– Az időjárás helyfüggő – mondta. – Egyik helyen hűvösebb van, a másikon melegebb, és ez mindig így lesz.
– Csakhogy mi nem időjárásról beszélünk, hanem éghajlatról. Az éghajlat egy hosszabb periódus időjárása.
– Igen...
– Tehát egyetértenék önnel, ha mindkét helység melegedne, még ha különböző mértékben is, csakhogy ebben az esetben nem ez történik, és mint láthattuk, West Pointban, amely félúton található a kettő között, változatlan a középhőmérséklet értéke.
– Úgy tudom, hogy a globális felmelegedés elmélete lehűlést is előrevetít bizonyos helyekre – jegyezte meg Evans.
– Valóban? És miért?
– Nem tudom, de ezt olvastam valahol.
– A Föld légköre melegszik, és bizonyos helyeken mégis lehűlés következhet be?
– Azt hiszem.
– Mi a vélemény erről? Van ennek értelme?
– Számomra nincs, de mint tudjuk, az éghajlat egy komplex rendszer.
– És ezt ön hogy érti?
– Úgy, hogy.. khm, bonyolult. Nem mindig azt produkálja, amire számítunk.
– Ez kétségtelenül így van – hagyta jóvá Jennifer. – De térjünk vissza New York és Albany példájához. Az, hogy ez a két település ennyire közel van egymáshoz, és a hőmérsékleti adataik mégis annyira különböznek egymástól, arra engedheti következtetni az esküdteket, hogy esetleg nem is egy globális hatást mértünk, hanem valami mást. Egyetért ön azzal, hogy az utóbbi száznyolcvanöt év alatt New York nyolcmilliós világvárossá nőtte ki magát, miközben Albany kevésbé terebélyesedett?
– Igen – felelte Evans.
– És ugyebár tudjuk, hogy a városi hőszigeteffektus miatt a városok melegebbek, mint az őket övező vidék.
– Úgy van.
– És ez egy helyi hatás, aminek semmi köze a globális felmelegedéshez?
– Igen.
– Akkor árulja el nekem: honnan tudhatjuk, hogy New York középhőmérsékletének drámai emelkedésében az aszfaltból és a felhőkarcolókból sugárzó hő mellett a globális felmelegedés is szerepet játszik?
– Nos – habozott Evans –, erre nem tudom a választ. De gondolom, azért ismert.
– Ha az olyan nagyvárosok, mint New York, még egyre nagyobbak és forróbbak, akkor ők is hozzájárulnak a globális középhőmérséklet emelkedéséhez?
– Feltételezem, hogy igen.
– Ebben az esetben, mivel világszerte a városok terjeszkedése figyelhető meg, már pusztán az urbanizáció miatt is egy felszíni középhőmérséklet-emelkedésnek kell bekövetkeznie. Minden egyéb globális légköri hatás nélkül is.
– Biztos vagyok benne – mondta Evans –, hogy a kutatók már régen megvizsgálták ezt a kérdést, és ismerik a választ.
– Úgy van. A válaszuk az, hogy levonnak egy faktort a nyers adatokból. Így akarják kompenzálni a városi hőszigeteffektust.
– Nos, akkor helyben vagyunk.
– Már megbocsásson, Mr. Evans, de ön ügyvéd. Ha valakinek, önnek tudnia kell, mennyire fontos az egy perben, hogy a bizonyíték támadhatatlan legyen.
– Igen, de...
– Éppen ezért olyan fontos, hogy senki ne manipulálhassa.
– Igen...
– Ebben az esetben a bizonyítékot a nyers adatsorok jelentik. Csakhogy ezt a kutatók, hogy alátámaszthassák vele a globális felmelegedés elméletét, manipulálták.
– Manipulálták? Csak igazítottak rajta.
– Lehet, de a védelem arra is kíváncsi lesz, hogy eleget igazítottak-e rajta.
– Nem tudom – tárta szét a kezét Evans. – Ez már szakmai kérdés. Vagy nevezzem inkább szőrszálhasogatásnak?
– Ne tegye – mondta Jennifer. – Ez komoly dolog. Urbanizáció szemben az üveghatású gázokkal mint a megnövekedett felszíni középhőmérséklet okozója. És egy kiváló érv lesz a védelem kezében. Mint korábban említettem, több új tanulmány is azt állítja, hogy a korrekcióhoz használt városi tényező értéke túl kicsi.[38] Legalább egy tanulmány jut arra a következtetésre, hogy a hőmérséklet-változás fele a földhasználat következménye. Ha ez igaz, akkor a globális felmelegedés az elmúlt évszázadban kevesebb volt három tized foknál. Kritikusnak ez aligha nevezhető.
Evans nem szólt, de igyekezett intelligensen nézni a kamerák kedvéért.
– Természetesen ezt a tanulmányt is meg lehetne támadni, de a lényeg ettől nem változna: amint valaki adatokat próbál korrigálni, kiteszi magát annak a veszélynek, hogy azok manipulálásával vádolják. Itt tehát a védelem lesz előnyben; különösen akkor, ha rámutat, hogy azok is az elégtelennek nyilvánított korrekciót alkalmazzák, akiknek éppen azt kívánja az érdekük, hogy magasabb hőmérsékleti értékeket kapjanak.
– Azt akarja mondani ezzel, hogy a klimatológusok etikátlanul járnak el?
– Csak azt, hogy nem szabad a kecskére bízni a káposztát. A gyógyszerkutatásban például, ahol kettős vakpróbákat alkalmaznak, ez elképzelhetetlen.
– Tehát mégis azt mondja, hogy a klimatológusok gátlástalanok.
– Nem, én csak azt mondom, hogy a gyógyszerkutatásban okkal alkalmazzák a kettős vakpróba módszerét. Nézze: minden tudósnak megvannak az elképzelései arról, hogy mit szeretne a kutatása eredményeként kapni. Ha nem így lenne, hozzá sem kezdene. Tehát elvárásai vannak. Hallott már a kutatói elfogultság vizsgálatáról?
– Nem – rázta meg a fejét Evans.
– Oké. Akkor mondok egy egyszerű példát. Genetikailag egyforma patkányokat küldenek két különböző laborba. Az egyikben a kutatóknak azt mondják, hogy a tenyészet egyedeire az átlagosnál magasabb intelligencia jellemző, ezért gyorsabban rohannak végig egy labirintuson, mint közönséges társaik. A másik laborban elhitetik a kutatókkal, hogy a patkányok ostobák, és nehezen boldogulnak el a labirintussal. A két laborból megjönnek az eredmények, és tessék: az egyik szerint a patkányok gyorsabbak, a másik szerint lassabbak az átlagnál. Holott genetikailag teljesen egyformák.
– Vagyis csaltak.
– Azt állították, hogy nem. Legalábbis tudatosan nem. De nem ilyen egyszerű a helyzet. Vegyünk egy másik példát. Közvélemény-kutatók egy csoportjával közlik: „nézzék, rájöttünk, hogy a felmérést végző személyek a legkülönfélébb módon befolyásolhatják az eredményeket. Szeretnénk ezt elkerülni, ezért, ha ajtót nyitnak önöknek, legközelebb ne mondjanak semmit, hanem olvassák fel ennek a kártyának a szövegét. »Üdvözlöm, egy felmérést végzünk, és hogy ne befolyásolhassam önt, erről a kártyáról fogom felolvasni a tennivalókat... stb«” A csoport egyik felének azt mondják, hogy a felmérés ezen a módon hetven százalék pozitív választ fog eredményezni, a másik felének pedig azt, hogy csak harminc százalékot. A felmérés lezajlik, az eredményeket kiértékelik, és tessék: hetven, illetve harminc százalék.
– Hogyan lehetséges ez? – csodálkozott Evans.
– Az most nem számít – felelte Jennifer. – A lényeg az, hogy tanulmányok százai szerint az elvárások és az eredmények közt erős kapcsolat van. Az emberek azt találják, amit találni szeretnének. Éppen ezt igyekszik elkerülni a kettős vakpróba módszere. Itt az előkészítést végző emberek nem ismerik sem azokat, akik végrehajtják a kísérletet, sem azokat, akik kiértékelik az eredményeket. Nem kommunikálhatnak egymással, de még a családtagjaik sem találkozhatnak, ugyanis általában más-más kutatóközpontokban dolgoznak, esetleg más országban élnek. A gyógyszereket is így tesztelik, mert ez az egyetlen módja az említett probléma kiküszöbölésének.
– Oké, de...
– Most tehát hőmérsékleti adatsorokról beszélünk. Ezeket kell mindenféle módon korrigálni. Nem csupán a városi hősziget miatt, hanem sok egyéb okból is. A mérőállomások helye megváltozhat, új műszereket kaphatnak, vagy éppen nem kapnak és a régiek gyakran elromlanak, ezért nem pontosan azt mutatják, amit kellene. Ilyenkor az ember vagy kidobja az adatokat, vagy megpróbálja a valósághoz igazítani őket. Az emberi tényezőt tehát nem lehet teljesen kiküszöbölni, és itt kezdődnek a gondok. Vagy kezdődhetnek.
– Vagyis?
– Ezért nem egészséges az, ha egyetlen csapat végzi a modellezést, a tesztelést és az elemzést. Túl magas a kockázata annak, hogy akaratuk ellenére is befolyásolni fogják az eredményeket.
– A hőmérsékleti adatok tehát használhatatlanok?
– Ezt azért nem mondtam, de mindenesetre óvatosan kell kezelni őket. Egy tisztességes ügyvéd nem használná fel őket. Nekünk viszont szükségünk van rájuk, ezért...
A forgatócsoport váratlanul kivonult. A nő Evans karjára tette a kezét.
– Ne aggódjon miattuk. Hangot nem rögzítettek.
– Azért egy kicsit hülyén érzem magam.
– Jól mutatott. A tévében csak ez számít.
– Nem úgy értem. – Evans közelebb hajolt a nőhöz. – A helyzet az, hogy nem éppen azt mondtam, amit gondolok. Ugyanis... khm... kezd megváltozni a véleményem bizonyos dolgokról.
– Valóban?
– Igen – mondta diszkréten Evans. – Ott vannak például azok a diagramok. Nem állíthatom, hogy megerősítettek a globális felmelegedés elméletébe vetett hitemben.
Jennifer lassan, alig észrevehetően bólintott. Közben mélyen, jelentőségteljesen Evans szemébe nézett.
– Maga is? – kérdezte Evans.
A nő bólintott.

Ugyanabban a mexikói étteremben ebédeltek, mint első alkalommal. Most is kongott az ürességtől, csak a Sony korábban látott, jókedvű vágói ültek az egyik sarokban. Biztosan mindennap itt ebédelnek, gondolta Evans.
Ennek ellenére valahogy mégis minden más volt, és nem csupán azért, mert sajgott a teste és hullafáradt volt. Más embernek érezte magát, és más volt a kapcsolatuk is Jenniferrel.
A nő csendben evett, alig szólt néhány szót. Evansnek az volt az érzése, hogy azt várja, ő beszéljen.
– Tudja – szólalt meg egy idő után –, őrület belegondolni, hogy a globális felmelegedés esetleg nem is létezik.
– Tényleg őrület – bólintott a nő.
– Úgy értem, az egész világ hisz benne.
– Valóban. Az egész világ. Csakhogy a tárgyalóteremben nem ez számít, hanem az, hogy az esküdtszék mit hisz, és ezt a védelem is tudja.
– Arra a példára gondol, amit mondott?
– Ennél sokkal rosszabbra. Arra számítunk, hogy a védelem ezt fogja mondani: Tisztelt esküdtszék, önök az imént azt hallhatták, hogy egy globális felmelegedésnek nevezett valami van folyamatban, mert a légkörben megnőtt a szén-dioxid és egyéb üvegházhatású gázok koncentrációja. Valamit azonban elfelejtettek közölni önökkel, mégpedig azt, hogy a szén-dioxid mennyisége elenyésző mértékben nőtt csupán. A grafikonon, amit láthattak, a szén-dioxid mennyiségét ábrázoló vonal olyan meredeken törtet felfelé, mint a Mount Everest lejtője. De mi a valóság? A szén-dioxid mennyisége 316 ppm-ről 376 ppm-re nőtt. Ez hatvan milliomodrész növekedés. Olyan apró változás, hogy fel sem tudjuk fogni. – Jennifer hátradőlt a székben, és egy széles mozdulatot tett a kezével. – Ezután be fognak hozni egy futballpályát ábrázoló plakátot, és így folytatják: Hasonlítsuk a Föld légkörét egy futballpályához. Jelentős része ugyebár nitrogén. Ezt a gólvonaltól a hetvennyolc yardos vonalig terjedő terület jelképezi. Ezután következik az oxigén, egészen a kilencvenkilences vonalig. Már csak egy yardunk maradt, de ennek is a legnagyobb részét az argon nevű nemesgáz tölti ki. Az argonnal már csak három és fél hüvelyk választ el minket az ellenfél gólvonalától. Ez nagyjából a krétavonal vastagsága, hölgyeim és uraim. És mennyi ebből a szén-dioxid? Egy hüvelyk. Ennyi szén-dioxidunk van a légkörben. Egy hüvelyk egy százyardos futballpályán. Jennifer rövid hatásszünetet tartott, majd folytatta: – Önöknek, tisztelt esküdtek, azt mondták, hogy a szén-dioxid mennyisége az utóbbi ötven évben megnőtt. De tudják-e, hogy mit jelent ez a mi futballpályánkon? Háromnyolcad hüvelyket. Kevesebbet, mint egy ceruza vastagsága. Ez jóval több szén-dioxid, mint ami korábban volt, de a teljes atmoszférához viszonyítva mégis elenyésző változás. Ennek ellenére a felperes most azt várja el önöktől, hogy elhiggyék neki: ez az apró változás veszélybe sodorja egész bolygónkat.
– De ez könnyen megválaszolható – jegyezte meg Evans.
– Várja csak ki a végét. Ezzel még nem végeztek. Először kétségeket ébresztenek, aztán alternatív magyarázatokat ajánlanak fel. Előveszik azt a hőmérsékleti diagramot New York Cityről. Öt fok növekedés 1815 óta. Ez szép, csakhogy, világítanak rá, 1815-ben a városnak százhúszezer lakója volt, ma pedig nyolcmillió. A város lélekszáma hatezer százalékkal gyarapodott. Arról a rengeteg felhőkarcolóról, aszfaltról és légkondicionálóról nem is beszélve. Tehát kérdem én: logikus azt hinni, hogy egy város, amely hatezer százalékos növekedést mutat, azért lett melegebb, mert a szén-dioxid koncentrációja egy parányit megnőtt az egész világon? Vagy inkább azért melegebb, mert sokkal, de sokkal nagyobb, mint 1815-ben volt?
Jennifer kérdőn Evansre nézett.
– Ezzel sem nehéz vitatkozni – állította Evans. – Rengeteg olyan apró dolog létezik, ami nála jóval nagyobb események kiváltója. Egy ravasz igen kicsi részét képezi egy pisztolynak, mégis elég ahhoz, hogy elsüssük vele. Egyébként is...
– Peter! – ingatta meg a fejét Jennifer. – Itt nem erről van szó, hanem arról, hogy ha maga lenne az esküdtek helyében, mit gondolna New York Cityről. Globális felmelegedés vagy túl sok beton? De kérdezhetném azt is, hogy maga mit gondol?
– Azt, hogy valószínűleg azért emelkedett a középhőmérséklete, mert hatalmassá nőtte ki magát.
– Pontosan.
– De még mindig ott van a tengerszint-emelkedés.
– Sajnos nincs. Vanutu körül nem tapasztaltak jelentős emelkedést. Adatsortól függően vagy változatlan maradt, vagy negyven millimétert nőtt. Fél hüvelyket harminc év alatt. Ez szinte semmi.
– Akkor nincs sok esélyük megnyerni ezt a pert – állapította meg Evans.
– Úgy van – ismerte el Jennifer. – Még akkor sem, ha ez a pisztolyos példája egészen meggyőző lenne.
– De ha nem nyerhetnek, akkor minek a sajtótájékoztató?

– Köszönöm, hogy eljöttek – lépett Balder a mikrofonsor elé, a vakuk villogó fényébe. – John Balder vagyok, mellettem pedig Nicholas Drake, a Nemzeti Környezetért Forrás Alap elnöke, Jennifer Haynes, az első számú tanácsadóm, valamint Peter Evans, a Hassle and Black jogi cég ügyvédje. Együtt szeretnénk bejelenteni, hogy pert kívánunk indítani az Egyesült Államok Környezetvédelmi Hivatala ellen a csendes-óceáni Vanutu népe nevében.
A háttérben Evans rágcsálni kezdte a szája szélét, de még időben észbe kapott. Nem sok értelme volt ország-világgal közölni a kamerák előtt, hogy minden oka megvan idegesnek lenni.
– Vanutu elszegényedett népét – mondta Balder – még nagyobb szegénység fenyegeti napjaink legnagyobb környezetvédelmi problémája, a globális felmelegedés és az annak eredményeként bizton várható hirtelen klímaváltozás miatt.
Evansnek eszébe jutott, hogy Drake alig néhány nappal korábban még csupán fenyegető rémnek nevezte a hirtelen klímaváltozást. Most viszont már bizonyosságként tálalták.
Balder élénk kifejezésekkel ecsetelte, hogyan fogja kiönteni a víz Vanutu lakóit ősi otthonaikból, külön kiemelve a gyermekek tragédiáját, akiket minden örökségüktől megfoszt a kérges szívű északi iparóriás által keltett tajtékzó áradat.
– Vanutu népének és a kiszámíthatatlan időjárás által fenyegetett világ egészének kívánunk igazságot szolgáltatni ezzel a perrel, melyet ezennel kívánunk bejelenteni.
A riporterek kérdések áradatát zúdították rá. Az első ez volt:
– Mikor fogják benyújtani a keresetet?
– Ez az ügy rendkívül alapos tudományos előkészítést kívánt – felelte Balder. – Jelenleg negyven kutató dolgozik ezen éjt nappallá téve. Amint ők kijelentik, hogy készen állnak, abban a pillanatban benyújtjuk a keresetet.
– Melyik bíróságra?
– A Los Angeles körzeti szövetségi bíróságra.
– Mekkora kártérítést követelnek? – kérdezte egy másik riporter. – A kormány mit szól mindehhez?
– A bíróság hajlandó lesz foglalkozni az üggyel?
A riporterek lélegzetvételnyi időt sem hagytak neki, de Balder elemében volt. Evans az emelvény túlsó szélén álló Jenniferre pillantott. A nő megkocogtatta a karóráját. Evans megnézte az óráját, biccentett Jennifernek, és lelépett a pódiumról. Jennifer követte.
Bementek a raktárépületbe, átvonultak a marcona őrök között, és beléptek a csarnokba.
Evans tátva felejtette a száját a döbbenettől.

CULVER CITY
OKTÓBER 12., KEDD
13.20

A délelőtt még működő irodát összepakolták, a világítást kikapcsolták, a kutatókat hazaküldték. Az iratok kartondobozokba csomagolva várták, hogy elszállítsák őket. A költöztetők már neki is láttak a feladatnak.
– Mi folyik itt?
– Lejárt a bérleti szerződésünk – felelte Jennifer.
– Tehát költöznek?
A nő megrázta a fejét.
– Nem. Elmegyünk.
– Ezt hogy érti?
– Úgy, hogy elmegyünk, Peter. Új megbízás után nézünk. Már nem foglalkozunk ezzel a perrel.
A bejárat felől hallani lehetett Balder felerősített hangját:
– Azon leszünk, hogy a bíróság legkésőbb három hónap múlva tiltó végzést hozzon. Teljes bizodalmam azé a negyven zseniális férfié és nőé, akik ezen a nem mindennapi ügyön dolgoznak.
Evans félrehúzódott, hogy a költöztetők elférjenek mellette egy asztallal. Ugyanaz az asztal volt, amelyhez alig három órával korábban Jennifer leültette.
– Mégis hogyan akarják elérni ezt? – kérdezte Evans. – Úgy értem, az emberek előbb-utóbb rájönnek, hogy..
– Ami történik, az teljesen logikus. Kérvényezni fogjuk, hogy a bíróság hozzon előzetes tiltó végzést, ehhez azonban a kérvényünknek hosszú utat kell bejárnia. A körzeti bíróság várhatóan vissza fogja dobni azzal az indokkal, hogy kívül esik a hatáskörükön, ezért aztán beterjesztjük a San Franciscó-i fellebbviteli bíróság elé, ahonnan reményeink szerint átkerülünk a Legfelsőbb Bírósághoz. A per nem folytatódhat, míg a tiltó végzés ügye nem rendeződött, az pedig több évbe is beletelhet. Ezért aztán takarékra tesszük a kutatóinkat, és bezárjuk ezt a drága irodát, hogy a továbbiakban egy kisebb ügyvédcsapattal kövessük nyomon az eseményeket.
– És ez a csapat már összeállt?
– Még nem. De ha jól emlékszem, eredetileg nem ez volt a kérdés.
Evans nézte, hogy a hátsó ajtón kigurulnak a dobozok.
– Jól sejtem, hogy valójában sohasem akartak eljutni a tárgyalóteremig?
– Mondhatjuk így is – felelte Jennifer. – Balder arról híres, hogy ritkán veszít pert. Ezt azonban csak egy módon érheti el valaki: úgy, hogy a vesztes ügyekből még a tárgyalás előtt kiszáll.
– Ebből is ki fog szállni?
– Igen. Mert garantálhatom magának, Peter, hogy nincs az a bíróság, amelyik tiltó végzést fog kiadni az amerikai gazdaságnak a széndioxid-kibocsátás mérséklésére. – Jennifer a kijárat felé intett a fejével. – Drake rávette, hogy domborítsa ki a hirtelen klímaváltozás szerepét. Ez szépen összecseng Drake holnap kezdődő konferenciájával.
– Igen, de...
– Nézze, Peter... Maga ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy ennek az egésznek az volt az egyetlen célja, hogy a figyelem középpontjába helyezze az NKFA-t. Ezt most megkapták. Mi értelme lenne hát pereskedni?

A költöztetők tanácsot kértek Jennifertől, és a nő kénytelen volt kivonulni velük a teherautókhoz. Evans, magára hagyatva, visszament a tárgyalóba, hogy átlapozza a sarokban árválkodó diagramköteget. Azokra a kimutatásokra volt kíváncsi, amelyeket Jennifer nem mutatott meg neki. Nem kellett sokáig keresgélnie. Találomra kivett néhányat; külföldi meteorológiai állomások méréseit ábrázolták.

Evans természetesen tudta, hogy ezeket a diagramokat úgy választották ki, hogy a védelem álláspontját támogassák, de akkor is aggasztónak találta, hogy ilyen sok akad ezekből, és mind ugyanazt mutatja: vagy nincs felmelegedés, vagy elenyésző a mértéke.
Talált egy „Európa” feliratú köteget is. Ezekbe is belenézett:

Egy másik pedig „Ázsia” címkével volt ellátva, Ezt sem hagyhatta ki.

– Peter!
Jennifer őt kereste.

A nő irodájában már össze volt pakolva. Az egész nem volt több néhány doboznál. Evans segített neki kihurcolkodni az autójához.
– És most mi lesi? – kérdezte Evans. – Visszamegy DC-be, a barátjához?
– Nem hiszem – felelte Jennifer.
– Akkor?
– Ami azt illeti, arra gondoltam, hogy magával tartanék.
– Velem?
– John Kennernek dolgozik, nemde?
– Honnan tudja?
Jennifer csak mosolygott.

Kifelé menet még elkaptak néhány mondatfoszlányt a sajtótájékoztatóból. Most Drake beszélt. Köszönetet mondott a sajtónak, és arra ösztönözte őket, hogy látogassanak el a konferenciára. Ezután elmagyarázta nekik, hogy a globális felmelegedés igazi veszélye az, hogy lehetőséget teremt egy hirtelen klímaváltozásra, majd további figyelmet kért, és komor hangon közölte:
– Sajnos, rossz hírt kell közölnöm önökkel. Néhány perccel ezelőtt értesített a rendőrség, hogy megtalálták drága barátom, George Morton holttestét.

CULVER CITY
OKTÓBER 12., KEDD
14.15

Délután már a tévében is beszámoltak a hírről: a milliomos George Morton holttestét Pismo Beach közelében partra vetette a tenger. Az áldozatot a ruházata és a csuklóján lévő karóra alapján azonosították, A testet, tette hozzá a hírolvasó, a cápák csúnyán megcsonkították. A családot értesítették, a továbbiakról egyelőre semmit nem lehetett tudni.
Közeli barátját, Nicholas Drake-et is megszólaltatták. Az NKFA igazgatója elmondta, hogy Morton egész életét a környezetvédelemnek szentelte, szoros kapcsolatban állt mind velük, mind más hasonló szervezetekkel, amiért nemrégen az Év Felelősségteljes Polgára kitüntető címben részesítették.
„Ha valakit aggasztottak a Földünkön lejátszódó drámai változások, akkor az George Morton volt”, mondta Drake. „Eltűnése óta abban reménykedtünk, hogy egyszer csak elő fog kerülni, jó testi és szellemi egészségben, de sajnos, most már a szörnyű bizonyossággal kell szembenéznünk. Egy jó barát és egy lelkes támogató elvesztését gyászolom. A világ szegényebb lett nélküle.”
Evans autóban ült, amikor Lowenstein telefonált.
– Most hol vagy?
– A sajtótájékoztatóról jövök.
– Nos, San Franciscóba fogsz menni.
– Miért?
– Mortont megtalálták. Valakinek azonosítania kell a holttestet.
– Miért nem a lánya megy?
– Ő rehabilitáción van.
– És az exneje? Vagy..
– Evans, te vagy kijelölve a feladatra. Pakolj össze, és nyomás a reptér! A helyszínelők nem szeretnék késleltetni a boncolást, ezért még vacsora előtt azonosítani kell.
– De...
– Semmi de. Nem is értem, mit szarozol annyit. Használd a fickó repülőjét, az isten szerelmére. Az utóbbi időben úgyis folyton azzal repkedsz. Most, hogy már meghalt, talán nem ártana óvatosabbnak lenned. Ja, és még valami. Mivel nem vagy családtag, kelleni fog még valaki az azonosításához.
– Sarah, a titkárnője megfelel?
– Nem. Drake azt akarja, hogy vigyed Ted Bradleyt.
– Miért pont őt?
– Mit tudom én! Bradley menni akar, Drake pedig szeretne a kedvében járni. Bradley biztosan azt hiszi, hogy ott lesz a híradó. Különben is, George barátja volt.
– Fogjuk rá.
– Veled ült a banketten.
– Igen, de Sarah sokkal...
– Evans, melyik része nem világos? San Franciscóba mész, és magaddal viszed Ted Bradleyt. Punktum!
Evans sóhajtott egyet.
– Hol van most?
– Sequoiában. Meg kell állnod, hogy felvegyed.
– Sequoia?
– Nemzeti Park. Útba esik.
– De...
– Bradleyt már értesítettük. Liza majd megadja neked a San Franciscó-i hullaház telefonszámát. Viszlát, Evans. Igyekezz nem elcseszni a dolgokat.
Klikk.
– Gond van? – kérdezte Jennifer.
– Nincs, de San Franciscóba kell mennem.
– Magával megyek – jelentette ki a nő.
– Ki ez a Sarah?
– Morton személyi titkára. A régi asszisztense.
– Láttam róla néhány fotót. Nem néz ki egy poros darabnak.
– Hol látta?
– Egy magazinban. Egy teniszversenyen készültek. Valamiféle bajnok, ha jól tudom.
– Lehet.
– Hogy lehetséges az, hogy ilyen keveset tud róla? Hiszen rengeteg időt együtt töltött Mortonnal.
– De nem Sarah-val. Igaz, az utóbbi időben jócskán behoztuk a lemaradást.
– Aha. – Jennifer cinkosan elmosolyodott. – Ami igaz, az igaz: csinos nő.
– Nem, nem úgy értettem – nyúlt a telefonért Evans. – Nincs szó semmi komoly dologról. – Hogy véget vessen a kínossá vált beszélgetésnek, felhívta Perryt. A nyomozó még nem tért vissza a bíróságról. Evans hagyott neki egy üzenetet, aztán Jenniferre nézett. – Nem tudja véletlenül, hogy mi az eljárás letartóztatási parancs kérésekor?
– Ez bűnügy Nem az én szakterületem.
– Az enyém se.
– Valaki le akarja tartóztatni?
– Remélem, nem.
Lisa, Herb bőbeszédű asszisztense telefonált.
– Szia, Peter. Megvan Mr. Bradley telefonszáma, és megvan a San Franciscó-i hullaházé is. Nyolckor zárnak. Odaérsz addig? Herb tudni szeretné. Nagyon feldúlt.
– Miért?
– Még sose láttam ilyennek. Mármint az elmúlt hetekben.
– Mi a baja?
– Szerintem George miatt van. Tényleg sokkoló, nem? Aztán Drake is folyton nyaggatja. Legalább ötször telefonált ma. Szerintem rólad beszélgettek.
– Rólam?
– Igen. – Lisa bizalmasra vette a hangerejét. – Herb becsukta az ajtót, amikor vele beszélt, de hallottam egyet s mást.
– Mint például? – kérdezte Evans.
– Mindenfélét beszélnek. – Lisa még halkabbra vette a hangját. – Arról, hogy menned kell-e.
– A cégtől?
– Ühüm. Gondoltam, érdekel.
– Hát persze. És ki beszélt erről?
– Nos, Herb meg Don Blandings, és két másik szenior partner. Merthogy Nick Drake valamiért nagyon pipa rád. Ja, és mert túl sok időt töltesz egy Kanner vagy Connor nevű személlyel.
– Értem.
– Mr. Drake nagyon ideges emiatt a Mr. Connor miatt.
– Miért?
– Azt mondja, kém. A gyárosoknak kémkedik. A szennyezőknek.
– Értem.
– Nekem végül is az szűrődik le az egészből, hogy Mr. Drake fontos kliens, te pedig elhanyagoltad. Persze, még így se mernének kirúgni téged, ha Morton élne. Most viszont, hogy megtalálták, már semmi sem tarthatja vissza őket. Ráadásul a rendőrség is állandóan téged keres, ami, én mondom neked, nagyon gáz. Ettől mindenki nagyon ideges, és... De tényleg, mi dolgod neked azzal a Mr. Connorral?
– Hosszú történet.
– De Peter! Én elmondtam neked, amit tudok – mondta sértődötten Lisa.
– Nos, jól van – tett úgy Evans, mintha beadta volna a derekát. Nem lenne szabad elmondanom, de rád mindig számíthatok, ezért... Szóval az van, hogy mielőtt meghalt volna, Morton megbízott valamivel.
– Tényleg? És mi az?
– Ez titok, még neked sem mondhatom el.
– Megbízást kaptál tőle?
– Igen, írásban. – Ez majd lehűti egy kicsit őket, gondolta. Lisa úgyis képtelen lesz magában tartani az információt.
– Hűha, ez aztán komoly! Így biztosan nem mernek kirúgni! Végül is a cég érdekében csinálod, nem?
– Igen, Lisa, de most mennem kell.
– És ha mégis megtennék, akkor csúnyán alátehetnél nekik jogtalan elbocsátás miatt.
– Lisa...
– Oké, oké. Tudom, hogy nem beszélhetsz. Nos, akkor sok szerencsét! – Lisa letette.
Jennifer elmosolyodott.
– Ezt nagyon rutinosan csinálta.
– Kénytelen vagyok – felelte Evans, de nem mosolygott vissza. Úgy érezte, összecsapnak a hullámok a feje felett. Pocsék érzés volt. Akkor is az lett volna, ha nem ennyire fáradt, de így százszor rosszabb volt.

Sarah-t kereste, hogy elkérje tőle a repülőt, de a rögzítő válaszolt. A pilótát sem sikerült elérnie; mint megtudta, a levegőben volt.
– Mi az úti céljuk?
– Azt nem mondhatom meg, uram. Kapcsoljam a hangpostafiókját?
– Ne. Egy charter gépre lenne szükségem.
– Mikor repülne?
– Fél óra múlva. San Franciscóba, de meg kellene állni valahol Sequoia közelében is. Még ma este vissza is repülnék.
– Megnézem, mit tehetek.
Olyan fáradtság fogta el, hogy nem mert a kormány mögött maradni. Kiszállt, és megkerülte az autót.
– Mi történt? – kérdezte Jennifer.
– Ismeri az utat a Van Nuysra?
– Persze.
– Akkor maga vezet.
Behuppant az anyósülésre, és becsatolta magát. Mire Jennifer besorolt a forgalomba, már aludt.

SEQUOIA
OKTÓBER 12., KEDD
16.30

Az erdő sötét volt és hűvös. A lenyűgözően magasra nőtt fák közt kellemes fenyőillat lebegett. A talaj nedves volt, de csak annyira, hogy kellemesen puha legyen, élvezetté téve a járást.
A fák alatt, kamerákkal és harmadik osztályos kisiskolásokkal körülvéve Ted Bradley, a híres színész és aktivista ült. Fekete pólója előnyösen kiemelte sminkjét és markáns vonásait.
– Ezek a csodálatos fák a tieitek is – mutatott körbe. – Évszázadok óta itt állnak. Itt álltak már azelőtt, hogy ti megszülettetek volna, de itt voltak már akkor is, amikor a szüleitek, a nagyszüleitek, a dédszüleitek világra jöttek. Sőt néhány már akkor itt állt, amikor Kolumbusz Amerikába érkezett! Az indiánok előtt! A világ kezdetekor! Ezek a fák a bolygó legöregebb élőlényei, ők a Föld őrei; bölcs öregek, akiknek üzenetük van számunkra: „Hagyjátok békén a bolygót. Ne akarjatok ujjat húzni velük. Vagy velünk.” És nekünk hallgatnunk kell rájuk.
A gyerekek tátott szájjal hallgatták. A kamerák Bradleyt vették.
– Most azonban ezeket a dicsőséges fákat, melyek túléltek tűzvészeket, favágókat, talajromlást és savas esőket, nagyobb veszély fenyegeti, mint valaha. A globális felmelegedés. Gyerekek, ugye tudjátok, hogy mi az a globális felmelegedés?
Kezek emelkedtek a magasba.
– Én tudom! Én tudom!
– Ennek örülök. – Bradley intett a gyerekeknek, hogy leengedhetik a kezüket. Az egyetlen ember, aki szót kaphatott ma, az Ted Bradley volt. – De azt talán még nem tudjátok, hogy a globális felmelegedés egy hirtelen éghajlatváltozást is okozhat. Lehet, hogy már csak néhány hónap vagy év kell hozzá, és sokkal, de sokkal melegebb lesz, mint eddig bármikor. Rovarok fognak elszaporodni, és betegségek ütik fel a fejüket, elpusztítva ezeket a gyönyörű fákat.
– Miféle rovarok? – kérdezte az egyik gyerek.
– Rosszak – felelte Bradley – Megeszik a fákat. Lárvákat raknak beléjük, és belülről szétrágják őket. – Bradley hullámzó mozdulatokat tett a kezével, mutatva, hogy fogják átrágni magukat a lárvák a fán.
– Sokáig fog tartani egy rovarnak megenni egy egész fát – jegyezte meg egy kislány.
– Hát éppen ez az! – kiáltott fel Bradley – Nem egyedül lesz. A globális felmelegedés ugyanis sok, nagyon sok rovart fog jelenteni. Igazi inváziót, és a fák nagyon hamar el fognak tűnni!
Jennifer közelebb hajolt Evanshez.
– Hogy lehet összehordani ennyi baromságot?
Evans ásított. A repülőn aludt egyet, és az autóban is szundított, mialatt a reptérről kihozták őket a Sequoia Nemzeti Parkba. Még nem tért teljesen magához, és Bradley is olyan unalmas volt, hogy az valósággal altatóként hatott az emberre.
A gyerekek is nagyon unták már a dolgot, és kezdtek zsibongani, ezért Bradley egyenesen a kamerák felé fordult. Határozottan, szuggesztíven beszélt – amióta az elnököt játszotta egy tévésorozatban, azóta ez nagyon ment neki.
– A hirtelen klímaváltozás olyan nagy veszélyt jelent az emberiségre és az egész bolygóra, hogy világszerte konferenciákat hívtak össze. Los Angelesben holnap kezdődik egy ilyen találkozó, ahol a világ minden sarkából összesereglő szakemberek azt próbálják meg kitalálni, hogyan késleltethetnék és enyhíthetnék ezt a szörnyű fenyegetést. Mert ha nem teszünk semmit, a katasztrófa elkerülhetetlen. Ez a fenséges erdő nem lesz több egy keserű emléknél, egy pillanatképnél abból a korból, amikor az ember még tehetett volna valamit, de nem tett. Ne hagyjuk, hogy ez történjen!
Végezetül a kamera felé fordította arca előnyösebb oldalát; és áthatóan a lencsébe nézett babakék szemével.
– Pipilnem kell – mondta egy kislány.

A repülőgép felemelkedett, és átszállt az erdő felett.
– Sajnálom, hogy siettetnünk kellett – mondta Evans –, de a hullaházba kell érnünk még hat előtt.
– Nem gond, nem gond – mosolygott nagylelkűen Bradley. A beszéde után néhány percet a kölykökre szánt autogramosztogatás formájában. A kamerák persze ezt is vették. – És ön mivel foglalkozik, Miss Haynes? – fordult a nő felé, előszedve legcsábosabb mosolyát.
– A globális felmelegedési per ügyvédi csapatában dolgozom.
– Nagyszerű! Tehát közénk tartozik! Hogy alakul a per?
– Remekül. – Jennifer Evansre nézett.
– Ezek szerint ön nemcsak szép, hanem okos is – állapította meg Bradley.
– Nem, nem vagyok az. – Evans látta, hogy a színész határozottan idegesíti Jennifert.
– És hozzá még szerény is. Ez igazán elbűvölő.
– Csak őszinte vagyok. És őszintén megmondom, hogy nem szeretem, ha hízelegnek.
– Ez aligha hízelgés az ön esetében – tiltakozott Bradley.
– Az ön esetében pedig aligha őszinte – vágta rá Jennifer.
– Higgye el, őszintén csodálom, amit tesznek – állította Bradley Alig várom, hogy befűtsenek az EPA-nak. Állandóan nyomást kell gyakorolni rájuk. Ezért csinálom ezt a dolgot is a kölykökkel. Jól ment, nem gondolják?
– Ahhoz képest igen.
– Mihez képest? – csodálkozott Bradley.
– Ahhoz képest, hogy az egész egy nagy rakás szar – mondta a szemébe Jennifer.
Bradley még mindig mosolygott, de a szeme összeszűkült.
– Nem értem, hogy mire utal ezzel.
– A beszédére, Ted. Még hogy a sequoiák lennének a bolygó őrei! És hogy üzenetük van számunkra!
– Mert van!
– Ezek csak fák, Ted. Hatalmas fák. Ugyanannyi üzenetük van az emberiség számára, mint egy lopótöknek.
– Azt hiszem, nem érti...
– És hogy sikerült tűzvészeket is túlélniük? Hát persze, hiszen a tüzektől függnek. Ez a reprodukciójuk alapja. A sequoiák magja olyan kemény, hogy csak a tűzben pattan szét. A tűz elengedhetetlen kelléke az erdő létének.
– Azt hiszem, nem értette az üzenetemet – nyögte ki Bradley.
– Tényleg? És mit nem értettem?
– Én így akartam érzékeltetni, talán túl költőien, ezeknek az ősi erdőknek az időtlen...
– Időtlen? Ősi? Mit tud ezekről az erdőkről, Ted?
– Sokat! – felelte éles hangon Bradley. Sugárzó mosolyának most már nyoma sem volt.
– Nézzen ki az ablakon – mutatott Jennifer az alattuk elterülő erdőre. – Mit gondol, mióta néz ki így ez az ősi erdő, mint most?
– Nyilvánvaló, hogy több százezer éve.
– Nem, Ted. Az emberek már évezredek óta itt éltek, amikor még ezek az erdők sehol sem voltak. Tudta ezt?
Bradley dühösen összepréselte az ajkait, és nem szólt egy szót sem.
– Akkor elmagyarázom – mondta Jennifer. – Húszezer évvel ezelőtt a jégkorszaki gleccserek visszahúzódtak Kaliforniából, szabaddá téve a Yosemite-völgyet és más festői helyeket. Nyomukban egy iszapos táj maradt vissza, teleszórva gleccservízzel táplált tavakkal. Növényzet ekkor még nem volt, az egész gyakorlatilag nem volt több nedves homoknál.
Néhány ezer évvel később, amikor már a gleccserek annyira eltávolodtak, hogy nem biztosíthattak utánpótlást, a talaj kezdett kiszáradni. Kaliforniának ezen a részén sarki tundra alakult ki, magas fűvel, amely már megfelelő életteret biztosított a kisebb állatok számára, mint az egerek és a mókusok. Akkor érkeztek meg az első emberek. Vadásztak, tüzeket gyújtottak.
– Eddig oké? – kérdezte Jennifer. – Őserdőkről egyelőre szó sincs.
– Figyelek – morogta Ted. Látszott rajta, minden önuralmára szüksége van, hogy kordában tudja tartani az indulatait.
Jennifer folytatta:
– Eleinte csak a sarki füvek és bokrok tudtak megmaradni a jégkorszaki talajon. De ahogy elpusztultak és lebomlottak, az évezredek során szép lassan kialakult a termőtalajréteg, és ezzel, nagyjából ugyanúgy, mint a posztglaciális Észak-Amerika más vidékein, itt is megindulhatott a növénytársulások kialakulása. Először a csavarttűs fenyő települt be, nagyjából tizennégyezer évvel ezelőtt. Ezt követte a lucfenyő, a bürök, az éger. Szívós fák, de nem szeretnek elsők lenni. Ezek a fák alkották az igazi „ősi erdőt”, és mintegy négyezer éven át uralták e tájat. Aztán megváltozott az éghajlat. Sokkal melegebb lett, és a kaliforniai gleccserek teljesen elolvadtak. Meleg, száraz idők következtek, rengeteg erdőtűzzel, és az ősi fák kipusztultak. Ezek helyét vette át az inkább a síkságokra jellemző tölgy és a prérifű. Meg néhány duglászfenyő, de nem sok, mert ezeknek nem kedvezett a száraz éghajlat. Körül-belül hatezer évvel ezelőtt újabb éghajlatváltozás történt. Nedvesebb időszak következett, így a duglász, a bürök és a cédrus vált uralkodóvá, létrehozva a ma is látható, zárt lombozatú erdőket. Mivel a lombjaik elvették a fényt a többi fa elől, lehetetlenné téve azok létezését, észvesztő sebességgel terjedtek el a vidéken. Tehát nem időtlenek, Ted. Éppen ellenkezőleg: a sor végén kullognak.
Bradley diadalittasan kijelentette:
– De hát hatezer évesek, az isten szerelmére!
– Ez sem igaz – cáfolta Jennifer. – A tudósok kimutatták, hogy ezek az erdők folyamatosan változtatják az összetételüket. Már nem ugyanazok, mint ezer évvel ezelőtt, Ted. És még nem is szóltunk az indiánokról.
– Mi van velük?
– Az indiánok odafigyeltek a környezetükre, és rájöttek, hogy ezek az erdők szart se érnek. Bár lenyűgözőek, nem biztosítanak megfelelő életteret a vadállatok számára. Ezért aztán időnként felégették őket, csak néhány foltot hagyva meg belőlük a lankák és lapályok között. Azok az erdők, amelyeket az első európaiak láthattak, aligha voltak ősiek. Termesztett erdők voltak, Ted. Ezek után talán elhiszi nekem, ha azt mondom, hogy százötven évvel ezelőtt kevesebb öreg erdő volt itt, mint ma. Az indiánok realisták voltak; mi viszont újra a romantika korát éljük.[39]
Jennifer hátradőlt az ülésben.
– Nos, ez igazán megható beszéd volt – jegyezte meg Bradley – Csakhogy az embereket nem az efféle szakmai részletek érdeklik. Szerencsére, mert az előbb gyakorlatilag azt mondta, hogy ezeket az erdőket kár megóvni, mert nem elég régiek. Én viszont azt mondom, hogy gyönyörűek és részei a természetnek, tehát meg kell őrizni őket bármi áron. A globális felmelegedés veszélyeivel szemben pedig különösképpen!
Jennifer felállt.
– Innom kell valamit – jelentette ki.
– Csatlakozom – csillant fel Bradley szeme.

Evanst őszintén megdöbbentették a hallottak. Különösen az állandó változást és annak következményeit találta elgondolkodtatónak. Még sohasem gondolt bele például abba, hogy az indiánok már akkor itt éltek, amikor még gleccserek borították a tájat. Persze tudott róla, ahogyan arról is, hogy az indiánok ősei voltak azok, akik kihalásig vadászták a mamutot és más nagy testű emlősöket, de azt még egyszer sem hallotta, hogy erdőket égettek fel, céljaiknak megfelelően alakítva környezetüket.
Pedig ők is megtették.
Legalább ennyire zavaró volt az a dinamizmus, amivel az erdők követték egymást. Ki gondolta volna, hogy a sequoiák előtt más fajok éltek itt? Ő maga is meg volt győződve róla, hogy ez a hely ősidők óta az óriásfenyők birodalma.
Hasonló volt a helyzet a tájjal, amit a gleccserek hagytak maguk mögött. Most, hogy megpróbálta maga elé képzelni, rádöbbent, hogy éppen olyan lehetett, mint az, amit Izlandon látott: hideg, nedves, sziklás és kopár. Így persze logikus volt, hogy nővények generációi kellettek a termőtalaj kialakulásához. Hogyan is hihette eddig azt, hogy a gleccserek visszavonulása után az óriásfenyők csak úgy, szinte kipattantak a földből. Eléggé nevetséges elképzelés volt.
Az is szöget ütött a fejébe, hogy Jennifer folyton változó éghajlatról beszélt. Először hideg volt és nedves, aztán meleg és száraz, majd ahogy a gleccserek megolvadtak, és megint nedves lett, és ismét jöttek a gleccserek. Változás változást követett.
Megállás nélkül.

Egy idő után Bradley kimentette magát, és előrement, hogy felhívja az ügynökét. Evans nem tudta megállni, hogy ne kérdezze meg a nőtől:
– Honnan tudod mindezt?
– A globális felmelegedésnek köszönhetően. Az egész csapat a katasztrófák után kutatott. Szerettünk volna minél több szörnyűséget találni, hogy elborzasszuk az esküdteket.
– És?
Jennifer megrázta a fejét.
– A „globális felmelegedés” gyakorlatilag nem létezik. Különben pedig, ha valós jelenség lenne, nagy valószínűséggel pozitív nettó hatással lenne a világra.
A pilóta bekapcsolta a hangszórót, hogy figyelmeztesse őket: hamarosan leszállnak San Franciscóban.

SAN FRANCISCO
OKTÓBER 12., KEDD
18.31

Az előszoba szürke volt, hideg és fertőtlenítőszagú. Az asztal mögött ülő férfi fehér köpenyt viselt.
– Morton – pötyögte be a számítógépbe. – Igen, George Morton. Oké. Maga pedig...
– Peter Evans. Mr. Morton ügyvédje.
– Én pedig Ted Bradley vagyok. – Ted kezet akart nyújtani, de aztán gyorsan meggondolta magát.
– Hé! – kiáltott fel a laboráns. – Tudtam, hogy ismerem valahonnan. Maga a külügyminiszter.
– Nos, valójában az elnök vagyok.
– Igen, igen, az elnök. Tudtam, hogy már láttam valahol. A felesége egy alkoholista.
– Nem, a külügyminiszter felesége az alkoholista.
– Tényleg? Sajnos, ritkán van alkalmam leülni a tévé elé.
– Már nem adják.
– Akkor meg pláne, hogy nem láthatom.
– Viszont hamarosan le fogják adni a nagyobb kereskedelmi adók.
Evans türelmetlenül sóhajtott.
– Szeretnék mielőbb túl lenni az azonosításon.
– Oké. Itt írja alá, és adok látogatói kártyát.

Jennifer az előszobában maradt.
– Végül is ki ez a nő? – kérdezte Evanstől a színész.
– Egy ügyvéd, aki a Vanutu-peren dolgozik.
– Szerintem a gyárosok kémje. Ordít róla, hogy szélsőséges.
– Balder nagyon elégedett volt vele, Ted.
– Nos, azt el tudom képzelni – vigyorodott el Bradley – Én is elégedett lennék, ha egy ilyen nő dolgozna alattam. De az isten szerelmére, nem figyelte, hogy miket mondott? „Ezek az erdők szart se érnek.” Ez a nagyiparosok szövege. – Bizalmasan közelebb hajolt Evanshez. – Szerintem meg kellene szabadulnia tőle.
– Szabaduljak meg tőle?
– Csak hátráltatni fogja. Különben is, miért van most itt?
– Nem tudom. Jönni akart. És maga miért van itt, Ted?
– Dolgom van.

A testet takaró lepedő tele volt szürke foltokkal. A laboráns hátrahajtotta.
– Jézusom! – fordította el a fejét Ted.
Evans erőt vett magán, és a holttestre irányította a tekintetét. Morton életében is nagydarab ember volt, most azonban, halálában, még hatalmasabbra nőtt. Felpuffadt, bíbor-szürke torzója már bomlófélben volt, és iszonyatos bűzt árasztott. Dagadt csuklóján egy hüvelyknyi széles bevágást lehetett látni.
– A karórája? – kérdezte Evans.
– Ja. Levettük – felelte a laboráns. – Nem volt könnyű meló. Akarja látni?
– Igen. – Evans közelebb hajolt, bele a szédítő bűzbe. Morton körmét akarta látni. Tudta, hogy a jobb gyűrűsujja még gyerekkorában megsérült, és ettől a körme érdes, egyenetlen felületű volt. A holttestnek azonban az egyik keze teljesen hiányzott, a másik pedig össze volt marcangolva.
– Kész van? – kérdezte a háta mögül Bradley.
– Még nem.
– Jézusom, ember.
– Na és a sorozat... – szólalt meg a laboráns. – Mikor fogják folytatni?
– Már nem fogjuk. Törölték.
– Miért? Én nagyon bírtam.
– Sajnos, nem a maga véleményét kérdezték – felelte Bradley.
Evans a mellkast vizsgálta. Morton szőrzetének a mintázatát próbálta felidézni magában. Sokszor látta fürdőnadrágban. A puffadás azonban itt is alaposan megváltoztatta a viszonyokat. Evans tanácstalanul megrázta a fejét. Még mindig nem volt biztos benne, hogy Morton fekszik előtte.
– Készen van hát? – sürgette Bradley.
– Igen.
A lepedő visszakerült a helyére, és a laboráns kikísérte őket.
– A Pismo Beach-i életmentők találták meg. A rendőrség a ruhái alapján azonosította.
– Még volt rajta ruha?
– Aha. A nadrág fél szára és a zakó nagyobbik része. Méretre készültek. Felhívták a New York-i szabót, és ő megerősítette, hogy George Morton számára készültek. Magával viszi az ingóságait?
– Nem is tudom – habozott Evans.
– Maga az ügyvédje...
– Igaza van. Elviszem őket.
– Alá kell írnia egy átvételit.
Kimentek az előszobába, ahol Jennifer várt. A nő épp telefonált.
– Igen, értem. Igen. Oké, azt meg tudjuk csinálni. – Jennifer összecsukta a telefonját.
– Végeztek?
– Igen.
– És ő az?
– Igen – felelte Ted. – George volt.
Evans nem szólt semmit. Követte a laboránst a raktárba, aláírta a papírt, és átvette a Morton dolgait tartalmazó zsákot. Kinyitotta, és előhalászta a benne lapuló holmikat: egy szmoking foszlányait – apró NKFA kitűzővel a zakó belső zsebén – és egy Rolex Submariner karórát, a hátlapján GM 12-31-89 feliratú gravírozással. Bólintott, és visszarakta őket a zsákba.
George dolgai voltak. Már a puszta érintésük is mérhetetlen szomorúsággal töltötte el.
– Azt hiszem, megvagyunk. Ideje indulni.
Visszamentek az épület előtt várakozó autóhoz. Miután beszálltak, Jennifer közölte:
– Még meg kell állnunk egy helyen.
– Hol? – kérdezte Evans.
– Az oaklandi városi garázsban.
– Miért?
– A rendőrség beszélni akar velünk.

OAKLAND
OKTÓBER 12., KEDD
19.22

Egy gigantikus betonépítmény volt, egy hasonlóan nagy parkoló szomszédságában, Oakland külterületén, vakító halogénlámpákkal megvilágítva. A drótkerítés mögött álló autók többsége roncs volt, de akadt néhány Cadillac és Bentley is. A limuzin a járda mellé húzott.
– Miért vagyunk itt? – kérdezte Bradley – Még mindig nem értem.
Egy rendőr hajolt az ablakhoz.
– Mr. Evans? Peter Evans?
– Én vagyok.
– Erre jöjjön, kérem – mondta a férfi, majd látva, hogy a többiek is menni akarnak, hozzátette: – Csak Mr. Evans.
– De mi is... – háborgott Ted Bradley.
– Sajnálom, uram, csak Mr. Evans jöhet. Önök kénytelenek lesznek itt várni.
Jennifer a színészre mosolygott.
– Majd én addig elszórakoztatom.
– Az nagyszerű lesz.
Evans követte a rendőrt a garázsba. Az épület belső tere tágas rekeszekre volt felosztva, melyek mindegyikében autók sorakoztak. Amint azt Evans megfigyelhette, többnyire rendőrautókat javítottak.
– Mi ez az egész? – kérdezte a rendőrtől.
– Már várnak önre, uram.
Már a garázs végében jártak. Összetört, vérfoltos roncsok mellett haladtak el. Némelyikből madzagok voltak kifeszítve különböző irányokban, másokat kék köpenyes technikusok vizsgáltak. Az egyik roncsot egy öltönyös férfi fényképezte.
– Ő is rendőr? – kérdezte Evans.
– Dehogy! Ügyvéd. Őket is be kell engednünk.
– Tehát autóroncsokkal is foglalkoznak.
– Csak akkor, ha muszáj.
A következő rekeszben Kennem pillantotta meg három civil ruhás rendőr és két kék köpenyes társaságában. Morton összetört Ferrari Spyderjét állták körül. Az autót egy hidraulikus emelő tartotta a magasban, alvázát reflektorok világították meg.
– Peter! – fordult feléjük Kenner. – Azonosította George-ot?
– Igen.
– Rendben.
Evans megállt az autó közelében, és felnézett a sárga rongydarabokkal teletűzdelt alvázra.
– Nos, elárulnák végre, hogy miről van szó?
A rendőrök egymásra néztek, aztán az egyikük beszélni kezdett:
– A Ferrarit vizsgáltuk, Mr. Evans.
– Azt látom.
– Ezt az autót vette nemrégen Mr. Morton Montereyben?
– Azt hiszem.
– Meg tudja mondani, hogy mikor?
– Nem emlékszem pontosan... Nem olyan régen, egy-két hónappal ezelőtt. Sarah, az asszisztense említette.
– Ki volt az, aki lebonyolította a vásárlást?
– Sarah.
– És önnek milyen szerepe volt benne?
– Semmi. Csak tájékoztatott, hogy George vetetett vele egy új autót.
– Nem kérték meg, hogy kössön rá biztosítást?
– Nem. Gondolom, George valamelyik könyvelőjére bízta.
– Látta az autó papírjait?
– Nem.
– Magát az autót mikor látta először?
– Amikor George elhajtott vele a Mark Hopkins Szálloda elől – felelte Evans. – Azon az estén, amikor meghalt.
– Nem látta az autót valamikor korábban is a nap folyamán?
– Nem.
– Felbérelt valakit, hogy végezzen javításokat az autón?
– Nem.
– Az autót Montereyből egy sonomai magángarázsba szállították, ahol két hétig állt, mielőtt San Franciscóba vitték volna. Ön bérelte ki a garázst?
– Nem.
– Pedig az ön nevére vették ki.
Evans megrázta a fejét.
– Nem tudok róla, de Morton gyakran csinált ilyet. Ha valami oknál fogva, például a sajtó miatt, nem akarta a saját nevét használni, valamelyik ügyvédjét vagy könyvelőjét írta be bérlőnek, illetve tulajdonosnak.
– És ilyenkor értesítette önöket?
– Nem feltétlenül.
– Tehát ön nem tudott róla, hogy garázst bérelt az ön nevében?
– Nem.
– Ki dolgozott az autón San Joséban?
– Fogalmam sincs.
– A helyzet ugyanis az, Mr. Evans, hogy valaki alaposan megdolgozta a Ferrarit, mielőtt Mr. Morton használatba vette. Az alvázat meggyengítették azokon a pontokon, ahol azokat a sárga rongydarabokat látja. Az ABS-t, amely az autó kora miatt meglehetősen primitív változat volt, kiiktatták, és meglazították a jobb hátsó, valamint a bal első felnit. Ez az autó egy csapda volt, Mr. Evans. Egy halálos csapda. Valaki a kliense halálát akarta, Mr. Evans, és a garázst, ahol ezeket a végzetes változtatásokat végrehajtották, az ön nevére bérelték ki.

Kint az autóban Ted Bradley a nőt faggatta. Jennifer tagadhatatlanul csinos portéka volt, de nagyjából ez volt az egyetlen pozitív tulajdonsága. És az egyetlen dolog, ami nem volt hamis rajta. Állítólag az NKFA-tól kapta a fizetését, de Ted nem hitt neki. Ha tényleg így lett volna, akkor nem mert volna ilyen hangot megütni vele, éppen vele, aki a nyilvánosság számára maga volt az NKFA. Az pedig, hogy „egy nagy rakás szar”-nak nevezte a kiskölyköknek – önzetlenül, puszta jó szándékból – tartott beszédét, egyenesen felháborító volt. Hiszen, amit elmondott, az nem csupán igaz volt, hanem egyben hűen követte az NKFA által felvázolt pontokat, melyekben egyetlen szó nem esett bennük arról a kibaszott jégkorszakról. Ha valaki félre akart vezetni valakit, az nem az NKFA volt, hanem Jennifer.
Azok a fák igenis fenségesek voltak, és igenis a környezetet őrizték, ahogyan az a beszédben elhangzott. Igazság szerint még puskázott is, mert nem szeretett volna hülyeséget mondani.
– Arra kíváncsi vagyok! – mondta Jennifer.
– Azt meghiszem.
– Voltaképpen mi baja van?
Ugye megmondtam! – gondolta Bradley. Agresszív és kötekedő.
– Maga azok közé a tévésztárok közé tartozik, akik azt képzelik, hogy mindenki legalább egyszer meg szeretné érinteni a farkukat. Nos, ezennel közlöm magával, Mr. Big Bráner, hogy én nem. Az én szememben maga csak egy színész.
– Maga pedig kém, akit a nagyiparosok küldtek ránk.
– Ha az vagyok, akkor elég gyatrán végzem a dolgomat, nem gondolja? Végtére is leleplezett, vagy mi.
– Ha nem jártatná annyit a száját, akkor nem történhetett volna meg.
– Látja, ez tényleg rossz tulajdonságom.
Bradleyt egyszerre dühítette és izgatta Jennifer viselkedése. A nők általában nem mertek vitatkozni vele. Az előfordult néha, hogy eleinte ellenségesen viselkedtek, de többnyire azért, mert megijedtek, mert feszélyezte őket, hogy egy ilyen jóképű sztárral akadtak össze. Ilyenkor belement a játékba, hagyta, hogy incselkedjenek, hogy feltüzeljék őt és saját magukat. Ez a nő azonban más volt. Ott ült magabiztosan, karnyújtásnyira tőle, és vitatkozott vele.
Jól van, bébi. Úgyis tudom, hogy akarod. Te is csak egy nő vagy.
Egy heves mozdulattal magához rántotta, és szájon csókolta, majd érezve, hogy Jennifer is élvezi a helyzetet – és hagy megmutassa, ki a főnök –, ledugta a nyelvét a torkán.
Bénító fájdalom villant végig a nyakán és a fején. Egy pillanatra még az öntudatát is elveszthette, mert mire felocsúdott, a limuzin padlóján ült, és véres ingét bámulta. Nem értette, hogyan került oda, s azt sem, mitől véres és miért lüktet annyira a feje. Aztán rájött, hogy a nyelve vérzik.
Felnézett Jenniferre. A nő keresztbe tett lábbal ült, és ahogyan mindvégig, most is totális közönnyel nézett vissza rá.
– Megharapta a nyelvemet! – motyogta szemrehányóan Bradley.
– Nem, seggfej. Maga harapta meg a saját nyelvét.
– Ez testi sértés!
– A maga részéről pedig zaklatás.
Bradley az ingére nézett.
– Jézusom, ez egy új ing volt. A Maxfield'sből.
Jennifer nem hatódott meg.
– Ez testi sértés – motyogta ismét a színész.
– Akkor pereljen be.
– Be is fogom.
– Javaslom, hogy előtte konzultáljon az ügyvédjével.
– Miért?
Jennifer az autó eleje felé intett a fejével.
– Megfeledkezik a sofőrről.
– Mi van vele?
– Mindent látott.
– Na és? Maga bátorított – fortyogott Bradley – Kihívóan viselkedett. Minden férfi felismeri a jeleket.
– Úgy tűnik, maga nem.
– Hülye picsa!
Bradley hátat fordított neki, és lekapta a vodkásüveget a tartóról. Szüksége volt rá, meg a száját is ki akarta öblíteni. Töltött magának, aztán ismét a nő felé fordult.
Jennifer a beszédét olvasta. Valahogy megkaparintotta a papírt.
– Adja ide! – Nyúlt utána Bradley.
Jennifer azonban gyorsabb volt. Elkapta előle, a másik kezét pedig, a tenyere élét mutatva feléje, fenyegetően maga elé tartotta.
– Megint szerencsét akar próbálni, Ted?
– Kapja be! – morogta Bradley. Ivott egy nagy korty vodkát. Mintha eleven tűz járta volna át a száját. A szemét kurva, gondolta. Holnap új állás után nézhet, erről személyesen fog gondoskodni. Egy ilyen ribanc kis ügyvédecske nem húzhat ujjat Ted Bradleyvel.

Evanst már legalább tíz perce faggatták a rendőrök, de a sztori sehogy sem akart értelmet nyerni.
– George jó sofőr volt. Nem kellett volna észrevennie, hogy megbütykölték a kocsiját?
– Talán. De ha alaposan felöntött a garatra, akkor valószínűleg nem.
– Nos, az tény, hogy elég sokat ivott.
– És ki hozta neki az italt, Mr. Evans?
– George hozatta magának.
– A pincér azt mondta, hogy ön tette eléje a poharat.
– Ez nem igaz. Éppen ellenkezőleg, nem akartam, hogy túl. sokat igyon.
A rendőrök hirtelen témát váltottak.
– Ki dolgozott a Ferrarin, Mr. Evans?
– Fogalmam sincs.
– Tudjuk, hogy ön bérelte ki azt a garázst Sonoma mellett az 54-es úton. Csendes, félreeső helyen található. Feltűnés nélkül meg lehet közelíteni, és nincsenek kíváncsiskodók sem. Ezért választotta éppen azt a helyet?
– Nem én béreltem ki.
– Az ön neve van a papíron.
– Hogyan bérelték ki?
– Telefonon.
– És ki fizetett érte?
– Előre fizettek, készpénzben.
– Futár által.
– Szerepel valahol az aláírásom? Vagy az ujjlenyomatom?
– Nem. Csak a neve.
Evans vállat vont.
– Nos, ez esetben nem tudom, hogy mit akarnak tőlem. Nem volt titok, hogy én vagyok George Morton ügyvédje. Bárki visszaélhetett a nevemmel, tudtomon kívül.
Arra gondolt, hogy Sarah-hoz kellene irányítania őket: ő alá tudná támasztani a szavait. Bár ha ezek értették a dolgukat, akkor már régen kifaggatták a lányt.
Így is történhetett, mert a következő pillanatban Sarah bukkant fel. A lány bólintott Kennernek, mire az a rendőrök közé lépett.
– Jól van, uraim, hacsak nincs további kérdésük, magam mellé veszem Mr. Evanst. Nem hiszem, hogy tartanunk kellene a szökésétől. Majd én vigyázok rá.
A zsaruk morgolódtak, de végül belementek. Kenner adott nekik egy névjegykártyát, aztán Evans vállára tette a kezét, és elindult vele a kijárat felé. Sarah valamelyest lemaradva követte őket. A rendőrök a Ferrari mellett maradtak.
– Elnézését kérem, Peter – mondta Kenner, amikor már hallótávolságon kívül voltak –, de tudnia kell, hogy a rendőrök nem mondtak el mindent. Azt állítják, hogy a Ferrari sérülései nem egyeztek meg az ütközésszimulátor által generáltakkal.
– Nem is tudtam, hogy ilyenekkel is foglalkoznak.
– Ó, manapság már mindent számítógéppel modelleznek, még azt is, amit nem kell. Szóval most azt hiszik, hogy valami nem stimmel, ezért jöttek vissza a roncshoz. Korábban eszükbe sem jutott volna kételkedni abban, hogy a baleset tényleg úgy történt, ahogy, most viszont nagyon piszkálja a csőrüket ez a lehetőség. Íme a tökéletes példája annak, hogyan tudja egy számítógépes szimuláció befolyásolni a valóságról alkotott elképzelésedet. Most már a szimulációban bíznak, nem a terepről származó adatokban.
– Ühüm.
– Persze a szoftver az amerikai utakon leggyakrabban előforduló autótípusokra van optimalizálva. Egy negyvenéves, korlátozott számban gyártott olasz versenyautóról viszont aligha mondhatjuk azt, hogy tele vannak vele az utak. De ez nem zavarta őket abban, hogy lefuttassák a szimulációt.
– És mi ez az egész ezzel a sonomai garázzsal?
Kenner vállat vont.
– Fogalmam sincs. Sarah sem tud róla semmit. Az sem biztos, hogy az autó egyáltalán ott volt. Valaki ugyan kibérelte, de az sem kizárt, hogy maga George volt az. Attól tartok, ezt már sohasem tudjuk meg.

Evans kinyitotta a limuzin ajtaját, és azt hitte, hanyatt vágja magát. Ted Bradley tetőtől talpig véres volt.
– Mi történt? – kérdezte döbbenten.
– Elesett, és megütötte magát – felelte mosolyogva Jennifer.

LOS ANGELES FELÉ
OKTÓBER 12., KEDD
22.31

A visszaúton Sarah nem volt a legjobb hangulatban. Először is szörnyen lesújtotta, hogy megtalálták George holttestét; egészen mostanáig titkon abban reménykedett, hogy egyszer váratlanul felbukkan. Aztán ott volt Peter. Épp kezdte volna megkedvelni – azok után, hogy végre a férfiasabbik oldalát is megpillanthatta –, és erre tessék, hirtelen felbukkant ez a nő, ez a Jennifer valaki, és teljesen levette a lábáról Petert.
Ráadásul, mintha ez még nem lett volna elég, Ted Bradleynek is ide kellett pofátlankodnia. Sarah-nak nem voltak illúziói Teddel kapcsolatban. Számtalan NKFA-összeröffenésen láthatta már a megnyilvánulásait, egyszer pedig majdnem hagyta, hogy bedolgozza magát a lába közé a bájolgásával – hiába, bukott a színészekre –, de szerencsére az utolsó pillanatban rájött, hogy túlságosan is hasonlít a volt barátjára. Nem értette, hogy mi van ezekkel a színészekkel. Messziről olyan megnyerőek, olyan szimpatikusak és szenvedélyesek. Aztán megismered őket, és rájössz, hogy nem te vagy az imádatuk tárgya, hanem saját maguk.
Ted legalábbis ilyen volt.
Na és hogy sérülhetett meg? Hogy valaki ennyire beleharapjon a saját nyelvébe... Sarah gyanította, hogy Jenniferhez lehet köze. Ted biztosan rá akart mászni. Végül is egészen tűrhető volt a csaj: az a tipikus New York-i, felpörgetett életet élő, lendületes fiatal. Sötétbarna haj, határozott arcvonások, átlagos testmagasság, inas, diétán koplaltatott test. Nem sok hasonlóság volt köztük.
Peternek mégis ez lehetett a zsánere, mert folyton ott lebzselt körülötte. Undorító volt. Nagyot csalódott Peterben. Épp amikor már kezdte volna megkedvelni. Na mindegy.

Bradley környezetvédelmi kérdésekről beszélgetett Kennerrel, szerteágazó tudását csillogtatva. A professzor úgy nézett rá, mint éhes óriáskígyó a patkányra.
– Szóval azt mondja, hogy a globális felmelegedés fenyegetést jelent az egész világra nézve?
– Abszolút – felelte Bradley – Az egész világra.
– És miféle fenyegetésről van szó?
– Éhínség, terjeszkedő sivatagok, új betegségek, fajkihalások, a gleccserek olvadása, a Kilimandzsáró, tengerszint-emelkedés, szélsőséges időjárás, tornádók, hurrikánok, El Niño-események...
– Ez nagyon komolyan hangzik – mondta Kenner.
– Az is – bólogatott Bradley – Komoly dolog.
– Biztos benne, hogy így lesz?
– Hogyne.
– Alá tudja támasztani az állításait a tudományos irodalomra vonatkozó hivatkozásokkal is?
– Nos, én személyesen nem, de a tudósok igen.
– Ami azt illeti, a tudósok nem osztják az ön aggályait. Vegyük például az éhínséget: ha valami, akkor a megemelkedett szén-dioxid-szint serkenti a növények fejlődését. Már van is bizonyíték arra, hogy ez történik. A legfrissebb műholdfelvételek pedig azt mutatják, hogy a Szahara nemhogy terjeszkedne, hanem 1980 óta zsugorodik[40]. És az új betegségek... ez csak mese. Az új betegségek megjelenésének az üteme 1960 óta semmit sem változott.
– De újra meg fognak jelenni az Államokban és Európában olyan betegségek, mint például a malária.
– A maláriát kutató szakértők szerint nem.[41]
Bradley megvetően legyintett, és összefonta a karját a mellkasán.
– A fajkihalást sem sikerült még alátámasztani. Az 1970-es években Norman Myers azt jósolta, hogy 2000-ig egymillió faj fog kihalni. Paul Ehrlich szerint az ezredfordulóra az élő fajok ötven százalékának kellett volna eltűnnie. De ezek csak állítások voltak.[42] Tudja, minek hívjuk a bizonyítékokat nélkülöző állításokat? Előítéletnek. Tudja, hány faj él a bolygónkon?
– Nem.
– Más sem. A legóvatosabb becslés szerint hárommillió, a legmerészebb szerint százmillió. Elég nagy különbség, nem gondolja? Az igazság tehát az, hogy sejtésünk sincs a pontos számukat illetően.[43]
– Vagyis?
– Nehéz megmondani, hány faj hal ki, amikor még azt sem tudjuk, hogy egyáltalán hány faj él. Honnan tudhatná, hogy mennyit raboltak el magától, ha nem tudná, mennyi pénzt tartott otthon vagy a zsebében? Az viszont tény, hogy évente mintegy tizenötezer fajt írnak le. Apropó, tudja, mekkora a fajkihalás ismert rátája?
– Nem.
– Azért, mert nincs is ilyen. Tudja, hogy mérik a fajok és a fajkihalások számát? Egy szerencsétlen nyomorult kijelöl magának egy hektárnyi területet, és megpróbálja megszámolni a rajta élő rovarokat meg növényeket. Aztán visszajön tíz év múlva, és megint megszámolja őket. De lehet, hogy közben a rovarok egy része átköltözött egy másik területre. De mondja, ön szerint meg lehet számolni az összes rovart egy ekkora területen? Egy hektár azért nem olyan kevés.
– Nehéz lenne.
– Finoman szólva. És nagyon pontatlan, márpedig éppen a pontosságon lenne a hangsúly Térjünk rá a gleccserek olvadására. Ez így badarság. Egyes gleccserek olvadnak, mások nem.[44]
– Majdnem mindegyik olvad.
Kenner halványan elmosolyodott.
– Hány gleccserről beszélünk?
– Több tucatról.
– Ön szerint hány gleccser van a világon, Ted?
– Nem tudom.
– Tippeljen.
– Mondjuk... kétszáz.
– Csak Kaliforniában több van ennél.[45] Világszerte mintegy százhatvanezer gleccser van, Ted. Ebből durván hatvanhétezret lajstromba vettek, de alaposan alig néhányat vizsgáltak meg közülük. Öt évnél hosszabb időszakból származó megfigyelésekről mindössze hetvenkilenc esetében beszélhetünk. Hogyan állíthatnánk hát azt, hogy olvadnak, amikor alig néhányat ismerünk alaposabban?[46]
– A Kilimandzsáró olvad.
– Miért?
– A globális felmelegedés miatt.
– Ami azt illeti, a Kilimandzsáró már az 1800-as években, vagyis jóval a globális felmelegedés előtt gyors olvadásnak indult. A gleccser zsugorodása már száz éve vitatéma tudományos körökben, és mindig is rejtély volt, mert a Kilimandzsáró egy egyenlítői vulkán, tehát eleve egy meleg területen található. A műholdas megfigyelések nem mutatnak melegedést a gleccser magasságában... akkor hát miért olvad mégis?
– Majd maga megmondja – dünnyögte morcosan Bradley.
– Az erdőirtások miatt, Ted. A hegy lábánál kivágták az erdőket, ezért a felfelé áramló levegő már nem szállít nedvességet. A szakértők úgy vélik, hogy ha az erdőket újratelepítenék, a gleccser újra nőni kezdene.
– Ez marhaság.
– Meg fogom adni a referenciákat.[47] Mi is következik most? A tengerszint-emelkedés?
– Igen.
– A tengerszint valóban emelkedik.
– Na ugye!
– Mint az elmúlt hatezer évben végig a holocén kezdete óta. Százévenként tíz-húsz centimétert.[48]
– De most gyorsabban emelkedik!
– Nem, ez nem igaz.
– A műholdas mérések ezt igazolják.
– Ez nem igaz.[49]
– A komputermodellek azt bizonyítják, hogy gyorsabban emelkedik.[50]
– Egy modell nem bizonyíthat semmit, Ted. Az csak egy előrejelzés: amit kimutat, az még meg sem történt. Arról nem is beszélve, hogy a számítógépes modellek kudarcot vallottak, amikor az elmúlt tíz-tizenöt év változásait igyekeztek megjósolni velük. De ha mindenáron hinni akar bennük, akkor csak tessék. A hitével nem fogok vitába szállni. Inkább vegyük a következő érvet a listáján. Szélsőséges időjárás... Ez sem igaz. Számos tanulmány bizonyítja, hogy nincs változás.[51]
– Nézze, lehet, hogy most élvezi, hogy a porba döngölhet engem, de ettől még tény, hogy sokan hisznek abban, hogy az időjárás egyre szélsőségesebb, és egyre több hurrikánra, tornádóra és ciklonra számíthatunk.
– Valóban, sokan hisznek ebben, de ettől még nem biztos, hogy igaz. A tudomány nem őket igazolja.[52] Éppen ezért műveljük a tudományt, Ted. Hogy kiderítsük, vajon az, amit hiszünk, megállja-e a helyét a való világban, vagy csak merő képzelgés.
– Ezek a hurrikánok nagyon is valósak!
Kenner sóhajtott egy nagyot, és kinyitotta a laptopját.
– Mit csinál?
– Csak egy pillanat. Mutatni akarok valamit.

– Itt vannak a tényleges adatok – mondta Kenner. – Világosan látható, hogy az elmúlt száz évben a hurrikánok száma nem nőtt. Ugyanígy a szélsőséges időjárás előfordulása sem globális szinten. Az adatok egyszerűen nem értenek egyet önnel. De említette az El Niño-eseményeket is.
– Igen...
– Mint tudja, az El Niño egy globális időjárásminta, amely akkor veszi kezdetét, amikor Dél-Amerika nyugati partja mentén az óceán hőmérséklete hónapokon keresztül a normális fölé emelkedik. Ha egyszer beindult, akkor az El Niño nagyjából másfél évig tart, és az egész világ időjárására hatással van. Durván négyévente következik be. A huszadik században huszonhárom volt belőle, és évezredek óta létező jelenség, vagyis jóval megelőzte a globális felmelegedést.[53] De milyen fenyegetést jelent az El Niño az Egyesült Államok számára, Ted? 1998-ban volt egy intenzívebb El Niño.
– Áradások, rossz termés, ilyesmik.
– Mindez megtörtént, de a nettó eredmény mégis egészen másként alakult: a hosszabb tenyészidő és az enyhébb tél tizenötmilliárd dollárnyi pluszt hozott. És ebből a kaliforniai áradások és esőzések okozta másfél milliárdnyi kár már le van vonva!
– Szeretném látni azt a tanulmányt! – jelentette ki Bradley.
– Meg fogja kapni.[54] Annál is inkább, mert az is kiderül belőle, hogy ha a globális felmelegedés tényleg megtörténik, akkor a világ legtöbb nemzete jól fog járni vele.
– De nem mindenki.
– Nem, Ted. Nem mindenki.
– És mit akar kihozni mindebből? – kérdezte Bradley – Azt, hogy nem kell törődnünk a környezetünkkel, hogy nyugodtan hagyhatjuk az ipart, hadd szennyezze csak, mert úgyis minden nagyon pöpec lesz?

Sarah egy pillanatig azt hitte, hogy Kenner alaposan fel fogja húzni magát, de nem ez történt.
– Ha valaki ellenzi a halálbüntetést – érvelt Kenner –, az egyben azt is jelenti, hogy támogatja a bűnözést?
– Nem – ismerte el Ted.
– Tehát amiért valaki tiltakozik a halálbüntetés ellen, attól még követelheti a bűnözők rács mögé juttatását, nem igaz?
– De igen.
– Ugyanígy én is mondhatom, hogy a globális felmelegedés nem jelent veszélyt, de azért szeretném, ha mindenki nagyon vigyázna a környezetére?
– Csakhogy egyáltalán nem úgy hangzik, mintha ezt szeretné.
Kenner reménytelenül sóhajtott.

A beszélgetést hallgatva Sarah-nak az volt az érzése, hogy Bradley képtelen felfogni Kenner szavait. Mintha éppen ezt akarta volna igazolni, Bradley megkérdezte:
– Nos? Nem akarja azt mondani, hogy a környezetnek nincs szüksége védelemre? Nem ide akar kilyukadni?
– Nem – felelte határozott hangon Kenner, jelezve, hogy befejezettnek tekinti az eszmecserét.
Ez a Ted egy seggfej, gondolta Sarah. Még a saját szavait sem érti, nemhogy azt, amit Kenner akar közölni vele. Egy ripacs, aki nagy bajban van, ha a partnere eltér a szövegkönyvtől.
Előrenézett, a kabin eleje felé. Peter valamit magyarázott Jennifernek. Egészen összedugták a fejüket, szinte ordított róluk, mennyire jól érzik magukat egymás mellett.
Még sohasem örült ennyire a pilóta hangjának: a reptérhez közeledtek.

VAN NUYS
OKTÓBER 12., KEDD
23.22

Szandzsong Thapa aggódó ábrázattal várta őket. Kennerrel rögtön autóba is szálltak, és elhajtottak. Sarah hazament, Bradley pedig morcosan elköszönt, és bevágta magát a rá váró SUV limóba. Evans visszavitte Jennifert Culver Citybe, ahol az autója parkolt. A búcsú elég félszegre sikeredett. Evans meg szerette volna csókolni a nőt, de úgy érezte, az még nem készült fel rá. Viszont Jennifer megígérte, hogy reggel hívni fogja.
Evans hazafelé menet végig rá gondolt. Sarah eszébe sem jutott.
Majdnem éjfél volt, mikor belépett a lakásba. Épp vetkőzött, hogy végre az ágyba vethesse magát, amikor a telefon csörögni kezdett. Janis volt, az edzőlány.
– Hol jártál, cuki fiú?
– Utaztam – felelte tömören Evans.
– Minden egyes nap hívtalak. Néha naponta többször is. Volt olyan, hogy óránként.
– Ejha! Na és mi a helyzet?
– A barátom szakított velem.
– Sajnálattal hallom – mondta Evans. – Nagyon...
– Átmehetek? – kérdezte a lány.
– Nagyon fáradt vagyok, Janis. Most érkeztem meg.
– Beszélnem kell veled. Ígérem, nem maradok, ha nem akarod. Itt vagyok a közelben, alig egy háztömbnyire tőled. Öt perc, és ott vagyok.
Evans sóhajtott egy hatalmasat.
– Janis, ma este...
– Oké, akkor viszlát öt perc múlva.
Klikk.
Evans levetette az inget, és a szennyeltartóba lökte. Janis sohasem hallgatott a szép szóra, ez volt vele a nagy baj. El is döntötte, hogy ha felcsenget, megmondja neki, hogy menjen el. Csak így Menjen csak haza, és hagyja őt pihenni.
Vagy mégse?
Janisben az volt a jó, hogy sohasem okozott bonyodalmat. Evans lehúzta a cipőjét, és a padlóra ejtette. Eddig. Mert ha reggel marad, és Jennifer telefonál... Fog vajon? Azt mondta, hogy igen. De tudja az itthoni számát? Ebben nem volt biztos. Lehet, hogy nem?
A fürdőszoba felé indult, de előtte még elkanyarodott a bejárati ajtóhoz, és kinyitotta, hogy Janis be tudjon jönni, ha nem hallaná a zuhany miatt. Ahogy hátat fordított az ajtónak, egy árnyat látott átsuhanni a folyosón. Visszafordult, és abban a pillanatban valamivel fejbe kólintották. Evans térdre rogyott a fájdalomtól. A következő ütés a fülén érte. Elterült, de nem vesztette el az eszméletét. Egy pár koszos zoknit viselő lábat látott maga előtt.
Bevonszolták a nappaliba, és durván a padlóra lökték. Hárman voltak, három férfi fekete símaszkban. Az egyik rálépett a két karjára, egy másik pedig a lábára ült, és a térdére támaszkodott.
– Ne beszéljen és ne mozogjon – dörmögte fenyegetően egy hang.
Evans, ha akart se tudott volna mozdulni. Még mindig kába volt, és olyan erősen tartották, hogy reménytelen lett volna minden próbálkozás. A harmadik személyt kereste a tekintetével. Víz loccsanását hallotta, és egy műanyag zacskót pillantott meg.
– Tartsátok jó erősen – suttogta a harmadik férfi. Letérdelt Evans mellé, és eléje tartotta a zacskót. – Tudja, mi ez?
A vízben egy húsos, labdaszerű valamit lehetett látni. Ezek kiheréltek valakit, gondolta rémülten Evans, de aztán észrevette, hogy az izé hullámzó mozdulatokkal mozogni kezd. Barna volt, fehér pöttyökkel, nagyjából akkora, mint egy golflabda.
– Na, tudja?
Evans megrázta a fejét.
– Hamarosan tudni fogja – ígérte a férfi, és kinyitotta a zacskó száját. Evans karjának a belső feléhez nyomta, és ingerelni kezdte a vízben lebegő gömböt.
Evans látta, hogy a gömb lassan szétnyílik, mintha szárnyakat bontana. Nem, nem szárnyak voltak. Egy apró polip volt, barna színű, fehér gyűrűkkel a testén. A férfi nyomogatta, bökdöste a zacskót, hogy Evans karjához terelje a polipot.
És ekkor Evans mindent megértett.
Küzdeni próbált, le akarta vetni magáról a támadóit, de azok szorosan tartották. A polip közelebb úszott, és megérintette a bőrét. Olyan érzés volt, mintha egy vizes celofán tapadt volna rá. A férfi durván nyomogatni kezdte a zacskó száját, hogy felhergelje a polipot. Az állat rátapadt Evans karjára, s a testét ékesítő fehér gyűrűk egyik pillanatról a másikra kékre váltottak.
A halál kék gyűrűje.
– Ez azt jelenti, hogy dühös – mondta a zacskós férfi. – De ne féljen, semmit sem fog érezni.
Evans azonban érezte, hogy az apró csőr belemar. Olyan volt, mint egy tűszúrás. Megrándult, a férfi pedig elvette a zacskót, és visszazárta a száját.
– Fogjátok jó erősen – mondta a társainak.
Eltűnt egy pillanatra, hogy egy konyhai törlőkendővel térjen vissza. Leitatta a vizet Evans karjáról, aztán feltörölte a padlót is.
– Semmit sem fog érezni – mondta még mindig suttogva. A telefonhoz lépett, kitépte a falból a csatlakozót, és a falhoz vágta a készüléket.
A másik kettő elengedte Evanst, és a társaság egy pillanat alatt elhagyta a lakást.

Evans köhögve négykézlábra emelkedett. A karjára nézett: a harapás nem látszott többnek egy apró rózsaszín foltnál a hónalja közelében. Alig lehetett látni.
Egyelőre tényleg nem érzett semmit, leszámítva egy halvány bizsergést a pötty közelében. A szája taplószáraz volt, de valószínűleg a félelemtől. A feje kóválygott. Megtapogatta; a keze véres lett. Ezek az állatok felszakították a varratot.
Fel akart állni, de a karjában annyi erő sem volt, hogy guggoló helyzetbe tudja tolni magát. Visszazuhant a padlóra, és a hátára fordult. Még mindig szédült, a mennyezet forogni látszott fölötte. Utálta ezt a plafont. Olyan volt, mintha tehéntúróval kenték volna be. Már rég kezdeni akart vele valamit, de túl sokba került volna. Különben is, azt tervezte, hogy elköltözik innen.
Még mindig zavarodott volt. Felkönyökölt. A szája most már teljesen összetapadt a szárazságtól. A méreg hatása lehetett. Valamilyen varangy volt. Vagy nem, mégsem. Nem varangy volt, hanem...
Már nem emlékezett rá.
Polip.
Igen. Egy aprócska polip volt, alig nagyobb, mint a hüvelykujja körme. Helyes kis jószág volt.
Az amazóniai indiánok velük mérgezik meg a nyilak hegyét. Nem, azok a varangyok. Az Amazonas vidékén nincs polip. Vagy van?
Teljesen összezavarodott.
Hideg veríték verte ki a testét.
Ez is a része volt? Telefonálnia kell, jutott eszébe. Lehet, hogy már csak percei vannak a teljes bénulásig.
Elkúszott a legközelebbi tárgyig, ami egy karosszék volt. Még joghallgató korában vette, és már nagyon nyikorgott. Amikor ideköltözött, el is határozta, hogy megszabadul tőle, de még nem kerített rá sort. Különben is, kellett ide egy karosszék... Másodéves volt, amikor újra kárpitoztatta... Mennyire összekoszolódott azóta... Kinek van ideje újat venni?
Miközben a gondolatai őrült iramban ide-oda cikáztak, valahogy feltornázta magát annyira, hogy a székre tudta tenni az állát. Ez annyira kifárasztotta, mintha egy meredek hegyet mászott volna meg. De miért is vagyok itt, kérdezte magától? Miért van az állam a széken? Aztán eszébe jutott, hogy fel akart mászni a székbe, hogy leüljön.
Beleülni a székbe.
Azt a karját, amelyiken a csípés érte, már nem tudta használni, de a másikban még volt valamennyi erő, hogy fel tudja húzni magát a székre. Először csak annyira, hogy hason feküdt rajta, de aztán sikerült feljebb jutnia és megfordulnia benne. A végtagjai pillanatról pillanatra egyre nehezebbek, hidegebbek és érzéketlenebbek lettek. Kiegyenesedett, már amennyire tudott, és az asztalon heverő telefonért akart nyúlni, de a karja túl nehéz volt, nem bírta felemelni. Már csak az ujjait tudta mozgatni, azokat is alig. Az egész teste kezdett lehűlni, és mintha hirtelen a testsúlya is sokszorosára nőtt volna.
Kezdte elveszíteni az egyensúlyát. Eleinte csak enyhén imbolygott a székben, aztán egyre nagyobb kilengésekkel, mígnem ráborult a szék karjára, és úgy maradt, lógó fejjel. Képtelen volt elmozdulni ebből a helyzetből. A karja nem engedelmeskedett, és a fejét sem tudta megemelni. Még a szemét sem tudta forgatni. Egyenesen előre tudott nézni csak, látómezejében a szőnyeggel és a szék kárpitjával. Istenem, gondolta. Ez lesz az utolsó dolog amit életemben látni fogok.

VI. KÉK

BEVERLY HILLS
OKTÓBER 13., SZERDA
01.02

Peternek fogalma sem volt, mennyi ideig bámulta a szőnyeget. A szék karja a mellkasába vágott, megnehezítve a légzését, de ettől függetlenül is egyre nagyobb erőfeszítést kívánt minden egyes levegővétel. Képek úsztak be a tudata elé, jelenetek eddigi életéből: a pince, ahol első számítógépével játszott, a kék bicikli, amit aznap loptak el, amikor megkapta, a dobozott virágcsokor, amit az érettségi banketten kapott a partnerétől, az alkotmányosjog-óra, ahogy ott állt remegő lábbal Whitson professzor előtt, aki kíméletlenül ízekre szedte...
– Peter! Helló! Peter! Hol vagy?
...de nemcsak őt, hanem mindenki mást, mert egy kíméletlen hóhér volt, és a vacsora, amely az utolsó interjú volt a Los Angeles-i állásért, és ahol magára öntötte a levest, de a munkaadói úgy tettek, mintha észre sem vették volna...
– Peter! Mit csinálsz itt? Peter? Állj fel!
Kezeket érzett a vállán, perzselően forró tenyereket, és valaki nyögdécselve az erőlködéstől ülő helyzetbe húzta.
– Ez az, így már sokkal jobb. – Janis állt felette, és értetlenül az arcát fürkészte. – Mi van veled? Mit vettél be? Beszélj!
De nem tudott se beszélni, se megmozdulni, és ha Janis oldalra lépett, nem tudta követni a tekintetével.
– Peter! Peter! – szólongatta aggódva a lány – Azt hiszem, nagy baj van. Nem vettél be véletlenül Extasyt? Agyvérzésed volt? Nem hiszem, ahhoz még túl fiatal vagy De végül is megtörténhet, különösen, ha valaki úgy táplálkozik, mint te. Mondtam neked, hogy nem ehetsz többet napi hatvanöt gramm zsírnál! Ha vegetáriánus lennél, sohasem kaptál volna agyvérzést. Miért nem válaszolsz?
Megérintette az állát, és mélyen a szemébe nézett. Evans most már nagyon kábult volt, mert alig tudott levegőt venni. Olyan volt, mintha egy hatalmas satu pofái szorították volna a mellkasát.
Hívd a mentőket! – gondolta.
– Nem tudom, mit tegyek, Peter. Én csak beszélni akartam veled, és erre tessék! Tudom, hogy késő van, meg minden, de akkor is ijesztőnek találom. Bárcsak válaszolnál. Miért nem válaszolsz?
Hívd a mentőket!
– Lehet, hogy utálni fogsz érte, de mivel nem tudom, hogy mitől akadtál ki ennyire, fel fogom hívni a 911-et, és mentőt kérek. Tényleg sajnálom, és nem akarlak bajba sodorni, de halálra rémítesz, Peter.
Kiment a látómezejéből, és Evans hallotta, hogy felveszi a szék melletti telefont. Végre! Siess!
– Valami gond van a készülékkel – állapította meg Janis.
Jézusom!
– Tudtad, hogy nem működik a telefonod?
Használd a mobilt.
– Hol van a mobilod? Az enyém az autóban maradt.
Akkor menj le érte!
– Megnézem, hátha a másik készülék működik. Szólnod kellene a szerelőknek, Peter: Nem biztonságos telefon nélkül lenni. Mi ez? Valaki kitépte a falból a vezetéket. Dührohamod volt?
Kopogtattak.
– Helló! Van itt valaki? – mondta egy női hang az előszoba felől.
– Ki maga? – kérdezte Janis.
– Maga ki?
– Janis vagyok, Peter barátja.
– Én pedig Sarah, a munkatársa. Hol van Peter?
– Ott – felelte Janis. – Valami baja van, de fogalmam sincs, hogy mi. Evans szeme előtt szürke karikák kezdtek ugrálni. Az ájulás környékezte. Minden maradék erejére szüksége volt, hogy némi levegőt tudjon préselni a tüdejébe.
– Peter! – lépett eléje Sarah. – Megbénultál?
Igen! Hívd a mentőket!
– Verejtékezik – mondta Sarah. – Hideg veríték.
– Így találtam rá – sóhajtott Janis. – De mondja, mit keres itt? Mennyire ismeri Petert?
– Hívott már mentőt? – kérdezte Sarah.
– Nem, mert az autóban hagytam a mobilomat, és...
– Akkor hívok én.
Sarah szétnyitotta a mobilját. Ez volt az utolsó dolog, amit Evans látott.

BRENTWOOD
OKTÓBER 13., SZERDA
01.22

Nicholas Drake az íróasztalánál ült a sötét szobában. A ház Brentwoodban volt, a Santa Monica-i parttól pontosan 2,9 mérföldre (nemrég mérte le a távot az autóval), ezért itt biztonságban érezhette magát. Az NKFA egy évvel ezelőtt vette neki ezt a házat, némi huzavona után, mert már kapott egy lakást az alaptól Georgetownban. Végül azzal győzte meg őket, hogy szüksége van egy rezidenciára a nyugati parton is, hogy méltó környezetben fogadhassa és szórakoztathassa a hírességeket és a fontosabb támogatókat.
Imádta ezt a helyet. Nemcsak Brentwoodot, hanem az egész államot. És hogy miért? Az ok egyszerű volt: környezetvédelmi szempontból Kalifornia lakossága volt a legöntudatosabb az egész Egyesült Államokban. Itt szavazták meg elsőként a dohányzás elleni törvényt, majdnem tíz ével a keleti államok előtt. Még akkor sem inogtak meg, amikor 1998-ban a Szövetségi Bíróság elutasította az EPA passzív dohányzással kapcsolatos kérelmét, mondván, hogy az ügynökség a saját szabályait sértette meg, amikor egy olyan anyagot akart betiltatni, amelyről nem tudták hitelt érdemlően bizonyítani, hogy valóban káros az egészségre. Mondani sem kell, a bíró egy dohánytermelő államból származott. A dohányzásellenes törvény azonban maradt, sőt Santa Monicában már arra készültek, hogy a kültéri dohányzást is betiltsák, még a tengerparton is! Ez aztán haladás volt!
De bőkezű támogatókat szerezni... nos, ez már egy másik kérdés volt. Akadt néhány gazdag ember a szórakoztatóiparban, akire lehetett számítani, de az igaz nagy halakat – mint a bankárok, a befektetési alapok kezelői, a cégigazgatók, a többségi részvényesek –, azokat, akik milliárdokban mérték a vagyonukat, nehéz volt kifogni. Azok az emberek egy másik Kaliforniában éltek. Azok az emberek olyan golfklubokba jártak, ahová a színészeket nem engedték be. A nagy pénzek a kutatásfejlesztéssel foglalkozó úttörők kezében voltak, és ezeknek az embereknek nem kellett a szomszédba menniük egy kis észért. Azok az emberek jól tájékozottak voltak, és tanultak.
Éppen ezért jelentettek akkora kihívást Drake-nek, akinek még rengeteg pénzt kellett begyűjtenie ahhoz, hogy rendben legyen a költségvetés. A képernyőt bámulta, és arra gondolt, hogy ideje lenne egy scotchot inni, amikor új ablak nyílt, és a kurzor villogni kezdett:

SCORPIO_L: Beszélhetünk?

Ha már a seggfejekről van szó, gondolta. Bepötyögte:

Igen.

A kamera látóterébe gurult a székkel, és felkapcsolta az asztali lámpát, az arcára irányítva a fényt. Közben egy újabb ablak nyílt, és Ted Bradley jelent meg a képernyőn. Ő is az íróasztalánál ült San Fernando Valley-beli házában.
– Nos?
– Úgy történt, ahogy mondtad – válaszolta Bradley – Evans átállt a sötét oldalra.
– És?
– Jenniferrel volt, azzal a lánnyal, aki a peren dolgozik...
– Jennifer Haynes?
– Ja. A csaj egy minden hájjal megkent kis kurva.
Drake nem szólt. Bradley hangját figyelte. A pasas már megint alaposan leitta magát.
– Ted, már számtalanszor beszéltünk erről. Nem mindenki szereti, ha lerohanod.
– De igen. Úgy értem, a legtöbben.
– Akkor sincs szükségünk erre. Nem kelt jó benyomást.
– Ő provokált engem!
– Jól van. Szóval ott volt Jennifer Haynes...
– A kőolajtermelőknek kémkedik, hidd el nekem.
– ...és még ki volt ott?
– Sarah Jones.
– Értem. Azért repült oda, hogy megnézze a holttestet?
– Nem tudom, miért volt ott. Egy Kenner nevű pasassal volt. Az az ember egy igazi seggfej. Egy mindentudó okostojás.
– Hogy nézett ki?
– Negyven körüli, őszülő, ellenszenves alak. Szerintem a hadseregnek dolgozik.
– Aha. Más?
– Nem.
– Külföldi?
– Csak azok voltak, akiket mondtam.
– Azt mondod, hogy Evans ismeri Kennert?
– Igen. Szerintem nagyon is jól ismeri.
– Azt akarod mondani, hogy összedolgoznak?
– Igen. Szerintem egy követ fújnak.
– Jól van, Ted – dicsérte meg Drake. – Bízom az ösztöneidben. – Hagyta, hadd hízzon egy kicsit Bradley mája, aztán folytatta: – Ha a szimatod nem csalt, akkor Evans még sok fejfájást okozhat nekünk.
– Én is azt mondom.
– A bizalmi embereink közé tartozott. Ha ellenünk fordul, sok kárt okozhat.
– Átkozott köpönyegforgató – morogta Ted. – Bennett Arnold kettő.
– Szeretném, ha a közelében maradnál az elkövetkező hetekben.
– Ahogy akarod.
– Cimborálj vele, igyekezz minél közelebb kerülni hozzá. Tudod, mit kell tenned.
– Persze, Nick. Rátapadok, mint egy pióca.
– Biztos vagyok benne, hogy ma reggel ott lesz a konferencia megnyitóján – mondta Drake. – vagy nem, tette hozzá gondolatban.

WESTWOOD
OKTÓBER 13., SZERDA
03.40

– Kénytelen vagyok azt mondani, hogy remek választás volt. A Hapalochlaena fasciata, a leghalálosabb a három kékgyűrűs polipfaj közül magyarázta Kenner. – Azért hívják így, mert ha veszélyt érez, színt vált, és kék gyűrűk jelennek meg a testén. Mindenütt megtalálható az ausztrál part menti vizekben. Az állat nagyon kicsi, és a harapása szinte észrevehetetlen, és még ha fel is fedezik, nem biztos, hogy azonosítani tudják egy Los Angeles-i kórházban. Ellenméreg nincs. Komolyan mondom, zseniális választás volt.[55]
Evans, aki az UCLA intenzív osztályán feküdt, légzőkészülékkel az arcán, csak bámulta. Még mindig nem tudott beszélni, de már nem félt. Janis, valamilyen kora reggeli aerobikórára hivatkozva, sértődötten hazahúzott. Sarah az ágy szélén ült, és a kezét simogatta. Gyönyörű volt, mint mindig.
– Honnan szerezhették?
– Gondolom, van nekik néhány – felelte Kenner. – Érzékeny jószágok, és nem élnek sokáig, de nagy számban fogják ki őket, mert az ausztrálok ellenmérget akarnak kifejleszteni. Talán tudja, hogy Ausztrália vezet a halálos mérget termelő állatfajok számát tekintve. A legveszélyesebb mérges kígyó, a legveszélyesebb puhatestű, a legveszélyesebb hal... mind Ausztráliából származik vagy csak ott található.
Nagyszerű, gondolta Evans.
– És most a UCLA három esetet is láthatott zsinórban egymás után. Nagyon érdekesnek találják.
– Úgy bizony – jött be a szobába egy orvosgyakornok. Ellenőrizte Evans infúzióját és a lélegeztetőkészülékét. – Megvan az előzetes vérvizsgálat eredménye. Tetrodotoxin, mint a többiek esetében. Három óra múlva már járni fog. Szerencsés fickó – tette hozzá Sarah-ra vigyorogva, és kisétált.
– Örülök, hogy jobban van – mondta Kenner. – Bosszantó lett volna elveszteni magát.
Ezt meg hogy a fenébe érti? – tűnődött Evans. Mivel most már legalább a szemét mozgatni tudta, kérdőn Sarah-ra nézett, de a lány csak mosolygott.
– Igen, Peter, szükségünk van magára – folytatta Kenner. – Legalábbis még egy darabig.
A sarokban ülő Szandzsong, aki eddig a mobiltelefonjával volt elfoglalva, megszólalt:
– Úgy tűnik, akció van.
– Ott, ahol gondoltuk? – kérdezte Kenner. – Igen.
– Mi történt?
– Most kaptuk meg a megerősítést. A múlt hónapban repülőt béreltek. Egy C-57-es tehergépet.
– Tyűha!
– És ez mit jelent? – kérdezte Sarah.
– Hatalmas gép. Valószínűleg arra kell nekik, hogy szórjanak vele.
Sarah nem értette.
– Szórjanak? Mit?
– Nyilvánvaló, hogy AOB, vagyis ammóniaoxidáló baktériumokat akarnak szétszórni nagy mennyiségben – felelte Szandzsong. – És talán hidrofil nanorészecskéket is.
– Minek?
– Hogy befolyásolják vele egy vihar útját – világosította fel Kenner. mutatták, hogy a nagy magasságban szétszórt AOB megváltoztathatja egy hurrikán vagy egy ciklon útját. A hidrofil nanorészecskék felerősítik a hatásukat. Elméletileg, mert arról még nem hallottam, hogy nagyban is kipróbálták volna a módszert.
– Uralmuk alá akarnak vonni egy hurrikánt?
– Legalábbis megpróbálják.
– Vagy az is lehet, hogy nem – tette hozzá Szandzsong. – Tokió szerint a celluláris és internetes forgalom azt jelzi, hogy leállíthatják a projektet.
– Nincsenek meg a megfelelő kezdőfeltételek?
– Úgy tűnik.
Evans köhögött.
– Hála az égnek! – fordult feléje Kenner. – Ez már jó jel. – Bíztatóan megveregette Evans karját. – Pihenjen, Peter, és ha teheti, aludjon egyet, mert sok dolga lesz. Tudja, ma van a nagy nap.
Sarah nem értette.
– A nagy nap?
– A konferencia öt és fél óra múlva kezdődik. – Kenner felállt. – Most mennem kell, de Szandzsong itt marad. Egyszer már megpróbáltak végezni magával, nem szeretném, ha a második próbálkozásra sikerülne is nekik.
Szandzsong mosolyogva átült az ágy melletti székre, ölében egy halom magazinnal. A Times legfrissebb száma volt legfelül, a címoldalon baljós szöveggel: „Klímaváltozás fenyeget”. Alatta pedig a Newsweek, és a címlapsztori: „Hirtelen klímaváltozás – Újabb kormányválság?” És a The Economist: „A klímaváltozás réme a láthatáron.” Meg a Paris Match: „Climat: Le Nouveau Péril Américain.”
– Pihenjen csak – mondta fülig érő szájjal Szandzsong.
Evans behunyta a szemét.

SANTA MONICA
OKTÓBER 13., SZERDA
09.00

Reggel kilenckor a konferencia résztvevői még mindig nem foglalták el a helyüket. Evans az ajtó közelében állt, és kávét kortyolgatott. Hihetetlenül fáradt volt, de ettől eltekintve teljesen jól érezte magát. Egy félórával ezelőtt még meg-megbicsaklott a lába, de már ez is elmúlt.
A küldöttek tipikus tudósok voltak, sokan közülük úgy öltözve, hogy mindenki láthassa, mennyire közel élnek a természethez.
– Zsebes nadrág, L. L. Bean ing, túrabakancs – figyelte meg Jennifer. Mintha egy nemzetközi favágó-találkozóra tévedtünk volna. Ki gondolná, hogy ezek a fickók idejük nagy részében egy monitor előtt görnyednek?
– Ez komoly? – nézett rá Evans.
– A legtöbbjük igen.
– És a túrabakancs?
Jennifer vállat vont.
– Az érzés kedvéért.
Nicholas Drake a pódiumra lépett, és megkocogtatta a mikrofont.
– Jó reggelt mindenkinek! Tíz perc múlva kezdünk. – Azzal lelépett, és összedugta a fejét Henleyvel.
– A tévékamerákra várunk – mondta Jennifer. – Valami gond volt az áramellátással.
– Szóval itt is minden a tévé kedvéért fog történni.
A terem bejáratánál hangzavar támadt. Egy idős, tweedzakót és nyakkendőt viselő férfi viaskodott két biztonsági őrrel.
– De meghívtak! – kiáltotta. – Be kell mennem!
– Sajnálom, uram, de nincs rajta a listán.
– Mondom, hogy meghívtak.
– Te jóságos ég! – forgatta meg a szemét Jennifer.
– Ki ez?
– Norman Hoffman professzor. Ismerős a neve?
– Nem. Az kellene legyen?
– A gondolat ökológiája? Híres szociológus, vagy inkább mondhatnám azt, hogy hírhedt. Éles bírálója a környezetvédelemmel kapcsolatos elképzeléseknek. Őt is kifaggattuk egyszer, hogy megtudjuk, mire számíthatunk tőle vagy a hasonló tanúktól, de öreg hiba volt. A pasas képtelen befogni a száját. Ha egyszer beszélni kezd, hetet-havat összehord, és képtelenség lelőni. Olyan, mint egy tévékészülék, amely minden percben másik csatornára vált.
– Nem csoda, hogy nem akarják itt látni.
– Igen, csak gondot okozna. Vagyis már megtette.
Az öreg még mindig nem adta fel.
– Engedjenek be! Hogy merészelik! Engem meghívtak! Maga George Morton. George-dzsal jó barátok vagyunk. George Morton hívott!
A név hatott. Evans odament hozzá.
– Nagy ostobaságot csinálsz – szólt utána Jennifer.
Evanst nem érdekelte.
– Jó reggelt – lépett az őrök mellé. – Segíthetek? George Morton ügyvédje vagyok.
– Norman Hoffman professzor vagyok, és George Morton kért meg rá, hogy eljöjjek ide – felelte az öreg, miközben még mindig az őrökkel viaskodott. A haja, figyelte meg Evans, kócos és ápolatlan volt, az arcát pedig megborotválta ugyan, de jobban járt volna, ha nem nyúl a borotvához. – Gondolják, hogy önként idejöttem volna? Egyetlen ok miatt érdekel ez a nevetséges cirkusz: mert George megkért, hogy legyek itt, és meséljem el neki, mi volt a benyomásom. Persze, ezért kár volt eljönni, anélkül is meg tudtam volna mondani neki, már hetekkel ezelőtt, hogy értelmes dolgokra nem számíthat. Nagy hűhó semmiért, az lesz. De abból aztán bőven!
Evans kénytelen volt belátni, hogy Jennifernek igaza volt a fickóval kapcsolatban.
– Van jegye, uram? – kérdezte tapintatosan.
– Nincs! Nekem nincs szükségem jegyre. Nem érti, fiatalember? Én Norman Hoffman professzor vagyok, és George Morton a jó barátom. Különben meg elvették a jegyemet.
– Ki vette el?
– Az egyik ezek közül.
– Elvették a jegyét? – kérdezte az őröktől Evans.
– Nem volt jegye.
– Megvan az ellenőrző szelvény? – nézett Evans az öregre.
– Nincs, a fene vigye el. Nincs ellenőrző szelvény Nem is kell. Ahogyan erre az egész cirkuszra sincs szükségem!
– Sajnálom, professzor úr, de...
– Ezt viszont sikerült megmentenem. – Egy jegy letépett sarkát adta oda Evansnek.
– Hol a többi?
– Mondtam, hogy elvették.
Egy oldalt álló őr intett Evansnek. Evans odament hozzá. Az őr kinyitotta a tenyerét, és ott volt benne a jegy másik része, összegyűrve.
– Sajnálom, uram, de Mr. Drake határozott utasítása, hogy nem szabad beengednünk az úriembert.
– De van jegye!
– Talán Mr. Drake-kel kellene megbeszélnie ezt.
A szóváltás odacsalt egy tévéstábot. A kamera láttán Hoffman újra megostromolta a bejáratot.
– Ne foglalkozzon Drake-kel! – kiáltotta Evansnek. – Drake úgysem fogja hagyni, hogy az igazság hangot kapjon ezen a konferencián. – A kamera felé fordult. – Nicholas Drake egy erkölcstelen szélhámos, ez a konferencia pedig a világ szegényeinek a kifigurázása. Amiatt, ami itt folyik, az afrikai és ázsiai gyerekek életébe fog kerülni, ezt én tanúsítom! Az utolsókat lehelik az ilyen konferenciák miatt, mint ez. Vészmadarak! Erkölcstelen, gátlástalan vészmadarak! – Mániákusan küzdött a biztonsági őrökkel. A szemében őrület csillogott, a szájából fröcskölt a nyál. Komplett őrült benyomását keltette; a tévések nem is vesztegették rá tovább az idejüket. Lekapcsolták a kamerát, és odébbálltak. Hoffman rögtön abbahagyta a vergődést. – Nem is baj. Úgyis elmondtam már, amit akartam. Csak az a kár, hogy most sem érdekel senkit. Most már elengedhetnek mondta az őröknek. – Ennyi bőven elég volt ebből a szemfényvesztésből. Képtelen vagyok még egy percig elviselni ezt a légkört. Eresszenek el!
– Engedjék el – mondta Evans.
Az őrök megtették, és Hoffman abban a pillanatban bevágtatott a terembe, egyenesen oda, ahol egy stáb épp Ted Bradleyvel forgatott interjút. Odalépett a színész elé, és kijelentette:
– Ez az ember egy kerítő! Egy korrupt, hamis félelmeket terjesztő banda ökokerítője. Nem értik? A félelem olyan, mint a pestis. A pestis modern fajtája!
Az őrök ekkor elkapták, és kivonszolták a teremből. Ezúttal nem tiltakozott. Elengedte magát, és hagyta, hogy cipeljék. Csak ennyit mondott:
– Vigyázzanak a hátamra, mert sok bajom van vele. Ha valami baja esik, beperelem magukat.
Kivitték az utcára, talpra állították, és elengedték.
– További jó napot, uram.
– Úgy lesz. Igyekeznem kell, mert a napjaim meg vannak számlálva.
Evans az ajtóból figyelte Jenniferrel.
– Ne aggódj, nem fogom azt mondani, hogy megmondtam – mosolyodott el Jennifer.
– Ki ez az ember?
– A USC[56] nyugalmazott professzora. Az elsők közt kezdte tanulmányozni szigorúan statisztikai módszerekkel a média társadalomra gyakorolt hatását. Elég érdekes ember, de mint láthatod, az idők folyamán meglehetősen mániákussá vált.
– Gondolod, hogy tényleg Morton hívta meg?
– Peter, szükségem lenne a segítségére – mondta egy hang. Evans megfordult; Drake sietett feléjük.
– Miről lenne szó?
– Attól tartok, hogy az az eszelős – intett Drake a professzor felé fogja magát, és egyenesen a rendőrségre megy, hogy feljelentést tegyen testi sértés miatt. Nem hiányzik ez nekünk ma reggel. Menjen, beszéljen vele. Próbálja meg lenyugtatni.
– Nem tudom, mit tehetnék – mondta tétován Evans.
– Hagyja, hogy beszéljen. Az órákra le fogja kötni.
– De akkor lemaradok a...
– Itt most nincs szükségünk magára, Peter. Ott van szükségünk magára. Menjen oda ahhoz az ütődötthöz, és beszéljen vele.

A konferenciaközpont körül nagy tömeg gyűlt össze. Az emberek többsége a hatalmas kijelzőt bámulta, várták, hogy megkezdődjön a nyitóbeszéd. Evans átnyomult a tömegen.
– Tudom, hogy engem követ – szólította meg Hoffman, amikor meglátta. – De kár a gőzért.
– Professzor...
– Nick Drake azért küldte, hogy lebeszéljen a szándékomról.
– Ez egyáltalán nem így van, uram.
– Ugyan. A szemembe hazudik? Ezt utálom!
– Jól van, igaza van. Drake küldött.
Hoffman megtorpant. Evans őszintesége megdöbbentette.
– Tudtam. És mivel bízta meg?
– Szeretné, hogy elérjem, ne menjen a rendőrségre.
– Akkor a küldetést sikerrel teljesítette. Menjen vissza, és mondja meg neki, hogy nem megyek a rendőrségre.
– Pedig nagyon úgy néz ki, mint aki oda igyekszik.
– Tényleg? Maga is azok közé tartozik, akiket csak a látszat érdekel?
– Nem, uram, de ön...
– Csakhogy engem nem a látszat érdekel, hanem a valóság. Tudja maga egyáltalán, hogy mi az?
– Attól tartok, nem értem.
– Mivel foglalkozik?
– Ügyvéd vagyok.
– Gondolhattam volna. Manapság mindenki ügyvéd. Ha extrapoláljuk az ügyvédi hivatást választók számát, kijön, hogy 2035-re az Egyesült Államokban minden egyes ember ügyvéd lesz, beleértve a csecsemőket is. Született ügyvédeink is lesznek? Mondja, szeretne egy ilyen társadalomban élni?
– Professzor úr, odabent volt néhány érdekes kijelentése.
– Érdekes? Erkölcsteleneknek és szélhámosoknak neveztem őket. Magának ez érdekes?
– Úgy értem – próbálta Evans az öreg munkásságára terelni a beszélgetést –, nem magyarázta meg, hogy miért gondolja...
– Én már nem gondolom, fiatalember. Én tudom. Az én kutatásomnak az a célja, hogy tudjunk dolgokat, és nem az, hogy megsejtsük vagy gyanítsuk őket. Nem elméleteket gyártok, és nem feltételezek, hanem megállapítok dolgokat. Nem túl divatos manapság, fiatalember... vagy már nem is annyira fiatal? Egyáltalán, hogy hívják magát?
– Peter Evans.
– És Drake-nek dolgozik, Mr. Evans?
– Nem. George Mortonnak dolgozom.
– Nos, miért nem ezzel kezdte! – derült fel Hoffman. – George Morton nagyszerű ember volt. Jöjjön, Mr. Evans, meghívom egy kávéra, és beszélgetünk egyet. Tudja, mivel foglalkozom?
– Sajnos nem, uram.
– A gondolkodás ökológiájával – közölte Hoffman. – És azzal, hogyan lett ez a hely a félelem országa.

SANTA MONICA
OKTÓBER 13., KEDD
09.33

Egy padon ültek a konferenciaközponttal szemközt, az utca túloldalán. A tömeg elég nagy zajjal volt, de Hoffman ügyet sem vetett rá. Gyorsan beszélt, hévvel, és olyan élénken gesztikulálva, hogy többször is mellkason ütötte Evanst. A jelek szerint azonban ez a legkevésbé sem zavarta, mert ugyanúgy folytatta tovább.
– Tíz évvel ezelőtt a divattal és a szlenggel kezdtem. Utóbbi ugyanis szintén divat, mégpedig a beszéd divatja. Arra voltam kíváncsi, hogy mi irányítja a divat és a beszéd változását. Hamarosan rá kellett jönnöm, hogy nincs azonosítható irányító erő. A divat önkényesen változik, és bár vannak szabályszerűségek, vagyis ciklusok, periodicitások és korrelációk, ezek inkább leíró mint magyarázó jellegűek. Tud követni?
– Azt hiszem, igen – felelte Evans.
– Mindenesetre ráébredtem, hogy ezeket a periodicitásokat és korrelációkat önmagukban is rendszernek lehet tekinteni. Vagy, ha úgy akarja, ökológiai rendszereknek. Teszteltem ezt a hipotézist, és heurisztikusan megbízhatónak találtam. Ahogyan a természeti világnak, a hegyeknek, az erdőknek is van ökológiájuk, ugyanúgy az emberi elme által létrehozott absztrakcióknak, ötleteknek, elméleteknek is van. Szóval ezt tanulmányoztam.
– Értem.
– A modern kultúrákban az eszmék állandó felemelkedése és bukása figyelhető meg. Egy darabig mindenki hisz az éppen aktuális valamiben, aztán az érdeklődés apránként alábbhagy, mígnem egy idő után már senki sem emlékszik a régi elképzelésre, ahogyan a régi idők zsargonjának a szavai is kikopnak a köztudatból. Az eszmék és a divat ugyanis nehezen választhatók el egymástól.
– Ez világos, professzor úr, de miért...
– Azt kérdi, hogy miért csökken egy idő után az érdeklődés irántuk? – Hoffman egészen jól elbeszélgetett magával. – A válasz egyszerű: mert. A divatban, ahogyan a természeti ökológiában is, időnként átrendeződés van. Drasztikus átalakulás. Egy fába villám csap, és leég az egész erdő. A hamvak alól egy másik faj egyedei szökkennek szárba. Véletlenszerű, váratlan, hirtelen változás. És ez az élet minden területén így van.
– Professzor úr...
– Csakhogy az elképzelések, amilyen gyorsan változni tudnak, ugyanolyan makacsul tartani is tudják magukat, és igen gyakran még jóval azután is a köztudatban maradnak, hogy kiagyalóik már régen feladták őket. A jobb és bal agyfélteke esete kitűnő példa. Az 1970-es években Sperry, a Caltech kutatója agysebészeti betegek egy meghatározott csoportját vizsgálta. Megállapításainak nem volt jelentősége az adott kutatási területen kívül, és ő ezt nem is tagadta. 1980-ra világossá is vált, hogy egészséges egyénben szó sincs a két félteke külön agyként való működéséről, a népszerű irodalomban azonban még húsz évig tartja magát a nézet. Az emberek beszélnek róla, hisznek benne, könyveket írnak róla évtizedekkel azután, hogy a tudósok már rég túlléptek a kérdésen.
– Igen, ez mind nagyon érdekes...
– Ugyanígy az 1960-as években a környezeti gondolkodásban is szélesen elterjedt az a nézet, hogy léteznie kell egyfajta „természeti egyensúlynak”. Ami azt jelenti, hogy ha magára hagyod a természetet, akkor az egy idő után önfenntartó egyensúlyba kerül. Szimpatikus elképzelés, de nem új keletű. A görögök már háromezer évvel ezelőtt hittek benne, csak úgy, mert olyan jól hangzott, ugyanis nem volt mire alapozniuk a feltevéseiket. 1990 óta azonban egyetlen tudós sem hisz már a természeti egyensúlyban. Az ökológusok feladták, mert téves elképzelésnek bizonyult. Nem igaz. Fantázia. Most már dinamikus egyensúlyzavarról és többszörös egyensúlyi állapotokról beszélnek, és azt vallják, hogy a természet soha sincs egyensúlyban. Nem is volt, nem is lesz. Éppen ellenkezőleg, folyamatosan egyensúlyzavarban van, ami azt jelenti, hogy...
– Professzor úr – vágott közbe Evans –, azt szeretném kérdezni, hogy...
– Ami azt jelenti, hogy az emberiség, amelyet korábban a természetes rend nagy átalakítójának tartottak, egyáltalán nem az. A természet nélküle is állandó átalakuláson megy keresztül.
– De George Morton...
– Igen, igen, biztosan arra kíváncsi, hogy miről beszélgettem George Mortonnal. Mindjárt arra is rátérek. Témánál vagyunk, mert Mortont is érdekelte a környezet, különösképpen a környezeti krízis kérdése.
– És ön mit mondott neki?
– Ha figyeli a médiát, ahogyan azt a diákjaim és én tesszük, és azon belül a mérvadó hozzáállást tanulmányozza, egy érdekes dologra figyelhet fel. Nagyobb tévéhálózatok, mint az NBC, az ABC, a CBS hírműsorainak az átiratait, valamint New York-i, washingtoni, miami, Los Angeles-i és seattle-i újságok cikkeit elemeztük. Arra voltunk kíváncsiak, milyen gyakran fordulnak elő bennük bizonyos témák és kifejezések. Az eredmény még minket is megdöbbentett. – Hoffman elhallgatott, mintha így akarta volna érzékeltetni, mennyire meglepte őket az, amit találtak.
– Éspedig? – vette a lapot Evans.
– 1989 őszén jelentős változás állt be. Addig a média a „krízis”, a „katasztrófa”, a „kataklizma” és a „pestis” szavakat csak mértékkel használta. A „krízis” például az 1980-as években nagyjából ugyanolyan gyakorisággal fordult elő, mint a „költségvetés” szó. Továbbá, 1989 előtt olyan szavak és kifejezések, mint „irtózatos”, „példa nélkül álló”, „rettegett”, ritkán fordultak elő a tévéhírek képernyőfeliratain és az újságok címoldalán. De aztán minden megváltozott.
– Milyen értelemben?
– Egyre gyakoribbá váltak ezek a kifejezések. A „katasztrófa” szót például 1995-ben ötször gyakrabban használták, mint tíz évvel azelőtt, 2000-re pedig ismét megduplázódott. És a sztorik is megváltoztak. A hangsúly a félelemre, az aggodalomra, a veszélyekre, a bizonytalanságra, a pánikra helyeződött át.
– Miért éppen 1989-ben következett be ez a változás?
– Ah. Jó kérdés! Kritikus kérdés. 1989 látszólag ugyanolyan év volt, mint a többi: Egy szovjet tengeralattjáró elsüllyedt Norvégia közelében, Kínában a Tienanmen téren vérbe fojtották a tüntetést, az Exzon Valdezből kőolaj ömlött az alaszkai vizekbe, Salmon Rushdie-t halálra ítélték, Jane Fonda, Mike Tyson és Bruce Springsteen elvált, az episzkopális egyház női püspököt választott, Lengyelországban engedélyezték a szakszervezeti sztrájkot, a Voyager megközelítette a Neptunuszt, San Franciscóban a földrengés lerombolta az autópályát, és Oroszország, az Egyesült Államok, Franciaország és Anglia kísérleti nukleáris robbantásokat hajtott végre. Egy átlagos év. De a „krízis” szó gyakoribbá válásának az időpontját egészen pontosan meg tudjuk határozni, és ez 1989 ősze. Ha megnézzük, hogy mi történt ekkor, feltűnik, hogy éppen ez idő tájt, mégpedig november 9-én omlott le a berlini fal.
Hoffman megint elhallgatott, és jelentőségteljesen Evanst nézte. Nagyon elégedett volt magával.
– Sajnálom, professzor úr, de nem látom az összefüggést.
– Eleinte mi se találtuk. Eleinte azt hittük, hogy csak két időpont véletlen egybeesése. De nem az volt. A berlini fallal együtt a szovjet birodalom is összeomlott, és ezzel a fél évszázada tartó hidegháború véget ért.
Újabb szünet, újabb önelégült pillantás.
– Sajnálom – szólalt meg végül Evans. – Akkor még csak tizenhárom éves voltam, és... – Vállat vont. – Nem tudom, hová akar kilyukadni.
– A társadalom ellenőrzéséhez akarok kilyukadni, Peter. Oda, hogy minden állam szereti ellenőrzés alatt tartani a polgárait. Kezelhető, engedelmes polgárokat akarnak. Törvénytisztelő, becsületesen adózó polgárokat. És tudja, hogy érhetik el azt a legkönnyebben? Ha félelemben tartják őket.
– Félelemben – visszhangozta Evans.
– Igen. A nyugati országok ötven éven át folyamatosan félelemben tartották a saját polgáraikat. Félelem a másik oldaltól. Félelem az atomháborútól. A kommunistáktól: A Szovjetuniótól. A gonosz birodalmától. A kommunista országokban ugyanez volt a helyzet, csak ők tőlünk féltek. Aztán 1989-ben egyszer csak az egésznek vége lett. Huss, eltűnt, és a helyén egy hatalmas vákuum keletkezett, márpedig a természet nem tűri a vákuumot. Valaminek be kellett töltenie azt az űrt.
Evans összeráncolta a homlokát.
– Azt akarja mondani, hogy a környezeti krízis vette át a hidegháború szerepét?
– Minden jel erre utal. Természetesen most már van radikális fundamentalizmusunk, és volt egy szeptember 11-énk is, és ezek valóban okot adnak a félelemre, de nem ez a lényeg. A lényeg az, hogy mindig félünk valamitől. Az oka változhat, de maga a félelem mindig bennünk van. A terrorizmus előtt a környezetszennyezéstől féltünk, azelőtt a kommunistáktól. A félelem áthatja társadalmunkat. Örökösen. – Helyzetet változtatott a betonpadon, elfordulva a tömegtől. – Feltűnt magának valaha is, mennyire lenyűgöző a nyugati kultúra? Az iparosodott nemzetek példátlan biztonságot, egészségügyi ellátást és kényelmet biztosítanak polgáraiknak. Az átlagéletkor ötven százalékkal nőtt az elmúlt száz évben. A modern ember mégis állandó félelemben él. Fél az idegenektől, a betegségektől, a bűnözéstől, a környezettől. Fél a háztól, amelyben él, az ételtől, amit eszik, a technológiától, ami körülveszi. Még jobban fél azoktól a dolgoktól, amiket nem lát: a baktériumoktól, a vegyszerektől, az adalékanyagoktól, a mérgektől. Félénk, ingerlékeny és levert. Ami még meglepőbb, meg van győződve róla, hogy a bolygót, amelyen él, valakik tudatosan tönkre akarják tenni. Érdekes nem? Úgy fél a környezetszennyezéstől, mint a középkor embere a boszorkányoktól vagy a pokoltól. Elképesztő. De hogyan sikerült ennyire beleverni ezt a félelmet? Mert bár azt hisszük, hogy különböző országokban élünk, Franciaországban, Japánban, Németországban, az Egyesült Államokban, valójában ugyanannak az államnak vagyunk a polgárai: a félelem országának. Azt kérdezi, hogyan lehetséges ez?
Evans nem válaszolt. Tudta, hogy feleslegesen tenné.
– Nos, elmondom magának – felelt a saját kérdésére Hoffman. – A régi időkben, még mielőtt maga világra jött volna, Peter, a nyugati polgárok abban a hitben éltek, hogy nemzetállamaikat a háttérből egy katonai-ipari komplexumnak nevezett valami irányítja. Eisenhower az 1960-as években hívta fel rá az amerikaiak figyelmét, és két világháború után az európaiaknak sem kellett sokáig magyarázni, hogy mit jelent ez. A katonai-ipari komplexum azonban többé már nem a társadalom legfőbb motorja. Az utóbbi tizenöt év során egy új és sokkal hatalmasabb, sokkal befolyásosabb erő, a politika-jog-média komplexum vette át a gyeplőt. A PJM. Ennek is az az érdeke, hogy félelemben tartsa a lakosságot, úgy téve, mintha valójában a biztonságérzetüket szeretné növelni.
– A biztonságérzet nagyon fontos dolog.
– Kérem! A nyugati társadalmak hihetetlen biztonságot nyújtanak tagjaiknak, az emberek mégsem érzékelik ezt a PJM ténykedése miatt. A PJM pedig erős és stabil, éppen azért, mert több intézményrendszert is magában foglal. A politikusok a félelem által puhítják meg a népet, hogy aztán irányíthassák. A jogászok a veszélyből élnek, ezt nem kell részleteznem magának. A médiának pedig ijesztő sztorikra van szüksége a magas néző- vagy olvasószám megtartásához. Ez a hármas így akkora befolyással bír, hogy bármit mondjon is, az emberek elhiszik neki, még akkor is, ha semmi alapja. Vegyük például a szilikon mellimplantátumokat.
Evans sóhajtott egyet.
– Vegyük.
– Biztosan emlékszik rá, hogy azt terjesztették, hogy az implantátum rákot és autoimmun betegségeket okozhat. Annak ellenére, hogy a statisztika szerint ez nem igaz, kiemelt hírként kezelték, látványos pereket rendeztek, bizottsági meghallgatásokat tartottak. A gyártót, Dow Corningot kiközösítették, miután kifizettettek vele 3,2 milliárd dollárt. Mondanom sem kell, hogy az ügyvédek hatalmas pénzeket markoltak fel. Négy évvel később minden kétséget kizáróan bebizonyították, hogy a mellimplantátumok nem okoztak betegséget. Addigra azonban a PJM elérte célját, és továbblépett, új eszközöket keresve a félelemkeltésre. Így működik a modern társadalom, barátom: állandó félelemben tart, és nincs olyan erő, ami ellensúlyozhatná ezt. Nincsenek biztonsági szelepek, nincsenek gátak. A rendszer folyamatosan táplál minket rettegnivalóval, gondoskodva arról, hogy még véletlenül se válhassunk immúnissá.
– Ez elkerülhetetlen. Szólás- és sajtószabadság van.
– Ez a PJM klasszikus válasza. Ez tartja őket nyeregben. De gondolkozzon csak! Ha nem helyénvaló azt kiáltani egy nézőkkel zsúfolt színházban, hogy „tűz van”, miért lehet azt üvölteni a The New Yorker hasábjairól, hogy „mellrák”, ha nem igaz? Több mint huszonötmilliárd dollárt dobtunk ki az ablakon, mire rájöttünk, hogy az elektromos távvezetékek nem okozhatnak rákot[57]. Na és?, mondhatná erre. Látom az arcáról. Azt gondolja, hogy gazdagok vagyunk, megengedhetjük magunknak. Csak huszonötmilliárd dollár. De ha azt nézzük, hogy ez a huszonötmilliárd több, mint a legszegényebb ötven ország GDP-je együttvéve, akkor egészen másként fest a dolog. Az emberiség fele napi két dollárból él. Ez a huszonötmilliárd tehát harmincnégy millió ember költségeit fedezné egy teljes évig. Vagy elég lenne az összes afrikai AIDS-es megsegítésére. Ehelyett elszarjuk egy mese miatt, mert egy olyan újságban jelent meg, amelyet az olvasók nagyon komolyan vesznek. Esztelen pocsékolás! Egy más világban bűncselekmény lenne. Képzeljen el egy újabb nürnbergi pert, ahol ezúttal azokat állítanák a vádlottak padjára, akik hűtlenül kezelik a nyugat gazdagságát, és a vád bizonyítékképpen halott afrikai és ázsiai kisgyermekek képeit vetítené le az esküdteknek. – Olyan lendülettel beszélt, hogy még levegőt is alig vett. – A legenyhébb esetben is erkölcsi válságról beszélünk, joggal várhatnánk hát el, hogy vallási vezetőink és humanistáink felszólaljanak eme felháborító pazarlás ellen, és tegyenek valamit a számtalan emberéletet követelő következmények ellen. De tesznek valamit a vallási vezetők? Nem. Éppen ellenkezőleg, ők is csatlakoznak a kórushoz, és azt kiabálják: „Mit vezetne Jézus?” Mintha nem tudnák, hogy Jézus a hamis prófétákat és a vészmadarakat vezetné ki a templomból.
Hoffman most már egészen feltüzelte magát.
– Egy mélységesen erkölcstelen helyzetről beszélünk. Egy undorító helyzetről, hogy őszinte legyek. A PJM érzéketlenül szemet huny a szegények, a bolygó legszegényebbjeinek a könyörgése felett, hogy tovább hizlalhassa a politikusait, adásban tarthassa a hírolvasóit, és minden évben új Mercedes kabriót tolhasson a jogászai segge alá. Ó, és ne feledkezzünk meg az egyetemi professzorok Volvójáról sem.
– Ők hogy kerülnek a képbe? – kérdezte Evans. – Az egyetemek.
– Nos, ez már egy másik beszélgetés témája lenne.
– Nincs rövid verzió?
– Nincs – felelte Hoffman –, de azért megpróbálom tömören összefoglalni. A lényeg az, hogy a világ nagyot változott az elmúlt ötven év alatt. Ma a tudás társadalmában élünk, vagy ha akarja, nevezze az információ társadalmának. Ez pedig hatalmas jelentőséggel bír az egyetemek esetében. Ötven évvel ezelőtt, ha „a tudománynak akartál élni”, az egyetlen lehetőséged az volt, hogy elszegődtél egyetemi tanárnak. Az „elvont” emberek számára a „kinti” világban nem volt hely Az egyetemek tehát vonzották azokat, akik önként feladták az élet örömeit, hogy mintegy kolostorba vonulva időtlen értékeket örökítsenek át a fiatalabb nemzedékekre. A tudomány művelése akkoriban az egyetemek privilégiuma volt. Ma viszont? Ma már a társadalom igen nagy hányada műveli a tudományok valamely ágát vagy ágait. Az egész gazdaságunk a tudományon alapul. A dolgozók harminchat százaléka értelmiségi. Ez több, mint ahány munkás az iparban dolgozik. – Hoffman lélegzetvételnyi szünetet tartott. – Aztán a professzorok úgy döntötték, hogy többé nem fecsérlik az idejüket oktatásra, és végzős diákokra bízták ezt a munkát, olyan emberekre, akik kevesebbet tudtak, mint ők, és sok esetben még az angol nyelvet sem beszélték elég jól. Az eredmény nem maradt el: az egyetemek válságba kerültek. Hiszen mi hasznuk volt? Elvesztették az ész felett gyakorolt ellenőrzésüket. Már nem okították az ifjúságot. Valamit tenni kellett, ez nem volt kérdéses. – Hoffman izgatottan felugrott, mintha a téma ülepen csípte volna, aztán hirtelen visszaült a padra. – Hogy mit tettek? Az 1980-as években gyökeresen átalakították az egyetemeket. Az egyetemek egykor a szellemi szabadság szigetei voltak a tudatlanság tengerében, a szexuális szabadság és a gondolkodni merés oázisai; ma modern világunk legmerevebben szabályozott intézményei. Hogy miért? Mert új szerepet töltenek be: itt folyik a PJM félelmeinek a gyártása. Az egyetemek ma félelem-gyárak. Új rettegnivalókat, új mániákat kísérleteznek ki, és közben azt mondják: ezt nem szabad, azt nem lehet, ez bűn, az káros. Aggódj, félj, legyen bűntudatod. Ne egyél, ne dohányozzál, ne szexelj, ne gondolkodj. Egyetlen nemzedék alatt a fejük tetejére állították ezeket az intézményeket. Ez aztán a teljesítmény, nem igaz? A félelem országa nem létezhetne nélkülük. Ahhoz, hogy mindezt fenn lehessen tartani, különleges, neosztálinista gondolkodásmód szükségeltetik, ez pedig csak egy szigorúan gátló, zárt, tespedt légkörben tud létezni. Társadalmunkban az egyetemek teremtették meg ezeket a feltételeket. Azt állítani, hogy ezek az intézmények liberálisak, otromba tréfa. A velejükig fasiszták, én mondom magának!
Hoffman elhallgatott, és a tömegre mutatott.
– Ki az a pasas, aki felénk csörtet? Ismerősnek tűnik.
– Ted Bradley, a színész.
– Hol láthattam?
– Ő játssza az elnököt a tévésorozatban.
– Szóval ő az.
Ted megállt előttük.
– Peter, már mindenütt kerestem. Be van egyáltalán kapcsolva a telefonja?
– Nincs, mert...
– Sarah üzeni, hogy azonnal el kell utaznunk. Szüksége lesz az útlevelére is.
– Utaznunk? – csodálkozott Evans.
– Magukkal megyek – jelentette ki Ted.
Evans már indulni akart, de Hoffman belekapaszkodott a karjába. Valami eszébe jutott.
– Még nem beszéltünk az involúcióról.
– Professzor úr, nekem...
– Ez a nemzetállamok fejlődésének a következő lépése. Már meg kis kezdődött. Mindjárt látni fogja, mennyire ironikus. Végtére is huszonöt milliárd dollárral és tíz évvel később azok az elitisták, akik annyira rettegtek attól, hogy rákot kapnak az elektromos távvezetéktől, mágneseket vásárolnak, hogy a csuklójukra kötözzék és a lepedőjük alá tegyék őket – egyébként a japán mágnesek a legjobbak, ami az árukban is tükröződik –, és ezáltal a mágneses mező gyógyító hatását élvezzék. Ugyanazt a mágneses mezőt, csak most már nem győznek betelni vele!
– Professzor úr, nekem most mennem kell – jelentette ki Evans.
– Miért nem dőlnek neki inkább a tévé képernyőjének? Vagy ölelnek magukhoz egy konyhai berendezést? Vagy fekszenek egy távvezeték alá?
– Később még beszélünk – húzta el a karját Evans.
– Még az egészségügyi lapok is a mágneseket reklámozzák! Éljen egészségesen a mágneses mező segítségével. Őrület! Már senki sem emlékszik arra, hogy mi volt néhány évvel ezelőtt? Tiszta Orwell. Nincs emlékezet!
– Ki ez a fickó? – kérdezte Bradley, miután magára hagyták a professzort. – Úgy tűnik, egy kicsit bepörgött.

SANTA MONICA
OKTÓBER 13., SZERDA
10.33

– A katasztrófa krónikája a jég fúrómagokba van írva – magyarázta az előadó. Orosz volt, erős akcentussal beszélt. – Ezek a grönlandi fúrómagok azt mutatják, hogy az elmúlt százezer évben négy hirtelen klímaváltozás történt. Voltak, melyek igen gyorsan, néhány év alatt zajlottak le. Bár ezeknek az eseményeknek a mechanizmusát még nem ismerjük teljesen, arra engednek következtetni, hogy bizonyos helyzetekben elég egy apró, „csepp a pohárban” jellegű hatás is ahhoz, hogy katasztrofális mértékű változások induljanak el. Ebből kaphattunk ízelítőt az elmúlt napokban, amikor minden idők legnagyobb jéghegye vált le az Antarktiszről, Délnyugat-Amerikában pedig egy hirtelen árvíz követelt halálos áldozatokat. Nem nehéz belátni, hogy további...
Drake lépett az emelvényre. Valamit az orosz a fülébe súgott, aztán a karórájára pillantott, és visszahúzódott.
– Ah, elnézésüket kell kérnem – folytatta az előadó. – Úgy tűnik, már megint nem voltam elég óvatos a Másolás/Beillesztés funkcióval. Ezek a szövegszerkesztők mindig kifognak rajtam. A példákat már egy korábbi, 2001-es beszédemben is felhoztam. Tehát azt akartam mondani önöknek, hogy a 2001-ben levált, több amerikai állam méretét meghaladó jéghegy, valamint a napos délnyugat rendkívüli időjárása további éghajlati instabilitást jósol. Ez még csak a kezdet!
Sarah ezalatt a terem végében Ann Garnerrel, egy prominens hollywoodi ügyvédnek, az NKFA egyik legfőbb támogatójának a feleségével beszélgetett. Az asszony, mint mindig, most is jól értesült volt, és úgy tűnt, nem nyugszik, míg minden információt meg nem osztott Sarah-val.
– És tudja, még mit hallottam? Azt hallottam, hogy az ipar titokban egy hadjáratot szponzorál a civil szervezetek lejáratására. Félnek a környezetvédők gyarapodó erejétől, és mindenre készek, hogy megvédjék az érdekeiket. Mindenre. Az elmúlt években szép eredményeket értünk el, és ez az őrületbe kergeti őket...
– Elnézést – szólt közbe Sarah. – Csak egy percet kérek, Ann. – A szónoki emelvényen álló orosz felé fordult. – Mit mondott?
A sajtóasztalhoz sietett, ahol riporterek ültek világító laptopjaikkal. A kijelzőkön a beszéd valós idejű átirata görgött.
Sarah áthajolt Ben Lopez válla fölött. Bent nem zavarta a dolog, sőt. A Los Angeles Times riportere már hónapok óta hajtott Morton csinos asszisztensére.
– Helló, szívi.
– Helló, Ben. Megnézhetnék valamit?
Rátenyerelt az egérre, és visszagörgette a szöveget.
– Hogyne, légy a vendégem. Jó a parfümöd.
Sarah megtalálta, amit keresett:

BIZONYOS HELYZETEKBEN ELÉG EGY APRÓ, „CSEPP A POHÁRBAN” JELLEGŰ HATÁS IS AHHOZ, HOGY KATASZTROFÁLIS MÉRTÉKŰ VÁLTOZÁSOK INDUUANAK EL. EBBŐL KAPHATTUNK ÍZEIJTŐTAZ ELMÚLT NAPOKBAN, AMIKOR MINDEN IDŐK LEGNAGYOBB JÉGHEGYE VÁLT LE AZ ANTARKISZRÓL, DÉLNYUGAT-AMERIKÁBAN PEDIG EGY HIRTELEN ÁRVÍZ KÖVETELT HALÁLOS ÁLDOZATOKAT: NEM NEHÉZ BELÁTNI, HOGY TOVÁBBI

Alig futotta végig, az áthúzás eltűnt, és új szöveg jelent meg a helyén:

BIZONYOS HELYZETEKBEN ELÉG EGY APRÓ, „CSEPP A POHÁRBAN” JELLEGŰ HATÁS IS AHHOZ, HOGY KATASZTROFÁLIS MÉRTÉKŰ VÁLTOZÁSOK INDUUANAK EL EBBŐL KAPHATTUNK ÍZELÍTŐT 2001-BEN, AMIKOR LEVÁLT EGY TŐBB AMERIKAI ÁLLAM MÉRETÉT MEGHALADÓ JÉGHEGY VALAMINT A NAPOS DÉLNYUGAT RENDKÍVÜLI IDŐJÁRÁSA TOVÁBBI ÉGHAJLATI INSTABILJTÁST...

– A rohadt életbe! – motyogta Sarah.
– Valami baj van? – kérdezte Ben.
– Láttad, mit mondott?
– Igen. Szegény fickó. Gondolom, az időzónaváltás miatt van ennyire összezavarodva. Ráadásul az angolt is nagyon töri.
Sarah-t azonban nem a férfi angol kiejtése zavarta, hanem valami egészen más: az orosz előre tudott a jéghegyről és az árvízről. Már régen megírta a beszédében, csak valaki elfelejtett szólni neki, hogy mégsem következtek be.
Előre tudta.
A szöveget azonban átjavították, és Sarah biztos volt benne, hogy a videofelvételekről is ki fogják vágni ezt a részt.
Az a rohadék előre tudta.
– Hé, mitől vagy annyira feldúlt? – nézett fel Ben. – Nem avatnál be engem is?
– Majd később – felelte Sarah. Megveregette a férfi vállát, és visszament Annhez.

– Szóval – folytatta Ann –, amivel szembe kell néznünk, az egy iparmágnások által pénzelt, jól szervezett, átfogó, szélsőjobboldali kampány, melynek feltett szándéka elsöpörni az útjában álló környezetvédő mozgalmat.
Azok után, amit látott, Sarah-nak nem volt kedve tovább hallgatni ezt az ostoba fecsegést.
– Ann, eszébe jutott valaha, hogy esetleg paranoiás?
– Nem. Különben meg a paranoiásoknak is vannak ellenségeik.
– Hány ipari vezető van jelenleg az NKFA igazgatótanácsában? – kérdezte Sarah.
– Nos... nem olyan sok.
Ez a nem sok tizenkét főt jelentett a harmincból, és a legtöbb környezetvédő szervezet esetében hasonló volt a helyzet. Az ipar mindegyikben képviseltette magát.
– Kérdezte valamelyiküket, hogy mit tudnak erről a titkos kampányról?
– Nem – felelte Ann. Furcsán nézett Sarah-ra.
– Gondolja, hogy esetleg olyan civil szervezetek is, mint az NKFA részt vesznek egy titkos kampányban?
– Miről beszél? – fagyott meg Ann. – Mi a jók vagyunk, Sarah!
– Biztosan?
– Igen. Azok vagyunk – jelentette ki Ann. – Mi a fene ütött magába, Sarah?

Szandzsong Thapa az autójában ült a parkolóban, ölében a laptopjával. Könnyedén bejutott az újságírók számára felállított WiFi hálózatba, így ő is látta a beszédek átiratát, és folyamatosan mentette a szöveget. Azért csinálta így, mert attól tartott, hogy bármikor felfedezhetik, és kizárhatják a hálózatból, márpedig, amit eddig látott, az is óriási fogás volt. Kenner, gondolta, imádni fogja ezt.
Egy másik gépen az Atlanti-óceán nyugati részéről, a floridai partokhoz közeli területről készült műholdfelvételeket figyelte. A képeken azt lehetett látni, hogy egy magas légnyomású légtömeg forogni kezdett, egy hurrikán előjeleit öltve magára. Azt már tudták, hogy a hálózat egy hurrikánt akar manipulálni, de valami oknál fogva lefújták az akciót.
Szandzsongnak ezért most új szálakat kellett felfejtenie. Kennert különösen egy DOEV/2 típusú kutató tengeralattjáró és a hozzá tartozó AV Scorpio kirakóhajó érdekelte. Mindkettőt a CanuCo, egy földgázzal foglalkozó Calgary központú cég bérelte ki, hogy a Csendes-óceán térségében tenger alatti gázmezők után kutasson. A Scorpio két hónappal ezelőtt az új-guineai Moresbyba ment, most pedig elhagyta a kikötőt, és utoljára a Salamon-szigeteki Bougainville közelében látták.
Eddig még nem is lett volna túlzottan érdekes a dolog, csakhogy mint közben kiderült, a CanuCo nem volt bejegyzett kanadai cég, és egy internetes honlap volt minden „vagyona”. Ezt a CanuCo Leasing Corporation, egy szintén nem létező vállalat tartotta fenn. A hajók bérleti díját a Kajmán-szigetekről fizették, euróban. A számlatulajdonos a szintén Calgary központú Szeizmológiai Szolgálat volt, mely ugyanazt a postacímet használta, mint a CanuCo.
Nyilvánvaló volt, hogy a kettő egy és ugyanaz, márpedig azt tudták, hogy a Szeizmológiai Szolgálat már megpróbált kibérelni egy hajót és egy tengeralattjárót, és feltehetően ők voltak azok, akik megölték vagy megölették a vancouveri kölcsönző vezetőjét, Nat Damont.
A washingtoniak tehát most minden erejükkel az AV Scorpiont keresték a műholdfelvételeken, de hiába vizsgálták át tüzetesen a Salamon-szigetek környékét, sehol sem találták.
Ez pedig aggasztó volt; mert azt jelenthette, hogy a hajót már elrejtették valahol, egy rejtett öbölben vagy egy fedett dokkban.
Valahol a Csendes-óceánon.
Ami elég nagy területet jelenthetett.
Ugyanilyen aggasztó volt az is, hogy a hajó először Vancouverbe ment, ahol harminctonnányi „ipari berendezést” vett fel a fedélzetére öttonnás rekeszekben. A kanadai hatóságok azt hitték, autókat próbálnak kicsempészni, ezért kinyittatták az egyiket, de gépkocsi helyett egy bonyolult berendezést találtak benne, amit „dízelgenerátor”-ként könyveltek el.
Még hogy generátorok!
Szandzsong nem tudhatta, mi van a rekeszekben, de biztos volt benne, hogy nem dízelgenerátorok. Fél tucat generátorért ugyanis nem hajózik Vancouverig az ember. Szóval eléggé aggasztó volt a helyzet.
– Hé, maga!
Felnézett, és két biztonsági embert látott az autó felé közeledni. Biztosan észrevették, hogy behatolt a hálózatba. Ideje volt lelépni. Elfordította slusszkulcsot, és elhajtott, vidáman integetve az őröknek, ahogy elhaladt mellettük.

– Sarah! Mi folyik itt? Percek óta a semmit bámulja.
– Semmi baj, Ann. Csak gondolkodom.
– Miről? És hogy értette azt, hogy paranoiás vagyok? – Ann a vállára tette a kezét. – Kezdek aggódni magáért, Sarah.
Inkább magadért aggódnál, gondolta Sarah.
Igazság szerint ő volt az, aki kezdett paranoiássá válni. Körülnézett a teremben, és a tekintete Drake sötét pillantásával találkozott. A férfi őt tanulmányozta a terem túlsó végéből. Vajon mióta? Észrevette volna, hogy odarohant Benhez? Rájött volna, hogy megsejtett valamit?
– Sarah! – rázta meg a karját Ann.
– Nézze, Ann, borzasztóan sajnálom, de nekem most mennem kell.
– Őszintén aggódom magáért, Sarah.
– Feleslegesen. Jól vagyok. – A kijárat felé indult.
Ann követte.
– Inkább magával megyek.
– Nem bánnám, ha nem tenné.
– A frászt hozza rám.
– Szeretnék egy kicsit egyedül lenni – felelte Sarah.
– Ezt érdemli egy régi barát? Ragaszkodom hozzá, drágám. Látom magán, hogy törődésre van szüksége. Ne mondjon semmit, mert úgysem tud lerázni.
Sarah megadóan felsóhajtott.

Nicholas Drake látta, hogy Sarah elhagyja a termet. Ann is vele tartott, ahogy kérte. Tudta, Sarah képtelen lesz lerázni a nőt, hacsak szó szerint el nem fut tőle. Ha megtenné... nos, akkor kénytelenek lennének komolyabb lépéseket tenni. Ezek kritikus pillanatok voltak, és néha az embernek keménynek kell lennie. Végül is ez egy háború, az ellenség pedig ellenség.
Drake azonban gyanította, hogy nem lesz szükség ezekre a lépésekre. Kennernek ugyan sikerült meghiúsítania az első két eseményt, de csak azért, mert az ELF emberei ostoba amatőrök voltak. Kisiskolás „csináld magad” módszereik nem voltak méltóak a modern média korához. Ezt már tucatszor elmondta Henleynek, de az csak legyintett. Henleyt csak az érdekelte, hogy ne lehessen kapcsolatba hozni őket az ELF-fel. Nos, ezt legalább sikerült elérniük. Jól is néztek volna ki, ha közösséget vállalnak azokkal a bohócokkal!
Ez a mostani esemény azonban valami egészen más volt. Sokkal gondosabban megtervezték – muszáj volt –, és profikra bízták, akikkel szemben Kennernek esélye sem volt. Az idő is nekik dolgozott, a Ted Bradleyhez és Annhez hasonló lelkes segítőkről nem is beszélve.
Meg aztán egyéb meglepetéseket is tartott Kennernek.
Kinyitotta a telefont, és Henleyt hívta.
– Figyeljük őket – közölte.
– Helyes.
– Most hol vagy?
– V.-t készülök értesíteni – felelte Henley – Most álltam meg a háza előtt.

Kenner a látcsövön keresztül egy ezüstszínű, nyitott tetejű Porschét látott a tengerparti ház felhajtójára kanyarodni. Egy magas, kék rövid ujjú inget és sárgásbarna nadrágot viselő férfi szállt ki belőle. Baseballsapka és napszemüveg is volt rajta, de Kenner rögtön felismerte: Henley volt az, az NKFA PR-részlegének a vezetője.
A kör ezzel bezárult, gondolta. A kerítés tetejére tette a látcsövet, és eltűnődött a látottakon.
– Ismeri őt, uram? – kérdezte a mellette álló fiatal FBI-ügynök. Szinte kölyök volt még, alig több huszonöt évesnél.
– Igen – felelte Kenner. – Ismerem őt.
A Santa Monica-i hegyoldalban álltak, magasan a tengerpart és az óceán fölött. A part széles volt, több száz yard a kerékpárútig, melyen túl egy autóút volt, majd házak sora, azokon túl pedig egy dübörgő, hatsávos autópálya.
Annak ellenére, hogy az autópálya tőszomszédságában voltak, a házaknak hihetetlen értéke volt: állítólag húsz-huszonötmillió dollár mindegyik, vagy még annál is több. Kalifornia leggazdagabb emberei lakták őket.
Henley lassú, precíz mozdulatokkal felcsukta az autó tetejét, aztán az ajtóhoz lépett, és csengetett. A ház egy ultramodern, csupa üveg és ív épület volt. Úgy csillogott a napfényben, mint egy koronaékszer. Az ajtó kinyílt, és Henley eltűnt mögötte.
– Biztosan nem érdekli, hogy kik mennek be, uram? – kérdezte az FBI-ügynök.
– Úgy van. Nem érdekel.
– Nem akarja, hogy felírjam, vagy..
– Nem.
– De az esetleg bizonyíthatná, hogy..
– Nem kell. – Kenner tudta, hogy a kölyök csak segíteni akar, de kezdett az agyára menni. – Nem érdekel. Csak az érdekel, hogy mikor távozik a bagázs.
– Úgy érti, hogy a háziak elutaznak vagy ilyesmi?
– Igen.
– És ha hátrahagynak valakit? Mondjuk egy szobalányt?
– Nem fognak – állította Kenner.
– Pedig biztos lehet benne, uram, hogy valakit hagyni fognak. Ezek sosem hagyják őrizetlenül a házaikat.
– Most kénytelenek lesznek – kontrázott Kenner. – Ki fogják üríteni a házat, és elhúznak az utolsó emberig.
A kölyök összeráncolta a homlokát.
– Egyáltalán kié ez a ház?
– Egy bizonyos V. Allen Willyé – tájékoztatta Kenner. Ez végül is nem volt titok. – Egy filantrópus.
– Ühüm. És most rossz társaságba keveredett?
– Mondhatni. Védelmi ügy.
– Nem csoda – bólogatott a kölyök. – Kétkezi munkával nehéz lenne ennyi pénzt keresni, ha érti, mire gondolok.
Kenner közölte vele, hogy érti, bár igazság szerint V. Allen Willy története inkább illett volna egy Horatio Alger-regénybe, annyira tipikusan amerikai volt. Willy egy olcsó ruhákat áruló üzletlánccal kezdte. Az árut verejtékszagú harmadik világbeli varrodákból szerezte be bagóért, és harmincszoros áron adott túl rajtuk nyugati országokban. Tíz évvel később 400 millió dollárért eladta a céget, és nem sokkal később – saját definíciója szerint – radikális szocialista lett, a fenntartható világ prófétája, a környezetvédelem ádáz védelmezője.
Elszántan és indulatosan támadta a kizsákmányolókat kizsákmányolással nyert pénzével, nem egy vállalatot kényszerítve arra, hogy kivonuljon a harmadik világ munkaerőpiacáról, ahol aztán a kínaiak vették át a helyüket, hogy még kevesebbet fizessenek a helybeli dolgozóknak. Ily módon tehát V. Allen Willy duplán is kihasználta a harmadik világ szegényeit: először azért, hogy meggazdagodjon rajtuk, majd azért, hogy megnyugtassa a lelkiismeretét – az ő rovásukra. Ezen kívül öntelt volt, átlagos intelligenciájú, és átkozottul jóképű. Azt mondják, mostanság az elővigyázatossági elvről[58] ír könyvet.
A V. Allen Willy Alapítványt is ő hozta létre, hogy tucatnyi környezetvédő szervezetet támogasson, többek közt az NKFA-t is. Elég fontos volt tehát ahhoz, hogy maga Henley tegye tiszteletét nála.
– Szóval egy gazdag környezetvédő? – kérdezte az FBI-os kölyök.
– Pontosan.
– Értem, de mégsem értem. Miért gondolja, hogy egy ilyen dúsgazdag fickó csak úgy itt hagyja a házát felügyelet nélkül?
– Megérzés – felelte Kenner. – Ha megtörténik, azonnal tudni akarom. – Egy kártyát adott az ügynöknek. – Ezen a számon tud elérni.
– Mást ne tegyek?
– Ne.
– És várhatóan meddig kell itt rostokolnom?
– Szerintem nem sokáig.
A telefon jelzett: szöveges üzenet érkezett. Szandzsong volt a feladó.

MEGTALÁLTÁK A SCORPIÓT

– Mennem kell – mondta Kenner.

405-ÖS AUTÓPÁLYA
OKTÓBER 13., SZERDA
12.22

– Badarság – jelentette ki Ted Bradley. Az anyósülésen ült, az autót Peter vezette. A Van Nuysra száguldottak. – Nem hagyhat ki a mókából, Peter. Tudom, hogy a múlt héten titkos kiruccanásai voltak. Én is magával megyek.
– Nem lehet – közölte Evans. – Nem fogják hagyni.
– Ez legyen az én dolgom, oké? – vigyorgott Ted.
Mi folyik itt? – tűnődött Evans. Bradley annyira rátapadt, hogy már levegőt is alig kapott tőle. Egyszerűen nem tudta levakarni.
Csörögni kezdett a telefonja. Sarah kereste.
– Hol vagy? – kérdezte a lány.
– Már majdnem kint vagyok a reptéren. Ted is velem van.
– Aha – felelte bizonytalan hangon Sarah, így jelezve, hogy nem beszélhet. – Mi most értünk ki, de van egy kis gond.
– Miféle gond?
– Jogi probléma.
– Ez meg mit jelentsen? – kérdezte Evans, de alig mondta ki, már a saját szemével is láthatta. Herbert Lowenstein állt Morton gépe mellett nyolc biztonsági őr társaságában. Úgy tűnt, Morton repülőjének az ajtaját akarják lepecsételni.
Evans áthajtott a kapun, és megállt Lowenstein mellett.
– Mi folyik itt, Herb? – szállt ki az autóból.
– Plombáljuk a repülőgépet – felelte az ügyvéd. – Ahogy azt a törvény előírja.
– Miféle törvény?
– Ha elfelejtetted volna, George Morton vagyona hagyatéki tárgyalás alá fog kerülni, ezért a bankszámlákkal és az ingatlanokkal együtt zárolni kell mindaddig, míg a szövetségi vizsgálat és az örökösödési adó megállapítása le nem zárult. Ez legalább hat hónap.
Ebben a pillanatban egy taxi húzott melléjük. Kenner szállt ki belőle. Bemutatkozott, és kezet fogott Lowensteinnel.
– Szóval hagyatéki tárgyalás lesz – mondta az ügyvédnek.
– Úgy van.
– Meglep, hogy ezt hallom.
– Miért? George Morton meghalt.
– Valóban? Nem hallottam róla.
– Tegnap megtalálták a holttestét. Evans és Bradley azonosította.
– És a törvényszéki orvos egyetértett?
Lowenstein egy pillanatig habozott.
– Feltételezem.
– Feltételezi? Csak megkapta a jelentését? A boncolás tegnap este volt.
– Gondolom... Azt hiszem, megvan a jelentés.
– Láthatom?
– Az irodában van.
– Láthatnám? – kérdezte Kenner.
– Miért akarja késleltetni a munkámat? – Lowenstein Evansre nézett. – Azonosította vagy sem Mortont?
– Azonosítottam – felelte Evans.
– És maga, Ted?
– Igen – felelte Bradley – Ő volt az. George. Szerencsétlen flótás.
– Én azért csak megnézném azt a boncolási jegyzőkönyvet.
– Semmi köze hozzá – felelte mérgesen Lowenstein –, ezért megtagadom, hogy bepillantást nyerjen. Én vagyok a vagyon kezelő felelős ügyvéd, a kijelölt végrehajtó, és mint mondtam, az irodámnak már birtokában áll a szóban forgó dokumentum.
– Ezt már egyszer hallottam, de emlékeztetném, hogy nem létező iratokra hivatkozva vagyont zárolni súlyos csalásnak számít. Ha a továbbiakban is szeretné gyakorolni a hivatását, javaslom, hogy gondolja meg még egyszer, mit csinál.
– Nézze, nem tudom, mit akar elérni, de...
– Én csak látni szeretném azt a jegyzőkönyvet – felelte higgadtan Kenner. – Van egy faxkészülék odaát, az irodában – mutatott a repülőgépen túli épületre. – Másodpercek alatt átkérheti a jegyzőkönyvet, vagy ami még jobb, felhívhatja a San Franciscó-i törvényszéki orvos irodáját, és megkérheti őket, hogy erősítsék meg az állítását, miszerint sikerült pozitívan azonosítani a holttestet.
– Én pedig azt mondom, hogy a két jelenlévő szemtanú bőségesen...
– Manapság a DNS-tesztek mondják ki a végső szót, ügyvéd úr. Kenner a karórájára pillantott. – Javaslom, hogy intézkedjen. – A biztonsági őrökre nézett. – Kinyithatják a repülőt.
Az őrök tanácstalanok voltak.
– Mr. Lowenstein?
– Csak egy perc. Csak egy átkozott percet várjanak! – Lowenstein elrobogott az épület felé, már menet közben a füléhez tapasztva a mobiltelefonját.
– Nyissák ki a repülőt – parancsolta Kenner. Kinyitotta a tárcáját, és megmutatta a jelvényét.
– Máris, uram.
Ann Garner mérgesen Kenner elé tépett.
– Tudom, hogy ki maga! – jelentette ki csípőre tett kézzel.
– Mindjárt gondoltam – mosolygott Kenner.
– És azt kell mondanom – folytatta harciasan Ann –, hogy a magukfélék, az ilyen gátlástalan és erkölcstelen nagyokosok azok, akik szemétdombot csináltak a környezetünkből. Szögezzük csak le mindjárt az elején, Mr. Kenner: nem kedvelem magát, és nem tetszik, amit művel, sem az, amiért csinálja.
– Érdekfeszítő téma – mondta Kenner. – Egy nap talán elbeszélgethetnénk arról, természetesen nyugodtabb körülmények között, hogy pontosan milyen környezeti problémáink is vannak, és kik azok, akik felelősek értük.
– Amikor csak akarja! – felelte elszántan Ann.
– Nagyszerű. Van jogi képzettsége?
– Nincs.
– És tudományos?
– Nincs.
– Mivel foglalkozik?
– Mielőtt otthon maradtam volna gyerekeket nevelni, dokumentumfilmeket készítettem.
– Ah.
– De elköteleztem magam a környezetvédelem mellett. Egész életemben érdekelt a környezet. Mindent elolvastam, ami a témába vág. Minden kedden elejétől végéig elolvasom a New York Times tudományos mellékletét, és természetesen a The New Yorkert meg a New York Review-t is. Rendkívül tájékozott vagyok.
– Nos, ez esetben alig várom, hogy beszélgessünk – válaszolta Kenner.
Közben a pilóták is megérkeztek.
– Miért nem megy be Mr. Lowensteinhez, hogy megnézze, mit intézett? – fordult Evanshez a professzor.
– Máris megyek – lendült mozgásba Evans.
– Csak hogy tudja, mi is magukkal tartunk – közölte Ann. – Ted meg én.
– Megtisztelnek vele – mosolygott rá Kenner.

Evans a pilóták társalgójában találta Lowensteint. Még mindig a telefonon lógott.
– De mondom, hogy a fickót nem lehet lerázni! Nézze, Nick, én nem akarom elveszíteni a kamarai tagságomat. A fickónak is jogi végzettsége van. A Harvardról!
Evans megkopogtatta a nyitott ajtót.
– Minden rendben? Indulhatunk?
– Egy perc! – mondta Lowenstein a telefonba. Letakarta a mikrofont, és megkérdezte: – Most akarnak indulni?
– Máris. Hacsak nincs meg az a papír...
– Úgy tűnik, egy kis zűrzavar támadt Morton vagyoni helyzete körül.
– Akkor indulunk, Herb.
– Oké, oké.
Lowenstein levette a tenyerét a készülékről.
– Felszállnak, Nick. Ha meg akarja állítani őket, akkor tegye, állítsa meg őket maga!

A kabinban már mindenki leült. Kenner körbejárt, és papírokat osztott szét.
– Mi ez? – kérdezte Bradley, kérdőn Annre pillantva.
– Egy nyilatkozat – felelte Kenner.
Ann hangosan felolvasta a szöveget:
– „...nem tehető felelőssé sem haláleset, sem súlyos testi sérülés, rokkantság vagy csonkolással járó...” Csonkolás?
– Úgy van – bólintott Kenner. – Meg kell érteniük, hogy ahová megyünk, az egy nagyon veszélyes hely Azt tanácsolom, hogy ne jöjjenek, de ha ennek ellenére ragaszkodnak hozzá, akkor alá kell írniuk ezt.
– De hova megyünk? – kérdezte Bradley.
– Erre csak akkor válaszolhatok, ha már a levegőben leszünk.
– Miért olyan veszélyes?
– Talán vissza akar lépni? – kérdezte Kenner.
– Nem! Egy frászt! – Bradley aláírta a papírt.
– Ann?
Ann habozott egy kicsit, aztán dacosan összepréselte az ajkait, és ő is aláírta.

Amint utazómagasságba értek, megjelent az utaskísérő, és megkérdezte, hogy mit szeretnének inni.
– Puligny-Montrachet – felelte Evans.
– Nos, megtudhatnánk végre, hogy hova megyünk? – kérdezte Ann.
– Egy szigetre Új-Guinea közelében.
– Miért?
– Van egy kis probléma, amit meg kell oldanunk.
– Többet is megtudhatnánk róla?
– Majd később. Addig is legyenek türelemmel.

ÚTON
OKTÓBER 13., SZERDA
16.10

Sarah megkönnyebbült, amikor Jennifer Haynes átment az első kabinba szundítani egyet, Ann és Ted jelenléte azonban továbbra is zavarta. A hangulat nem volt az igazi. Kenner nem nagyon beszélt, Ted folyamatosan ivott, és Ann pedig a száját jártatta.
– Csak hogy tudja – mondta Bradley –, Mr. Kenner semmiben sem hisz, amiben a normális emberek igen. Még a globális felmelegedésben sem. Vagy Kiotóban.
– Persze, hogy nem hisz Kiotóban – reagált Ann. – Hogy is tehetné, amikor az ipar bérence. A szén és a kőolaj érdekeit képviseli.
Kenner válaszképpen egy névjegykártyát nyomott a nő kezébe.
– „Kockázatelemzési Központ” – olvasta Ann. – Ez új. Még nem szerepel a megbízhatatlan intézetekről vezetett listámon.
Kenner még mindig nem szólt.
– Mert mindez dezinformáció – jelentette ki Ann. – A tanulmányok, a sajtótájékoztatók, a röplapok, a weboldalak, a kampányok, a sok rágalmazás. Hadd mondjam el magának, hogy az ipar örömünnepet ült, amikor az Egyesült Államok nem írta alá a kiotói megállapodást.
Kenner megvakarta az állát, de nem szólt.
– Mi vagyunk a világ legnagyobb környezetszennyezői, de a kormányunk a magasból tesz rá.
Kenner szelíden elmosolyodott.
– Az Egyesült Államok ezért most számkivetett, elszigetelődött a világ többi részétől, amely jogosan tekint rá megvetéssel, amiért nem volt hajlandó aláírni a kiotói protokollt, segíteni egy globális probléma leküzdésében.
Kenner egy darabig még hagyta, hogy szapulja, aztán váratlanul megkérdezte:
– Elárulná nekem is, hogy mit tud Kiotóról, Ann? Miért kellett volna aláírnunk?
– Miért? Mert erkölcsi kötelességünk csatlakozni a többi civilizált országhoz a szén-dioxid-kibocsátás 1990 előtti szintre való csökkentéséhez!
– És milyen hatása lenne ennek a szerződésnek?
– Ezt mindenki tudja. 2100-ra jelentősen csökkentené a Föld hőmérsékletét.
– Mennyire?
– Nem tudom, mire akar kilyukadni.
– Nem? Pedig köztudott, hogy Kiotó hatása 2100-ra 0,04 Celsius-fokkal csökkentené a melegedést. Négy század fokkal. Vagy nem ért egyet?
– Természetesen. Négy század fok! Ez nevetséges!
– Szóval nem hiszi, hogy ez lenne a kiotói protokoll hatása?
– Nos, ha tényleg így van, akkor az azért van, mert az Egyesült Államok nem...
– Nem! Ez akkor lenne, ha aláírtuk volna. Négy század fok.
– Nem – rázta meg a fejét. – Ezt nem hiszem.
– Pedig nem egy szaklapban megjelent ez a szám. Ha gondolja, megadhatom a referenciákat.[59]
Bradley megemelte a poharát Ann felé.
– A fickó nagyon tud idézni.
– Még mindig jobb, mintha hangzatos, de üres beszédeket tartanék – jegyezte meg Kenner.
Bradley böfögött egyet.
– Négy század fok? Száz év alatt? Mekkora marhaság! Ez egy rakás szar.
– Úgy is mondhatjuk.
– Azt is tettem.
– De Kiotó csak az első lépés – próbálkozott Ann. – És ez itt a lényeg. Mert ha hinne az elővigyázatossági elvben, mint én...
– Nem hiszem, hogy Kiotó célja az első lépés megtétele lett volna vágott közbe Kenner. – Állítólag a globális felmelegedés csökkentését célozták meg.
– Úgy is van.
– De mi értelme belevágni, ha úgyse valósítja meg? Ez a négy század fok gyakorlatilag semmi.
– Mint mondtam, ez csak egy lépés. Az első lépés.
– Akkor árulja el nekem: ön szerint lehet csökkenteni a szén-dioxid koncentrációját?
– Természetesen. Alternatív energiaforrások garmadája várja, hogy kiaknázzák. Szél, napfény, hulladék, geotermikus energia...
– Tom Wigley és egy tizenhét tudóst és mérnököt számláló nemzetközi bizottság megállapította, hogy ez hiú remény. A tanulmányt a Science-ben közölték. Azt írják, hogy nem létezik olyan technológia, mely lehetővé tenné a szénkibocsátás csökkentését, vagy akár biztosíthatná a szinten tartását, még ha a mainál magasabb koncentrációról lenne is szó. Arra a következtetésre jutottak, hogy a szél-, a nap- és a nukleáris energia nem lenne elegendő a probléma megoldásához. Azt mondják, hogy új, eddig még fel nem fedezett technológiákra van szükség.[60]
– Ez nem igaz – jelentette ki Ann. – Amory Lovins már húsz évvel ezelőtt lefektette az alapokat. Szél- és napenergia, takarékosság, hatékonyság. Megoldható.
– Látszólag. Lovins azt jósolta, hogy 2000-re az Egyesült Államok által felhasznált energia harmincöt százalékát alternatív energiaforrások fogják fedezni. Ehhez képest jelenleg hat százaléknál tartunk.
– Mert nincs rá támogatás.
– Egyetlen olyan ország sem létezik, Ann, ahol az energia harmincöt százalékát megújuló energiaforrásokból állítanák elő.
– De Japánban például sokkal előrébb tartanak.
– Japánban csak öt százalékot sikerült elérni, Németországban úgyszintén. Angliában kettőt.
– Dánia?
– Nyolc.
– Na ugye! – vágta rá diadalittasan a nő. – Vagyis még bőven van mit tenni.
– Ezt nem tagadom. De arról sem szabad megfeledkezni, hogy a szélerőműtelepek halálos veszélyt jelentenek a madarak számára. A napfénykollektorok sokkal szimpatikusabbak. Csendesek, hatékonyak.
– A napenergia nagyszerű dolog – bólogatott Ann.
– Az – hagyta jóvá Kenner. – Mindössze huszonhétezer négyzetkilométernyi napelemre van szükség, és nincs többé gond. Lefedjük egész Massachussetts államot, és készen is vagyunk. Vagy mégse? 2050-re az energiafelhasználásunk várhatóan háromszorosa lesz a mostaninak. Lehet, hogy New York jobb választás lenne?
– Vagy Texas. Az úgyse érdekel senkit – mondta meggondolatlanul Ann.
– Jól van, akkor fedjük le Texas tíz százalékát – egyezett bele Kenner. – Már ha ők is belemennek. De gyanítom, hogy szívesebben fednék le előbb Los Angelest.
– Most viccel?
– Eszemben sincs. Egyezzünk ki Nevadában. Úgyis csak sivatag. De előbb kíváncsi lennék, hogy önnek milyen tapasztalatai vannak az alternatív energiaforrásokkal, Ann. Mondja csak, Ann, használ alternatív energiaforrásokat?
– Igen. A medencét napenergia fűti, és a szobalány hibrid autót vezet.
– És ön?
– Nekem egy nagyobb autóm van a gyerekek miatt.
– Mennyire nagy?
– Nos, egy terepjáró. De ritkán vezetem.
– És a ház? Az elektromos hálózatot is napelem táplálja? Legalább részben?
– Nos, megnézettem és kiszámolták a költségeket, de Jerry, a férjem szerint túl sokba kerülne. De rágom a fülét...
– És a készülékek?
– Mindegyik Energy Star. Egytől egyig.
– Igazán dicséretes. Mekkora a családja?
– Két fiam van. Egy hét- és egy kilencéves.
– Csodálatos. Mekkora a házuk?
– Nem tudom pontosan.
– Hány négyzetláb?
Ann habozott.
– Mondja meg neki, Ann – vihogott Bradley – Kurva nagy háza van. Legalább tíz-tizenötezer négyzetláb[61]. Lélegzetelállító. És a telek! Biztosan van egy hektár, ha nem kettő. Éjjel-nappal mennek a locsolók. A kilátás is fantasztikus. Kell is, mert állandóan alapítványi rendezvényeket tart. Pazar rendezvényeket.
Ken kérdőn a nőre nézett.
– Tizenkétezer – nyögte ki Ann. – Négyzetláb.
– Négy embernek?
– Nos, az anyósom is velünk lakik. Néha. És persze a szobalány is.
– Van másik otthonuk is? – kérdezte Kenner.
– Nem is egy, hanem kettő! – vágta rá Bradley – Van egy mesés villájuk Aspenben, és egy hatalmas házuk Maine-ben.
– Azt örököltük – mentegetőzött Ann. – A férjem...
– És a londoni lakás – tette hozzá Bradley – Bár azt nem tudom, hogy az övéké-e vagy a cégé.
– A cégé.
– Utazás? Használnak privát sugárhajtású gépet?
– Nos, nincs saját gépünk, ha ez érdekli, de néha bérlünk. Különben is, mindig megtöltjük a gépet. Nem egyedül szoktunk menni.
– Hogyne – mormogta Kenner. – De be kell vallanom, hogy nem egészen értem, hogyan tudja összeegyeztetni a filozófiáját...
– Hé! – húzta fel magát Ann. – Én olyan közegben élek, ahol az embernek tartania kell magát egy bizonyos színvonalhoz. Elengedhetetlen a férjem pozíciója miatt, és... na és maga hol lakik?
– Van egy lakásom Cambridge-ben.
– Mekkora?
– Kilencszáz négyzetláb[62]. Autóm nincs, és turistaosztályon repülők.
– Nem hiszek magának – jelentette ki a nő.
– Pedig jobban tenné – jegyezte meg Bradley – Ez a fickó tudja, hogy..
– Pofa be, Ted – ripakodott rá Ann. – Maga részeg!
– Nem, még nem vagyok – mondta sértődötten a színész.
– Én nem akarok ítélkezni ön felett, Ann – mondta békülékenyen Kenner. – Én tudom, hogy ön valóban elkötelezte magát a környezetvédelem mellett. Csak kíváncsi voltam, hogy mennyire tudatosan csinálja.
– Eléggé tudatosan ahhoz, hogy tudjam, az ember felmelegíti és megmérgezi ezt a bolygót, és ezért erkölcsi felelősség terhel minket minden egyes elpusztult növényért és állatért. Azon kell lennünk, hogy a jövőben elkerüljük ezeket a katasztrófákat, hogy biztonságos körülményeket biztosítsunk az eljövendő generációknak. – Ann hátradőlt az ülésben, és hosszan bólogatott magának.
– Tehát másokért felelünk? Növényekért, állatokért, más emberekért?
– Pontosan.
– És azt kell tennünk, ami az ő érdekeiket szolgálja?
– Ami mindannyiunk érdekeit szolgálja.
– Ez azért nem ilyen egyszerű. Sokan vagyunk, sokfélék, sokféle helyzetben. Nem biztos, hogy mindenkinek ugyanaz jelenti a jót.
– Minden élőlénynek joga van az élethez.
– Ezt nem mondhatja komolyan.
– De igen – állította Ann. – Én nem vagyok fajpárti. Az élet minden formáját tisztelem.
– Még a maláriát okozó parazitát is?
– Nos, ő is a természet része.
– Akkor a gyermekbénulás és a himlő eltűnése miatt is tiltakozik? Ezek okozói is a természet részei voltak.
– Nos, az ember már csak ilyen arrogáns. A saját érdekeinek megfelelően akarja formálni a világot. Tesztoszteron indukálta ösztön, a nők nem pártolják.
– Nem válaszolt – mondta Kenner. – A gyermekbénulás és a himlő eltűnése miatt is tiltakozik?
– Maga manipulálni próbál.
– Miért próbálnám? Ön szerint természetellenes magatartás úgy alakítani a világot, hogy minél lakhatóbb legyen?
– Hogyne! Ez a természet megerőszakolása.
– Látott már termeszt várat építeni? Vagy hódot gátat emelni? Ők is drámaian megváltoztatják a környezetüket, akár más élőlények rovására is. Ez is a természet megerőszakolása lenne?
– A termeszvárak nem veszélyeztetik a bolygót – közölte Ann.
– Ez az állítás vitatható. A világ összes termeszének a tömege meghaladja az emberiség össztömegét. Ezerszeresen. Tudja, mennyi metánt termelnek a termeszek? Megjegyzem, a metán sokkal erősebb üvegházhatású gáz, mint a szén-dioxid.
– Nem vagyok hajlandó tovább folytatni ezt – jelentette ki Ann. Maga mindenbe beleköt. Én csak szeretném élhetőbb hellyé tenni ezt a világot. Inkább olvasok valamit. – A kabin elejébe ment, és leült, háttal Kennernek.
– Jó szándékú nő – jegyezte meg Sarah.
– De rosszul informált – tette hozzá Kenner. – A legveszélyesebb kombináció.

Ted Bradley felhúzta magát Kenner szavain. Kedvelte Annt – úgy emlékezett, hogy egyszer még ágyba is bújt vele. Igaz, amikor ivott, néha csalt az emlékezete, de bírta a nőt, és biztos volt benne, hogy ez volt az oka.
– Szerintem túl szigorú vele – közölte elnöki hangon. – Miért jelentene bárkire is veszélyt Ann? Nagyon is gondoskodó típus. Az egész életét a környezetvédelemnek szentelte. Ő csak jót akar, de tényleg.
– Na és? – kérdezte Kenner. – Akarni nem elég, ahogyan a jó szándék sem elég. Tudni és cselekedni, ez a lényeg. Márpedig Ann semmit sem tud, és ami még rosszabb, erről sejtése sincs. Olyan dolgokat szeretne, amit még azok sem tudnak megtenni, akiknek érteniük kellene hozzá.
– Mármint?
– Mint például a környezet ellenőrzése. Még mindig nem tudjuk, hogy mit kellene tennünk.
– Ezt meg hogy érti? – forgatta a szemét Bradley. – Marhaság! Hát persze, hogy tudjuk a dolgunkat!
– Tényleg? Ismeri a Yellowstone Park történetét? Az első nemzeti parkét?
– Jártam is ott.
– Nem ezt kérdeztem.
– Nem térne a lényegre? Egy kicsit késő van a „kérdezz-felelek” játékhoz, professzor.
– Jól van, akkor elmondom – sóhajtott Kenner.

– A Yellowstone Nemzeti Park – magyarázta – az első olyan, viszonylag érintetlen terület volt a világon, amit a természet megőrzése céljából védelem alá vettek. A wyomingi Yellowstone folyó környéke már régóta híres volt gyönyörű tájairól. Lewis és Clark ódákat zengett róla, és olyan művészek festették meg, mint Bierstadt és Moran. A Northern Pacific Vasúti Társaság tudta ezt, és szeretett volna látványosságot csinálni belőle, hogy nyugatra csalja a turistákat. 1872-ben tehát, részben a vasút nyomására, Ulysses Grant elnök elkülönített kétmillió hektárt, és létrehozta a Yellowstone Nemzeti Parkot.
Csakhogy volt egy kis gond, amit sem akkor, sem később nem voltak hajlandóak elismerni. Senki sem tudta, hogyan kell megőrizni egy vad tájat. Korábban még sose volt erre igény Mint kiderült, egyáltalán nem volt olyan könnyű feladat, mint hitték.
Amikor 1903-ban Theodore Roosevelt meglátogatta a parkot, egy vadaktól nyüzsgő táj fogadta. Ezrével volt ott jávorantilop, bölény, fekete medve, jávorszarvas, őz, puma, grizzly, prérifarkas, farkas, bighorn juh. Akkor már érvényben volt a szabály, amely szerint mindent úgy kellett hagyni, ahogy volt. Nem sokkal később megalakult a Parkszolgálat – egy hivatalnokszervezet, melynek az volt a feladata, hogy fenntartsa az eredeti állapotokat.
Tíz év se telt bele, s a vadaktól nyüzsgő tájkép, amit Roosevelt láthatott, örökre eltűnt. És nem azért, mert a vezetőség nem vette komolyan a dolgát, éppen ellenkezőleg: azért, mert minden igyekezetükkel azon voltak, hogy megőrizzék a parkot és állományát. Csakhogy bakot lőttek.
– Nos – vont vállat Bradley –, azóta a tudásunk sokat gyarapodott.
– Nem igazán, és éppen erről akarok beszélni. Persze mindenki azt állítja, hogy ma már többet tudunk, de a történtek nem ezt igazolják. És ami történt: a park korai vezetése tévesen azt hitte, hogy a jávorantilopok kihalófélben vannak, ezért megpróbálták növelni a számukat a ragadozóállomány csökkentésével. A dolog odáig fajult, hogy a végére a park összes farkasát meglőtték-megmérgezték. Ráadásul az indiánoknak is megtiltották a vadászatot, holott a Yellowstone tradicionális vadászhelyük volt.
A jávorantilopok robbanásszerűen elszaporodtak, úgy lelegeltek bizonyos fa- és fűfajtákat, hogy a táj ökológiája teljesen megváltozott. A kipusztított fák között voltak ugyanis azok, amelyeket a hódok a gátak építéséhez használtak. A hódok tehát eltűntek. A parkvezetés csak ekkor döbbent rá, milyen fontos szerepet játszottak a környékbeli vizek szabályozásában.
A hódok eltűnésével a pisztrángok és a vidrák is eltűntek, a rétek kiszáradtak, a talaj erőteljes eróziónak indult. A park ökológiája tovább romlott.
Az 1920-as évekre világossá vált, hogy túl sok a jávorantilop, ezért az erdészek elkezdték kilőni őket – ezrével. A növényzet ökológiájában bekövetkezett változás azonban véglegesnek bizonyult, a régi fa-fű társulás már nem tért vissza.
Fájóan nyilvánvalóvá vált az is, hogy milyen jelentős szerepet játszottak az egykori indián vadászok az egyensúly fenntartásában a jávorantilopok, a jávorszarvasok és a bölények vadászásával. Ez a későn jött felismerés végre megértette az emberekkel, hogy a bennszülött amerikaiak már azelőtt tevékenyen részt vettek az érintetlennek hitt természet alakításában, hogy a fehér ember a kontinensre tette volna a lábát. Olyan, hogy „érintetlen természet” tehát nem létezett. Az észak-amerikai kontinens lakói már évezredek óta folyamatosan alakították környezetüket: földeket, erdőket égettek fel, egyes vadpopulációkat ritkítottak, másokat a kipusztulásig vadásztak.
Utólag visszatekintve tehát nyilvánvaló volt, hogy nem lett volna szabad megtiltani az indiánoknak a vadászatot. A parkvezetők azonban nem tanultak az elődeik hibájából. A grizzlyket védelem alá helyezték, aztán kilőtték őket. A farkasokat kilőtték, majd újakat telepítettek a helyükre. A helyben folytatott, rádiónyakörves állatmegfigyelést egy időre leállították, majd újraindították, amikor bizonyos fajokat veszélyeztetetté nyilvánítottak. Tűzmegelőzési rendszert hoztak létre, anélkül hogy tisztában lettek volna a tűz regeneráló hatásával. Amikor ezt megszüntették, sőt a visszájára fordították, erdőhektárok ezrei égtek földig. A talaj terméketlenné vált, az erdőket újra kellett telepíteni. Az 1970-es években szivárványpisztrángot telepítettek be, aminek az lett az eredménye, hogy az eredeti pisztrángfaj, a Salmo clarki hamarosan kipusztult.
És így tovább.
– Amit hallhatott – összegezte Kenner –, az a tudatlanság, a hozzá nem értés és a kapkodás története. Egyik beavatkozás a másikat követte, de valahányszor egy előző hibát próbáltak orvosolni, mindig újabb károkat okoztak, amiket aztán megint jóvá kellett tenni, és megint, vég nélkül. A kőolajszennyezéseknél tapasztalhattunk ilyet, csakhogy itt nincs gonosz, környezetszennyező vállalat, akit hibáztatni lehetne. Ezeket a katasztrófákat a természet védelmével megbízott szakemberek okozták, újra és újra bebizonyítva, hogy milyen keveset tudnak a környezetről, amit meg kellene védeniük.
– Ez abszurd – jelentette ki Bradley – Ha meg kell őrizni valamit, akkor megőrzöd, és kész. Magára hagyod, és a természet megtalálja az egyensúlyt.
– Tévedés – közölte Kenner. – A passzív védelem, vagyis az, hogy magára hagyjuk a természetet, ugyanannyira működik a vadonban, mint a házunk mögötti kertben. A világ élet, Ted. A dolgok állandóan változnak. Fajok kerekednek felül, maradnak alul, emelkednek fel és buknak el, veszik át a helyet és húzódnak vissza, tűnnek el. Ha nem avatkozunk be, attól még a természet ugyanúgy nem fog változatlan maradni, mint ahogy a gyermekeink sem fognak örökké gyermekek maradni attól, hogy bezárjuk őket a gyerekszobába. Ez egy dinamikus világ, és ha azt akarjuk, hogy egy darabkája változatlan maradjon, ahhoz előbb el kell döntenünk, hogy milyennek szeretnénk megtartani, azután pedig agresszíven gondoznunk kell.
– De most mondta, hogy nem tudjuk, hogyan kell ezt csinálni.
– Úgy van. Nem tudjuk. Mert bármit is csináljunk, az változást okoz a természetben, Ted. Ami jó egyik növénynek vagy állatnak, az egy másiknak káros. Ez elkerülhetetlenül így van. Ha megőrizzük a régi erdőket, hogy életteret biztosítsunk a foltos bagolynak, azzal a Kirtland-poszátát és más fajokat fosztunk meg a fiatal erdőktől, melyekre szükségük lenne. Olyan megoldás, ami minden élőlénynek jó lenne, nem létezik.
– De...
– Nincs „de”, Ted. Mondjon csak egy olyan lépést, aminek nem voltak negatív következményei.
– Oké, mondok is. Például a CFC-k betiltása az ózonpajzs védelmében.
– Ez a harmadik világ lakosságának okozott hatalmas károkat azzal, hogy megfosztotta őket az olcsó hűtőszekrényektől. Az élelmük így gyakrabban megromlott a melegben, és tömegesen kaptak halálos ételmérgezést.
– De az ózonpajzs fontosabb...
– Magának talán igen, de ők szerintem mást mondanának. De térjünk inkább vissza arra, hogy lehet-e káros következmények nélkül intézkedést hozni.
– Rendben. Akkor vegyük a napelemeket. Vagy a háztartási vízforgató berendezéseket.
– Melyek lehetővé teszik, hogy az emberek vad, távoli vidékekre is kiköltözzenek, olyan helyekre, melyeket korábban a villany és a víz hiánya miatt elkerültek. A szűz területek száma tehát tovább csökken, és korábban biztonságban élő fajok is veszélybe kerülnek.
– A DDT betiltása.
– A huszadik század legnagyobb tragédiája. A DDT volt a legjobb moszkitóellenes szer, és a prédikációk ellenére nem akadt nála jobb vagy biztonságosabb A betiltása óta évi kétmillió ember hal meg maláriában, nagyobbrészt gyerekek. Mindent egybevetve a DDT betiltása több mint ötvenmillió emberi életet követelt.[63] A DDT betiltása tehát több embert ölt meg, mint Hitler, és ebben a környezetvédő mozgalmak nem kis szerepet játszottak.[64]
– De a DDT karcinogén volt.
– Nem volt az, és ezt tudták is róla.[65]
– Nem volt biztonságos.
– Ami azt illeti, olyan biztonságos volt, hogy akár meg is ehette volna. Ez meg is történt, két éven keresztül, egy kísérletben.[66] A betiltása után a parathion váltotta fel, amely tényleg veszélyes. Alig néhány hónappal az alkalmazása után több mint száz mezőgazdasági munkás halt meg, mert nem voltak hozzászokva a mérgező növényvédő szerek kezeléséhez.[67]
– Ebben nem értünk egyet.
– Mert nem ismeri a tényeket, vagy mert nem hajlandó szembenézni a maga által is támogatott környezetvédő szervezetek ténykedésének a következményével. A DDT betiltását egy napon a huszadik század botrányának fogják kikiáltani.
– A DDT-t valójában be sem tiltották.
– Valóban. Csak annyit mondtak, hogy azok az országok, amelyek használni merik, ne számítsanak semmiféle támogatásra. – Kenner szomorúan megingatta a fejét. – A tragédia az, hogy az ENSZ-statisztika szerint a DDT betiltása előtt a malária csaknem teljesen visszaszorult. Évi ötven ezer halálesetről tudtak. Néhány évvel később újra súlyos, világméretű problémává nőtte ki magát. Azóta ötvenmillió ember halt meg, Ted. Mondja erre azt, hogy lehet káros következmények nélküli intézkedéseket hozni.
Hosszú csend következett. Ted megmozdult az ülésben, szólásra nyitotta a száját, aztán megint becsukta.
– Oké. Rendben – mondta végül. – Igyekezett legjobb, legmagabiztosabb elnökhangját használni. – Meggyőzött. Maga nyert. Tehát?
– Az igazi kérdés tehát minden egyes környezetvédelmi intézkedés esetében az, hogy mi lesz túlsúlyban: a jótékony következmények, vagy a károk? Mert károk mindig vannak.
– Oké, oké. És?
– Mikor hallotta bármelyik környezetvédő szervezet tagjait is erről beszélni? Soha, mert mindannyian abszolutisták. Azzal állnak bíróság elé, hogy a korlátozásokat meg kell hozni, tekintet nélkül a költségekre.[68] A bíróságok kérésére végül, hosszas huzavona után, megszületett egy törvény, amely kimondja, hogy minden ilyen esetben költségtanulmányt kell benyújtani. A környezetvédők azóta sem tudták lenyelni ezt a békát. A költségtanulmány azt jelenti, hogy az emberek megtudhatják, milyen horribilis összegekbe kerül egy-egy újabb szabályozás a társadalomnak és a világnak. A legbizarrabb példa erre a benzolszabályozás az 1980-as évek végén. A mérlege: húszmilliárd dollár költség minden egyes megmentett életévért cserébe.[69] Ehhez mit szól? Egyetért ezzel a szabályozással?
– Nos, ha a költségek szemszögéből nézzük, nem.
– Maga támogatna egy olyan szervezetet, Ted, amely ilyen esztelen pazarlásra kényszerít kormányokat?
– Nem.
– A fő lobbizó a Kongresszusban benzolügyben az NKFA volt. Ennek tudatában le fog mondani az igazgatói tagságáról?
– Természetesen nem.
– Nos, látja, erről van itt szó – bólintott Kenner lassan, kimérten.
Szandzsong jelezte, hogy talált valamit. Kenner odament, és leült melléje. A laptop kijelzőjén egy buja trópusi sziget buja erdővel benőtt partját és egy kék vizű öblöt lehetett látni. A felvételt egy alacsonyan szálló repülőgép készíthette. Az öböl partján négy viharvert barakk állt.
– Ezek újak – mondta Szandzsong. – Huszonnégy órával ezelőtt még nem voltak ott.
– Pedig régieknek látszanak.
– Igen, de nem azok. Ha alaposan megnézi az ember, látszik, hogy műanyagból készültek. A nagyobbik lakóépület lehet, a másik három pedig raktár.
– Na és mit raktároznak benne?
– Ez nem derült ki a fényképekről. A felszerelést feltehetően éjszaka rakodták ki. Ellenben sikerült eljutnom a hongkongi vámhatóságokig, ahol egészen használható leírást adtak az eszközökről: A felszerelést három szénvázas keretre szerelt hiperszonikus kavitációgenerátor alkotja.
– Honnan szerezhették be? Egyáltalán kapható ilyen?
– Valahogy hozzájutottak, de sejtésem sincs, hogy honnan.
Evans, látva, hogy nagyon tanulmányoznak valamit, kíváncsian közelebb óvakodott.
– Kavitációs micsoda? – kérdezte a kifejezés hallatán.
– Kavitációgenerátor – felelte Kenner. – Egy teherautó méretű, nagy energiájú akusztikus eszköz, amellyel sugarasan szimmetrikus kavitációs mezőt lehet létrehozni.
Evans bamba képpel hallgatta.
– A kavitáció – magyarázta Szandzsong – nem más, mint buborékok létrehozása egy anyagban. Ha vizet főz, az kavitáció. Hanggal is lehet vizet főzni, ezeket az eszközöket azonban arra tervezték, hogy a szilárd anyagokban hozzanak létre kavitációs mezőt.
– Egészen pontosan miféle szilárd anyagokban? – akarta tudni Evans.
– A földben – tájékoztatta Kenner.
– Nem értem – mondta Evans. – Buborékokat akarnak létrehozni a földben? Fel akarják főzni a földet?
– Nagyjából.
– Miért?
Ann Garner jelent meg, félbeszakítva a beszélgetést.
– Mi ez, titkos kupaktanács? Vagy akárki leülhet ide?
– Természetesen. – Szandzsong rákoppintott a billentyűzetre, egy képsorozatot varázsolva elő. – A Vosztokban és Észak-Grönlandban vételezett jég fúrómagok szén-dioxid-tartalmát elemezzük.
– Ugye tudják, fiúk, hogy nem tarthatnak örökké sötétben? – válaszolta Ann. – Ez a repülő előbb-utóbb le fog szállni, és akkor úgyis kiderítem, hogy mire készülnek.
– Ez igaz – ismerte el Kenner.
– Akkor miért nem mondja el most?
Kenner szótlanul megrázta a fejét.
A pilóta bekapcsolta a hangszórót.
– Kérem, csatolják be magukat. Hamarosan leszállunk Honoluluban.

Miközben Honoluluban üzemanyagot vételeztek, egy vámtiszt jött fel a fedélzetre, hogy megnézze az irataikat. A férfi rendkívül szórakoztatónak találta, hogy Ted Bradley is ott van, egy „különgépen”, és „elnök úr”-nak szólította a színészt. Bradley persze élvezte, hogy az egyenruhás ilyen megkülönböztetett figyelemben részesíti.
Miután megnézte az útleveleiket, a vámtiszt közölte:
– Önök a Salamon-szigeteki Garedát jelölték meg úti céljuknak. Kötelességem figyelmeztetni önöket, hogy tekintettel az ottani helyzetre, a külügyminisztérium nem ajánlja az odautazást.
– Milyen helyzetre való tekintettel? – kérdezte Ann.
– A szigeten lázadók tevékenykednek. Több gyilkosság is történt. Tavaly bement az ausztrál hadsereg, és elfogta a lázadók nagy részét, de nem mindet. A múlt héten is volt három gyilkosság, ebből két áldozat külföldi volt. Az egyik holttestet megcsonkították. Khm... levágták a fejét.
– Mi?
– Levágták a fejét. De akkor már nem élt.
Ann a professzorra nézett.
– Odamegyünk? Garedára?
Kenner bólintott.
– A fejét... miért vágták le?
– Gondolom, a koponyacsont miatt.
– A koponyacsont miatt – motyogta Ann. – Ezek fejvadászok?
Kenner igent intett a fejével.
– Én leszállok – jelentette ki a nő, és máris pakolni kezdett.
Jennifer álmosan átjött a másik kabinból.
– Mi a gond?
– Ann nem akarja elveszíteni a fejét – felelte Szandzsong.
Ted Bradley az állát vakargatta. Azt képzelte magáról, hogy ilyenkor megfontolt ember benyomását kelti.
– Egy külföldinek levágták a fejét?
– Még ennél is rosszabb – felelte vonakodva a vámtiszt.
– Jézusom! Mi lehet rosszabb ennél? – röhögte el magát Bradley.
– A jelentések ellentmondóak. Nem egyértelmű, hogy pontosan mi is történt, de...
– De? – Bradley abbahagyta a röhögést. – Tudni akarom!
A vámos habozott.
– Megették – mondta helyette Szandzsong.
Bradley majdnem leesett az ülésről.
– Megették?
A vámtiszt bólintott.
– Egy részét. Legalábbis ezt mondják.
– A francba – motyogta Bradley – És melyik részét? Ne, inkább ne válaszoljon. Nem akarok tudni róla. Jézusom! Megették a pasast.
Kenner komoly arccal ránézett.
– Nem kell jönnie, Ted. Maga is leszállhat.
– Be kell vallanom, megfordult a fejemben – mondta bölcs, elnöki hangon Bradley. – Nem lenne méltó befejezése a karrieremnek. Gondolják csak el, hogyan hangzana, ha kiderülne, hogy Elvis vagy Lennon valakinek a gyomrában végezte. Úgy értem, senki se szeretné, hogy így emlékezzenek rá. – Mély hallgatásba burkolózott, a mellkasára süllyesztve az állát. Végül felnézett, és egy nagy ívű mozdulattal, amit a tévében már legalább százszor eljátszott, kijelentette: – De nem hátrálok meg. Vállalom a veszélyt. Ha maguk mennek, én is megyek.
– Mi megyünk – erősítette meg Kenner.

GAREDA FELÉ
OKTÓBER 13., SZERDA
21.30

A garedai reptér kilencórányi repülőútra volt. A kabin sötét volt, csak Kenner és Szandzsong volt fenn, csendben beszélgettek.
Evans négyórányi alvás után ébredt fel. A lábujjai még mindig égtek az antarktiszi kaland következtében, s a háta is sajgott, amióta az árvízben hánykódó terepjáró belseje kékre-zöldre potyolta. A fájdalomnak azonban haszna is volt: legalább nem felejtette el rendszeresen ellenőrizni, hogy nem fertőződtek-e el a lábujjai. Felkelt, és átment a gép hátsó felébe, ahol Kennerék ültek. Lehúzta a zokniját, és megnézte a lábát.
– Szagolja meg – tanácsolta Kenner.
– Tessék?
– Szagolja meg. A szag a gangréna első tünete. Fáj?
– Ég. Többnyire éjszaka.
Kenner bólintott.
– Akkor rendben van. Szerintem mindegyik meg fog maradni.
Evans hátradőlt az ülésben, és arra gondolt, milyen hihetetlen, hogy a lábujjai elvesztéséről beszélget. Ettől valahogy még jobban fájni kezdtek. Bement a farban lévő mosdóba, és átkutatta a fiókokat fájdalomcsillapítóért. Csak Advilt talált, ezért azt vett be.
– Jó húzás volt ez a kannibálos sztori – ült vissza Kenner mellé. – Kár, hogy Tedre nem hatott.
Kenner csak bámult.
– Ez nem kitalált sztori volt – mondta Szandzsong. – Azok a gyilkosságok tegnap történtek.
– Ó... És tényleg megettek valakit?
– Az állt a jelentésben.
– Te jó ég – nyögte Evans.
Evans visszament a gép elejébe. A félhomályban látta, hogy Sarah felül.
– Nem tudsz aludni? – kérdezte a lány.
– Nem. Fáj a lábam. És te?
– Nekem is. A fagyás miatt.
– Dettó.
– Van valami kaja? – Sarah a konyha felé intett a fejével.
– Gondolom.
Sarah felkelt, és kiment a konyhába. Evans követte.
– A fülem hegye is fáj – jegyezte meg a lány.
– Az enyém rendben van – vigyorgott Evans.
Sarah egy tál főtt tésztát talált a hűtőben. Szedett egy tányérba, és Evans felé nyújtotta. Evans intett neki, hogy nem kéri. Sarah leült a tányérral, és jóízűen enni kezdett.
– Mióta ismered Jennifert?
– Igazából nem is ismerem – vallotta be Evans. – Balder irodájában találkoztam vele, nem is olyan régen.
– Miért jön velünk?
– Szerintem ismeri Kennert.
– Ismer – állt fel az ülésből Kenner.
– Honnan?
– Az unokahúgom.
– Komolyan? – nézett fel Sarah. – Na és mióta? Elnézést... Még nem tértem magamhoz.
– A nővérem lánya. A szülei egy repülőgép-szerencsétlenségben haltak meg, amikor tizenegy éves volt.
– Ah...
– Sokat volt egyedül.
– Értem.
Evans Sarah-ra pillantott, és megint az jutott eszébe, hogy ez csakis valami spéci trükk lehet: az, hogy felkel az éjszaka közepén, és máris ilyen gyönyörű és tökéletes. Még a parfüm is érződött rajta, ugyanaz az illat, ami már első találkozásukkor az őrületbe kergette.
– Nos, ami azt illeti, nagyon helyes lány – ismerte el Sarah.
– Én nem... Izé, szóval nincs...
– Semmi gond – legyintett Sarah. – Nem kell megjátszanod magad.
– Nem játszom meg magam – hajolt közelebb Evans, hogy magába szívja a lány illatát.
– De igen. – Sarah elhúzódott tőle, és áttelepedett a Kennerrel szemközti ülésre. – Mit fogunk csinálni, ha Garedába értünk?

A gond az vele, tűnődött Evans, hogy egyik pillanatról a másikra úgy tud tenni, mintha ő nem is létezne. Most is ezt tette: minden figyelmét Kennerre irányította, tudomást sem véve arról, hogy mások is vannak körülötte.
Provokálni akarta volna? Vagy így akart volna bosszút állni Jennifer miatt? Inkább az utóbbi, mert tudnia kellett, hogy ezzel nem feltüzelni fogja, hanem elbátortalanítani.
Szeretett volna a pultra csapni, és azt mondani, hogy „Helló, Sarah, én is itt vagyok!”, de tudta, ezzel csak rontott volna a helyzeten. El tudta képzelni, milyen arcot vágna a lány „Olyan gyerekes vagy, Peter” – ezt mondaná, vagy valami hasonlót. Bárcsak ne volna ilyen komplikált nő. Janisben éppen azt szerette, hogy olyan egyszerű. Csak egy nagyszerű test és egy hang, amit könnyedén ki tudsz zárni a fejedből. Most is erre lett volna szüksége.
Fájdalmasan felsóhajtott.
Sarah meghallotta. Felnézett, és megveregette maga mellett az ülést.
– Gyere, ülj ide, Peter – mondta, és olyan bűbájosan elmosolyodott, hogy Evans tátva felejtette a száját. Most aztán tényleg össze volt zavarodva.

– A Fogadalom-öböl – mutatta Szandzsong a kijelzőn, aztán visszaállt nagyobb léptékre, hogy az egész szigetet látni lehessen. – A sziget északkeleti részében van. A reptér a nyugati parton. Kb. huszonöt mérföld.
Gareda szigete úgy nézett ki, mint egy vízbe mártott hatalmas, rücskös szélű avokádó.
– A közepén egy hegygerinc húzódik végig – folytatta Szandzsong. Néhol a háromezer láb magasságot is eléri. A sziget belsejét sűrű dzsungel borítja. Hacsak nem az utat vagy a néhány ösvényt követi az ember, gyakorlatilag áthatolhatatlan. A gyaloglás persze szóba sem jöhet.
– Marad tehát az út – vonta le a következtetést Sarah.
– Esetleg – felelte Szandzsong. – A lázadók ugyanis itt vannak – rajzolt körbe az ujjával egy területet –, állítólag két-három csoportra szétválva. A pontos tartózkodási helyük természetesen nem ismert. Azt viszont tudjuk, hogy ezt a kis falut az északi part közelében, Pavutut elfoglalták. Valószínűleg ez a főhadiszállásuk. Feltehető továbbá, hogy úttorlaszokat állítottak, és megpróbálják ellenőrzésük alatt tartani az ösvényeket is.
– Akkor hogy jutunk el a Fogadalom-öbölbe?
– Ha minden igaz, helikopterrel – vette át a szót Kenner. – Máris intézkedem, de ez errefelé még semmit sem garantál: Ha nem lesz helikopter, akkor autóval megyünk. Ameddig el lehet jutni vele. Hogy onnan hogyan tovább, azt magam sem tudom.
– És ha, tegyük fel, eljutottunk az öbölbe? – kérdezte Evans.
– Négy új épület található a parton. Elfoglaljuk őket, és szétszereljük a gépeket. Használhatatlanná tesszük őket. A kirakóhajót is meg kell találnunk, hogy a tengeralattjárót is hatástalanítsuk.
– Milyen tengeralattjárót? – nézett nagyot Sarah.
– Kibéreltek egy kétszemélyes kutatóhajót. Már két hete a körzetben tartózkodik.
– Mit csinál?
– Még csak sejtjük, de egyre inkább ügy tűnik, hogy jó nyomon járunk. A Salamon-szigetcsoport, mintegy kilencszáz sziget, egy lemeztektonikai szempontból igen aktív területen található, két egymásnak útkőző kéreglemez találkozási pontján. Ezért van itt ennyi tűzhányó és ennyi földrengés. Rendkívül instabil régió. A csendes-óceáni lemez az Oldován Jáva-platóval ütközik és alábukik annak. Az eredmény a Salamon-árok, egy hatalmas, ív alakú tenger alatti alakzat végig a szigetlánc mentén, az északi oldalon. A mélysége két és hatezer láb között váltakozik. A Fogadalom-öböl nagyon közel van hozzá.
– Tehát egy aktív geológiai régió egy mélytengeri árokkal – összegezte Evans. – De még mindig nem látom az összefüggést.
– Tele van tenger alatti vulkánokkal és törmelékes lejtőkkel, ami azt jelenti, hogy könnyen kialakulhatnak földcsuszamlások – magyarázta Kenner.
– Földcsuszamlások. – Evans megdörzsölte a szemét. Késő volt.
– A tenger alatt – tette hozzá Kenner.
– Azt akarja mondani, hogy földcsuszamlást akarnak előidézni a tenger alatt? – kérdezte Sarah.
– Úgy gondoljuk. Valahol a Salamon-árok lejtői mentén, feltehetően ötszáz-ezer láb mélységben.
– És mi hasznuk lenne belőle? – tárta szét a kezét Evans. – Egy tenger alatti földcsuszamlásból!
– Mutassa meg nekik a nagy térképet – mondta Kenner a társának. Szandzsong előhozta a csendes-óceáni medence térképét. – Oké – folytatta Kenner. – Most pedig húzzunk egy egyenes vonalat a Fogadalomöbölből, és nézzük meg, hova visz.
– Kaliforniába!
– Pontosan. Kb. tizenegy óra alatt.
Evans összeráncolta a homlokát.
– Egy tenger alatti földcsuszamlás...
– Hatalmas mennyiségű vizet mozgat meg rendkívül rövid idő alatt. Ez a cunamik kialakulásának a mechanizmusa. Ha egyszer megindult, a hullámfront óránként ötszáz mérföldes sebességgel fog átkelni az óceánon.
– Úristen! – nyögött fel Evans. – És mekkora hullámról van szó?
– Voltaképpen egy hullámsorozat. Az 1952-es alaszkai tenger alatti földcsuszamlás negyvenhét láb magas hullámokat keltett. Ezúttal azonban még ennél is nagyobbra kell számítanunk, mert a hullám magassága annak a partnak a függvénye, ahol szárazföldre ér. Kaliforniában akár hatvan láb magas is lehet. Ez egy hatemeletes épület magasságának felel meg.
– Te jóságos ég – borzongott meg Sarah.
– Mennyi időnk van, mielőtt még megcsinálhatják ezt? – kérdezte Evans.
– A konferencia még két napig tart. A hullámnak egy nap kell, hogy átkeljen az óceánon. Tehát...
– Még egy nap.
– Legfeljebb Egy nap arra, hogy eljussunk az öbölbe, és megállítsuk őket.

– Megállítani kiket? – jött oda ásítva Ted Bradley – De fáj a fejem! Hogy is szokták mondani? Kutyaharapást szőrével. – Elhallgatott, és végignézett az arcokon. – Mi folyik itt? Talán egy temetést szakítottam félbe?

GAREDA FELÉ
OKTÓBER 14., CSÜTÖRTÖK
05.30

Három órával később feljött a nap, és a repülőgép ereszkedni kezdett. Egy sápadtzöld, erdős terület felett szállt át. Alig néhány utat és kisebb települést lehetett látni, ezek is inkább falvak voltak.
– Istenem, hát nem gyönyörű? – sóhajtott fel Bradley – Igazi, háborítatlan paradicsom. És az elkövetkező nemzedékek már csak filmekről fogják ismerni.
A vele szemközt ülő Kenner nem szólt semmit. Ő is a tájat figyelte.
– Nem gondolja, hogy éppen ez okozza a problémát? – kérdezte tőle Bradley – Az, hogy elvesztettük a kapcsolatot a természettel?
– Nem. Szerintem inkább az fog gondot okozni, hogy alig látni utat.
– Ez azért van, mert csak a fehér ember akarja mindenáron legyőzni a természetet. A bennszülötteknek úgy jó, ahogy van – okoskodott a színész.
– Ezt erősen kétlem.
– Én viszont hiszek benne – folytatta Bradley – Azt tapasztaltam, hogy azok az emberek, akik a természet közelében élnek, sokkal jobban átérzik az ökológiai gondolkodás fontosságát.
– Sok időt töltött a természet közelében, Ted? – kérdezte Kenner.
– Ami azt illeti, igen. Egyszer Zimbabwében forgattunk filmet, egyszer pedig Botswanában. Tudom, miről beszélek.
– Aha. És sokat lakott falvakban?
– Nem. Biztonsági okokból szállodában kellett laknom. De rengeteg tapasztalatom volt a falvakkal. Nem kérdéses, hogy a falusi élet a legegészségesebb minden tekintetben. Őszintén, mindenkinek így kellene élnie, és nem lenne szabad arra biztatnunk a falusiakat, hogy iparosítsanak. Ez nagy probléma.
– Értem. Szóval azt akarja, hogy mindenki lakjon falun, miközben maga szállodában lakik.
– Nem, maga félreért engem.
– Most hol lakik, Ted? – kérdezte Kenner.
– Sherman Oaksban.
– Az falu?
– Nos, nem igazán. Sajnos, állandóan LA-ben kell lennem a munkám miatt. Nincs más választásom.
– Ted, lakott már harmadik világbeli faluban? Csak egy éjszakáig!
Bradley kényelmetlenül fészkelődni kezdett.
– Mint mondtam, sok időt töltöttem falvakban, míg forgattunk. Tudom, miről beszélek.
– Ha a falusi élet olyan nagyszerű, akkor mit gondol, miért költöznek be mégis a városokba az emberek?
– Mert nincs, aki visszatartsa őket. Éppen ezt kellene elérni.
– Maga jobban tudja, mint ők, mi a jó nekik?
Bradley elhallgatott egy pillanatra, aztán kibökte:
– Ha annyira kíváncsi, igen. Jobban tudom. Tájékozottabb és tapasztaltabb vagyok, mint ők, és jól ismerem az iparosodás veszélyeit. Tudom, hogy csak tönkreteszi őket a város. Igen, azt kell mondanom, hogy jobban tudom, mint ők. Arról nem is beszélve, hogy én emellett az egész bolygó érdekeit is szem előtt tartom.
– Én viszont nem hiszem, hogy valaki, aki nem él ott, ahol én, aki nem ismeri a helyi viszonyokat és gondokat, tényleg meg tudná mondani, hogy mi jó nekem. Erősen kétlem, hogy egy brüsszeli, berlini vagy New York-i irodában ülve bárki is bele tudná élni magát a helyembe, hogy aztán megmondhassa, hogyan éljem az életemet. Nagyon nem díjaznám, ha valaki megpróbálkozna vele.
– Mert? – vonta fel a szemöldökét Bradley – Ugye nem gondolja komolyan, hogy mindenkinek azt kellene csinálnia, amit akar? Az szörnyű lenne. Az embereknek irányításra van szükségük.
– És maga az, akinek irányítania kell őket?
– Oké, politikailag nem helyes ezt mondani. De tényleg azt akarja, hogy ezek az emberek is olyan felháborítóan pazarló életmódot éljenek, mint mi, amerikaiak, vagy valamivel kisebb mértékben ugyan, de hozzánk hasonlóan az európaiak?
– Nem látom, Ted, hogy maga fel akarná adni ezt az életmódot.
– Nem. De takarékoskodok, ahol tudok, és újrahasznosítok, és támogatom a szénsemleges életmódot. A lényeg az, hogy ha ezek a népek iparosodnak, az szörnyű, szörnyű terhet fog jelenteni a bolygó számára. Nem hagyhatjuk, hogy ez megtörténjen.
– Nekem lehet, de neked nem?
– Szembe kell néznünk a realitásokkal – jelentette ki harciasan Bradley.
– A maga realitásaival, Ted. Nem az övéikkel.
Szandzsong intett Kennernek.
– Elnézést. – Kenner felállt, és átment hozzá.
– Meneküljön csak – kiáltotta utána Bradley – De az igazság elől nem bújhat el! Még egyet, szívi – mutatta a poharát az utaskísérőnek. – Még nem érzem a jótékony hatását.

– A helikopter még nem érkezett meg – közölte Szandzsong.
– Mi a gond?
– Egy másik szigetről jött volna át, de lezárták a légteret, mert úgy tudják, hogy a lázadók föld-levegő rakétákkal vannak felfegyverkezve.
Kenner gondterhelten összeráncolta a homlokát.
– Mennyi időnk van még a leszállásig?
– Tíz perc.
– Akkor fonja keresztbe az ujjait.

Ted Bradley átült Evanshez.
– Hát nem fantasztikus? – lelkendezett. – Nézze ezt a vizet! Kristálytiszta és csodakék. És azok a falvak, kint a természet szívében!
Evans is ugyanazt a tájat nézte, de ő csak szegénységet látott. A falvakat rozsdás bádoglemezekből tákolt kunyhók alkották, az utak vöröses sárcsíkok voltak. Néhány rosszul öltözött, kedvetlenül ácsorgó embert is látni lehetett. Lehangoló látvány volt. Betegségről, járványokról, gyermekhalálról mesélt.
– Hihetetlen! – kiáltott fel Bradley – Milyen romlatlan! Alig várom, hogy leszálljunk. Ez jobb, mint egy nyaralás! Tudta valaki, hogy a Salamon-szigetek ennyire gyönyörű?
– És azt tudta, hogy fejvadászok lakják már ősidők óta? – kérdezte elölről Jennifer.
– Nos, tudom, hogy a múltban így volt – felelte Bradley – Már ha egyáltalán igaz, mert olvastam egy könyvet egy professzortól[70], aki azt írja, hogy sohasem léteztek kannibálok, sehol a világon. Az egész csak mítosz. Egy újabb példája annak, ahogy a nyugati ember befeketíteni igyekszik a színes bőrűeket. Amikor Kolumbusz megérkezett a Nyugat-Indiákra, azt hitte, hogy emberevőkkel lesz dolga, de kellemesen csalódnia kellett. Vagy valami ilyesmi, mert nem emlékszem a részletekre. Kannibalizmus nem létezik. Csak mese az egész. Miért néz rám így?
Evans hátrafordult. Bradley Szandzsonggal beszélt, aki mereven őt bámulta.
– Nos? Nagyon furcsán néz. Jól van, pajtás. Ki vele! Nem ért velem egyet?
– Maga egy sült bolond – jelentette ki döbbenten Szandzsong. – Járt már Szumátrán?
– Nem mondhatom.
– Új-Guineán?
– Nem, de mindig is szerettem volna. Állítólag nagyszerű törzsi cuccokat lehet kapni.
– Borneón?
– Nem, de oda is el akarok látogatni. A hogyishívják nevű szultán remek munkát végzett, amikor lekoppintotta a londoni Dorchestert.
– Nos, ha Borneóra utazik, akkor javaslom, nézzen meg egy dyak törzsi házat. Még ma is kiállítják azoknak a koponyáit, akiket megöltek.
– Ugyan, ez csak turistacsalogató trükk.
– Új-Guineában volt egy kuru nevű betegség, amit az elfogyasztott emberi agyvelő terjesztett.
– Ez nem igaz.
– Gajdusek ezért kapott Nobel-díjat. Megették az ellenség agyvelejét. Ez tény.
– De ez már nagyon régen volt.
– Viszonyítás kérdése. Az 1960-70-es években.
– Csak rám akarnak ijeszteni – legyintett Bradley – Gyerünk, fiúk, nézzenek szembe a ténnyel: az ember nem eszik embert.[71]
Szandzsong kérdőn Kennerre nézett. A professzor vállat vont.
– Felülmúlhatatlan látvány – fordult vissza az ablakhoz Bradley – És úgy látom, le fogunk szállni.

VII. A FOGADALOM-ÖBÖL

GAREDA
OKTÓBER 14., CSÜTÖRTÖK
06.40

A Kotak reptér levegője ragadós volt a nedvességtől. Egy nyitott fészerhez hasonlító épület felé indultak, amelynek a tetejére szálkás betűkkel a KASTOM felirat volt pingálva. Az épület mellett egy kerítés húzódott, rajta kapu egy piros kezet ábrázoló, NOGOT ROT feliratú táblával.
– Mi ez? Itt nugátot árulnak, vagy mi? – szellemeskedett Bradley.
– A piros kéz azt jelenti, hogy „kapu”, vagyis tilos. A szöveg pedig a „No got right”, azaz „Idegeneknek belépni tilos” helyi angol nyelven.
– Ah. Értem.
Evans elviselhetetlennek találta a hőséget. A hosszú repülés kimerítette, az előttük álló út pedig aggodalommal töltötte el. Jennifer viszont egyáltalán nem látszott fáradtnak. Frissen, energikus léptekkel haladt mellette.
– Te nem vagy fáradt? – kérdezte tőle Evans.
– Aludtam a repülőn.
Evans a másik lányra pillantott. Sarah is úgy nézett ki, mint aki tele van energiával.
– Nos, én hullafáradt vagyok.
– Majd alszol az autóban – vont vállat Jennifer. Úgy tűnt, nem aggasztja magát az állapota miatt. Evans ezt kissé sértőnek találta.
Mire elérték a vámépületet, Evans ingéből facsarni lehetett volna a vizet. Még a haja is csatakos volt az izzadságtól. A verejték végigcsorgott az orrán, és lecsepegett a papírokra, amelyeket alá kellett írnia. A tinta apró tócsákba folyt szét. Evans felnézett a vámtisztre. Izmos, sötét bőrű, göndör hajú férfi volt, fehér, élre vasalt nadrágban, fehér ingben. A bőre száraz volt, szinte hűvösnek hatott. A férfi Evans szemébe nézett, és elmosolyodott.
– Várjcsá, embré, zmég nincs napé. Zérvagy túlforr.
Evans bólintott.
– Úgy van. – Egyetlen kukkot se értett abból, amit a másik mondott. Szandzsong lefordította:
– Ez még nem a forró nyári nap időszaka, de magának így is túl meleg.
– Ebbe beletrafált. Hol tanulta a pidgin-englisht?
– Új-Guineában. Egy évig ott dolgoztam.
– Mit?
Szandzsong azonban nem ért rá társalogni. Kennerrel együtt egy fiatalemberhez loholtak, aki most szállt ki egy Land Roverből. Sötét bőrű volt, sárgásbarna sortot és pólót viselt. A vállát tetoválások tarkították. A szája fülig ért.
– Hé, Jon Kanner! Voltsoka tik! – Megdöngette a mellkasát, aztán átölelte Kennert.
– Vidám fickó – jegyezte meg Szandzsong. – Jól ismerik egymást.
A férfit Henryként mutatták be nekik. Vezetékneve nem volt.
– Hanri! – mondta széles mosollyal, és mindenkivel lelkesen kezet fogott.
– Úgy hallom; gond van a helikopterrel – jegyezte meg Kenner.
– Mi? Nem bajság. Vannék zel. – Nevetett, aztán tökéletes brit angollal folytatta: – Odaát van, barátaim.
– Nagyszerű – bólintott Kenner. – Már kezdtem aggódni.
– Igaza van, Jon. Jobb lesz szedláb. Fülelt vansok ifiz, dohés zel, durr, nemál, ja?
Evansnek az volt az érzése, hogy Henry azért használja a pidgin-englisht, mert nem akarja megijeszteni őket a hírekkel.
– Hallottam – felelte Kenner. – Tele van az út lázadókkal. Főként fiatalok? Dühösek és állig fel vannak fegyverkezve. Értem.
– Aggódom a helikopterért, barátom.
– Miért? Tud valamit a pilótáról?
– Igen, tudom.
– Miért? Ki a pilóta?
Henry felnevetett, és hátba csapta Kennem.
– Én!
– Nos, akkor induljunk.
Elindultak a reptérhez vezető úton. Kétoldalt a dzsungel magasodott. A levegő tele volt kabócacirpeléssel. Evans vágyódva nézett vissza a Gulfstream gyönyörű fehér törzsére. A pilóták épp a kerekeket ellenőrizték. Evans azon tűnődött, vajon látni fogja-e valaha a repülőt.
– Azt hallottuk, hogy megöltek néhány embert – mondta Kenner. Igaz ez, Henry?
Henry elfintorodott.
– Nem csak megölték őket, Jon. Régdolga. Ja?
– Igen, tudjuk.
– Ja. Igyenja.
Tehát igaz volt.
– A lázadók tették?
Henry igent intette a fejével.
– Az új csif, a neve Sambuka, mint az italnak. Ne kérdezzék, miért így hívják. Őrült pasas, Jon. Elmenteneki nagy. A régi dolgokat akarja feleleveníteni. Szerinte úgy sokkal jobb volt.
– Nos, régen más volt az élet. Jobb, nyugodtabb, ha engem kérdez – fecsegett Ted Bradley.
Henry feléje perdült.
– Azt mondja, hogy sokkal jobb az élet mobiltelefon, számítógép, antibiotikumok, orvosok és kórházak nélkül?
– Igen – állította Bradley – A természet közelében az emberek jobban odafigyelnek egymásra és a környezetükre. Higgye el nekem, ha alkalma lenne megismerni az úgynevezett modern csodákat, rájönne, hogy nem is olyan nagyszerű dolgok.
– A Melbourne-i Egyetemen diplomáztam – közölte Henry. – Volt alkalmam megtapasztalni egyet s mást.
– Nos, izé... Szólhattál volna előbb is, seggfej – motyogta magának Bradley.
– Apropó – mondta Henry. – Egy jó tanács. Ne csinálja ezt itt. Ne motyogjon a bajsza alatt.
– Miért ne?
– Mert errefelé hajlamosak azt hinni az emberek a maguknak motyogókról, hogy démonok szállták meg őket. Még meg találnák ölni.
– Értem. Elbűvölő szokás.
– Tehát, ha valamit mondani akar, akkor mondja hangosan.
– Nem fogom elfelejteni.

Sarah a színész mellett baktatott, de nem figyelt a beszélgetésre. Ez a Henry érdekes figura volt. Mintha két civilizáció közé szorult volna, hol Oxbridge akcentussal beszélt, hol a pidgin-englisht használta. Sarah-t egyáltalán nem zavarta.
A dzsungelt fürkészte. Az úton a levegő forró volt és mozdulatlan, a hatalmas fák fogságban tartották. Magasságuk a negyven-ötven lábat is elérte, törzsükön indák kacskaringóztak. A talaj szintjén, a lombozat árnyékában óriási páfrányok nőttek, olyan sűrűn, hogy szinte tömör, áthatolhatatlan falat alkottak.
Ha öt lábra lennél az úttól, akkor se vennéd észre, gondolta Sarah. Aki itt egyszer eltéved, annak esélye sincs kitalálni innen.
Az út szélén régi, rozsdás autóroncsok árválkodtak. Ahogy elmentek mellettük, Sarah megfigyelte, hogy mindent kiszereltek belőlük: a műszerfal óráit, az üléseket, mindent.
Ráfordultak egy ösvényre, és néhány lépés után szinte belebotlottak a helikopterbe. Sarah tátott szájjal bámulta. Gyönyörű gépvolt. Fémesen csillogó rotorok, zöld színű festés hófehér csíkkal. A többiekre is mély benyomást tett.
– Ez csak a látszat – mondta Henry. – Kívülről jól néz ki, de belül... A motorja – tehetetlenül széttárta a kezét – sajnos már nem az igazi.
– Remek – morogta Bradley – Ami engem illet, jobban örülnék, ha fordítva lenne.
Az utastér hátsó része fűrészporos tetejű ládákkal volt telepakolva. Tömény gépzsírszag áradt belőlük.
– A felszerelések, amiket kért – mondta Henry a professzornak.
– Sikerült elég lőszert szerezni?
– Ó, ja. Minden itt van, amit kért.
– Akkor mehetünk – jelentette ki Kenner.
Sarah becsatolta magát, és feltette a fejhallgatót. A motorok vijjogtak, a forgólapátok gyorsulni kezdtek. A helikopter megremegett, és elemelkedett a földtől.
– Túl nagy a teher – mondta Henry –, úgyhogy imádkozzanak!
Azzal hisztérikusan nevetve felvitte őket a kék égbe.

A FOGADALOM-ÖBÖL FELÉ
OKTÓBER 14., CSÜTÖRTÖK
09.02

A dzsungel tovasiklott alattuk, egyik mérföld a másik után. Helyenként ködgomolyag kapaszkodott a sűrű lombozatba, főként a magasabb pontokon. Sarah nem számított arra, hogy ennyire változatos lesz a domborzat. Utakat viszont egyáltalán nem látott. Időről időre falvak tűntek fel egy-egy erdei tisztás közepén, de ezt leszámítva csak erdő volt mindenütt. Henry egyenesen észak felé repült; úgy tervezték, hogy az öböltől néhány mérföldre fogja letenni őket.
– Elbűvölő falvacskák – jegyezte meg Bradley, amikor egy újabb szaladt át alattuk. – Mit termesztenek itt az emberek?
– Semmit – felelte Henry. – Itt nem jó a föld. A rézbányákban dolgoznak.
– Ó, az nem túl jó.
– Nekik az. Sehol nem kapnak annyi pénzt, mint a bányában. Ölni képesek érte. Szó szerint. Nincs olyan év, hogy ne gyilkolnának emiatt.
Bradley megcsóválta a fejét.
– Szörnyű. Egyenesen szörnyű. De nézzék ezt – mutatott le. – Ezek a házak náddal vannak lefedve! Ez, gondolom, a hagyományos építkezési mód. Ennyire ragaszkodnak hozzá az itteniek?
– Nem, ember – mondta Henry. – Ez egy lázadó falu. Ez az új stílus. – Elmagyarázta, hogy Sambuca minden falujában ilyen hatalmas, háromszintes házakat építtetett, a felső szint körül körbejárható pallóval, hogy a lázadók már messziről láthassák, ha jönnek az ausztrál csapatok.
A régi időkben azonban, tette hozzá Henry, a garedai emberek nem építettek ilyen magas házakat. A hagyományos ház alacsony volt és nyitott, hogy a füst el tudjon távozni. Nem volt szükség magas épületekre, de nem is lett volna praktikus ilyeneket emelni, mert a következő ciklon úgyis lerombolta volna őket.
– Sambuca azonban ilyeneket akar, ezért az emberei ilyeneket építenek neki. Már hét-nyolc van belőlük a szigeten, a lázadók ellenőrizte területen.
– Most tehát a lázadók felett repülünk át? – kérdezte Bradley.
– Eddig szerencsére nem volt gond. – Henry elégedetten elkuncogta magát. – Nemsokára megpillantjuk a partot. Még vagy öt perc, és... Ó, a fenébe!
– Mi az? – kérdezték, miközben szinte súrolták a fák tetejét.
– Nagy hibát követtem el.
– Milyen hibát? – nyújtogatta a nyakát Bradley.
– Túltúl megy kelt.
– Túl keletre jöttünk? – kérdezte Kenner.
– A fenébe! A francba! Kapaszkodjanak! – Henry megdöntötte a helikoptert, hogy kikerüljön egy tisztást, amelyen négy nádtetős torony is magasodott a szokásos fa- és bádoglemez kunyhók között. Közöttük, a tisztás közepén féltucatnyi teherautó parkolt. Néhánynak a platójára géppuska volt szerelve.
– Mi ez? – nézett hátra Bradley – Ez sokkal nagyobb, mint a többi.
– Ez Pavutu! A lázadók főhadiszállása.
A tisztás eltűnt, de a fejhallgatóban hallani lehetett, hogy Henry még mindig rémülten kapkodja a levegőt. Kenner nem szólt semmit, de Henryt bámulta szúrós tekintettel.
– Nos, úgy tűnik, ezt megúsztuk – mondta Bradley – Nem szúrtak ki minket.
– Na persze – motyogta Henry. – Bárcsak így lenne.
– Miért? – értetlenkedett Bradley – De még ha ki is szúrtak minket, mit tehetnek?
– Van rádiójuk – világosította fel Henry. – Ezek a fickók nem hülyék.
– Ezt hogy érti?
– A helikoptert akarják.
– Miért? Tudják vezetni?
– Nem. Csakhogy vele együtt engem is el akarnak kapni. – Henrytől megtudták, hogy már hónapok óta egyetlen helikoptert sem engedtek be a szigetre, és most is csak azért tettek kivételt, mert Kenner megnyomkodott néhány gombot.
– Nos, ha nincsenek helikopterek a szigeten, akkor aligha kell tartanunk tőlük – mondta Bradley.
– Csakhogy ők pontosan tudják, hol kell várniuk minket – vetette ellen Henry.
– Honnan tudnák?
– Az ELF-nek kapcsolatba kellett lépnie velük, hogy nyugodtan ténykedhessen – szólalt meg Kenner. – A lázadók tehát tudják, hogy a Fogadalom-öbölben történik valami, és nem lesz nehéz kitalálniuk, hogy mi is oda megyünk.
– Azokat a fickókat nem ejtették a fejükre – tette hozzá Henry.
– Nem is mondtam – tiltakozott Bradley.
– Ja. De gondolta. Tudom, fehérembé. A nyelve hegyén volt.
– Esküszöm, hogy nem – állította Bradley – De tényleg. Nem szoktam ilyeneket gondolni. Maga félreismert engem.
– Ja – bólintott Henry.

Sarah a második üléssor közepén ült, Ted és Jennifer közé ékelve. Hátul Peter és Szandzsong támasztotta a dobozokat. A lány nem igazán látott ki az ablakon, így a beszélgetésnek is csak a felét értette.
– Maga érti, hogy miről beszélnek? – kérdezte Jennifertől.
– Hogyne. A lázadók minden bizonnyal megpillantották a helikoptert, és most tudják, hogy a Fogadalom-öbölbe megyünk. Bármit tegyünk is tehát, várni fognak ránk. Van rádiójuk, és több csoport van szétszóródva a szigetnek ezen a részén. Szemmel tarthatnak minket, és mire leszállunk, már valószínűleg ott lesznek.
– Nagyon sajnálom – mondta Henry. – Borzasztóan sajnálom.
– Felejtse el – válaszolta semleges hangon Kenner.
– Most mi legyen? – kérdezte a pilóta.
– Minden úgy lesz, ahogy megbeszéltük. Felvisz minket északra, és leszáll a parton.

Hátul, a gépzsírtól bűzlő gépfegyveres ládák és Szandzsong közé szorulva, Peter a karóráját nézte, és azon tűnődött, vajon hány óra lehet most Los Angelesben. Itt reggel kilenc volt, tehát...
– Mennyi most az idő LA-ben? – kérdezte Szandzsongtól.
– Ők a dátumvonal túloldalán vannak. Huszonhét órával lemaradva.
– Nem úgy értem. Az igazi időkülönbség mennyi?
– Hat óra.
– És mekkora terjedési idővel számolt?
– Tizenhárom óra – felelte Szandzsong.
– Akkor azt hiszem, elszúrtuk – harapott az ajkába Evans. Nem tudta, mennyit mondhat Henry előtt. Szandzsong meg is rázta a fejét, jelezve, hogy ne most.
Pedig biztos volt benne, hogy tévedtek. Ha Drake azt akarta, hogy a cunami a konferencia utolsó napján érje el a várost, akkor nyilvánvalóan reggelre szerette volna időzíteni a dolgot, hogy a nap folyamán legyen idejük csámcsogni az eseményeken, és nyilatkozni a tévécsatornáknak.
A hullámoknak tehát, gondolta Evans, legkésőbb délig el kellett érniük Los Angelest. Ebből ki kellett vonni a tizenhárom órát, ami az út miatt kellett. Vagyis Los Angeles-i idő szerint este tizenegyig el kellett indítani őket. Ami itt, Garedában... délután öt órát jelentett.
Ma délután öt óra. Már csak nyolc őrájuk maradt. A legjobb esetben.

Most már világos volt, hogy miért nem törődött Kenner a veszéllyel: mert közben ő is rájött, hogy elszámolták magukat, és vagy az öböl közelében szállnak le, vagy visszafordulnak, és mossák kezeiket. Taktikázni nem maradt idő.
Pedig nem ártott volna. Evans biztos volt benne, hogy várni fogják őket.

A helikopter alól elfogytak a fák, és kék víz vette át a helyüket. Henry alacsonyabbra ereszkedett, és keletnek fordulva követte a keskeny, homokos tengerpart vonalát. Vulkanikus eredetű sziklák és egészen a tenger közeléig merészkedő mangrovemocsarak suhantak el alattuk.
– Mennyire vagyunk az öböltől? – kérdezte Kenner.
– Öt-hat kilométer – felelte Henry.
– És Pavututól?
– Talán tíz kilométer földúton.
– Oké. Akkor keressünk egy leszállóhelyet.
– Rendben.
Evans számolt. Öt kilométer az kb. három mérföld. Ha ezt gyalog kell megtenniük a tengerparton, az legalább másfél óra. Ez azt jelenti, hogy jóval dél előtt a Fogadalom-öbölben lehetnek, tehát marad...
– Ez jó lesz – jelentette ki Henry. Egy megszilárdult lávafolyás nyúlt bele az óceánba. A hullámok évszázados munkája eléggé lesimította a felületét ahhoz, hogy le tudjanak szállni rá.
– Megfelel – hagyta jóvá Kenner.
A helikopter tett egy kört. Evans feszülten a partot figyelte. A homokban mintha keréknyomokat látott volna, és a fák közt is volt egy rés, ami elég széles volt ahhoz, hogy egy út kijárata lehessen.
– Nézzék – szólalt meg. – Én azt hiszem...
Szandzsong oldalba bökte. Jó keményen.
Evans felmordult.
– Mi az, Peter? – kérdezte Kenner.
– Izé... semmi.
– Leszállunk – mondta Henry.
A helikopter lágyan leereszkedett a lávára. A sziklapad szélét hullámok nyaldosták. Békés látványt nyújtott. Kenner a fülke ablakán keresztül a partot fürkészte.
– Oké? Megfelel a hely? – Henry határozottabban ideges volt most, hogy lent voltak. – Nem szeretnék sokáig itt maradni, Jon, mert ha jönnek, és nemsokára jönni fognak...
– Igen, hogyne. Megértem. Remek helyet talált. Most viszont arra kérném, hogy szálljon ki, és nyissa ki nekünk a hátsó ajtót.
– De nekem bent kell maradnom, Jon...
– Kifelé! – A következő pillanatban, mintha a semmiből termett volna elő, egy pisztoly szegeződött Henry halántékának.
– Én... én... – dadogta Henry. – Most meg fog lőni, Jon?
– Rossz fiú voltál, Henry, de még nem – mondta Kenner, és hirtelen kilökte a pilótát, majd átsiklott a helyére, és bezárta az ajtót.
Henry feltápászkodott a sziklapadról, és a félelemtől félőrülten verni kezdte a fülke üvegét.
– Jon, Jon, kérem, Jon!
– Sajnálom, Henry. – Kenner előrenyomta a kart, és a helikopter a levegőbe emelkedett. Alig húszlábnyira lehettek a földtől, amikor tucatnyi férfi rohant elő a dzsungelből, és puskákkal lőni kezdték őket. Kenner az óceán felé fordította a helikoptert, és eltávolodott a szigettől. Henry felemelt kézzel állt a sziklapadon; néhány fegyveres feléje tartott.
– A szemétláda – sziszegte Bradley – Képes lett volna kinyíratni minket.
– Még megteheti – jegyezte meg Kenner.
Észak felé repültek a nyílt óceán felett.
– Most mi lesz? – kérdezte Sarah. – Az öböl túloldalán fogunk leszállni?
– Nem – rázta meg a fejét Kenner. – Ott várni fognak minket.
– Akkor?
– Várunk néhány percet, és visszamegyünk a nyugati oldalra.
– Gondolja, hogy arra nem számítanak?
– Lehet, de nem ugyanarra a helyre megyünk.
– Távolabb az öböltől?
– Közelebb.
– Nem fogják meghallani az ELF-esek?
– Most már mindegy, úgyis tudják, hogy itt vagyunk.
Szandzsong közben kinyitotta a ládákat, hogy elővegye a fegyvereket.
– Rossz hírem van – közölte, miután belenézett néhányba.
– Mi az?
– Nincsenek fegyvereink. Csak lőszer van bennük.
– A szemétláda – ismételte magát Bradley.
– Na és most mi legyen? – kérdezte Sarah.
– Mindenképp bemegyünk – jelentette ki Kenner.
Leírt egy félkört, és Gareda felé irányította a helikoptert.

FOGADALOM-ÖBÖL
OKTÓBER 14., CSÜTÖRTÖK
09.48

A Fogadalom-öböl nyugati ívét egy dimbes-dombos, dzsungel borította gerinc alkotta. A széle mélyen kinyúlt a víz fölé, sziklás fennsíkká szélesedve, jó ötven lábbal a part fölé magasodva. Itt állt most a helikopter, álcahálóval letakarva.
Evans visszanézett a helikopterre, remélve, hogy az beleolvad a tájba, de a háló csak még feltűnőbbé tette. Különösen fentről volt szembetűnő. A csapat most vagy ötven lábbal fölötte volt – a parttól meredeken emelkedő domboldalt mászták. A terep a vártnál jobban megnehezítette a dolgukat. Különösen a sár okozott problémát: Bradley egyszer már el is csúszott, és jó tízyardnyit csúszott, mire le tudta fékezni magát. A bal oldala úgy nézett ki, mintha csokiba mártották volna. Evans egy kövér piócát is észrevett a színész nyakán, de úgy döntött, egyelőre nem szól.
A többiek sem beszélgettek. Csendben másztak, és igyekeztek minél kevesebb zajt csapni, de nem sok sikerrel. Ahol elvonultak, minden recsegett-ropogott, zizegett.
Kenner ment elöl, és Szandzsong zárta a sort. Puska himbálózott a vállán; egy diplomatatáskában hozta magával, és a helikopterben szerelte össze. Kennernek volt egy pisztolya, a többiek viszont fegyvertelenek voltak.
A levegő mozdulatlan volt és elképesztően forró. A domboldal felénél járhattak, amikor esni kezdett. Előbb csak szemerkélt, aztán hatalmas trópusi felhőszakadás kerekedett. Egy pillanat alatt bőrig áztak. A víz patakokban zúdult alá, a sarat dagasztani lehetett.
Sarah-t azonban ez a jelek szerint egyáltalán nem zavarta. Miközben a mögötte haladó Evans minden lépésnél kapaszkodót keresett, a lány kecsesen, szinte ugrándozva kaptatott felfelé a domboldalon, Jennifer pedig olyan profin, olyan fáradhatatlan közönnyel dolgozta magát előre, hogy az már egyenesen furcsa volt. Mintha nem is ügyvéd lett volna, hanem valamilyen elit alakulatnak a tagja. Vagy csak Kenner volt szigorú nagybácsi?
Előttük Bradley botorkált a piócával a nyakán. Hangosan motyogott és káromkodott minden egyes lépésnél. Jennifer végül megelégelte a dolgot; hátba vágta a férfit, és az ajkaira tette a mutatóujját, jelezve, hogy jobban jár, ha csendben marad. Bradleynek persze nem volt ínyére, hogy éppen ő utasítja rendre, de innen kezdve tartotta a száját.

Háromszáz láb környékén egy gyenge szellőt éreztek, és hamarosan felértek a vonulat gerincére. A lombozat olyan sűrű volt, hogy nem láttak le az öbölbe, de a parton dolgozó emberek hangját és a gépek zaját már innen is hallani lehetett. Nem sokkal ezután hangos zümmögés töltötte meg a levegőt, és pillanatok alatt olyan hangerőre emelkedett, hogy Evansnek megfájdult tőle a dobhártyája.
Aztán hirtelen csend lett.
Evans Kennerre nézett.
A professzor bólintott.
Szandzsong gyorsan felmászott egy fára, és lenézett a völgybe. Miután visszajött, az öböl felé vezető lejtőre mutatott, és megrázta a fejét, majd egy kört írt le a kezével: a lejtő túl meredek volt, kerülniük kellett.
A gerincen vonultak tovább, víztől csepegő, ember magasságú páfrányok között. Egy félóra után a páfrányok hirtelen elfogytak, és az öböl látképe tárult eléjük.
A Fogadalom-öböl partja itt nagyjából egy mérföld széles volt. Négy épület volt szétszórva itt, egy nagyobb a föveny távolabbi, keleti végén, három másik pedig, háromszögben elrendezve, a nyugati felében.
Volt bennük valami furcsa, de Evans nem tudott rájönni, hogy mi az. Aztán Szandzsong oldalba bökte, és hullámzó mozdulatot írt le a kezével.
Most már világos volt. Az épületek fala lobogott a szélben.
Sátrak voltak, úgy kialakítva, hogy faépítményeknek látsszanak. Sikerült is elérniük ezt a hatást, nem csoda, hogy megtévesztették a légi megfigyelést.
A sátrakból időnként emberek dugták ki a fejüket, hogy átkiabáljanak egymásnak. Angolul beszéltek, de ebből a távolságból nem lehetett érteni, hogy mit mondanak. Valamilyen műszaki dologról lehetett szó.
Szandzsong megint meglökte Evanst, és piramist formázott három ujjából, ide-oda mozgatva őket egymáshoz képest.
Tehát a generátorokat hangolják, gondolta Evans, vagy valami ilyesmi.
De bármit is csináltak, sokan voltak. Legalább nyolcan-tízen.
– Jó sokan vannak a szemetek – állapította meg hangosan Bradley.
Jennifer oldalba vágta a könyökével.
„Bocs”, formálta az ajkaival Bradley.
„Ki akar nyíratni minket?” – válaszolta némán Jennifer.
Bradley elfintorodott. Nyilvánvalóan azt gondolta, hogy a nő túldramatizálja a dolgot.
Ekkor valahol alattuk, a fák között elköhintette magát valaki.

Megdermedtek. Egy darabig csak a kabócák cirpelését és a madarak trillázását lehetett hallani, aztán megint köhintett valaki. Elfojtva, mintha nem akarná, hogy meghallják.
Szandzsong leguggolt, és feszülten figyelt. A láthatatlan valaki harmadszorra is köhintett; Evans számára bizarrul ismerős volt a hang. Szívelégtelenségben elhunyt nagyapja is így köhögött, amikor – még kölyökként – meglátogatta a kórházban. Erőtlenül, aprókat.
Aztán csend lett. Nem hallották, hogy odébbállt volna, de nem volt több köhögés.
Kenner a karórájára nézett. Várt még öt percet, aztán intett, hogy kövessék. Folytatták az útjukat kelet felé, megkerülve az öblöt.
Alighogy elindultak, megint köhintettek, ezúttal hármat egymás után. És ismét csend lett.
Kenner jelzett nekik, hogy ne álljanak meg.

Száz yarddal később egy ösvény keresztezte az útjukat. Állatok taposhatták ki, gondolta Evans, mert az ágak már egészen alacsonyan összeértek. Talán vaddisznók, jutottak eszébe a vérengző vadkanokról szóló rémtörténetek. Ez még óvatosabbá tette. Nem szerette volna, ha váratlanul ráront egy fenevad a bozótból az arasznyi agyaraival.
Vaddisznócsörtetés helyett azonban valami egészen mást hallott: egy fémes kattanást. Nem volt nehéz kitalálni, hogy mi az: valaki csőre töltött egy fegyvert.
A libasorban szétnyúlt csapat megtorpant.
Újabb kattanás hallatszott.
Aztán még egy.
Evans körbepillantott, de senkit sem látott. Mintha rajtuk kívül senki sem lett volna a dzsungelben – míg meg nem szólalt egy hang:
– Ájjáé, fehérembé! Nemnyé! Sztopájjé!
Még ha nem is értett mindent, az üzenet elég világos volt Evansnek, és a többieknek se kellett tolmács. Nem mozdultak.
A páfrányok közül egy fiú bukkant elő. Bakancsot viselt, zokni nélkül, zöld sortot, „Madonna World Tour” feliratú pólót és baseballsapkát, amelyen az állt, hogy „Perth Glory”[72]. A szájából egy félig elszívott cigaretta lógott. Egyik vállán töltényheveder volt átvetve, a másikról gépfegyver lógott. Öt láb magas lehetett, és legfeljebb tíz-tizenegy éves. Rájuk irányította a fegyver csövét, és gőgösen közölte:
– Okaj, fehérembé. Tik fogj enyim, vilá? Jerneki! – Intett a mutatóujjával, hogy induljanak előre. – Nanyomá!
A döbbenettől mozdulni se tudtak. Az ösvény két oldaláról újabb fiúk bukkantak elő.
– Mi ez, az elveszett kölykök erdeje? – szólalt meg Bradley.
Az egyik fiú figyelmeztetés nélkül gyomorszájon vágta a puskája csövével. A színész felhördült, és a földre zuhant.
– Nepofász, fehérembé!
– Jézusom! – nyögdécselt az ösvényen fetrengve Bradley
A kölyök megint megütötte, ezúttal fejbe, majd jól bele is rúgott.
– Felász! Felász! – intett neki a kölyök, hogy álljon fel. Mivel Bradley nem engedelmeskedett, megint belerúgott. – Felász!
Sarah talpra segítette Bradleyt, de elég okos volt ahhoz, hogy ne kommentálja a fiúk viselkedését.
– Á, dzsomari – jegyezte meg a kölyök, és ellökdöste a lányt Bradleytől. – Jerneki!
Ahogy elindultak, az egyikük odalépett Bradleyhez, és megtapogatta a tricepszét.
– Fijonlessz! – mondta nevetve.
Evans megborzongott. Ha nem is értett mindent, néhány szót azért sikerült megfejtenie. A dzsomari „jó Mari”-t jelenthetett, a „Mari” pedig minden bizonnyal nőt. Sarah, érthető módon, tetszett a fiúknak. És Bradley is, de ő egészen más értelemben.
A fijonlessz ugyanis azt jelentette, hogy „finom lesz”.

Egyes sorban haladtak az ösvényen, oldalt a fiúkkal. Kenner ment elöl, mögötte Ted vérző fejjel, aztán Sarah, Jennifer és Evans.
Evans hátrapillantott a válla felett.
Szandzsong nem volt mögötte.
Csak egy kölyköt látott, puskával a kezében.
– Jerneki! Jerneki! – bökött feléje a fegyverrel.
Evans engedelmesen szaporábbra vette a lépteit.
Volt valami bizarr ezekben a gyerekekben. Talán az, hogy nem is voltak igazi gyerekek. Túl sokat láttak már. Egy másik világ szülöttei voltak, és ez nem Evans világa volt.
De most itt volt, ebben a világban.
Két dzsip bukkant elő a bokrok mögül. Egy sáros út szélén parkoltak.
Evans a karórájára nézett. Tíz óra volt. Még hét órájuk maradt, de ez valahogy most elvesztette a jelentőségét.
A kölykök feltuszkolták őket a dzsipekre, és elindultak velük a sárban a dzsungel sötét, úttalan mélye felé.

PAVUTU
OKTÓBER 14., CSÜTÖRTÖK
11.02

Voltak idők, amikor Sarah nem örült neki, hogy nőnek született. Így érzett most is, miközben behajtottak a sáros faluba, a lázadó erők központjába. Pavutu lakosságát, úgy tűnt, szinte kizárólag férfiak alkotják, akik most, hogy ők megérkeztek, üvöltve kitódultak a tisztásra, hogy szemügyre vegyék a foglyokat. Mint kiderült, azért nők is akadtak a faluban. Körülfogták Sarah-t, és a magasságát meg a haját csodálták, s a karját bökdösték, mintha nem akarnák elhinni, hogy élő, húsvér embert látnak. Jennifert, aki alacsonyabb volt nála, sötét hajú és bőrű, figyelemre sem méltatták.
Miután a helybeliek kibámészkodták magukat, az egész társaságot beterelték az egyik nádfedeles toronyba. Az építmény belsejét egy nagy „csarnok” alkotta, háromszintes galériával. Az egyes szintekre létrán lehetett feljutni. A csarnok közepén tűz lobogott, s a tűznél egy kövér férfi ült napszemüvegben és jamaicai zászlóval díszített bevettben. Sötét, bozontos szakálla volt és halvány, sápadtnak ható bőre.
Ez lehetett a hírhedt Sambuca. Eléje lökték őket, és ő fitymálóan végigmérte őket; Sarah-nak az volt az érzése, hogy egyáltalán nem érdekli a pasast, sem ő, sem Jennifer. Ted és Peter viszont annál inkább. Kennert csak egy pillantásra méltatta.
– Öjétek – intett lustán a kezével.
A fiúk az ajtó felé lökdösték Kennert a puskáikkal. Látszott rajtuk, alig várják, hogy végezhessenek vele.
– Nemá – morogta Sambuca. – Mögéb.
Beletelt néhány másodpercbe, mire Sarah le tudta fordítani magának: Ne most. Mögötte. Ami valószínűleg azt jelentette, hogy később. Kenner tehát haladékot kapott.
Sambuca most ismét feléjük fordult.
– Marik – hessentett a kezével. – Jerfel mögéb.
Bár ezt nem értette, a fiúk kéjes vigyorát látva Sarah-nak az volt az érzése, hogy szabad kezet kaptak: azt csinálhatnak velük, amit akarnak. Egy hátsó szobába vezették kettejüket.
Sarah nem vesztette el a fejét. Tudta, hogy elég rosszul állnak, de lehetett volna rosszabb is. Az is feltűnt neki, hogy Jennifer egyáltalán nem úgy néz ki, mint akit megviseltek a történtek. Még annyira sem volt izgatott, amennyire egy koktélpartira menet szokott lenni az ember.
A fiúk egy-egy oszlophoz bilincselték őket, hátratett kézzel. Az egyikük megmarkolta Sarah mellét, sokat sejtetően elvigyorodott, aztán a többiekkel együtt elhagyta a szobát.
– Elbűvölőek – jegyezte meg Jennifer, amikor magukra maradtak. – Jól van?
– Egyelőre igen. – Valahol kint dobokat kezdtek verni.
– Remek – mondta Jennifer. – Még nincs vége.
– Szandzsong...
– Úgy van.
– De elég sokat jöttünk a dzsipekkel.
– Igen, legalább két-három mérföldet. Sajnos, nem láttam a távolságmérőt, mert a műszerfal sáros volt. De gyalog, még ha végig futni fog is, eltart egy darabig.
– Nála van a puska.
– Tudom.
– Ki tudja szabadítani a csuklóját?
Jennifer megrázta a fejét.
– Túl szoros.
A nyitott ajtón át látták, hogy Evanst és Bradleyt egy másik szobába vezetik. Nem sokkal később Kennem is elvitték. A férfi benézett hozzájuk; Sarah-nak úgy tűnt, mondani akart valamit a tekintetével.
De mit?
Jennifer leült a csupasz földre, és az oszlopnak támasztotta a hátát.
– Jobb lesz, ha leül. Egyelőre semmit sem tehetünk.
Sarah szót fogadott.
Egy perccel később egy fiú nézett be hozzájuk. Látva, hogy ülnek, megnézte a bilincseiket, aztán kiment.
Kint a dobszó felerősödött. Gyülekező lehetett, mert behallatszott a tömeg zsivaja.
– Szertartáshoz készülődnek – állapította meg Jennifer. – Ez pedig nem sok jót ígér.

A szomszéd szobában Evanst és Kennert szintén egy-egy oszlophoz bilincselték. Mivel harmadik oszlop nem volt, Ted Bradleyt leültették a földre, hátrabilincselték a kezét, és megparancsolták, hogy maradjon veszteg. A színésznek esze ágában sem volt elmozdulni onnan. Rettenetesen félt, és az ájulás kerülgette, alig bírta nyitva tartani a szemét. A feje már nem vérzett, viszont a bal szeme alatt cipónyira dagadt egy zúzódás.
– Nos, hogy tetszik a falusi élet? – kérdezte tőle Kenner. – Még mindig azt mondja, hogy nincs szebb nála?
– Ez nem falusi élet. Ezek a kölykök, és az a rémséges, dagadt pasas... Ez egy rémálom. Itt minden a feje tetejére állt.
– Még mindig nem érti, ugye? Azt hiszi, hogy a civilizáció valami szörnyűséges, mérgező emberi találmány, ami elválaszt minket a természettől. De a civilizáció nem megfosztani akar minket tőle, Ted. A civilizáció megvéd minket a természettől. Mert amit most lát, ebben a pillanatban maga körül, ez a természet.
– Nem... nem. Az ember alapvetően kedves, segítőkész lény..
– Lószart, Ted.
– Az önzetlenségnek génjei vannak.
– Álmodik, Ted.
– A kegyetlenség a gyengeségből fakad.
– Egyesek szeretnek kegyetlenkedni, Ted.
– Hagyja békén – szólalt meg Evans.
– Miért? Gyerünk, Ted! Nem válaszol?
– Kapja be! – fakadt ki Bradley – Lehet, hogy hamarosan mindannyiunkat kinyírnak ezek a kis degenerált patkánykölykök, de akkor is elmondom magának, még ha ez is lesz az utolsó szavam magához ebben a büdös életben, hogy maga egy nagy, ocsmány végbélnyílás, Kenner. Maga a legrosszabbat hozza ki az emberből. Maga egy pesszimista, kötekedő, maradi jobboldali disznó... De mondja, hol a fenében van a pisztolya?
– Elhagytam.
– Hol?
– A dzsungelben.
– Gondolja, hogy Szandzsong megtalálta?
– Remélem.
– Értünk jön?
Kenner megrázta a fejét.
– Más dolga van.
– Úgy érti, inkább az öbölbe fog menni?
– Igen.
– Szóval senkire sem számíthatunk?
– Úgy van, Ted. Senkire.
– Ezt elcsesztük – horgasztotta le a fejét Bradley. – Ezt kurvára elcsesztük. Ezt nem hiszem el...
És zokogni kezdett.

Két fiú jött be a szobába két vaskos kenderkötéllel. Bradley csuklójára csomóztak egyet-egyet, aztán eltűntek. Kint, a falu közepén a dobok hangja felerősödött, és az egybegyűltek hangosan kántálni kezdtek.

– Kilát az ajtón? – kérdezte Jennifer.
– Igen.
– Akkor tartsa nyitva a szemét, és ha valaki jön, szóljon.
– Rendben – felelte Sarah.
Jennifer megmarkolta az oszlopot, és nekifeszítette a sarkát, majd fürgén, akár egy akrobata, mászni kezdett. Ahogy felért, átlendítette a kezét az oszlop vége fölött, és kecsesen visszaérkezett a földre.
– Tiszta a levegő?
– Igen. De hol tanulta ezt?
– Figyelje az ajtót.
Jennifer visszaállt az oszlop elé, mintha még mindig oda lenne bilincselve, és megint megkérdezte:
– Tiszta a levegő?
– Igen.
– Akkor várnunk kell. Előbb-utóbb csak idetéved egy kölyök.

Kint Sambuca beszédet tartott, frázisokat pufogtatva, melyekre a tömeg zajos ujjongással válaszolt. Fel akarta tüzelni az embereket, és ez sikerült is neki, mert a vérszomj még bentről is érzékelhető volt. Bradley embriópózba húzódott össze, és halkan hüppögött. Két férfi jött be, sokkal idősebbek, mint a fiúk. Kinyitották a bilincsét, és talpra állították. Mindegyik megragadott egy kötelet, és kivezették a színészt.
A tömeg tombolni kezdett.

PAVUTU
OKTÓBER 14., CSÜTÖRTÖK
12.02

– Hé, szépfiú – mondta Jennifer, amikor egy kölyök bedugta a fejét az ajtón. Rámosolygott, és hívogatóan körözni kezdett a csípőjével. – Tetszik a látvány, szépfiú?
A kölyök eleinte gyanakvóan méregette, de aztán beljebb óvakodott. Idősebb volt, mint a többiek, legalább tizennégy-tizenöt, és jóval testesebb is. A válláról puska lógott, a derekáról pedig kés.
– Nincs kedved szórakozni egy kicsit? De előbb vedd le a bilincset! mosolygott durcásan Jennifer. – Érted, amit mondok? Fáj a kezem, bébi. Akarsz mókázni egyet?
A fiú gurgulázó torokhangon felnevetett. Odalépett Jenniferhez, szétlökte a lábát, és letérdelt eléje.
– Előbb engedj el, légyszi...
– Nemari – rázta meg nevetve a fejét a fiú. Tudta, hogy úgyis megkaphatja a nőt, ha az közberí az oszlophoz van bilincselve. A nadrágjával vacakolt, még mindig Jennifer előtt térdelve, de a puska zavarta a ténykedésében, ezért lerakta maga mellé.
Jennifer csak erre várt. Ahogy a fiú visszafordult, a lány meglendítette a térdét, és állcsúcson rúgta. Miközben a másik kábultan hátravágódott, Jennifer villámgyorsan leguggolt, és áthúzta maga alatt a két kezét összekötő bilincset. Mire a kölyök feltápászkodott, a lány mindkét keze elöl volt, és ütésre lendült. Ezúttal oldalról találta el a fiú fejét. A bennszülött térdre rogyott, Jennifer pedig kirántotta a kését, és egyetlen határozott mozdulattal elmetszette a torkát.
A testen ült, míg a vérzés és a rángatózás meg nem szűnt, aztán leszállt róla, és átkutatta a zsebeit. Sarah dermedten, tátott szájjal figyelte.
– A francba! – mérgelődött Jennifer. – A rohadt életbe!
– Mi az?
– Nincs nála a kulcs!
Az erőlködéstől nyögdécselve átfordította a testet. A nyitott torokból fröcsögő vér összekente a karját, de Jennifer ügyet sem vetett rá.
– Hol a francba lehetnek a kulcsok?
– Lehet, hogy egy másik kölyöknél.
– Na de melyiknél a sok közül?
– Nem tudom. Eszembe se jutott erre figyelni – vallotta be Sarah. Még mindig nem tudta levenni a tekintetét a véres tetemről.
– Hé, nem kell annyira sajnálni! – szólt rá Jennifer. – Tudja, hogy mit akarnak ezek velünk csinálni? Előbb jól összevernek minket, aztán végigmennek rajtunk, majd kinyírnak minket. Hát csesszék meg! Annyit fogunk megölni belőlük, amennyit csak kell ahhoz, hogy élve kijussunk innen. De szükségem van arra az átkozott kulcsra!
Sarah felállt.
– Jó ötlet – bólintott Jennifer. Odalépett, és leguggolt Sarah elé. – Álljon a vállamra, és húzza fel magát. Látta, hogy csináltam. Igyekezzen!
Kint a tömeg őrjöngött. Undorító volt hallani őket.

Ted Bradleynek pislognia kellett a ragyogó napfényben. A fájdalomtól és a félelemtől teljesen elvesztette a tájékozódóképességét, de nem is volt szüksége rá, mert a két férfi egy ronda vénasszonyokból álló folyosó felé irányította. A vénasszonyok mögött tengernyi arcot látott: sötét bőrű férfiakat és nőkét, apró gyerekeket. Mind kiabáltak és ujjongtak. Emberek tucatjai, sűrűn egymás mellé préselődve.
Ezek őt éljenezték!
A fájdalmai ellenére Ted mosolyogni próbált. Erőtlen mosoly volt, de tapasztalatból tudta, hogy a rajongóknak ennyi is elég ahhoz, hogy üdvözítve érezzék magukat. Ahogy a két férfi a tömeg felé vonszolta, bólogatni kezdett, és mosolyokat osztogatott az embereknek.
A folyosó végén maga Sambuca állt, és ő is tapsolt, feje fölé tartott kézzel, és úgy mosolygott, hogy a szája fültől fülig ért.
Ted most már biztos volt benne, hogy ezek felismerték, és bármit is akartak művelni vele, meggondolták magukat. Nem ez volt az első ilyen eset. A nők olyan izgatottan sikongattak, hogy Bradley megrázta magát, és megpróbált méltóságteljesen, a maga erejéből továbbmenni. Sikerült! Már majdnem visszanyerte a magabiztosságát, amikor észrevette, hogy a nők vastag botokat, baseballütőket és fémcsöveket szorongatnak a kezükben. Ahogy belépett közéjük, az éljenzés a tetőfokára hágott, és a dorongokat tartó kezek csépelni kezdték. Súlyos, fájdalmas ütések puffantak a hátán, a vállán, a fején, de még az arcán is. Bradley döbbenten összegörnyedt, és a földre ereszkedett, de a férfiak felrántották a köteleknél fogva, az asszonyok pedig újabb és újabb ütéseket mértek rá. A fájdalom hullámai egyetlen hatalmas óceánná dagadtak a testében, de nem volt könyörület.
Mire a sor végére ért, már alig pislákolt benne az öntudat. A férfiak fürgén kikötözték két oszlophoz, melyek álló helyzetben tartották. A tömeg elcsendesült. Bradleyben már annyi erő sem maradt, hogy a fejét tartani tudja. Ahogy előrecsuklott, látta, hogy vér csorog a földre a lába elé.
Aztán két meztelen lábfej jelent meg előtte, és a vére ráfröccsent, ahogy felrántották a fejét.
Sambuca volt az. Bradley csak egy elmosódott foltnak látta az arcát, de sárga vigyora még így is szembetűnő volt. A férfi a magasba tartotta kését, hogy mindenki láthassa, aztán két ujja közé csípte Bradley arcát, és leszelte a pengével.
Ted, meglepő módon, nem érzett fájdalmat, de az arcából kimetszett véres húsdarab látványától megfordult körülötte a világ. Sambuca rávigyorgott, és sárga fogai közé tömködte a húsát. Az állán végigcsorgott a vére. Egy nyolc-kilenc éves fiú jelent meg, és egy zsebkéssel vájkálni kezdett a hónaljában, hogy levágjon magának egy falatot. Egy nő is odarohant, és lelkesen visítva kimetszett egy darabot az alkarjából. Néhány pillanattal később már az egész tömeg ott volt, és kések villantak, és mindenki vagdosott és üvöltött é vagdosott. Aztán egy penge közeledett a szeméhez, és valaki lerántotta nadrágját, és Ted többé már semmit sem érzett.

PAVUTU
OKTÓBER 14., CSÜTÖRTÖK
12.22

Evans a tömeg ujjongását hallgatta. Valahogy tudta, hogy mi történik. Kennerre nézett. A férfi némán megrázta a fejét.
Tehetetlenek voltak.
Az ajtó kinyílt, és két fiú jött be. Két véres kenderkötelet hoztak. Evans mögé kerültek, és jó erősen a csuklójára kötözték őket. Evans szíve vadul dübörögni kezdett.
Miután végeztek a kötéllel, a fiúk magukra hagyták őket.
Kint a tömeg ordított.
– Ne féljen – szólalt meg Kenner. – Még váratni fogják egy darabig. Még van remény.
– Mire? – kérdezte dühösen Evans. – Miben reménykedhetek még?
Kenner vállat vont.
– A reményben.

Jennifer várta, hogy megint bejöjjön valaki a szobába. Ez végül meg is történt, és a fiú, látva, hogy mi történt a társával, ki akart rohanni, de a lány karja a nyaka köré fonódott, és visszarántotta. A szabad kezével betapasztotta a fiú száját, és addig szorította a nyakát, míg ájultan a földre nem ereszkedett. Abban a pillanatban, ahogy felegyenesedett, Jennifer megpillantotta a kulcsokat. Kint voltak, a folyosó végében, egy padon.
Most már két fegyverük is volt, de egyelőre nem használhatták őket. Csak felhívták volna magukra a tömeg figyelmét. Jennifer nem mert kinézni, mert valahonnan hangokat hallott, és nem tudta eldönteni, hogy Peterék felől jön-e vagy fogva tartóik hangját hallja.
A falnak támaszkodott az ajtó mellett, és nyögdécselni kezdett. Eleinte halkan, aztán egyre hangosabban, mert a tömeg elnyomta a hangját. Perceken át nyögdécselt, de senki nem jött.
Ki merjen nézni? Vett egy mély levegőt, és felkészült.

Evans remegni kezdett. A csuklóját szorító kötelek nyirkosak voltak Bradley vérétől. Az ájulás környékezte. A tömeg odakint elcsendesült, és ez csak egyet jelenthetett: beígérték nekik a második áldozatot.
Már kezdett beletörődni a sorsába, amikor megütötte a fülét egy hang. Valaki köhögött. Halkan, erőltetetten.
Kennernek esett le először.
– Ide! – mondta hangosan.
Egy machete hasította át a nádfalat, és pillanatok alatt ajtónyi rést vágott rajta. Egy bozontos szakállal benőtt arc nézett be a szobába.
Evans először nem ismerte fel, de aztán a férfi az ajkaihoz emelte a mutatóujját, és mozdulata annyira ismerős volt...
– George!
George Morton volt az.
Élt!
Morton belépett a szobába.
– Csendesebben – mondta Evansnek.
– Jó sokáig tartott – morogta Kenner.
Morton levette a bilincsét, és pisztolyt nyomott a kezébe, aztán Evanst is megszabadította a karperecektől. A kötelekkel nem foglalkozott, Evans pedig hiába rángatta őket, mert rendesen meg voltak csomózva.
– A többiek hol vannak? – kérdezte Morton.
Kenner a szomszéd szoba felé intett a fejével, majd elkérte a machetét az öregtől.
– Vigyed Petert, a lányokat pedig bízd rám.
Kenner kilépett a folyosóra a machetével.
Morton karon ragadta Evanst.
– Menjünk.
– De...
– Fogadj szót, kölyök.
Átléptek a nádfalon, és eltűntek a dzsungelben.

Kenner végigment az üres folyosón. Mindkét vége nyitott volt, bármikor meglephették. Tudta, hogy ha riadót fújnak, akkor végük. Felkapta a padról a kulcsokat, és a lányok szobájához lépett. Benézett, és két üres oszlopot látott. A lányok sehol sem voltak.
Bedobta a kulcsokat a szoba közepére.
– Én vagyok az – sziszegte.
A lányok leváltak a falakról, megszabadították egymást a bilincseiktől, és egy-egy puskával a kézben az ajtó felé indultak.
Elkéstek. A folyosó végén három jó kötésű legény fordult be. Mindhárman géppisztollyal voltak felfegyverezve. Felszabadultan beszélgettek és nevetgéltek, észre sem véve, hogy egy árnyék a nők szobájába siklik.
Kenner a falhoz lapult az ajtó mellé, és intett a lányoknak, hogy álljanak gyorsan vissza az oszlopok elé.
Alighogy megtették, a férfiak beléptek a szobába.
– Helló, fiúk – mondta széles mosollyal Jennifer.
Mire a férfiak észrevették volna a vértócsában heverő fiúkat, Kenner és Jennifer kése kettőjüknek a bordái közé szaladt. A harmadik ki akart ugrani az ajtón, de Kenner utána vetette magát, és bezúzta a koponyáját a pisztoly agyával.
Most már szabad volt az út.

Az udvaron a tömeg kezdett nyugtalanná válni. A fehérembé már régen halott volt – a teste kezdett kihűlni, már nem volt étvágygerjesztő, ezért új áldozatra volt szükség, hogy azokat is kielégítsék, akik még nem jutottak emberhúshoz. Az asszonyok, vállukon pihentetve a dorongjaikat, csoportokba verődtek, és egyre türelmetlenebbül sutyorogtak egymás közt.
Hol marad a következő ember?
Sambuca egyetlen morgására három férfi is beszaladt a nádépületbe.

Fenéken kellett lecsúszni a sáros lejtőn, de Evanst nem érdekelte. Egy sekély, tőzegtől barna vizű patak partján fékeztek le. Morton feltápászkodott, és intett neki, hogy kövesse. Úgy tűnt, egészen otthonosan mozog a dzsungelnek ebben a részében. A patakmederben futottak tovább. Morton rengeteget veszített a súlyából; fitt volt, izmos és határozott.
– Azt hittük, régen meghalt – jegyezte meg Evans.
– Most ne beszélj, hanem fuss. Minél nagyobb előnyre teszünk szert, annál több esélyünk lesz.
Még be sem fejezte, valakik lecsúsztak mögöttük a lejtőn. Evans ijedtében hasra esett, de mintha rugóra járt volna, fel is pattant, és rohant lélekszakadva az öreg után.

Kenner, háta mögött a két lánnyal, leszánkázott a lejtőn. Egy kicsit összepotyolták magukat a kiálló gyökerekben, de mi volt ez ahhoz, ami a faluban várt volna rájuk, ha ott maradnak! Ez volt a leggyorsabb útja a távozásnak, és a nyomokból látszott, hogy Mortonék is erre menekültek.
Alig értek le a patakmederhez, amikor fent vad lövöldözés támadt. Ez csak egyet jelenthetett: máris felfedezték a szökésüket.
Kenner tudta, hogy az öböl balra lesz, ezért ráparancsolt a két lányra, hogy fussanak előre a mederben.
– Egy perc, és én is megyek – ígérte.
A lányok Mortonék után futottak, Kenner pedig behúzódott egy fa mögé, és célba vette az ösvényt. Alig telt bele néhány másodperc, és mozgolódás támadt a lejtő tetejénél. Kenner gyors egymásutánban leadott három lövést. Két test megakadt a gyökerekben, a harmadik azonban egészen a patakig zuhant.
Odafent biztosan arra számítottak, hogy ezután elfut, ezért várt. Jól gondolta, mert egy-két perccel később újabb vakmerő próbálkozók indultak el az erdei csúszdán. Zajos, rémült kölykök voltak. Kenner lőtt. Sikolyokat hallott, de ezúttal nem érkeztek emberek a lejtő aljába. A kölykök csak a félelemtől visítoztak. A célját tehát elérte: most már biztos lehetett benne, hogy másik utat fognak keresni, az pedig jóval lassabb lesz.
Kiugrott a fa mögül, és a többiek után rohant.

A két lány már majdnem utolérte Evanst, amikor egy golyó süvített el Sarah füle mellett.
– Hé! – kiáltotta dühösen. – Csak mi vagyunk!
– Bocs – mentegetőzött Morton, amikor beérték.
– Most merre? – kérdezte Jennifer.
Morton a patak alsó folyása felé mutatott. Futottak, ahogy csak bírtak.

Evans meg akarta nézni az óráját, de az egyik kölyök elvette tőle. A csuklója üres volt. Mortonnak viszont volt órája.
– Mennyi az idő?
– Negyed négy
Kevesebb mint két őrájuk maradt.
– Milyen messze van ide az öböl?
– Nagyjából egy óra, ha a dzsungelen át megyünk, de muszáj lesz ott menni. Ezek a kölykök félelmetesen jó nyomolvasók. Már többször is rám találtak, és egy hajszálon múlt, hogy nem kaptak el. Tudják, hogy itt vagyok, de eddig sikerült elkerülnöm őket.
– Mióta van itt?
– Kilenc napja. Mintha kilenc év lenne.
Evansnek minden tagja fájt a kimerültségtől, de ez most egyáltalán nem zavarta. Minden inger – a hőség, a rovarok és a vérét szívó piócák csípése – egy visszajelzés volt: annak a jele, hogy életben van.
– Itt lekanyarodunk – jelentette ki Morton. Felkaptatott a patak jobb partjára, és becsörtetett a páfrányok közé.
– Vannak itt kígyók? – kérdezte Sarah.
– Rengeteg – felelte Morton –, de én nem miattuk aggódnék.
– Hanem?
– Sokab pukpuk.
– Sok mi?
– Krokodil.
Azzal eltűnt a páfránylevelek közt.
– Nagyszerű – sóhajtott Evans.

Kenner megtorpant a patak közepén. Valami nem stimmelt. Eddig követni tudta a többiek nyomait – sárfoltokat a köveken, vizes kézlenyomatokat, lábnyomokat a sekélyebb részeken, a moszatok között –, de az utóbbi néhány percben egyet sem talált. A többiek elhagyták a medret. De hol?
Morton ügyesen csinálta, mert nem vette észre. Egy olyan helyet kellett keresnie, ahol a nyomok nem maradtak meg. Egy zsombékos, páfrányokkal benőtt partszakaszt, ahol nemcsak eltűnni könnyű, de a letaposott aljnövényzet rugalmas, és rögtön visszaugrik a helyére.
Megfordult, és lassan elindult visszafelé. Meg kellett találnia azt a helyet, hogy elhagyhassa a medret. Különben vagy itt ragad a mederben, vagy örökre eltéved a dzsungelben, és mindkettő ugyanazt jelenti: a biztos halált.

FOGADALOM-ÖBÖL
OKTÓBER 14., CSÜTÖRTÖK
16.02

Már csak egy órájuk maradt. A társaság az öböl középső ívét határoló sziklák és mangrovék fedezékében kuporgott. A homokos partot nyaldosó hullámoktól alig néhány yard választotta el őket.
– Amit tudok: a kirakóhajó az öböl keleti felében van elrejtve egy álcaháló alá – tájékoztatta őket Morton. – Innen nem látni. A tengeralattjárót egy héten át minden egyes nap leküldték. Az akkumulátorai nagyjából egyórányi lent tartózkodást tesznek lehetővé számára. Valamilyen kúp alakú robbanóanyagot helyeznek el vele odalent.
– Már találkoztunk velük az Antarktiszon – jegyezte meg Sarah.
– Annál jobb, legalább tudjátok, miről van szó. Szóval itt, ezen a részen egy tenger alatti lavinát akarnak kiváltani. Az egyórányi lent tartózkodásból ítélve kilencven láb mélyre ereszkedhettek le, ami éppen az ideális mélység, ha lavinával akarnak cunamit kelteni.
– És azok a sátrak? – kérdezte Evans.
– Úgy tűnik, semmit sem bíznak a véletlenre. Vagy nincs elég robbanóanyaguk, vagy nem bíznak benne, mert úgynevezett hiperszonikus kavitátorokat is hoztak magukkal. Ezek vannak a sátorban. Hatalmas, kamionméretű szerkezetek. Dízelmotor hajtja őket, és hatalmas zajt csapnak, amikor tesztelés végett bekapcsolják őket, ami többször is megtörtént az elmúlt napokban. Már néhányszor odébb költöztették a sátrakat. Csak egy-két lábnyit minden alkalommal, mintha fókuszálni akarnák a sugarakat vagy akármit, amiket keltenek velük. Nem tudom, hogy egészen pontosan mire jók, de nyilvánvalóan fontos szerepük lesz a csuszamlás kiváltásában.
– És mi mit tehetünk? – kérdezte Sarah.
– Nem tudjuk megállítani őket – felelte Monton. – Csak négyen vagyunk, vagyis öten, ha Kenner is időben ideér, de ennek egyre kevesebb esélyét látom. Ők tizenhárman vannak. Heten a hajón, és hatan itt. Mindannyian automata fegyverekkel felszerelkezve.
– Ne feledkezzünk meg Szandzsongról – figyelmeztette Evans.
– Biztos vagyok benne, hogy elkapták. Nagy lövöldözés volt úgy egy órával ezelőtt a gerinc közelében, ahol elkaptak titeket. Én megpróbáltalak figyelmeztetni titeket, a köhögés, tudjátok, de hát... – Vállat vont, és a part felé nézett. – Szóval, ha ezeknek a kavitátoroknak össze kell dolgozniuk, akkor az lenne a legjobb, ha kiiktatnánk legalább egyet, de inkább kettőt. Ez keresztbe tenne nekik, vagy legalábbis csökkentené a hatást.
– El tudjuk vágni az elektromos vezetéket? – kérdezte Jennifer.
– Nincs vezeték. Önellátók, saját generátorral.
– A gyújtás? Akkumulátoros?
– Nem, napelemes. Hatalmas panelekkel.
– Akkor nincs mese, ki kell iktatni az egységeket működtető fickókat.
– Igen, csakhogy már várnak minket. Mint láthatjátok, egy-egy őr áll mindegyik sátor előtt, és van fent egy őrszem a gerincen is – mutatott a nyugati lejtő felé. – Nem látni, de mérget vehetünk rá, hogy ő viszont az egész öblöt belátja.
– És? Nagy ügy Hadd nézzen! – mondta Jennifer. – Én azt mondom, iktassuk ki a fickókat a parton, és tegyük tönkre a gépeket. Van elég fegyverünk... – Elhallgatott, és kivette a tárat. Üres volt. – Jobb lesz, ha mindenki ellenőrzi a fegyverét.
Mint kiderült, Evansnek volt a legtöbb lőszere: négy darab. Sarah-nak kettő, Mortonnak egy sem.
– Vagyis hagytuk, hogy gyakorlatilag üres puskákkal kapjanak el minket.
– Nos, így nekünk is jóval ügyesebbnek kell lennünk – mondta Jennifer. Közelebb húzódott a sziklaszegélyhez, és hunyorogva kinézett a partra. – Tíz yard van a dzsungel és a sátrak közt. Fedezék egy szál se. Ha megrohamozzuk őket, a feléig se jutunk el.
– És ha elterelnénk a figyelmüket?
– Nem tudom, mennyire lehetséges ez. Mindegyik sátor előtt áll valaki. Mindannyian fel vannak fegyverezve?
Morton bólintott.
– Automatákkal.
– Ez nagy baj – sóhajtozott Jennifer. – Nagyon nagy baj.

Kenner feszült figyelemmel pásztázta a patak mindkét partját. Száz yardot tehetett meg a vízfolyással szemben, amikor egy vándorsziklán egy nedves kézlenyomatot pillantott meg. Már majdnem megszáradt, de még ott volt, és a meder szélén is még látszottak a lépések nyomai. Ez volt az a hely, ahol Mortonék elhagyták a medret.
Utánuk eredt. Néhány lépés után egy másik, jóval kisebb patakban találta magát. Vészesen lejtett, de járható volt, és remélhetően Mortonékhoz vezetett a különben áthatolhatatlan dzsungelen át. Valahol előtte felugatott egy kutya. Rekedt hangon, mintha beteg lett volna.
Kenner futni kezdett.
Oda kellett érnie, amíg még nem késő.

Morton is hallotta az ugatást, és gondterhelten összeráncolta a homlokát.
– Mi ez? – kérdezte Jennifer. – A lázadók kutyákkal üldöznek minket?
– Nem. Ez nem kutya volt.
– Nem is úgy hangzott.
– Mert nem az. Állítólag csak itt ismerik ezt a trükköt. Ugatnak, hogy magukhoz csalják a kutyákat, aztán megeszik őket.
– Kik?
– A krokodilok. Egy krokodil van a közelben. Valahol mögöttünk.
A part felől autózúgás hallatszott. Kilestek a mangrovék mögül, és három dzsipet pillantottak meg. Az öböl keleti része felől jöttek, és egyenesen a sátrak felé robogtak.
– Mi ez? – kérdezte Evans.
– Egész héten ezt gyakorolták. Figyeljék. Mindegyik megáll egy sátor előtt. Az első sátornál... a másodiknál... a harmadiknál. Lefékeznek, de a motort járni hagyják. Az autók orra nyugat felé mutat.
– Mi van nyugaton?
– Egy földút. Felmegy a domboldalra olyan száz yard magasságig, aztán hirtelen véget ér.
– Valami volt ott régen?
– Nem. Ők vágták. Ez volt az első dolguk, amikor idejöttek. – Morton kinézett az öböl keleti íve felé. – Ilyenkor a hajó már kint szokott lenni a tengeren. Most viszont még nem látom.
– Hm... – morogta Evans.
– Mi az?
– Attól tartok, hogy valamiről megfeledkeztünk.
– Miről?
– Arról, hogy a hullámok kör alakban terjednek...
– Minden irányban:..
– Ó, ne – nyögött fel Sarah.
– Sajnos, igen. A cunami ezt a partot sem fogja elkerülni. Mennyire van innen a Salamon-árok?
– Fogalmam sincs. Talán két mérföld. Nem tudom. – Morton vállat vont.
– Ha ezek a hullámok óránként ötszáz mérföldet tesznek meg – számolt Evans –, az azt jelenti, hogy..
– Huszonnégy másodperc – előzte meg Sarah.
– Igen. Ennyi időnk lesz, hogy eltűnjünk innen, ha a csuszamlás megtörtént. Huszonnégy másodpercünk.

A dízelmotorok sorra életre keltek. Morton a karórájára nézett.
– Kezdődik – állapította meg.
Halk elektronikus vijjogás hallatszott, ami fokozatosan zümmögéssé, majd morajlássá erősödött. A hang betöltötte a levegőt.
– Ezek a kavitátorok mondta Morton. – Most izzítják be őket.
Jennifer a vállára vetette a puskáját.
– Készüljenek.

Szandzsong hangtalanul átsiklott az AV Scorpion fölé kihajló faágról a fedélzetre. A negyven láb hosszú hajó kis merülésű lehetett, mert egészen közel húzódtak vele a keleti oldalból kinyúló félszigethez. A föléje hajló ágak tökéletesen elrejtették a hajót; Szandzsong nem is vette volna észre, ha nem hallja meg a rádiók recsegését a dzsungelen keresztül.
Leguggolt a hajófarban a csörlő mögé, és várta az alkalmat, hogy átrohanhasson a kormányházba. Nem lehetett biztos benne, de úgy gondolta, hogy ott tartják az időzítőket.
A tengeralattjáró a feje felett himbálózott. Világoskék volt, nagyjából hét láb hosszú, buborék alakú fülkével, a teteje most fel volt nyitva. Vízre tenni és kiemelni a csörlő segítségével lehetett.
Szandzsong a vezérlőpanelt kereste. Tudta, hogy valahol a közelben kell lennie, mert a kezelőnek látnia kell a tengeralattjárót, amikor vízre teszi. Meg is találta: a hajó túloldalán volt, egy fémdobozban. Átkúszott oda, és kinyitotta a doboz ajtaját. Hat gombot látott különböző irányokba mutató nyilakkal. Olyan volt, mint egy nagy billentyűzet.
Megnyomta a „Le” gombot.
A csörlő csikorogva dolgozni kezdett, és megszólalt egy riasztó.
Rohanó léptek dobogása hallatszott.
Szandzsong behúzódott egy ajtó mögé, és várt.

A riasztó még a kavitátorok morajlását is túlvijjogta. Evans körbenézett.
– Honnan jöhet a hang?
– Szerintem a hajóról.
A parton tartózkodók is meghallották. Párokban álltak a sátrak előtt, és a hajó irányába mutogattak. Úgy tűnt, teljesen tanácstalanok.
Ekkor a dzsungelben kattogni kezdett egy gépfegyver. A parton a férfiak maguk elé kapták a géppisztolyokat, és forgolódni kezdtek, célpontot keresve.
– A rohadt életbe! – kapta ki Jennifer a puskát Evans kezéből. – Most vagy soha!
Azzal vadul lövöldözve kirohant a partra.

A krokodil félelmetesen gyors volt. Mire Kenner felfogta, hogy mi történik, már ott volt előtte, és hatalmasra tátotta fehér állkapcsait. Kapott egy sorozatot a szájába, de így is majdnem elkapta Kenner lábát, és úgy tűnt, nem sikerült elvenni az étvágyát. Megint támadásba lendült, és ahogy zsákmánya hátraugrott, mohó állkapcsaival ráharapott egy mélyen a víz fölé lógó faágra.
Ezt nem fogja a golyó, állapította meg Kenner, és rohanni kezdett a patakban. A krokodil bömbölve utánavetette magát.

Jennifer a fövenyen át a legközelebbi sátor felé rohant. A távolság felét sem tette meg, amikor két golyó fúródott a lábába. Elesett, de közben lőtt, és látta, hogy a sátor előtt álló őr is elterül. Egyet sikerült kiiktatnia.
Evans jelent meg. Le akart guggolni Jennifer mellé, de a lány rákiáltott:
– Ne állj meg! Fuss tovább!
Evans berohant a sátorba.

A hajón a férfiak megállították a csörlőt, majd a lövöldözés hallatán átrohantak a hajó jobb oldalára, hogy megnézzék, mi történik a parton.
Szandzsong a bal oldalon a kormányfülkéhez került. Odabent egy sortba és pólóba öltözött férfi állt egy vezérlőpult fölé görnyedve. A pult tetején három lámpa volt, számokkal megjelölve.
Az időzítőpanel a tenger alatti robbantáshoz.

Sarah és Morton a part szélén a második sátor felé rohant. A sátor előtt álló férfi rögtön észrevette őket, és sorozatokat adott le rájuk, de nagyon ideges lehetett, mert egyik sem talált. Pedig minden egyes lépés, amivel közelebb kerültek hozzá, Sarah esélyeit növelte. Húszyardnyira a sátortól a lány egy fa mögé húzódott, és kinyújtott karral célba vette a férfit. Morton pisztolya volt nála. Az első lövés nem talált, a második viszont a jobb vállába fúródott. A férfi elejtette a géppisztolyát. Morton egy pillanatig sem habozott: a sátor felé rohant. A férfi fel akarta venni a fegyverét a homokból, de Sarah harmadszor is lőtt.
Morton eltűnt a sátorban. Két lövés hallatszott, és valaki felordított.

Evans bent volt a sátorban. Egy pöfögő gépfal előtt állt, egy bonyolult, csövekből és szelepekből álló szerkezet előtt, amely egy kerekded, ölnyinél szélesebb lemezhez kapcsolódott. A lemez párhuzamos volt a fövennyel, mintegy kétlábnyi magasságban attól. A gép fém alkatrészei forróak voltak, a zaj fülsiketítő. Evans senkit sem látott a sátorban. Puskával a kézben – mintha lett volna egyetlen töltény is benne – befordult az egyik sarkon, aztán a következőn.
És ekkor meglátta őt.
Bolden volt az, a pasas az Antarktiszről. Egy vezérlőpult előtt állt, és gombokat tekergetett, miközben intenzíven egy folyadékkristályos kijelzőt figyelt. Annyira lefoglalta magát, hogy észre sem vette a betolakodót.
Evanst vak düh fogta el. Ha lett volna lőszer a puskájában, egyszerűen keresztüllövi a szemetet. Bolden fegyvere a sátor oldalának volt támasztva; mindkét kezére szüksége volt a gép kezeléséhez.
Evans ráordított. Bolden hátraperdült, de ahelyett, hogy feltartotta volna a kezét, Evansnek rontott.

Morton épp belépett a sátorba, mikor az első lövedék fülön, a második pedig vállon találta. Felordított a fájdalomtól, és térdre rogyott. Ez mentette meg az életét, mert a következő lövedék homlokon találta volna. Így viszont elfütyült a feje felett, és átszakította a sátorponyvát. Morton már a homokban feküdt, amikor egy mindenre elszánt, huszonéves, szakállas fickó fordult ki a pöfögő gépezet mögül. Mortonra irányította a puskáját, és...
...a következő pillanatban a gépnek vágódott. A vére sisteregve a forró fémre spriccelt. Morton felnézett. Sarah állt a sátor bejáratában. Még kétszer belelőtt a férfiba, aztán Mortonra mosolygott.
– Már el is felejtettem, hogy ilyen jól lősz – jegyezte meg Morton.
– Jól vagy? – kérdezte Sarah. Morton jelezte, hogy igen. – Akkor áruld el, hogy kapcsoljam le ezt az izét.

Evans feljajdult, ahogy Bolden feje a gyomrába vágódott. Hátratántorodott az ütéstől, de a sátor fala visszalökte. Közben a puskával a férfi hátát püfölte – a fejéhez nem fért hozzá –, de Bolden ügyet sem vetett rá. Ő minden erejével azon volt, hogy kilökje Evanst a sátorból.
Boldennek sikerült egy nagyot taszítania rajta, és mindketten a gép alá estek. Evans csak most értette meg, hogy valójában mi is a másik szándéka: a lemez alá akarta lökni őt. Még karnyújtásnyira voltak tőle, de már így is érezni lehetett a levegő lüktetését. Mintha forrásban lett volna.
Evans napszemüvege egy ütéstől a lemez alá repült. Egy szempillantás alatt széttöredezett, aztán a kerete összekunkorodott, majd... szétporladt.
Semmivé foszlott!
Bolden pedig egyre közelebb és közelebb tolta őt a lemezhez. Evans kétségbeesetten küzdött ellene, és egy rúgással sikerült a gépnek löknie a férfit. Bolden arccal nekivágódott a forró fémnek, és felüvöltött. A bőre sercegett, és feketére sült. Evans megint belerúgott, és kikászálódott alóla. Felpattant, és minden dühével és rémületével oldalba rúgta a földön ülő férfit. Meg akarta ölni.
Ezt Antarktiszért kaptad!
Bolden elkapta a lábát a következő rúgásnál, és Evans hanyatt vágódott, de esés közben sikerült egy újabb rúgást bevinnie a szabad lábával. Fejen találta Boldent, aki az ütés erejétől a gép alá gurult.
A lemez alá.
A teste félig alatta volt, félig kint. Remegni, rázkódni kezdett. Bolden kinyitotta a száját, hogy ordítson, de nem jött ki rajta hang. Evans még egyszer belerúgott, és a test most már teljes egészében a lemez alá került.
Mire Evans négykézlábra rogyott, hogy benézzen a lemez alá, már csak egy orrfacsaró füstfelhő maradt belőle, aztán az is szétoszlott.
Evans felállt, és kiment a sátorból.

Jennifer levette a blúzát, és tépést készített belőle. A lövés nem talált artériát, de a sebe ettől függetlenül nagyon vérzett, és kezdett táncra perdülni körülötte a világ.
Közben figyelnie is kellett, mert még mindig volt egy sátor, és ha a fickók kijönnek belőle...
Oldalra hengeredett, és az erdő felé irányította a fegyverét. Valaki kirohant a fák közül.
John volt az. A lány leengedte a fegyvert.
Kenner odaszaladt hozzá.

Szandzsong át akart lőni a kormányfülke üvegén, de az meg se rezdült. Golyóálló, gondolta meglepetten. A bent ténykedő technikus rémülten felnézett; Szandzsong ekkor már az ajtóban állt.
A technikus a kapcsolók felé nyúlt, a nepáli pedig lőtt. Egyet a technikusba, egyet a vezérlőpanelbe, de elkésett vele.
A panel tetején vörös fények villantak fel, egyik a másik után. A folyamat visszafordíthatatlan volt. A hajón automatikusan megszólalt egy vészkürt. A korlátnál álló férfiak riadtan ordítozni kezdtek. Meg is volt rá minden okuk, hogy féljenek, gondolta Szandzsong.
A cunami elindult.
Már csak másodpercek kérdése volt, hogy odaérjen.

FOGADALOM-ÖBÖL
OKTÓBER 14. CSÜTÖRTÖK
16.43

A levegő életre kelt.
Evans kirohant a sátorból, és megpillantotta Kennem, Jenniferrel a karjában. A professzor kiáltott valamit, de nem lehetett érteni. Látva, hogy Jennifer vérzik, Evans a sátor mellett álló dzsiphez rohant, és odahajtott vele a sebesülthöz.
Kenner a dzsip hátsó ülésére fektette a pihegő lányt. Előttük, a másik sátornál Sarah a feltámadt Mortont segítette fel a másik terepjáróba. Kenner megint mondott valamit. Evans eleinte ezt sem értette, de aztán összerakta a szavakat a foszlányokból:
– Hol van Szandzsong?
Evans megrázta a fejét.
– Morton szerint halott! A lázadók elkapták!
– Biztos benne?
– Nem!
Kenner hátranézett.
– Vezessen!

Sarah egyszerre próbált vezetni és ülő helyzetben tartani Mortont, de ahhoz, hogy sebességet tudjon váltani, el kellett engednie az öreget, az pedig a vállának zuhant. Sípolva szedte a levegőt, Sarah azt gyanította, hogy kilyukadt a tüdeje.
Közben számolni is próbált. Nagyjából tíz másodperc telhetett el azóta, hogy a kürt megszólalt. Ez azt jelentette, hogy tizenöt másodperc alatt fel kellett érniük a domb tetejére.

Szandzsong átugrott a fedélzetről egy vékonyabb faágra, leereszkedett vele a földre, és őrült tempóban rohanni kezdett hegynek fel. A hajóról észrevették, és utánavetették magukat.
A nepáli úgy számolta, hogy egy fél percük lehet, mire odaér az első hullám. Tudta, hogy ez lesz a legkisebb, de még így is elérheti az öt méter magasságot. A felfutás – a loccsanás a domboldalon – újabb öt métert jelenthet. Ez azt jelenti, hogy legalább tizenhárom méter magasra kell feljutnia a sáros lejtőn egy fél perc alatt.
Biztos volt benne, hogy nem fog sikerülni, de még azért sem adta fel.

Miközben megpróbálta irányítása alatt tartani a dzsipet a sártól síkos úton, Sarah a szeme sarkából látta, hogy Morton kezd csúnyán elkékülni.
– Tarts ki, George! Csak még egy kicsit! – Az autó vészesen ide-oda farolt alattuk. Sarah rémülten lejjebb vette a sebességet. Most már valamivel jobb volt, viszont lassabban haladtak. A tükörben látta, hogy Evansék mögöttük vannak a másik autóval.
Tizennyolc, számolt magában.
Tizenkilenc.
Húsz.

A harmadik sátorból két géppisztolyos férfi ugrott be a parton hagyott dzsipbe. Evansék után száguldottak, és tüzet nyitottak rájuk. Egy lövés szétrepesztette a szélvédőt. Evans ösztönösen a fékre lépett, de Kenner rákiáltott:
– Ne! Taposson bele!
Miközben Kenner tűzpárbajt folytatott az üldözőikkel, Evans megpróbálta az úton tartani az autót. Nem volt könnyű, mert a szélvédőt ezer darabra osztó pókhálótól alig lehetett látni valamit.
– Gyorsabban! – követelte Kenner.
Evans a vállai közé húzta a fejét, és tövig nyomta a gázpedált.
Kenner a másik autó kerekeit lőtte. Többszöri próbálkozás után sikerült eltalálnia az egyiket, és a dzsip oldalra borult. A két férfi kimászott belőle, de megsérülhettek, mert mindketten bicegtek. Csak tizenöt lábbal voltak a part szintjétől.
Nem elég magasan.
Kenner az óceánra nézett.
A hullám a part felé közeledett.
Széles volt, mint a láthatár, és fehér habot vetett. Hullámnak nem volt magas, de ahogy a parthoz közeledett, rohamosan emelkedni kezdett.
A dzsip megtorpant.
– Miért állt meg? – ordította Kenner.
– Véget ért az út! – kiáltott vissza Evans.
A hullám most tizenöt láb magas lehetett.
A víztömeg hangos morajlással a partra vetette magát, és sebesen feléjük rohant.
Evansnek az volt az érzése, hogy lassított filmet lát. A hullám fehér tajtékot köpült, sisteregve átszelte a homokos partot, és valahogyan végig megtartva taraját, végigfutott a parton, és berobbant a dzsungelbe, teljesen elborítva a fákat. Evans képtelen volt levenni róla a szemét. Csak jött és jött felfelé a lejtőn, mintha sohasem akarna megállni.
A fehér tajték pillanatok alatt utolérte a felborult dzsiptől menekülő férfiakat, és elnyelte őket. Emelkedett még vagy négy-öt lábnyit, aztán hirtelen lelassult, és irányt változtatott. A dzsipet és az embereket nyom nélkül eltüntette, a fákat lecsupaszította, gyökerestül kiforgatta a talajból.
A hullám visszahúzódott az óceánba, szárazon hagyva az aljzatot egy egészen hosszú, mélyen kinyúló szakaszon. Aztán elült, és az óceán megint olyan volt, mint előtte.
– Ez még csak az első volt – közölte Kenner. – A többiek még ennél is nagyobbak lesznek.

Sarah igyekezett kényelmes ülő helyzetben tartani Mortont. Egyelőre ez volt a legtöbb, amit tehetett érte. A férfi ajkai ijesztően lilák voltak, a bőre pedig hideg volt, mintha márványból faragták volna, de tudatánál volt, és a vizet figyelte.
– Tarts ki, George.
Morton bólintott, és valamit mondani próbált.
– Tessék? Mit mondasz?
Morton erőtlenül elvigyorodott.
Ne aggódj. Nem fogok elpatkolni, míg meg nem érteni azt a pillanatot formálták ajkai.

A második hullám közeledett. Távolról ugyanúgy nézett ki, mint az első, de ahogy közelebb ért a parthoz, látni lehetett, hogy jóval nagyobb, legalább másfélszer akkora, mint az első. Akkora robajjal csapódott a domb lábának, mintha bombát robbantottak volna.
Százlábnyira lehettek a parttól. A hullám jó hatvanlábnyit rohant felfelé a domboldalon.
– A harmadik még nagyobb lesz – mondta Kenner.

A tenger csendes volt néhány percig.
– Akarja, hogy.. – fordult Jenniferhez Evans, de a lány nem volt ott. Először azt hitte, hogy kiesett az autóból, de aztán észrevette, hogy a padlón fekszik, kétrét görnyedve a fájdalomtól. Az arca és a válla merő vér volt. – Jennifer!
Kenner a vállára tette a kezét, és gyengéden előrefordította Evanst.
– Azok a fickók a dzsipben – mondta. – Addig minden rendben volt. Most semmit sem tehetünk érte. Inkább oda figyeljen.
A hullám kiemelkedett a tengerből.

Nem volt hova menni. Az út véget ért, és áthatolhatatlan dzsungel vette körül őket. Vártak és nézték, hogy a hatalmas vízfal megállíthatatlanul közeledik. A hullám már megtört, de még mindig kilenc-tíz láb magas volt. Sarah biztos volt benne, hogy ezúttal el fogja nyelni őket, de alig néhány yardra tőlük az ár elvesztette erejét, és visszahúzódott az óceánba.
Kenner az órájára nézett.
– Most lesz néhány percünk. Tegyünk meg mindent, ami tőlünk telik.
– Ezt meg hogy érti? – kérdezte Sarah.
– Feljebb kell mennünk, amilyen magasra csak lehet.
– Újabb hullám?
– Még legalább egy.
– Ennél is nagyobb?
– Igen.

Öt perc alatt mintegy húszyardnyit emelkedtek. Jennifert Kenner cipelte, a nehezen mozgó Mortont pedig Evans és Sarah támogatta. Evans végül a hátára vette.
– Még jó, hogy ilyen sokat fogyott – jegyezte meg.
Morton válaszképpen megveregette a vállát.
Megérkezett a következő hullám is.

Amikor visszavonult, a dzsipek sehol sem voltak: a hullám gyökerestül kitépett fákra cserélte őket. Evansék az autók hűlt helyét bámulták, és azon vitatkoztak, hogy a negyedik hullám volt-e vagy az ötödik. Egyikük sem tudta volna pontosan megmondani, de végül abban maradtak, hogy a negyedik.
– Most mi legyen? – kérdezte Sarah.
– Megyünk tovább – felelte Kenner.

Nyolc perccel később begördült az ötödik hullám is. Kisebb volt, mint az előző.
Evans letette Mortont, és bambán a vizet bámulta. Ennyire telt az erejéből. Kenner lefektette Jennifert, és megpróbálta elállítani a vérzést. A lány arca hamuszürke volt, az ajkai szilvakékek. Lent, a parton nyoma sem volt életnek. A sátrak eltűntek, és velük együtt eltűntek a generátorok is. Csak törmeléket, fatörzseket, ágakat, algákat, habos tócsákat lehetett látni.
– Mi ez? – kapta fel a fejét Sarah.
Valaki kiabált és integetett nekik az öböl másik végéből.
– Szandzsong! – vigyorodott el Kenner. – Hiába, rossz fejsze nem vész el. Remélem, elég okos ahhoz, hogy ne mozduljon onnan. Beletelne néhány órába, mire átverekedné magát a törmeléken. Menjünk, nézzük meg, hogy megvan-e még a helikopterünk, vagy azt is elvitte a hullám.

CSENDES-ÓCEÁNI MEDENCE
OKTÓBER 15., PÉNTEK
17.04

Nyolcezer mérföldre tőlük, a coloradói Goldenben már éjfél volt, amikor a Nemzeti Földrengés-Információs Központ számítógépei a Richter-skálán 6,3 erősségű atipikus zavart érzékeltek a csendes-óceáni medencében, a Salamon-szigetektől északra. Erős földrengés volt, de nem szokatlanul erős. A karakterisztikája arra késztette a rendszert, hogy „rendellenes eseménynek” nyilvánítsa, de ebben sem volt semmi szokatlan, mert a világnak azon a fertályán, ahol három kéreglemez találkozott egymással érdekes mintázatot alkotva, gyakran fordultak elő hasonló rengések.
A NEIC számítógépei megállapították, hogy a rengés nem rendelkezik a cunamik esetén tapasztalható viszonylag lassú mozgással, ezért nem kategorizálta „cunamit kiváltó” eseménynek. Tekintettel azonban arra, hogy a Csendes-óceán déli részéről volt szó, ahol 1998-ban az új-guineai földrengés az évszázad egyetlen pusztító erejű cunamiját úgy válthatta ki, hogy nem rendelkezett az ilyenkor jellegzetes alacsony terjedési sebességgel, a számítógépek figyelmeztetést küldtek a hawaii, hilói központú MORN-nak, az Óceánközépi Jelfogó Hálózatnak.
Hat órával később az óceánközépi bóják a vízszint kilenchüvelyknyi emelkedését észlelték, ez már határozottan a cunami kategóriába esett. Az óceánközép mélysége miatt gyakori volt, hogy a cunamik mindössze néhány hüvelykkel emelték meg a vízszintet. Ezen az éjszakán a térségben tartózkodó hajók semmi különöset nem észleltek, amikor a hullámfront átvonult alattuk. A bóják viszont érzékelték őket, és riadót fújtak.
Éjfél volt Hawaiiban, amikor a komputerek jelezni kezdtek, és a képernyők életre keltek. A hálózat vezetője, Joe Ohiri épp szunyókált. Felkelt, töltött magának egy csésze kávét, és megnézte az adatokat. Világosan kirajzolódott egy cunami profilja, de úgy tűnt, hogy kezdi elveszíteni az erejét. Hawaii az útjába esett, de csak a déli partja, egy viszonylag ritkán lakott terület. Ohiri elvégzett egy gyors hullámerőszámítást; az eredmény nem volt különösebben riasztó, de azért el küldte a lakott szigetek polgári védelmi központjainak. Azzal kezdte, hogy „Ez egy tájékoztató jellegű üzenet...”, és a szokásos szabványszöveggel zárta, amelyből az érintettek megtudhatták, hogy a riasztás előzetes információn alapszik. Ohiri a nyugati partot és Alaszkát is értesítette, mert várható volt, hogy másnap reggelre a hullám őket is eléri. Tudta, hogy senki sem fogja komolyan venni, de ez volt a dolga.
Öt órával később a DART[73] Kaliforniához, illetve Alaszkához közeli bójái is észlelték a tovább gyengült hullámot. A komputerek kiszámították a sebességét és az erejét, és nem javasoltak további tennivalót. Ez azt jelentette, hogy az üzenet nem riasztásként, hanem tájékoztatásként ment ki a helyi központokba:

KÖZPONTJA ÉS NAGYSÁGA MIATT A FÖLDRENGÉS NEM KELTETT AKKORA CUNAMIT, HOGY AZ VESZÉLYT JELENT SEN KALIFORNIA-OREGON-WASHINGTON-BRIT COLUMBIA VAGY ALASZKA SZÁMÁRA. NÉHOL KISEBB TENGERSZINT-EMELKEDÉSRE KELL SZÁMÍTANI.

Kenner, aki szintén vette az üzenetet a laptopjával, megcsóválta a fejét.
– Nick Drake-nek ma mégsem lesz jó napja. – Kenner feltételezte, hogy a kavitációgenerátorokkal akarták felerősíteni a tenger alatti robbantások hatását, ezzel kellően hosszú ideig tartó omlást idézve elő ahhoz, hogy egy igazán erős cunami kelhessen át az óceánon. Ezt sikerült megakadályozniuk.
Kilencven perccel később a jelentősen legyengült cunami elérte Kalifornia partjait. Öt egymást követő, átlagosan hat láb magas hullámból állt, melyek ugyan nagy örömet okoztak a szörfözőknek, de ezt leszámítva észrevétlenek maradtak.

Mint Kenner megtudta, az FBI az elmúlt tizenkét órában többször is megpróbálta elérni, hogy tájékoztassa: V Allen Willy helyi idő szerint hajnali kettőkor kiürítette tengerparti házát. Ez egy órával azután történt, hogy a Fogadalom-öbölben lezajlottak az események, és tíz órával azelőtt, hogy a központok megkapták a cunamijelzést.
Ez több mint gyanús volt. Kenner felhívta az ügynököt, és utasította, hogy kérjen engedélyt Willy telefonjának a lehallgatására.

Az elkövetkező három nap egyikük sem hagyhatta el a szigetet. Kihallgatások sorai követték egymást, ráadásul Morton és Jennifer nem volt szállítható állapotban. Morton összeesett tüdejét, miután nem merte a helyi „sámánokra” bízni, egy Melbourne-ből odarepített orvos műtötte meg a Gareda Town-i kórházban. Jennifer esetében azonban nem várhattak, ezért a helybeli orvosok átöntöttek bele három zacskó vért, és kihalászták belőle a golyókat. Ezután lélegeztetőgépre került, és negyvennyolc órán át élet és halál között lebegett. A második nap végén azonban kinyitotta a szemét, levette magáról az oxigénmaszkot, és rászólt az ágy szélén üldögélő Evansre:
– Hé, ne vágj olyan savanyú pofát, az isten szerelmére. Itt vagyok. – A hangja erőtlen volt, de mosolygott.
Mivel Ted Bradley, a híres színész velük érkezett, de ők nélküle tértek vissza, a hatóságok többször is kihallgatták őket. Egyhangúan ugyanazt – a valóságot – adták elő, de mivel ezt leszámítva semmi nem támasztotta alá szavaikat, a rendőrség újra és újra visszatért a kérdésre.
Aztán váratlanul és megmagyarázhatatlanul leszálltak róluk. Visszakapták az útlevelüket, és zöld utat kaptak.

Evans az út nagy részét átaludta. Miután teletankoltak Honoluluban, és a gép ismét a levegőbe emelkedett, Evans felkelt, és áttelepedett a többiekhez. Morton elmesélte nekik, hogy mi történt a baleset éjszakáján.
– Nyilvánvaló volt, hogy gond van Nickkel, és azzal, amit a pénzzel csinál. Az NKFA piszkos ügyekbe keveredett. Nick nagyon dühös volt... veszélyesen dühös. Megfenyegetett, én pedig komolyan vettem. Kénytelen voltam, mert azzal az esettel a Beverly Hills-i kávézó előtt bebizonyította, hogy tényleg végezni akar velem.
– Igen, emlékszem – mondta Evans. – De hogy rendeztétek meg a balesetet? Veszélyes mutatvány lehetett.
– Ennyire őrültnek tartasz? Bele sem ültem abba a kocsiba.
– De akkor hogyan? – bizonytalanodott el Evans. – Nem értem.
– Dehogynem – állította Sarah. – Én magam kotyogtam el neked, mielőtt George felhívott volna, hogy tartsam a szájamat.
Evansnek rögtön beugrott néhány nappal korábbi beszélgetésük. Akkor nem tulajdonított jelentőséget Sarah szavainak:
Tegnap megkért, hogy vegyek egy új Ferrarit egy montereyi férfitól, és vitessem San Franciscóba.
Pedig már akkor is meglepte, hogy George újabb Ferrarit vett.
Igen, tudom, felelte Sarah. Hány Ferrarit tud használni egy ember? Ráadásul ez nem olyan, mint a többi. A fényképek szerint eléggé rozoga. Aztán hozzátette: Egy 1972-es Daytona Spyder 365 GTS. Már van neki egy ilyen. Mintha elfelejtette volna...
– Igen, tényleg pénzkidobás volt – ismerte el Morton. – Az az autó egy nagy rakás szar volt. És még nem is úsztam meg ennyiből. Fel kellett hozatnom két trükkmestert Hollywoodból, hogy rendesen széttrancsírozzák nekem, mintha tényleg ütközés lett volna. De szép munkát végeztek a fiúk. Kitették a roncsot az útra, és beizzították a füstfáklyáikat...
– Vagyis egy előre odakészített roncs mellett hajtottál el aznap este? – kérdezte döbbenten Evans.
– Igen. Aztán megálltam a következő kanyar mögött, felmentem a hegyre, és titeket néztelek.
– Te rohadt csirkefogó!
– Sajnálom – hajtotta le a fejét Morton –, de muszáj volt megtennem. Igazi érzelmekre volt szükség ahhoz, hogy elterelhessük a rendőrség figyelmét.
– Miről?
– Például a hideg motorról – felelte Kenner. – Mivel tönkre kellett vágni, nem járathatták. Az egyik zsarunak fel is tűnt, hogy hideg, amikor felhúzták a teherautóra. Azért volt olyan kíváncsi a baleset pontos idejére. Izgultam is, hogy rá fog jönni a turpisságra.
– De nem jött rá – tette hozzá Morton.
– Nem. Tudták, hogy valami nem stimmel, de azt nem, hogy mi. Az szerencsére eszükbe sem jutott, hogy két Ferrari is lehetett.
– Épeszű ember nem tenne tönkre szándékosan egy 1972-es 365 GTS-t jegyezte meg Morton. – Még akkor se, ha olyan szar állapotban van, mint ez volt.
Morton mosolygott, Evans viszont dühös volt.
– Valaki azért engem is beavathatott volna!
– Nem lehetett – mondta Kenner. – Magának hitelesnek kellett lennie, Peter. Például azért, hogy becsempészhesse azt a telefont Drake-hez.
– Vagyis?
– Az a telefon egy olcsó poloska volt. Azt akartuk, hogy Drake megtalálja, és azt higgye, a zsaruk magát is bevonták a nyomozásba. Nyomás alatt akartuk tartani.
– Nos, ez sikerült is. Ezért mérgeztek meg a lakásomban, nem igaz? – morogta Evans. – Maguk aztán bátran kockáztattak az én rovásomra, nem igaz?
– Végül is rendbe jött, nem? – tárta szét a kezét Kenner.
– A balesetet is ezért rendezték meg?
– Meg azért, hogy szabadon mozoghassak – felelte Morton. – Le akartam menni a Salamon-szigetekre, hogy kiderítsem, mi folyik ott. Tudtam, hogy Nick a játszma végére tartogatja a legjobb lapjait. Bár, ha sikerült volna eltéríteniük azt a hurrikánt Miami felé, az is igen látványos lett volna.
– Cseszd meg, George – sziszegte Evans.
– Sajnálom, hogy így kellett eljárnunk – mondta Kenner.
– Maga is csessze meg.
Evans felállt, és átment a gép elejébe. Olyan dühös volt, hogy egy órán keresztül senkivel sem volt hajlandó szóba állni. Végül Sarah-nak mégis sikerült elérnie, hogy meghallgassa őt, és egy félórával később megölelték egymást. Szent volt a béke.

Evans később még aludt egy kicsit, de annyira fájt mindene, hogy nem sokat pihent. Nem tudott olyan pozíciót találni, hogy jó legyen, és folyton felébredt. Egyszer mintha Kennert hallotta volna Sarah-nak prédikálni:
Ne felejtsük el, hogy hol élünk, Sarah. Egy közepes méretű nap harmadik bolygóján. A Föld ötmilliárd éves, és folyamatosan változott az idők folyamán. A jelenlegi a harmadik atmoszférája.
Az első légkört hélium és hidrogén alkotta. Korán megszökött, mert a bolygó forró volt. Aztán, ahogy a felszín kezdett lehűlni, a vulkánkitörések egy második, vízgőz és szén-dioxid alapú légkört hoztak létre. Később a víz lecsapódott, létrehozva a bolygó jelentős részét borító óceánokat. Valamikor hárommilliárd évvel ezelőtt néhány baktérium képessé vált a széndioxid fogyasztására, egy rendkívül mérgező gázzá, oxigénné alakítva a vegyületet. Más baktériumok nitrogént termeltek. A gázok légköri koncentrációja fokozatosan megváltozott. Azok a szervezetek, melyek nem tudtak alkalmazkodni, kihaltak.
Közben a szárazföldek, hatalmas, lebegő kéreglemezek tetején, összeálltak, létrehozva egy konfigurációt, amely nem kedvezett az óceáni áramlatoknak. A bolygón, története során először, hideg lett. Az első jég kétmilliárd évvel ezelőtt jelent meg.
Az utóbbi hétszázezer évben a jég hol előrenyomult, hol visszavonult. Ezt hívják geológiai jégkorszaknak. Senki sem tudja, miért, de a jég százezer évenként beborítja a bolygót. Ez húszezer éves lépésekben történik meg, és a legutóbbi ilyen éppen húszezer évvel ezelőtt volt, tehát aktuális az újabb fázis.
Még ma, ötmilliárd évesen is, a bolygónk elképesztően aktín Ötszáz tűzhányónk van, átlag kéthetenként egy-egy kitöréssel. A földrengések egymást érik: évente másfél millió, hatóránként egy közepes, a Richter-skálán 5-ös erősségű, tíznaponként egy nagy erejű rengés. Háromhavonta cunami kel át a Csendes-óceánon.
A légkörünk ugyanolyan vad, mint az alatta elterülő felszín. Bármelyik pillanatban vizsgálnánk is, legalább ezerötszáz elektromos vihart számolhatnánk meg. Másodpercenként tizenegy villám csap a földbe, hatóránként tornádó seper végig a felszínen, és négynaponként egy-egy több száz mérföld átmérőjű, gigantikus ciklon kel életre az óceán fölött, hogy aztán a szárazföldön okozzon hatalmas pusztításokat.
A magukat embereknek nevező undok kis majmok pedig csak egyet tehetnek: elfutnak és elbújnak előle. Ugyanezek az arrogáns majmok azt képzelik magukról, hogy ellenőrzésük alá tudják vonni a légkört. Hát nem szánalmas?

– És most hogyan tovább?
– Természetesen nekem fog dolgozni – felelte Morton. – Egy új környezetvédő szervezetet fogok létrehozni. A nevén még gondolkodom. Nem akarok hangzatos szavakat, vagyis a „világ”, a „forrás”, az „alap”, a „természet” meg a többi hasonló. Ezeket bármilyen kombinációban össze lehet fűzni. Vadvédelmi Világalap, Természeti Forrásokat Védő Alap, a Világ Természeti Forrásait Védő Alap stb. Különben is, ezek a semmitmondó nevek már foglaltak. Valami újat és egyszerűt szeretnék. Valami őszintét. Mint például: „Tanulmányozd a Problémát, és Oldd Meg”. Mozaikszónak elég pocsék, de még az is lehet, hogy ez inkább előny, mint hátrány Lesznek tudósaink és terepmunkát végző kutatóink, meg mérnökeink és közgazdászaink... és egy ügyvédünk.
– És mit fog tenni ez a szervezet?
– Sok mindent, mert rengeteg tennivaló van. Hogy csak egy példát említsek: senki sem tudja, hogyan kell kezelni a természetet. Különböző stratégiákat fogunk kipróbálni, aztán külső bírálókat bevonva kiértékeljük az eredményeket. Aztán megint nekirugaszkodunk, és megint, addig ismételve ezt, míg ki nem kristályosodik a tennivaló. Eddig még senki sem csinálta így A végére komoly tudásalapunk fog összegyűlni, lehetővé téve, hogy a lehető legjobban kezeljük a különböző terepeket. Nem megőrizni kell őket, mert nem lehet. Bármit is tegyünk, idővel úgyis megváltoznak. De kezelni lehet őket, ha valaki ért hozzá... amit egyelőre senki sem mondhat el magáról. Ez, a komplex rendszerek kezelése, egy nagyon bonyolult terület.
– Oké, de...
– Aztán foglalkozni fogunk a fejlődő világ gondjaival is. A környezetszennyezés egyik legfőbb oka a szegénység. Az éhező ember nem tud a környezet tisztaságára figyelni. Neki az életben maradásért kell küzdenie. Ebben a pillanatban is félmilliárd ember éhezik a Földön. Több mint félmilliárd nem jut megfelelő minőségű vízhez. Olyan elosztási módszereket kell kidolgoznunk, amelyek működőképesek, és ha egyszer bebizonyosodott, hogy működnek, akkor alkalmazni kell őket.
– Ez nem olyan egyszerű dolog.
– Nem egy kormányügynökségnek vagy egy ideológia által irányított szervezetnek. De ha csak tanulmányozni és megoldani akarod a problémát, akkor menni fog. És ez teljesen privát módon fog történni. Privát forrásokkal, privát területeken. A bürokraták kizárásával. Az adminisztráció nem fog többet kitenni a személyzet és az erőforrások öt százalékánál. Mindenki dolgozni fog, senki nem lógatja a lábát. Ugyanolyan ésszerűen fogjuk vezetni, mint egy üzleti vállalkozást. És nem fogunk félrebeszélni.
– Miért nem csinálta még meg senki?
– Viccelsz? Mert radikális. Nézz szembe a ténnyel: ezek a környezetvédő szervezetek harminc-, negyven-, ötvenévesek. Hatalmas irodaházaik vannak, hatalmas személyzettel és még hatalmasabb kötelezettségekkel. Hol vannak már az ifjúkori álmok? A nagy igyekezet, hogy megtartsák nehezen kivívott pozíciójukat, elnyelte.
– Oké. És még mi mást tervezel?
– Technológiai elemzést. A harmadik világ országai hatalmas szakadékokat ugorhatnának. Vegyük például a telefonhálózatokat... Azok az országok például, kihagyhatnák a fejlődésnek ezt a szakaszát, és rögtön bevezethetnék helyettük a celluláris hálózatokat. Csakhogy senki sem veszi magának a fáradságot, hogy elmélyüljön a kérdésben, és megnézze, mi az, ami működne, és hogyan lehetne ellensúlyozni a hátrányait. A szélenergia nagyszerű dolog, feltéve, hogy nem vagy madár. Számukra a széllapátok hatalmas guillotine-ok. Lehet, hogy ettől még meg kell építeni őket, de az emberek nem tudják, mit gondoljanak róluk. Kapkodnak és megjátsszák magukat, ahelyett hogy teszteket hajtanának végre. De senki sem végez kutatásokat. Senki sem meri felvállalni a kérdés eldöntését, mert a végeredmény ellentmondhat a nézeteinek, és az emberek többségének a hithez való ragaszkodás sokkal fontosabb, mint az, hogy sikeresek legyenek az életben.
– Ez tényleg így van?
– Tényleg. Ha annyi idős leszel, mint én, te is tudni fogod. Aztán ott van a szabad idő és a természet kérdése. Igazi darázsfészek. Senki sem tudja, hogyan kellene hozzányúlni a kérdéshez. Sokan megpróbálták már, és sokan elvéreztek közben, de még többen vannak, akik inkább kitérnek előle. A válasz talán az lehetne, hogy megoldások egész sorát kellene bevezetni, teret adva mindenkinek. Aki túrázni akar, az túrázzon, és aki Las Vegast szereti, az járjon Las Vegasba.
– Más?
– Van még bőven. Szükségünk lesz egy mechanizmusra a kutatások pénzeléséhez. A tudósok ma éppen olyan helyzetben vannak, mint egykor a reneszánsz festők: kénytelenek voltak annak a portréját megfesteni, akit a patrónus kijelölt nekik. És ha volt eszük, olyannak festették le az alanyt, amilyennek a megrendelő látni szerette volna. Cseles, de nem biztos, hogy hosszú távon is hasznos. Ez a rendszer éppen a problémamegoldás ellen dolgozik. Ha ugyanis megoldasz egy kérdést, nem lesz többé szükség rád, és lőttek a támogatásnak. Ennek meg kell változnia.
– Hogyan?
– Van néhány ötletem. A kutató ne lásson bele a finanszírozásba. Ha irányvonallal kapcsolatos kutatásokról van szó, akkor dolgozzon több kutatócsapat is ugyanazon a kérdésen. Miért ne, ha tényleg fontos? Változtatni kell azon is, ahogyan a szaklapok közzéteszik a tanulmányokat. Publikálják a cikket és az ellenvéleményt ugyanabban a számban. Ez felgyorsítja a vitás pontok tisztázását. És gyomláljuk ki a politikát a szaklapokból. A szerkesztőik sokszor nyíltan állást foglalnak. Helytelen dolog.
– Gondolom, van még egyéb is – mondta Evans.
– Új címkék kellenek. Ha azt olvasod, hogy „Úgy találtuk, hogy az antropogén üvegházhatású gázok és szulfátok mérhető hatást gyakoroltak a tengerszinti légnyomásra”, az úgy hangzik, mintha kimentek volna valahova, és méréseket végeztek volna. Pedig valójában csak egy szimulációt futtattak le. Úgy tesznek, mintha a szimuláció maga lenne a valóság. Nem az. Ez egy probléma, amit meg kell oldani. Én személy szerint annak örülnék, ha bevezetnének egy szabványszöveget. FIGYELEM: SZÁMÍTÓGÉPI SZIMULÁCIÓ. TÉVES LEHET ÉS ELLENŐRIZHETETLEN. Mint a cigarettásdobozokon. Tegyék rá ugyanígy a figyelmeztetést az újságcikkekre, és írják ki a képernyő sarkába a hírműsorok esetén. FIGYELEM: SPEKULÁCIÓ – LEHET, HOGY SEMMI KÖZE A TÉNYEKHEZ. El tudod képzelni, hány ilyen kis bekeretezett szöveggel lenne tele az újság?
– El – mosolyodott el Evans. – Mesélj még.
– Van még néhány dolog – folytatta Morton –, de ezek a legfontosabbak. Tudom, hogy nehéz dolgunk lesz, mint ahogy annak is nehéz dolga van, aki az árral szemben akar úszni. Tiltakozni fognak ellene, szabotálni, becsmérelni fognak minket. Ránk kiáltanak kígyót-békát. A szürke eminenciásoknak sem lesz ínyére. De végül mégis dőlni fog a pénz, és tudod, miért? Mert eredményeket fogunk felmutatni. Akkor aztán mindenki be fogja fogni a száját, és elkezdődik az istenítés időszaka. A legveszélyesebb időszak mind közül.
– És utána?
– Addigra én már régen halott leszek. Te és Sarah fogjátok vezetni a szervezetet húsz évig, aztán szétoszlatjátok, mielőtt még ugyanolyan kövületté válhatnak, mint a maiak, és több kárt okoznak, mint amennyi hasznot hoznak.
– Értem. És ha szétoszlattuk?
– Keresni fogtok egy tehetséges fiatalt, és ráveszitek, hogy foglalkozzon az új nemzedék új gondjaival.
Evans kérdőn a mellette ülő Sarah-ra nézett. A lány vállat vont.
– Ha nincs jobb ötleted, én benne vagyok.

Egy félórával azelőtt, hogy Kalifornia fölé értek volna, megpillantották az óceán fölött lebegő barnás ködöt. Ahogy közelebb értek a szárazföldhöz, a köd sűrűbbé és sötétebbé vált. Hamarosan a város fényei is láthatóvá váltak. A légkör elhomályosította a fénypontokat.
– Egy kicsit olyan, mintha a pokolban készülnénk leszállni – jegyezte meg Sarah. – Fura belegondolni, hogy ott élünk.
– Bizony, még rengeteg tennivalónk van – bólogatott Morton.
A repülőgép ereszkedni kezdett. Los Angeles felett jártak.

A SZERZŐ ÜZENETE

A könyvben annyi, egymásnak ellentmondó nézet lett megszólaltatva, hogy az olvasó talán tudni szeretné, mi a szerző álláspontja. Három éve bújom a környezetvédelemmel kapcsolatos anyagokat – ami már önmagában is kockázatos vállalkozás –, így alkalmam nyílt rengeteg adatot és megannyi nézőpontot megismerni. Ami mindezekből leszűrődött számomra:

• Elképesztően keveset tudunk a környezetről; történetéről, jelen állapotáról, arról, hogyan kellene konzerválni és védeni. A vitás kérdésekben a felek hajlamosak úgy tenni, mintha mindent tudnának, és csalhatatlanok lennének.

• A szén-dioxid légköri koncentrációja nő, és erről vélhetően az ember tehet.

• Egy természetes felmelegedési trend közepén vagyunk. Ez 1850 tájékán kezdődött, egy négyszáz éves hideg időszakot, az ún. „kis jégkorszakot” követően.

• Senki sem tudja, hogy a jelenlegi melegedés milyen mértékben természetes eredetű.

• Senki sem tudja, hogy a jelenlegi melegedés milyen mértékben emberi eredetű.

• Senki sem tudja, hogy mekkora melegedés várható az elkövetkező száz évben. A számítógépes modellek eredményei között 400 százalékos eltérések is előfordulnak, ami gyakorlatilag igazolja, hogy nem lehet előre megjósolni. De ha meg tippelnem kellene – és bármilyen hihetetlen is, mindenki ezt teszi –, akkor azt mondanám, hogy a hőmérséklet-emelkedés 0,812436 °C körül lesz. Nincs bizonyíték rá, hogy a tippem jobb vagy kevésbé jó, mint a másoké. (A jövőt sem „megbecsülni”, sem „megjósolni” nem lehet. Ezek szépítő kifejezések. Egy adatokra épülő találgatás is csak találgatás.)

• Gyanítom, hogy az észlelt felszíni felmelegedésért részben tényleg az ember felelős, és hogy ennek legfőbb oka a földhasználat, miközben a légköri komponens minimális.

• Mielőtt a klímamodellek eredményeire támaszkodva drága döntéseket hoznánk, meg kellene követelni, hogy azok legalább tíz évre előremenően pontos előrejelzéseket produkáljanak. Húsz év még jobb lenne.

• Úgy vélem, hogy két évszázadnyi hamis riadó után eléggé furcsa dolog még mindig attól rettegni, hogy a nyersanyagkészleteink hamarosan kimerülnek. Nem tudom, hogy mi lehet ennek az oka: a történelmi ismeretek hiánya, a betokosodott dogmatizmus, Malthus[74] túlzott tisztelete, vagy a puszta csökönyösség, de tény, hogy állandóan felbukkan.

• Alapos okunk van áttérni a fosszilis üzemanyagokról egyéb energiaforrásokra, és ez meg is fog történni a következő évszázadban tiltások, takarékossági programok és félelemkeltés nélkül is. Amennyire én tudom, egyetlen ország sem kényszerült arra a 20. században, hogy betiltsa a lovak használatát.

• Gyanítom, hogy 2100-ra az emberek még nálunk is gazdagabbak lesznek, több energiát fognak felhasználni, globális szinten kevesebben lesznek, és sokkal inkább élvezni fogják a természetet, mint mi manapság. Nem hiszem, hogy aggódnunk kellene miattuk.

• A jelenlegi hisztériakeltés a legjobb esetben is pocsékolást eredményez, és gáncsot vet az emberi szellemnek, rosszabb esetben pedig lehetőséget teremt a parancsuralom bevezetésére. Égető szükség van a széles tömegek korrekt tájékoztatására, oktatására.

• Úgy vélem, hogy a legtöbb környezetvédelmi „elv” (mint a „fenntartható fejlődés” és az „elővigyázatossági elv”) konzerválni fogja a nyugati világ gazdasági előnyeit, és ezzel egy modern imperializmust hoz létre a fejlődő világ rovására. A legkönnyebb azt mondani, hogy „nekünk van, de nektek ne legyen, mert az már túl nagy környezetszennyezést okozna”.

• Az „elővigyázatossági elv”, ha szó szerint alkalmaznák, megtiltaná önmagát, mert ellentmondásos. Nem lehet olyan rosszat mondani rá, ami ne lenne igaz.

• Hiszek benne, hogy az emberek alapvetően jóindulatúak, de azt is tudom, milyen könnyű befolyásolni őket az előítéletek, a gondolkodás módszeres torzítása, az ésszerűsítési kényszer, a „mi jobban tudjuk”-féle elméletek által.

• Sokkal jobban tisztelem azokat, akik képesek megváltoztatni a nézeteiket azok alapos felülvizsgálata után, mint azokat, akik görcsösen ragaszkodnak harminc évvel ezelőtti elképzeléseikhez. A világ változik. Az ideológusok és a zelóták nem.

• A környezetvédelmi mozgalom megszületése óta eltelt harmincöt év alatt a tudomány forradalmi változásokon ment keresztül. Most már rendelkezésünkre áll a nemlineáris dinamika, a komplex rendszerek, a káoszelmélet, a katasztrófaelmélet. Ez teljesen megváltoztatta az evolúcióról és az ökológiáról alkotott elképzeléseinket. És mégis, ezek a ma már újnak aligha nevezhető módszerek alig vagy egyáltalán nem jutottak el a környezetvédelmi aktivisták tudatáig, amely bizarr módon még mindig valahol 1970-ben él.

• A leghalványabb sejtésünk sincs arról, hogyan kellene megőrizni az úgynevezett „vadont”, és jobban tennénk, ha a helyszínen tanulmányoznánk ennek a lehetőségeit. Nem látom jelét annak, hogy alázatos, módszeres, racionális kutatás folyna ebben a témában. Ennélfogva nem sok reményt fűzök ahhoz, hogy az elkövetkező húsz évben lesz értékelhető vadonvédelem, és ezért ugyanúgy hibáztatom a környezetvédőket, mint mondjuk a külszíni bányák működtetőit. A mohóság és a hozzá nem értés ugyanoda vezet.

• Új környezetvédő mozgalomra lenne szükség, új célokkal és új szervezetekkel, több terepmunkát végző, és kevesebb számítógép mögött kuporgó emberrel. Sokkal több tudósra, és sokkal kevesebb ügyvédre van szükség.

• Egy olyan komplex rendszert, mint a környezet, nem lehet elhúzódó bírósági eljárások révén kezelni. Legfeljebb időlegesen tudjuk megváltoztatni néhány tényező állapotát – általában azzal, hogy megelőzünk valamit –, de a következmények beláthatatlanok lehetnek, és az ellenőrzés könnyen kicsúszhat a kezünkből.

• A környezetünkön mindannyian osztozunk, éppen ezért nem szabad hagyni, hogy egy adott párt túlzott befolyással legyen annak kezelésére, akár gazdasági, akár esztétikai szempontokról van is szó. Előbb vagy utóbb úgyis az ellenzék kerül hatalomra, és akkor az előző kormány intézkedéseit törlik, módosítják stb. A környezet stabil kezeléséhez toleranciára van szükség: a motoros szánnal száguldozóknak ugyanúgy lehetőséget kell biztosítani kedvtelésük gyakorlásához, mint a horgászoknak, és a konzervatívokat ugyanúgy tisztelni kell, mint a fejlődés zászlóvivőit. Ezek ugyan egymással ütköző dolgok, ennélfogva elkerülhetetlenül inkompatibilisek, de éppen ez a politika feladata: a nézeteltérések feloldása.

• Égető szükségünk van egy fanatizmustól mentes, rejtett támogatási mechanizmusra, a megfelelő irányvonalak kiválasztását elősegítő kutatások finanszírozására. Ma a tudósok túlságosan is tudatában vannak annak, hogy kinek dolgoznak. Azok, akik a kutatásokat pénzelik – akár gyógyszergyár legyen, akár kormányügynökség vagy környezetvédő szervezet –, mindig várnak valamit. A tudósok tudják, hogy a további támogatás azon múlik, azt az eredményt szállítják-e a támogatónak, amit azok látni szeretnének. Ez azt eredményezi, hogy a környezetvédő szervezetek „tanulmányai” ugyanúgy elfogultak, mint azok a „tanulmányok”, melyeket az ipar rendelt meg. A hivatalos „tanulmányok” eredményét is nagy mértékben befolyásolja, hogy éppen ki vezeti az érintett minisztériumot vagy ki van kormányon. Ennek nem lenne szabad így történnie.

• Biztos vagyok benne, hogy épp elég biztos dolog van a világban.

• Jómagam mérhetetlen örömömet lelem a természetben, és akkor vagyok a legboldogabb, ha kint lehetek „lágy ölén”. Bízom benne, hogy sikerült megőrizni a természeti környezetet az elkövetkező nemzedékek számára, de egyelőre nem látom garantálva ezt. A környezetvédő szervezetek ugyanis ugyanúgy kizsákmányolják a természetet, mint a kormányok vagy az ipar. Mindegyiknek sok van a rovásán.

• Mindenki tudja, hogy mit kell tenni. Kivéve engem.

I. FÜGGELÉK
Miért veszélyes az, ha a tudomány és a politika összefonódik

Képzeljük el, hogy születik egy új tudományos elmélet, amely egy küszöbönálló katasztrófára figyelmeztet minket, és kiutat mutat belőle.
Az elmélet hamar elterjed a világ tudósai, politikusai és hírességei között, és támogatást nyer. Jeles filantróposok biztosítanak anyagi támogatást a kutatásokhoz, melyeket kiváló egyetemek vállalnak fel. A média rendszeresen jelentést tesz a fejleményekről, az elméletet egyetemeken és középiskolákban is tanítani kezdik.
Nem a globális felmelegedésről beszélek, hanem egy másik teóriáról, amely száz évvel ezelőtt emelkedett ki a többi közül.
Támogatói közt volt Theodore Roosevelt, Woodrow Wilson és Winston Churchill. Oliver Wendell Holmes és Louis Brandeis, a Legfelsőbb Bíróság bírái is elfogadták, és döntéseikkel kedveztek neki. A hírességek közt, akik támogatták, olyan nagy nevek vannak, mint Alexander Graham Bell, a telefon feltalálója; az aktivista Margaret Sanger; a botanikus Luther Borbank; Leland Stanford, a Stanford Egyetem alapítója; az író H. G. Wells; a drámaíró George Bemard Shaw és még sok százan. Számos Nobel-díjas is csatlakozott hozzájuk. A kutatást a Carnegie és a Rockefeller alapítványok pénzelték. A Cold Springs Harbor Intézet is ezért épült fel, de kutatások folytak a Harvardon, a Yale-en, a Princetonon, a Stanfordon, a Johns Hopkinson is. A krízis kezelését megcélzó törvényeket szavaztak meg New Yorktól Kaliforniáig.
Mindezeket az erőfeszítéseket a Nemzeti Tudományos Akadémia is támogatta, csakúgy, mint az Amerikai Orvosok Szövetsége és a Nemzeti Kutatási Tanács. Azt mondogatták, hogy ha Jézus élt volna, ő is az ügy mellé áll.
A kutatás, a törvényi szabályozás és a közvélemény-formálás közel fél évszázadon keresztül zajlott. Azokat, akik ellent mertek mondani, lehurrogták, reakciósnak, vaknak vagy egyszerűen csak tudatlannak titulálták. Utólag visszatekintve azonban meglepő, hogy milyen kevesen voltak a tiltakozók.
Ma már tudjuk, hogy a híres-hírhedt elmélet, amely annak idején akkora támogatásnak örvendett, gyakorlatilag áltudomány volt. A krízis, amire figyelmeztetett, nem létezett. A mind erkölcsi, mind kriminalisztikai szempontból elítélhető intézkedések emberek millióinak a halálát okozták.
Az elméletet eugenetikának, fajegészségtannak hívták, és története olyan borzasztó – azok számára pedig, akik belekeveredtek, olyan szégyenletes –, hogy ma már alig esik szó róla. Ennek ellenérc úgy vélem, minden egyes embernek tudnia kellene róla, hogy borzalmai soha ne ismétlődhessenek meg.
Az eugenetika azt hirdette, hogy az emberi génállományt, és ezzel az emberi fajt a degenerálódás veszélye fenyegeti, mivel a „kiváló emberek” kevésbé szaporodnak, mint az alsóbbrendűek – a külföldiek, az emigránsok, a zsidók, a degeneráltak, a betegek, a „gyengeelméjűek”. Francis Galton, egy nagy becsben álló brit tudós volt az első, aki elmerengett a kérdésen, de ha tudta volna, hogy elméletei hová fognak vezetni, talán bele sem fog a kutatásba. Az amerikaiak azonban akkoriban, a 20. század elején annyira rettegtek a bevándorlóktól – a veszélyes „emberi pestistől”, amely „az idióták dagályával” fenyegette az emberi faj legjobbjait –, hogy kapva kaptak az elméleten.
Az eugenetikusok a bevándorlási hivatallal egyesítették erőiket, hogy véget vessenek ennek. A terv az volt, hogy kiszűrik azokat, akik gyengeelméjűek – a zsidókat nagy arányban annak tartották, de ugyanígy például a feketéket is –, és izoláció vagy sterilizálás által lehetetlenné teszik szaporodásukat.
Ahogy Margaret Sanger mondta, „ostobaság lenne a semmirekellőket támogatni a jók rovására... Nem hagyhatunk örökségül egy növekvő idiótapopulációt a következő nemzedékeknek.” Az „emberi hulladék holtsúlyának” cipelését hatalmas tehernek nevezte.
Ezek a nézetek széles támogatásnak örvendtek. Még H. G. Wells is szólt az „alacsonyabb rendű polgárok kirajzásának problémájáról”. Theodore Roosevelt azt mondta, hogy „a társadalomnak nem feladata megengedni a degeneráltaknak, hogy reprodukálják fajtájukat”. George Bernard Shaw úgy vélte, hogy már csak az eugenetika mentheti meg az emberiséget.
A mozgalom leplezetlenül rasszista volt, amit olyan művek bizonyítanak, mint A fehérek uralmát veszélyeztető színes áradat az amerikai Lothrop Stoddardtól. Akkoriban a rasszizmust a nagyszerű cél, a jövő emberiségének a megóvásáért folytatott küzdelem bocsánatos fegyverének tartották. Éppen ez az avantgárd jelleg volt az, ami annyi liberális és haladó elmét megragadott. Kalifornia csak egyike volt annak a huszonkilenc amerikai államnak, amely a sterilizációt engedélyezte, lelkesedésben és igyekezetben azonban élen járt: több sterilizálást hajtottak végre itt, mint bárhol Amerikában.
Az eugenetikai kutatásokat a Carnegie Alapítvány, majd később a Rockefeller Alapítvány finanszírozta. Utóbbi olyan elkötelezett volt, hogy amikor Németország – ahol az elmegyógyászati betegeket már nem sterilizálták, hanem elgázosították – átvette a vezetést az eugenetikai kutatásokban, bőkezűen támogatta a német kutatókat is. (Az alapítvány ezt nem reklámozta, de még 1939-ben, alig néhány hónappal a II. világháború kitörését megelőzően is pénzelte a kutatásokat.)
Az amerikai eugenetikusok bánatára az 1920-as években a németek átvették a vezető szerepet, és bámulatos eredményeket értek el. Ártalmatlan külsejű házakat építettek, ahol egyenként megvizsgáltak minden „mentálisan sérült” embert, majd egy hátsó szobába vezették őket, ami valójában egy gázkamra volt. Szén-monoxiddal mérgezték meg őket, és testüket helyben elhamvasztották.
A program végül koncentrációs táborok irdatlan hálózatává nőtte ki magát. A táborokat vasútvonalak mellé telepítették, hogy a halálba küldött tízmillió ember szállítása minél hatékonyabb legyen.
A II. világháború után már senki sem merte az eugenetika támogatójának vallani magát, sőt, mint kiderült, korábban sem volt az. A legkiválóbbak életrajzírói nem időztek el sokat a kérdésen, sőt nem egy esetben említést sem tettek róla. Az eugenetika megszűnt tantárgy lenni, bár vannak, akik azt állítják, hogy eszméit leplezett formában továbbra is terjesztik.
Utólag vizsgálva a történteket három szembetűnő dolgot állapíthatunk meg. Először is azt, hogy a Cold Springs Harbor laboratórium megalapítása, az egyetemek és a jogászok minden igyekezete ellenére, az eugenetikának nem volt tudományos alapja. Mi több, akkoriban még nem is tudták igazán, hogy mi az a gén. A mozgalom azért nyerhetett teret, mert homályos fogalmakat használt, amelyeket senki nem tudott vagy mert definiálni. „Gyengeelméjű” bárki lehetett: a szegény az analfabéta, az epilepsziás. Ugyanígy nem volt pontos definíciója a „degeneráltnak” és az „alkalmatlannak” sem.
Másodszor az eugenetikai mozgalom valójában egy társadalmi program volt tudománynak álcázva. Az igazi hajtóereje a rasszizmus és a bevándorlóktól való félelem volt – résztvevői nem akarták, hogy nemkívánatos személyek költözzenek a szomszédságukba, a városukba. A homályos terminológia ezt is leplezni igyekezett.
Harmadszor, és ez a legszomorúbb, sem az amerikai, sem a német tudományos élet nem vetett gátat a próbálkozásoknak. Éppen ellenkezőleg. A német tudósok gyorsan beálltak a sorba. Mai német kutatók 1930-as náci dokumentumokat vizsgálva azt várták, hogy határozott direktívákat fognak találni, melyek megmondják a tudósoknak, hogy mit és hogyan kell kutatniuk. Csakhogy erre nem volt szükség. Ute Deichman szavaival: „A tudósok, köztük azok is, akik nem voltak tagjai a (náci) pártnak, segítettek, mert így reméltek támogatást az államtól egyéb kutatómunkájukhoz.” Deichman szerint „a tudósoknak aktív szerepük volt a náci faji politika kialakításában... kényszerítő erő nincs dokumentálva”. A német tudósok az új igényekhez idomították kutatásaikat. Azon kevesek, akik nem alkalmazkodtak, eltűntek.

A tudomány és a politika összefonódásának második példája más természetű, de jól szemlélteti, mekkora kockázatokat rejt az, ha egy kormány az ideológiát elébe helyezi a tényeknek, és ebben még a média feltételek nélküli segítségét is élvezi. Trofim Gyenyiszovics Liszenko egy parasztból lett önjelölt tudós volt, aki „lehetővé tette a termőföldek trágya és ásványok nélküli termőbbé tételét”. 1928-ban kijelentette, hogy kitalált egy vernalizációnak nevezett eljárást, amely a vetőmagok megnedvesítésével és lehűtésével megnövelte a későbbi terméshozamot.
Liszenko módszerét sohasem vetették alá szigorú teszteknek, holott állítása, miszerint a kezelt magok átadják új jellemzőiket a következő generációknak, a lamarckista elmélethez való visszatérést jelentette akkor, amikor a világ többi részén Mendel genetikája volt elterjedőben. Joszif Sztálin ezt nem bánta, mert számára Lamarck elgondolása volt szimpatikusabb: ez ugyanis azt ígérte, hogy a jövőt nem befolyásolják az örökölt hátrányok, áttételesen pedig azt, hogy a szovjet mezőgazdaság egyre jobb eredményeket érhet el. Liszenko mindkettőt megígérte, így hamarosan a szovjet média kedvencévé vált.
Liszenko, a parasztból lett zseni, a mezőgazdaság forradalmasítója, élvezte a dicsfényt, de nemcsak élvezte, hanem alaposan ki is aknázta. Az ellenfeleinek a lejáratásában különösen sikeres volt. A teszteket egy ügyes húzással sikerült megkerülnie: kérdőíveket küldött szét a mezőgazdaságoknak, hogy azok „első kézből” számoljanak be a vernalizációval kapcsolatos tapasztalatokról, vagyis az elvárt sikerről. Az állam által szponzorált eufóriahullám hátán hamar a magasba emelkedett, 1937-ben már a Legfelsőbb Szovjet tagja volt.
Ekkor már az ő ideológiája uralta az orosz biológiát. Az eredmény: milliók haltak éhen, és tudósok százait internálták munkatáborokba vagy állították kivégzőosztag elé. Liszenko olyan agresszívan támadta a genetikát, hogy 1948-ban be is tiltották azt, mint „burzsoá áltudományt”. Az elméleteinek semmilyen tudományős alapja nem volt, mégis három évtizeden át uralta a szovjet kutatást. A liszenkoizmus az 1960-as években megbukott, de az orosz biológia még mindig nem heverte ki ezt az időszakot.

Most egy újabb nagy elméletbe vagyunk belebonyolódva, amelynek megint sikerült politikusok, tudósok és hírességek támogatását megnyernie a világ minden tájáról. Ezt a mozgalmat is nagy alapítványok pénzelik, a kutatások ezúttal is híres egyetemek részvételével folynak, és csakúgy mint az első példa esetében, itt is törvények születtek és társadalmi programok lettek meghirdetve a nevében. Bírálói alig akadnak, és mondanom sem kell, nem örvendenek nagy népszerűségnek.
Az intézkedéseknek ezúttal is kevés tudományos alapjuk van, és ezúttal sokan csak álcaként használják a magasztos eszmét, egészen más jellegű célokra használva húzóerejét. Ezúttal is az erkölcsi felsőbbrendűség nevében hoznak szélsőséges intézkedéseket, és ezúttal is figyelmen kívül hagyják azt, hogy ez emberi életekbe kerülhet, mert az ügy fontosabb az egyéni érdekeknél. Ezúttal is olyan homályos fogalmakat állítanak a krízis elleni harc szolgálatába mint a „fenntarthatóság” vagy a „jövő nemzedékek jogai” –, melyeknek nincs szabványos definíciójuk.
Én nem mondom azt, hogy a globális felmelegedést és az eugenetikát egy kalap alá lehet venni, de a párhuzam megdöbbentő, és állítom, hogy lehetetlen nyíltan, őszintén megvitatni a kérdést, elemezni az adatokat. A vezető tudományos szaklapok szerkesztői a globális felmelegedés mellett tették le voksukat – amit én elítélendőnek tartok –, lehetetlenné téve, hogy a kétkedők szavukat hallassák.
Az ellenvélemény elfojtásának egyik bizonyítéka az, hogy a szókimondó bírálók legtöbbje nyugalmazott professzor. Hogy miért? Mert ezeknek az embereknek már nem kell mások kegyeit keresniük, és mert nincsenek munkatársaik, akiknek a karrierjét kritikájukkal veszélybe sodorhatnák.
A tudományban az öregek általában tévednek, de a politikában bölcsek, óvatosságra intenek, és végül mindig nekik van igazuk.

Az emberi hiszékenység történetének óvatosságra kellene intenie minket. Embertársaink ezreit öltük meg, mert elhittük, hogy eladták a lelküket az ördögnek, és még ma is emberek ezrei halnak meg évente azért, mert boszorkánysággal vádolják őket. Véleményem szerint az emberiség egyetlen módon szakíthat a – Carl Sagan szavaival élve – „démonok uralta világgal”: a tudomány által.
De ahogy Alston Chase megfogalmazta, „ha az igazságkereséshez politikai meggyőződés társul, a tudás iránti szomj könnyen hatalomvággyá alacsonyodhat”.
Ez a valódi veszély és ezért olyan rossz kombináció a tudomány és a politika elegyítése. Emlékeznünk kell a történelemre, és vigyáznunk kell arra, hogy amit tudásként tárunk a világ elé, az igaz és pártatlan legyen.

II. FÜGGELÉK
A diagramok adatforrásai

A világ-hőmérsékleti adatok a következő forrásokból származnak: Columbia Egyetem Goddard Űrkutatási Intézete (GISS, New York); Jones, et al. adatsor, Kelet-angliai Egyetem Klímakutatási Csoport (CRU, Norwich, Egyesült Királyság); Nemzeti Klímaadatbázis Központ (NCDC) által fenntartott Globális Történeti Klimatológiai Hálózat (GHCN); Oak Ridge Nemzeti Laboratórium, Szén-dioxid Információs és Elemzési Központ (CDIAC, Tennessee).

A GISS állomás honlapja – nem volt könnyű megtalálni – ezen a címen érhető el: http://www.giss.nasa.gov/data/update/gistemp/station data/

A Jones-adatsor referenciája: E D. Jones, D. E. Parker, T J. Osborn és K. R. Briffa, 1999 Globális és félteke hőmérsékleti anomáliák – műszeres szárazföldi és tengeri mérések. Trends: A Compendium of Data on Global Change. Carbon Dioxide Information Analysis Center, Oak Ridge National Laboratory US Department of Energy Oak Ridge, Tennessee.

A Globális Történeti Klimatológiai Hálózatot az NCDC és az Oak Ridge Nemzeti Laboratórium, CDIAC működteti. A honlapjuk: http://cdiac.esd.ornl.gov/ghcn/ghcn.html

Az Egyesült Államokra vonatkozó hőmérsékleti adatok az Egyesült Államok Történeti Klimatológiai Hálózatából származnak, amit szintén az NCDC és az Oak Ridge Nemzeti Laboratórium, CDIAC működtet, a következő ajánlással: „hosszú távú éghajlatelemzéshez lehetőség szerint javasoljuk a USHCN használatát”. A USHCN honlapja: http://www.ncdc.noaa.gov/oa/climate/research/ushcn/ushcn.html

A referencia: D. R. Easterling, T. R. Karl, E. H. Mason, P. Y. Hughes, D. P. Bowman, R. C. Daniels és T. A. Boden (eds.). 1996. United States Historical Climatlogy Network (US HCN) Monthly Temperature and Precipitation Data. ORNL/CDIAC-87, NDP-019/R3. Carbon Dioxide Information Analysis Center, Oak Ridge National Laboratory, Oak Ridge, Tennessee.

A diagramok Microsoft Excellel vannak generálva a weboldalakról származó adattáblázatokból.

A műholdfelvételek a NASA-tól (http://datasystem.earthkam.ucsd.edu) származnak. A címoldalon és az egyes részek előtt szereplő földgömb a NASA http://earthobservatorynasa.gov/Observatory/Datasets/tsurf.tovs.html[75] weboldalán található grafika módosított változatai.

IRODALOM

Ami itt következik, az mindazon könyveknek és cikkeknek a listája, melyek segítségemre voltak ennek a könyvnek a megírásában. Beckerman, Chase, Huber, Lomborg és Wildavsky írásait különösen tanulságosnak találtam.
A környezettudomány egy sokat vitatott, a politika által is intenzíven igénybe vett terület. Kérem az olvasót, ne feltételezze azt, hogy az itt felsorolt szerzők támogatják a könyvben kifejtett nézeteimet. Éppen ellenkezőleg: sokan közülük homlokegyenest más véleményen vannak. Azért mutatom be ezeket a referenciákat, az olvasó, amennyiben igénye van rá, felülvizsgálhassa az általam leírtakat, és levonhassa a maga következtetéseit.

Aber, John D., and Jerry M. Melillo. Terrestrial Ecosystems. San Francisco: Harcourt Academic Press, 2001. Tankönyv

Abrupt Climate Change: Inevitable Surprises (A Hirtelen Klímaváltozási Bizottság jelentése, Nemzeti Kutatási Tanács). Washington DC: National Academy Press, 2002. A szöveg megállapítja, hogy valamikor a jövőben bekövetkezhet egy hirtelen klímaváltozás, de a kiváltó mechanizmus még nem ismert, ezért további kutatásra van szükség. Ez ellen aligha lehet kifogást emelni.

Adam, Barbara, Ulrich Beck, and Jost Van Loon. The Risk Society and Beyond. London: Sage Publications, 2000.

Altheide, David L. Creating Fear, News and the Construction of Crisis. New York: Aldine de Gruyter, 2002. Egy könyv a félelemről, és arról, miként terjed a közéletben. Kissé dagályos és ismétli önmagát, de egy fontos kérdésre hívja fel a figyelmet. Néhány statisztikai elemzése egészen elképesztő.

Anderson, J. B. and J. T. Andrews. „Radiocarbon Constraints on Ice Sheet Advance and Retreat in the Weddell Sea, Antarctica.” Geology 27 (1999): 179-82.

Anderson, Terry L., and Donald R. Leal. Free Market Environmentalism. New York: Palgrave (St. Martin's Press), 2001. A szerzők azt igyekeznek bebizonyítani, hogy mind a Szovjetunió, mind a nyugati demokráciák gyengén teljesítettek a környezeti értékek kezelésében, és a piaci alapú környezetmenedzselés mellett teszik le szavazatukat. Az esettanulmányaik rendkívül érdekesek.

Arens, William. The Man-Eating Myth. New York: Oxford, 1979.

Arquilla, John, and David Ronfeldt, eds. In Athena's Camp: Preparing for Conflict in the Information Age. Santa Monica, Calif.: RAND National Defense Research Institute, 1997. L. különösen a III. részt a netháború adventjéről és a következményekről.

Aunger, Robert, ed. Darwinizing Culture. New York: Oxford University Press, 2000. L. különösen a három utolsó fejezetet, melyek lerombolják a mémek divatos elméletét. Ennél jobb példát nem is lehetne találni arra, hogyan válhatnak elterjedtté kvázitudományos elméletek annak ellenére, hogy köztudottan hiányzik minden tudományos alapjuk. A szöveg továbbá mintapéldája lehetne annak, miként lehet tömören és velősen ellenvéleményt kifejteni.

Beck, Ulrich. Risk Society [Rizikótársadalom]: Towards a New Modernity. Trans. Mark Ritter. London: Sage, 1992. Egy német szociológus értekezése a modern társadalomról.

Beckerman, Wilfred. A Poverty of Reason Sustainable Development and Economic Growth. Oakland, Calif.: Independent Institute, 2003. Rövid, szellemes, csípős hangvételű értekezés a fenntarthatóságról, a klímaváltozásról és az elővigyázatossági elvről egy oxfordi közgazdász tollából. A szerzőt, aki korábban a Királyi Környezetszennyezési Bizottság tagja volt, sokkal inkább érdekli a világ szegényeinek a sorsa, mint a nyugati környezetvédők elitista egója. Olvasmányos és szórakoztató.

Bennett, W Lance. News: The Politics of Illusion. New York: Addison-Wesley, 2003.

Black, Edwin. War Against the Weak: Eugenics and America's Campaign to Create a Master Race. New York: Four Walls, 2003. Az amerikai és német eugenetika története kellemetlen történet, és talán éppen ezért a legtöbb írás ellentmondásos képet fest róla. Ez a könyv üdítő kivétel.

Bohm, R. „Urban bias in temperature time series – a case study for the city of Vienna, Austria.” Climatic Change 38 (1998): 113-28.

Braithwaite, Roger J. „Glacier mass balance: The first 50 years of international monitoring.” Progress in Physical Geography 26, no. 1 (2002): 76-95.

Braithwaite, R. J., and Y Zhang. „Relationships between interannual variability of glacier mass balance and climate.” Journal of Glaciology 45 (2000): 456-62.

Briggs, Robin. Witches and Neighbors: The Social and Cultural Contert of European Witchcraft. New York: HarperCollins, 1996.

Brint, Steven. „Professionals and the Knowledge Ecónomy: Rethinking the Theory of the Postindustrial Society” Current Sociology 49, no.1 (July 2001): 101-32.

Brower, Michael, and Warren Leon. The Consumer's Guide to Effective Environmental Choices: Practical Advice from the Union of Concemed Scientists. New York: Three Rivers Press, 1999 Különösen hasznosak a mindennapok kérdéseihez adott tanácsai: papír vagy műanyag bevásárló táska (műanyag), textil- vagy eldobható pelenka (eldobható) stb. Átfogóbb kérdésekben homályossá válik, jól példázva a „fenntartható fejlődés” definiálásában rejlő nehézségeket.

Carson, Rachel. Silent Spring [Csendes tavasz]. Boston: Houghton Mifflin, 1962. Elég öreg vagyok ahhoz, hogy emlékezhessek rá, milyen izgatottan és feldúltan olvastam ezt a költőien meggyőző könyvet. Már akkor sejthető volt, hogy meg fogja változtatni a világot. Mint utólag kiderült, tele van hibával. Hogy szemléletes legyek, egyharmad részben igaz, kétharmad részben valótlan. Carson egyik legnagyobb bűne az, hogy a környezetet teszi felelőssé a rákos megbetegedések nagyobbik részéért. Ezt annyira sikerült az emberek fejébe vernie, hogy azóta is mindenki készpénznek veszi.

Castle, Terry. „Contagious Folly” Chandler, Davidson és Harootunian Questions of Evidence c. munkájából.

Chandler, James, Arnold I. Davidson, and Harry Harootunian. Questions of Evidence: Proof, Practice and Persuasion Across the Disciplines. Chicago: University of Chicago Press, 1993.

Changnon, Stanley A. „Impacts of 1997-98 El Niño-Generated Weather in the United States.” Bulletin of the American Meteorological Society 80, no. 9, (1999): 1819-28.

Chapin, F. Stuart, Pamela A. Matson, and Harold A. Mooney Principles of Terrestrial Ecosystems Ecology. New York: Springer-Verlag, 2002. Világosabb és több technikai részletet tartalmaz, mint a legtöbb ökológiakönyv

Chase, Alston. In a Dark Wood: The Fight overForests and the Myths of Nature. New Brunswick, N. J.: Transaction Publishers, 2001. Alapmű. A könyv az északnyugati erdők feletti huzavona szomorú és dicstelen története. Egykori filozófiatanárként a szerző egyike azon környezeti kérdésekkel foglalkozó íróknak, akiket az elméletek nem érdekelnek. Chase olyan kérdéseket taglal mind tudományos, mind filozófiai szempontból, mint a vadon misztikus víziója vagy a természeti egyensúly Megvetéssel beszél a hétköznapi okoskodásról és az általa „kaliforniai kozmológiának” nevezett ostoba viselkedésről. A könyv hosszú, és időnként elkanyarodik a témájától, de hálás olvasmány

Ua. Playing God in Yellowstone. The Destruction of America's First National Park. New York: Atlantic, 1986. Alapmű. A folyton változó környezetvédelmi hiedelmek és következményeik szabatos kritikája. Ha valaki azt hiszi, hogy tudja, hogyan kell kezelni a vadonvédelmi területeket, az olvassa el ezt a kijózanító írást arról, hogyan kezelték félre egy egész évszázadon keresztül Yellowstone-t, az első nemzeti parkot. Arról már hallottam, hogy Chase írását becsmérelték, de azt még nem, hogy komolyan kétségbe vonták volna a szavait.

Chen, L., W. Zhu, X. Zhou, and Z. Zhou, „Characteristics of the heat island effect in Shanghai and its possible mechanism.” Advances in Atmospheric Sciences 20 (2003): 991-1001.

Choi, Y., H.-S. Jung, K.-Y Nam, and W.-T. Kwon, „Adjusting urban bias in the regfonal mean surface temperature series of South Korea, 1968-99.” International Journal of Climatology 23 (2003): 577-91.

Christianson, Gale E. Greenhouse: The 200-Year Story of Global Warming. New York: Penguin, 1999

Chylek, P., J. E. Box, and G. Lesins. „Global alarming and the Greenland Ice Sheet.” Climatic Change 63 (2004): 201-21.

Comiso, J. C. „Variability and Trends in Antarctic Surface Temperatures From in situ and Satellite Infrared Measurements.” Journal of Climate 13 (2000): 1674-96.

Cook, Timothy E. Goveming with the News: The News Media as a Political lnstitution. Chicago: University of Chicago Press, 1998.

Cooke, Roger M. Experts in Uncertainty. New York: Oxford University Press, 1991.

Davis, Ray Jay and Lewis Grant. Weather Modification Technology and Law. AAAS Selected Symposium. Boulder, Col.: Westview Press, Inc., 1978. Történeti szempontból lehet érdekes.

Deichmann, Ute. Biologist Under Hitler: tr. Thomas Dunlap. Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 1996. Bonyolult felépítés, felkavaró tartalom.

Doran, P. T. J. C. Priscu, W. B. Lyons, J. E. Walsh. A. G. Fountain, D. M. McKnight, D. L. Moorhead, R. A. Virginia, D. H. Wall, G. D. Clow, C. H. Fritsen, C. P. McKay and. A. N. Parsons. „Antarctic Climate Cooling and Terrestrial Ecosystem Response.” Nature 415 (2002): 517-20.

Dörner, Dietrich. The Logic of Failure: Recognizing and Avoiding Error in Complex Situations. Cambridge, Mass.: Perseus, 1998. Mi gátolja meg az embereket abban, hogy sikeresen kezeljék a természeti környezetet és más komplex rendszereket? Dörner, egy gondolkodáskutató pszichológus megpróbált választ találni erre. Kísérletében tudósokat kért fel egy számítógépen szimulált komplex rendszer állapotának az optimalizálására. A legtöbben tovább rontottak a helyzeten. Azok, akik jól csinálták, előbb információt gyűjtöttek, módszeresen átgondolták a helyzetet, és folyamatosan újrahangolták a rendszert az elért eredmények tükrében. Azok, akiknek nem sikerült, mereven ragaszkodtak az elméleteikhez, nem végeztek korrekciókat, és ha valami balul sült el, másokat hibáztattak. Dörner arra a következtetésré jutott, hogy a komplex rendszerek kezelésében tapasztalható kudarcok okát nem az emberi képességek hiányában kell keresni, hanem a rossz szokásokban és a lustaságban.

Dowie, Mark. Losing Ground: American Environmentalism at the Close of the Twentieth Century. Cambridge, Mass.: MIT Press, 1995. A Mother Jones egykori szerkesztője arra a következtetésre jut, hogy az amerikai környezetvédő mozgalom tekintélyvesztetté vált meghasonlása miatt. Jól megírt, de gyengén dokumentált könyv A legérdekesebb vonása az írói hozzáállás: objektív, de nem javasol megoldásokat. Ettől valahogy tudománytalannak hat az egész, de egyben izgalmasabbá is válik tőle.

Drake, Frances. Global Warming: The Science of Climate Change. New York: Oxford University Press, 2000. Egyetemi hallgatóknak írt áttekintés. Ajánlom minden érdeklődőnek.

Drucker, Peter. Post-Capitalist Society New York: Harper Business, 1993.

Eagleton, Terry. Ideology: An Introduction. New York: Verso, 1991.

Edgerton, Robert B. Sick Societies: Challenging the Myth of Primitive Harmony New York: Free Press, 1992. A szerző azon a véleményen van, hogy egyetlen kultúra sem lehet mentes a tévhitektől és a rossz szokásoktól, még a „nemes vadaké” sem. Azt is kétségbe vonja, hogy létezik olyan „ösztönös” problémamegoldó készség – ami manapság nagyon divatos téma akadémiai berkekben –, amely képessé teszi a primitív kultúrákat arra, hogy tudtukon kívül környezetbarát módon viselkedjenek. Edgerton szerint szó sincs erről: ők is pazarolnak és rombolnak.

Edwards, Paul. N., and Stephen Schneider. „The 1995 IPCC Report: Broad Consensus or 'Scientífic Cleansing'?” EcoFable/Ecoscience 1, no. 1 (1997): 3-9. Az IPCC 1995-ös jelentésében Ben Santer által eszközölt változáso kat veszi védelmébe. A cikk az ebből kerekedett vitára összpontosít, anélkül hogy részletesen taglalná, mi lett megváltoztatva a szövegben. Ily módon gyakorlatilag egy olyan vitáról beszél, aminek nem ismerteti a lényegét.

Einarsson, Porleifur. Geology of Iceland. Trans. Georg Douglas Reykjavík: Mal og menning, 1999 Az egyik legérthetőbb geológia-tankönyv, amely valaha is napvilágot látott. A szerző az Izlandi Egyetem professzora.

Etheridge, D. M., et al. „Natural and anthropogenic changes in atmospheric CO_2 over the last 1000 years from air in Antaretic ice and firn.” Journal of Geophysical Research 101 (1996): 4115-28.

Fagan, Brian. The Little Ice Age: How Climate Made History 1300-1850. New York: Basic Books, 2000. Az éghajlatról sokan csak annyit tudunk, amennyit életünk során tapasztaltunk. Azt, hogy mennyit változott az idők folyamán, még elképzelni is nehéz. A szerző – egy geológus – egy történész aprólékosságával ír az utóbbi ezer év felmelegedéseiről és lehűléseiről.

Feynman, Richard. The Character of Physical Law. Cambridge, Mass.: MIT Press, 1965. Feynman a fizikusok haladó gondolkodását állítja szembe az olyan területekre jellemző tespedtséggel, mint az ökológia vagy a klímakutatás.

Finlayson-Pitts, Barbara J., and James N. Pitts, Jr. Chemistry of the Upperand Lower Atmosphere: Theory, Experiments, and Applications. New York: Academic Press, 2000. Érthető szöveg, középfokú tudományos ismereteket igényel.

Fisher, Andy Radical Ecopsychology: Psychology in the Service of Life. Albany N. Y: State University of New York Press, 2002. Egy pszichoterapeuta elképesztő írása. Véleményem szerint a világot megfigyelő ember egyik legnagyobb problémája az, hogy nem tudja eldönteni, észlelései valódiak és ellenőrizhetőek-e vagy csak pusztán az érzéseinek a kivetülései. A könyv azt mondja, hogy ez teljesen mindegy Teszi ezt nem bizonyított véleményekre alapozva, anekdotázó, önismétlő módon, hihetetlen fantáziáról téve tanúbizonyságot. Tipikus példája annak, hogyan lehet a megérzéseket tényekként előadni.

Flecker, H., and B. C. Cotton. „Fatat bite from octopus.” Medical Journal of Australia 2 (1955): 329-31.

Forrester, Jay W Principles of Systems. Waltham, Mass.: Wright-Allen Press, 1971. Egy napon Forrestert a 20. század egyik legnagyobb tudósának fogják kikiáltani. Forrester a rendszerek számítógépes modellezésének egyik legelső, és kétségkívül legbefolyásosabb kutatója. Úttörő szimulációkat végzett a legkülönfélébb területeken, a high-tech cégek viselkedésétől a városok megújulásáig, és az elsők közé tartozik, akik rádöbbentek a komplex rendszerek kezelésében rejlő nehézségekre. Az ő munkássága ihlette többek közt azt a világmodellt is, amelyet a Római Klub használt a növekedési korlátok kimutatására. A Klub azonban, úgy tűnik, nem ismerte elég alaposan Forrester munkáját.

Forsyth, Tim. Critical Political Ecology: The Politics of Environmental Science. New York: Routledge, 2003. A környezetvédelemben tapasztalható maradiság óvatos, alkalmanként kritikus elemzése. A szerző a Londoni Gazdasági Iskola előadója. Rengeteg olyan háttérinformációt találtam benne, amit máshol nem, ideértve például annak következményeit, hogy az IPCC előnyben részesítette a komputeres modelleket (az adatok egyéb formáival szemben). Ugyanakkor a szerző hajlik élni a posztmodern tudománykritika eszközével, és a tudomány olyan „törvényeire” utal, melyeket a tudósok sohasem emeltek erre a rangra.

Freeze, R. Allan. The Environmental Pendulum: A Quest for the Truth about Toxic Chemicals, Human Health, and Environmental Protection. Berkeley Calif.: University of California Press, 2000. Egy mérgező hulladékokkal foglalkozó, terepi gyakorlattal rendelkező egyetemi tanár osztja meg velünk nézeteit és tapasztalatait. Néha látszólag ellentmond magának, de hát a valóság is ilyen.

Furedi, Frank. Culture of Fear: Risk-taking and the Morality of Low Expectation. New York: Continuum, 2002. Az ember azt várná el a nyugati polgároktól, hogy a megnövekedett biztonság és átlagéletkor nyugodtabbá és derűssé tegye őket. Csakhogy éppen ennek ellenkezője tapasztalható: pánik és hisztéria. Ennek jelei a környezetvédelemtől a gyermeknevelésig mindenütt felfedezhetők. A brit szociológus a jelenség okait keresi.

Gelbspan, Ross. The Heat Is On: The Climate Crisis, the Cover-Up, the Prescription. Cambridge, Mass.: Perseus, 1998. Egy riporter, számtalan környezetvédelemmel foglalkozó írással a háta mögött, klasszikus világvége forgatókönyveket ismertet.

Gilovitch, Thomas, Dale Griffin, and Daniel Kahneman, eds. Heuristics and Biases. The Psychology of Intuitive Judgment. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2002. Az 1950-es évek óta a pszichológusok tekintélyes adatmennyiséget gyűjtöttek össze az emberi döntésekkel kapcsolatos kísérletekről. Érdekes olvasmány azoknak, akik meg szeretnék érteni, hogyan hoznak döntést az emberek, és mit gondolnak mások döntéseiről. Nehéz letenni, bár néhol eléggé lehangoló tud lenni.

Glassner, Barry. The Culture of Fear. New York: Basic Books, 1999 Higgadtan, módszeresen leplezi le a félelemkeltést.

Glimcher, Paul W. Decisions, Uncertainty, and the Brain. Cambridge, Mass.: MIT Press, 2003.

Glynn, Kevin. Tabloid Culture. Durham, N. C.: Duke University Press, 2000.

Goldstein, William M., and Robin M. Hogarth, eds. Research on Judgement and Decision Making. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1997.

Gross, Paul R., and Norman Leavitt. Higher Superstition: The Academic Left and Its Quarrels with Science. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1994. L. a 6. fejezetet – „The Gates of Eden” –, ahol a posztmodern tudománykritika kontextusában beszélnek a környezetvédelemről.

Guyton, Bill. Glaciers of California. Berkeley, Calif.: University of Californía Press, 1998. Egy igazi gyöngyszem.

Hadley Center. „Climate Change, Observations and Predictions, Recent Research on Climate Change Science from the Hadley Center,” December 2003. Elérhető a www.metoffice.com-ról. Az egyik legjobban illusztrált, legérthetőbb weboldal a klímakutatás eredményeiről, a felmelegedés számítógépes modellezésének a lehetőségeiről.

Hansen, James E., Makiko Sato, Andrew Lacis, Reto Ruedy, Ina Tegen, and Elaine Matthews. „Climate Forcings in the Industrial Era.” Proceedings of the Natíonal Academy of Sciences 95 (October 1998): 12753-58.

Hansen, James E. and Makiko Sato. „Trends of Measured Climate Forcing Agents.” Proceedings of the National Academy of Sciences 98 (December 2001): 14778-83.

Hayes, Wayland Jackson. „Pesticides and Human Toxicity” Annals of the New York Academy of Sciences 160 (1969): 40-54.

Henderson-Sellers, et al. „Tropical cyclones and global climate change: A post IPCC assessment.” Bulletin of the American Meteorological Society 79 (1997): 9-38.

Hoffert, Martin, Ken Caldeira, Gregory Benford, David R. Criswell, Christopher Green, Howard Herzog, Atul K. Jain, Haroon S. Kheshgi, Klaus S. Lackner, John S. Lewis, H. Douglas Lightfoot, Wallace Manheimer, John C. Mankins, Michael E. Mauel, L. John Perkins, Michaet E. Schlesinger, Tyler Volk, and Tom M. L. Wigley „Advanced Technology Paths to Global Climate Stability: Energy for a Greenhouse Planet.” Science 298 (1 November 2001): 981-87.

Horowitz, Daniel. The Anxieties of Affluence. Amherst, Mass.: University of Massachusetts Press, 2004.

Houghton, John. Global Warming, the Complete Briefing. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1997. Sir John az IPCC egyik vezető figurája, a klímaváltozás világszerte elismert szakértője beszél a globális cirkulációs modellekkel végzett előrejelzésekről, IPCC-jelentéseket idézve és taglalva. Az első fejezetet érdemes átugorni, mert – ellentétben a könyv többi részével – meglehetősen homályos.

Huber, Peter, Hard Green: Saving the Environment from the Environmentalists, a Conservative Manifesto. New York: Basic Books, 1999. Tucatnyi könyvet olvastam a környezetről, és szinte egymást ismételték. Ez volt az első, ami tényleg felkeltette az érdeklődésemet. Finoman szólva nem olyan, mint a többi. Hubernek van egy mérnöki diplomája a MIT ről és egy jogi diplomája a Harvardról; dolgozott Ruth Bader Ginsburgnek és Sandra Day O'Connornak; a konzervatív Manhattan Intézet kutatója. Könyvében a modern környezetvédelmet kritizálja megnyilvánulásai és állításai miatt. Érdekes és szórakoztató, de tájékozott olvasót kíván.

Inadvertent Climate Modification, Report of the Study of Man's Impact on Climate (SMIC). Cambridge, Mass.: MIT Press, 1971. Lenyűgöző kísérlet a korai időszakból a klíma modellezésére, az emberi tevékenység hatásainak az előrejelzésére.

IPCC. Aviation and the Global Atmosphere. Intergovernmental Panel on Climate Change. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1999.

IPCC. Climate Change 1992: The Supplementary Report to the IPCC Scientific Assessment. Intergovernmental Panel of Climate Change. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1992.

IPCC. Climate Change 1995: Economic and Social Dimensions of Climate Change. Intergovernmental Panel of Climate Change. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1996.

IPCC. Climate Change 1995: Impacts, Adaptation and Mitigation of Climate Change Scientific/Technical Analysis. Contribution of Working Group II to the Second Assessment Report of the IPCC. Intergovernmental Panel of Climate Change. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1996.

IPCC. Climate Change 1995: The Science of Climate Change. Intergovernmental Panel of Climate Change. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1996.

IPCC. Climate Change 2001: Impacts, Adaptation, and Mitigration vulnerability. Intergovernmental Panel of Climate Change. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2001.

IPCC. Climate Change 2001: Synthesis Report. Intergovernmental Panel of Climate Change. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2001.

IPCC. Climate Change 2001; The Scientific Basis. Cambridge, UK: Cambridge Uníversíty Press, 2001.

IPCC. Climate Change: The IPCC Response Strategies. Intergovernrnental Panel of Climate Change. Washington, DC: Island Press, 1991.

IPCC. Emissions Scenarios. Intergovernmental Panel of Climate Change. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2000.

IPCC. Land Use, Land-Use Change, and Forestry. Intergovernmental Panel of Climate Change. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2000.

IPCC. The Regional Impacts of Climate Change: An Assessment of vulnerability. Intergovernmental Panel of Climate Change. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1998.

Jacob, Daniel J. Introduction to Atmospheric Chemistry. Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1999

Joravsky, David. The Lysenko Affair. Chicago: University of Chicago Press, 1970. Egy egészen olvasható beszámoló erről a lehangoló ügyről.

Joughin, I., and S. Tulaczyk. „Positive Mass Balance of the Ross Ice Streams, West Antarctica.” Science 295 (2002): 476-80.

Kahneman, Daniel, and Amos Tversky, eds. Choices, Values and Frames. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2000. A szerzők forradalmasították elképzeléseinket az emberi döntéshozatal pszichológiájáról. A könyv azt taglalja, hogyan hozhattak rossz, sőt balszerencsés döntéseket a környezetvédő mozgalom résztvevői korrekt, illetve félrevezető információk alapján.

Kalnay, Eugenia, and Ming Cai. „Impact of Urbanization and Land-Use on Climate.” Nature 423 (29 May 2003): 528-31. „Számításaink szerint a felszíni középhőmérséklet földhasználat okozta emelkedése kétszer akkora azaz 0,27 °C/évszázad –, mint a korábban becsült értékek, melyek számításakor csupán az urbanizáció hatását vették figyelembe.” A szerzők később számítási hibára hivatkozva új becsléssel álltak elő. [Nature 23 (4 September 2003): 102]. „A napi középhőmérséklet földhasználat okozta trendjének korrekt becsült értéke 0,35 °C/évszázad.”

Kaser, Georg, Douglas R. Hardy, Thomas Molg, Raymond S. Bradley, and Tharsis M. Hyera. „Modern Glacier Retreat on Kilimanjaro as Evidence of Climate Change: Observations and Facts.” International Journal of Climatology 24 (2004): 329-39.

Kieffer, H., J. S. Kargel, R. Barry, R. Bindschadler, M. Bishop, D. MacKinnon, A. Ohmura, B. Raup, M. Antoninetti, J. Bamber, M. Braun, I. Brown, D. Cohen, L. Copland, J. DueHagen, R. V. Engeset, B. Fitzharris, K. Fujita, W. Haeberli, J. O. Hagen, D. Hall, M. Hoelzle, M. Johansson, A. Kaab, M. Koenig, V. Konovalov, M. Maisch, F. Paul, F. Rau, N. Reeh, E. Rignot, A. Rivera, M. Ruyter de Wildt, T. Scambos, J. Schaper, G. Scharfen, J. Shroder, O. Solomina, D. Thompson, K. Van der Veen, T. Wohlleben, and N. Young. „New eyes in the sky measure glaciers and ice sheets.” EOS, Transactions, American Geophysical Union 81, no. 265 (2000): 270-71.

Kline, Wendy. Building a Better Race: Gender, Sexuality and Eugenics from the Turn of the Century to the Baby Boom. Berkeley, Calif.: University of California Press, 2001.

Koshland, Daniel J. „Credibility in Science and the Press.” Science 254 (1 Nov 1991): 629. Bad science reporting takes its toll; the former head of the American Association for the Advancement of Science complains about it.

Kraus, Nancy, Trorbjorn Malmfors, and Paul Slovic. „Intuitive Toxicology: Expert and Lay Judgments of Chemical Risks.” In Slovic, 2000. A szerzők azt feszegetik, mennyire lehet a laikus ember „intuitív toxikológus”, azaz meg tudja-e ösztönösen állapítani azt, hogy valami ártalmas-e a környezetében vagy sem. Ha jól hámoztam ki belőle, nem képes rá.

Krech, Shepard. The Ecologica Indian: Myth and History. New York; Norton, 1999 Az antropológus megállapítja, hogy a bennszülött amerikaiak sem voltak született ökológusok. Áttekintést nyújt az ökológia területén történt legújabb fejleményekről ís.

Kuhl, Stevan. The Nazi Connection: Eugenics, American Racism, and German National Socialism. New York: Oxford University Press, 1994.

Kuran, Timur. Private Truths, Public Lies: The Social Consequences of Preference Falsification. Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 1995.

Landsea, C. N. Nicholls, W. Gray, and L. Avila. „Downward Trend in the Frequency of Intense Atlantic Hurricanes During the Past Five Decades.” Geophysical Research Letters 23 (1996): 527-30.

Landsea, Christopher W., and John A. Knaff. „How Much Skill Was There in Forecasting the Very Strong 1997-98 El Niño?” Bulletin of the Amerzcan Meteorological Society 81, no. 9 (September 2000): 2017-19 A szerzők úgy találják, hogy a régebbi, egyszerűbb módszerek jobban működtek. „A bonyolultabb, fizikailag realisztikus dinamikus modellek nem jelentenek automatikusan megbízhatóbb előrejelzéseket... [Megállapításunk] meglepő lehet, tekintve, hogy az általános felfogás szerint a dinamikus modellek olyan sikeresen jelzik előre az El Niñót, hogy ez a probléma megoldottnak tekinthető.” Részletesen taglalják, hogy a modellekvalójában nem teljesítettek jól az előrejelzésben. Mégis „egyesek az El Niño előrejelzésében elért állítólagos sikerekre hivatkozva más területeken is alkalmazzák... ezért ember még kevésbé bízhat a globális antropogén hatást vizsgáló tanulmányokban...”

Lave, Lester B. „Benefit-Cost Analysis: Do the Benefits Exceed the Costs?” In Robert W. Hahn, ed., Risks, Costs, and Lives Saved: Getting Better Results from Regulabon. New York: Oxford University Press, 1996. A problémák a költséghatékonyság szempontjából. A szerző, aki közgazdász, támogatja ezt, de elismeri, hogy néha a másik félnek is igaza van.

Lean, Judith, and David Rind. „Climate Forcing by Changing Solar Radiation.” Journal of Climate 11 (December 1988): 3069-94. Mennyire befolyásolja a Nap az éghajlatot? A szerzők szerint az 1900 óta észlelt felszíni felmelegedés fele, és az 1970 óta mért felmelegedés egyharmada a Nap teljesítményváltozásának tulajdonítható.

LeBlanc, Steven A., and Katherine E. Registen Constant Battles. New York: St. Martin's Press, 2003. A nemes vadak és az édeni múlt mítosza az utolsókat rúgja. LeBlanc régészként a régmúlt háborúit kutatta, és arra a következtetésre jutott, hogy ellentétben a tudományos körökben is oly népszerű „régi boldog idők” elmélettel, a primitív társadalmak folyamatosan és brutálisan háborúztak.

Levack, Brian E The Witch-Hunt in Early Modern Europe. Second Edition. London: Longman, 1995. A 16. században Európa művelt elitje még hitt benne, hogy vannak olyanok, akik eladták a lelküket az ördögnek. Elhitték, hogy a boszorkányok borzalmas szertartásokat tartanak, és éjszakánként a sötét égbolton repkednek. Ezen hiedelmekre alapozva 50-60 ezer honfitársukat ölték meg – többnyire öregasszonyokat –, és számtalan embert megkínoztak. Néha férfiakat és gyermekeket is öltek, máskor pedig, mivel mégsem volt keresztényhez illő cselekedet megégetni a gyermekeket, bezárták őket, és megvárták, hogy megérjék azt az életkort, amikor már nyugodt lelkiismerettel végezni lehetett velük. Véleményem szerint a boszorkánysággal foglalkozó irományok többsége, többek közt ez a könyv is, nem fest eléggé realisztikus képet a szóban forgó időszakról. Az, hogy ilyen sok embert megöltek egy elképzelés miatt – dacára prominens személyiségek kételyeinek –, fontos üzenetet hordoz számunkra, amiről nem lenne szabad megfeledkeznünk. Attól még, hogy az okosok egyetértenek valamiben, az nem feltétlenül igaz. Lehet, hogy sokan hisznek benne, és lehet, hogy régóta, de ettől még lehet helytelen. Sőt nagyon helytelen. Ezt ne felejtsük el, különben megint megtörténhet. Aminthogy meg is történt.

Lilla, Mark. The Reckless Mind Intellectuals in Politics. New York: New York Review of Books, 2001. Ez a ragyogó könyv 20. századi filozófusokról szól, és közben arra figyelmeztet, hogy az értelmiségiek hajlamosak „megadni magukat egy eszme csábításának, hagyni, hogy a buzgóság megvakítson és szolgává tegyen bennünket”.

Lindzen, Richard S. „Do Deep Ocean Temperature Records Verify Models?” Geophysical Research Letters 29, no. 0 (2002): 10.1029/2001GL014360. Az óceáni hőmérséklet-változást nem lehet a számítógépes klímamodellek igazolásának tekinteni.

Lindzen, Richard S. „The Press Gets It Wrong: Our Report Doesn't Support the Kyoto Treaty” Wall Street Journal, 11 June 2001. A MIT neves professzorának az esszéje arra hoz fel példát, hogyan torzítja el a média a klímával kapcsolatos jelentéseket. Ebben az esetben az amerikai Tudományos Akadémia klímaváltozás-jelentésének tulajdonítottak olyan mondanivalót, amit az nem tartalmazott. Lindzen egyike volt a jelentés tizenegy szerzőjének. http://opinionjournal.com/editorial/feature.html?id=95000606

Lindzen, R. S., and K. Emanuel. „The Greenhouse Effect.” In Encyclopedia of Global Change, Environmental Change and Human Society. Volume 1. Andrew S. Goudie, ed., New York: Oxford University Press, 2002, pp. 562-66. Mi is voltaképpen az az üvegházhatás, amiről annyit beszélnek, de amit soha senki nem magyaráz meg részletesen? Íme egy rövid, érthető magyarázat.

Liu, J., J. A. Curry, and D. G. Martinson. „Interpretation of Recent Antarctic Sea Ice Variability” Geophysical Research Letters 31 (2004): 10.1029/2003GL018732.

Lomborg, Bjorn. The Skeptical Environmentalist. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2002. Mostanra már sokan ismerik a könyv hátterét: a szerző, egy dán statisztikus, a Green Peace aktivistája elhatározta, hogy megcáfolja az egykori Julian Simon, egy közgazdász azon állítását, hogy a környezeti katasztrófától való félelem alaptalan, és nem hanyatlás van, hanem fejlődés. Lomborg, döbbenetére, azt találta, hogy Simonnak nagyrészt igaza volt. Meggyőző, higgadt hangvételű írásával súlyos csapást mért a dogmára. A könyv megjelenése óta számtalan alattomos támadás érte nyilván azért, mert állításai tudományos módszerekkel kikezdhetetlenek. A viták során Lomborg végig példamutatóan viselkedett; a kritikusairól ugyanezt aligha mondhatnánk el. Külön említést érdemel a Scientific American, minősíthetetlen hozzáállása miatt.

Lovins, Amory B. Soft Energy Paths: Toward a Durable Peace New York: Harper and Row, 1977. Az alternatív energiaforrások hasznosítását szorgalmazó Lovins 1970-ben írta ezt a könyvet a Föld Barátainak, a nukleáris energia ellen szállva síkra. Írása fontos momentum volt abban az eseménysorozatban, amely végül az európaitól eltérő energiagazdálkodási pályára állította az Egyesült Államokat. Lovins fizikus, MacArthur ösztöndíjas.

McKendry, Ian G. „Applied Climatology” Progress in Physical Geography 27, no. 4 (2003): 597-606. „A legújabb tanulmányok megállapítják, hogy a »városi tényező« eltávolítása a hosszú távú éghajlati adatsorokból (a fokozott üvegházhatás mértékének megállapításához) túlzott leegyszerűsítése a dolgoknak.”

Manes, Christopher. Green Rage: Radical Environmentalism and the Unmaking of Civilization. Boston: Little Brown, 1990. Nem szabad kihagyni!

Man's Impact on the Global Environment, Assessments and Recommendations for Action, Report of the Study of Critical Environmental Problems (SCEP). Cambridge, Mass.: MIT Press, 1970. Az írás 370 ppm szén-dioxid-koncentrációt és ebből adódóan 0,5 °C felszíni hőmérséklet-emelkedést jósol 2000-re. A megvalósult értékék 360 ppm, ill. 0,3 °C voltak, ami sokkal pontosabb, mint a tizenöt évvel később, sokkal nagyobb számítógépes kapacitással végzett előrejelzések eredményei.

Marlar, Richard A., et al. „Biochemical evidence of cannibalism at a prehistoric Puebloan site in southwestern Colorado.” Nature 407, 74078, 7 Sept. 2000.

Martin, Paul S. „Prehistoric Overkill: The Global Model.” In Quaternary Functions: A Prehistoric Revolution. Paul S. Martin and Richard G. Klein, eds. Tucson, Ariz.: University of Arizona Press, 1984, 354-403.

Mason, Betsy „African Ice Under Wraps.” Nature online publication, 24 November 2003.

Matthews, Robert A. J. „Facts versus factions: The use and abuse of subjectivity in scientific research.” In Morris, Rethinking Risk, pp. 247-82. Egy fizikus, aki azért neheztel a „tudományos közösségre, mert az semmit sem tesz a standard statisztikai módszerek hiányosságai és az ebből eredő károk ellen”. A könyvben található egy impozáns lista is olyan tudományos felfedezésekről, amelyeket a kutatók kollégáik előítéletessége miatt nem publikálhattak. Ennyit a tudósok közti konszenzusról.

Meadows, Donella H., Dennis L. Meadows, Jorgen Randers, and William W Behrens III. The Limits to Growth: A Report for the Club of Rome's Project on the Predicament of Mankind. New York: New American Library, 1972. Kár, hogy nem adták újra ki ezt a könyvet, mert a maga idejében olyan nagy hatása volt, hogy mondhatni, ez adta meg az alaphangot az elkövetkezőknek. Azért lenne érdemes most elolvasni, hogy láthassuk, milyen primitív technikákkal igyekeztek felmérni akkoriban a Föld állapotát, és mennyire merészek voltak a jövő trendjeinek a megállapításakor. Nem egy diagramnak még tengelye sincs, így nem több egy élelmetes zegzugos vonalnál. Emlékezetes továbbá hisztérikus hangvétele is. A végkövetkeztetése: „Példátlan mértékű közös nemzetközi fellépést és hosszú távú, előrelátó tervezést kíván... tekintet nélkül az emberek vallására, országuk gazdasági rendszerére és fejlettségére... az érdekek megváltozása fogja jellemezni az egyedek szintjén, mind nemzetközi és világszinten.” És így tovább.

Medvedev, Zhores A. The Rise and Fall of T. D. Lysenko. New York: Columbia University Press, 1969. Rendkívül nehéz olvasmány

Michaels, Patrick J., and Robert C. Balling, Jr. The Satanic Gases: Clearing the Air about Global Warming. Washington, DC: Cato, 2000. Kétkedés, jó humor és érthető stílus, remek diagramokkal fűszerezve. A Cato Intézet egy szabadpiacot támogató, liberális szervezet.

Morris, Julian, ed. Rethinking Risk and the Precautionary Principle. Oxford, UK: Butterworth/Heinemann, 2000. Átfogó kritika, amely olyan témákat ölel fel, mint például az, hogy miként árthat az elővigyázatossági elv a gyermekek fejlődésének.

Nye, David E. Consuming Power, Cambridge, Mass.: MIT Press, 1998. Amerika egy főre eső áramfogyasztása nagyobb, mint bármelyik másik országé. Nye, az amerikai technika egyik legismertebb szakértője, feltűnően más következtetéseket von le, mint a témában kevésbé járatosak, és kíméletlenül támadja azokat, akik a technika determinisztikus voltáról beszélnek. Az IPCC „forgatókönyvek” következményeiről is megtudhatunk egyet s mást.

Oleary, Rosemary, Robert F. Durant, Daniel J. Fiorino, and Paul S. Weiland. Managing for the Environment: Understanding the Legal, Organizational, and Policy Challenger. New York: Wiley and Sons, 1999 Egy hiánypótló mű, de túl sokat akar elmondani túl kevés szóban.

Ordover, Nancy American Eugenics: Race, QueerAnatomy, and the Science of Nationalism. Minneapolis, Minn.: University of Minnesota Press, 2003. Lenyűgöző tartalom, zavarba ejtő szerkezet. Nehéz olvasni, de nem ismer megalkuvást. A szerző mind a jobb-, mind a baloldalt bűnösnek tartja az eugenetikai mozgalomért, és nem csak a múltra érti ezt.

Pagels, Heinz R. The Dreams of Reason: Computers and the Rise of the Sciences of Complexity. New York: Simon and Schuster, 1988. A bonyolultság tanulmányozása igazi forradalmat jelentett a tudományban, de már jó régen volt. Ez a szórakoztató könyv is már tizenhat éves, még akkor írták, amikor ez a forradalom új volt és izgalmas. Az ember azt hinné, tizenhat év bőségesen elegendő ahhoz, hogy az érintettek megértsék a bonyolultság és a nemlineáris dinamika elvét, de a jelek szerint a környezetvédő aktivistáknak ehhez jóval több időre van szükségük.

Park, Robert. Voodoo Science: The Road from Foolishness to Fraud. New York: Oxford University Press, 2000. A szerző fizikaprofesszor és az Amerikai Fizikustársaság igazgatója. A könyvnek különösen érdekfeszítő az a része, amely a „halálos áramokat” taglalja. Park (kétkedőként) maga is részt vett az elektromágneses mezők, elektromos vezetékek és a rák kapcsolatát firtató vitában.

Parkinson, C. L. „Trends in the Length of the Southern Ocean Sea-Ice Season, 1979-99.” Annals of Glaciology 34 (2002): 4350.

Parsons, Michael L. Global Warming: The Truth Behind the Myth, New York: Plenum, 1995. Egy orvosprofesszor elemzi az adatokat a szkeptikus kívülálló szemével.

Pearce, Fred, „Africans go back to the land as plants reclaim the desert.” New Scientist 175 (21 September 2002): 4-5.

Penn and Teller. Bullshit! Show-sorozat. Elmés, szórakoztató támadások a begyepesedett gondolkodás és a „szent” témák ellen. Az a rész, amelyikben egy fiatal nő aláírásokat gyűjt környezetvédőktől a „dihidrogén-monoxid” (közismert nevén víz) betiltása ellen, különösen mulatságos. „A dihidrogén-monoxid – magyarázza – megtalálható a tavainkban és a folyóinkban, rajta marad a gyümölcsökön és a zöldségeken, amikor megmossuk őket, és verejtékezést okoz...” És az emberek aláírták. Egy másik, az újrafelhasználással foglalkozó epizód a gyakorlat előnyeire és buktatóira világít rá.

Pepper, David. Modern Environmentalism: An Introduction. London: Routledge, 1996. A környezetvédelemben uralkodó nézetek sokféleségét vizsgálja a szimpatizáns szemével. Douglas és Wildavsky munkájával együtt arra keresi a választ, hogy miért vallanak különböző, egymással összeférhetetlen nézeteket az egyes csoportok, és miért valószínűtlen az, hogy valaha is kompromisszumra jutnak. Azt is megtudhatjuk belőle, hogy a környezetvédelem a társadalom struktúrájában is változásokat tart szükségesnek. A szerző földrajzprofesszor, de az íráshoz is jól ért.

Petit, J. R., J. Jouzel, D. Raynaud, N. I. Barkov, J.-M. Barnola, I. Basile, M. Bender, J. Chappellaz, M. Davis, G. Delaygue, M. Delmotte, V. M. Kotlyakov, M. Legrand, V. Y. Lipenkov, C. Lorius, L. Pepin, C. Ritz, E. Saltzman, and M. Stievenard. „1999 Climate and atmospheric history of the past 420,000 years from the Vostok ice core, Antaretica.” Nature 399: 429-36.

Pielou, E. C. After the Ice Age: The Return of Life to Glaciated North America. Chicago: University of Chicago Press, 1991. Remek könyv, a maga nemében modellértékű. Elmagyarázza, hogyan tért vissza az élet, miután a jégtakaró húszezer éwel ezelőtt visszavonult, és közben a tudósok adatelemzési módszereibe is betekintést nyújt. Egyben emlékeztet minket arra, milyen drámai változásokon ment keresztül a bolygónk a geológiai közelmúltban.

Ponte, Lowell. The Cooling. Englewood, N. J.: Prentice-Hall, 1972. Egy dicsőített könyv az 1970-es évekből. A borító azt kérdezi: „Máris elkezdődött volna a jégkorszak? Túlélhetjük?” Az egyik fejezet azt taglalja, hogyan kellene módosítani az éghajlatot, hogy megelőzzük a további lehűlést. Egy jellemző részlet: „Egyszerűen nem engedhetjük meg magunknak azt a luxust, hogy figyelmen kívül hagyjuk. A tétlenség hatalmas kockázatot rejt magában. Azok a tudósok, akik azt mondják, hogy egy bizonytalan éghajlatú [azaz nehezen előrejelezhető] periódus következik, felelőtlenül cselekszenek. Az éghajlatromlásra utaló jelek túl nyilvánvalóak ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyjuk őket.” (237. o.)

Pritchard, James A. Preserving Yellowstone's Natural Conditions: Science and the Perception of Natur Lincoln, Neh: Universityof Nebraska Press, 1999 Balance of evidence that elk have changed habitat. Also the nonequilibrium paradigm.

Pronin, Emily, Carolyn Puccio, and Lee Rosh. „Understanding Misunderstanding: Social Psychological Perspectives.” In Gilovitch, et al., pp. 636-65. Miért szeret az ember ellentmondani?

Rasool, S. I., and S. H. Schneider. „Atmospheric Carbon Dioxide and Aerosols: Effeets of Large Increases on Global Climate.” Science (11 July 1971): 138-41. Itt is arról értesülhetünk, hogy az 1970-es évek kutatásai szerint az ember klímamódosító hatása nem felmelegedéshez, hanem lehűléshez vezet. „Az aeroszol mennyiségének mindössze négyszeresre való emelkedése elegendő ahhoz, hogy a felszíni hőmérséklet 3,5 °K-nel csökkenjen... ami mai tudásunk szerint már kiválthat egy jégkorszakot.”

Raub, W. D., A. Post, C. S. Brown, and M. E Meier. „Perennial ice masses of the Sierra Nevada, California.” Proceedings of the Intemational Assoc. of Hydrological Science, no. 126 (1980): 33-34. Idézve: Guyton, 1998.

Reference Manual on Scientific Evidence, Federal Judicial Center. Washington, DC: US Government Printing Office, 1994. Hosszú évek sorozatos visszaélései után az Egyesült Államok Szövetségi Bírósága végre kijelölte mindazon kritériumokat, melyeknek teljesülniük kell ahhoz, hogy egy tudományos bizonyítékot el lehessen fogadni. A kötet 634 oldalra rúg.

Reiter, Paul, Christopher J. Tomas, Peter M. Atkinson, Simon I. Hay, Sarah E. Randolph, David J. Rogers, G. Dennis Shanks, Robert W Snow, and Andrew Spielman. „Global Warming and Malaria: A Call for Accuracy” Lancet 4, no. 1 (June 2004).

Rice, Glen E., and Steven A. LeBlane, eds. Deadly Landscape, Salt Lake City, Utah: University of Utah Press, 2001. Újabb bizonyítékok a rég múlt idők emberének brutalitására.

Roberts, Leslie R. „Counting on Science at EPA.” Science 249 (10 August 1990): 616-18. Megtudhatjuk, hogyan rangsorolja az EPA a kockázatokat. Lényegében azt teszi, amit a nyilvánosság elvár tőle, és nem azt, amit a szakértői javasolnak. Kétélű dolog.

Roszak, Theodore. The voice of the Earth. New York: Simon and Schuster, 1992. Roszak gyakran áll új társadalmi mozgalmak élére. Itt az ökológia és a pszichológia keverékébe enged bepillantást. Ez az egyveleg azóta elterjedtté vált, annak dacára, hogy pusztán megérzésekre épít, nélkülözve minden objektív alapot. Az ökopszichológia valóságos vezércsillaggá vált sok ember, különösen a tudományos képzettséggel nem rendelkezők számára. Véleményem szerint a mozgalom a társadalmi elégedetlenséget vetíti ki a természetre, amely bonyolultsága miatt tökéletes „képernyőnek” bizonyul. Emlékezzünk vissza Richard Feynman szavaira: „Tapasztalatok egész sorából tanulhattuk meg, hogy a természet alakulását megjósolni nem lehet.”

Russell, Jeffrey B. A History of Witchcraft, Sorcerers, Heretics and Pagans, London: Thames and Hudson Ltd., 1980. Hogy el ne felejtsük.

Salzman, Jason. Making the News: A Guide for Activists and Non-Profits. Boulder, Col.: Westview Press, 2003.

Santer, B. D., K. E. Taylor, T. M. L. Wigley, T. C. Johns, P. D. Jones, D. J. Karoly, J. F. B. Mitchell, A. H. Oort, J. E. Penner, V. Ramaswamy, M. D. Schwarzkopf, R. J. Stouffer, and S. Tett. „A Search for Human Influences on the Thermal Structure of the Atmosphere.” Nature 382 (4 July 1996): 396. „Az lehet, hogy [a szabad légkör hőmérséklet-változása] részben az emberi tevékenység eredménye, de sok a bizonytalanság, különösen a természetes változékonyságot nehéz megbecsülni.” Egy évvel az IPCC 1995-ös kijelentése után, mely szerint az emberi tevékenység észrevehető változásokat okozott az éghajlatban, ezek az emberek, akik szintén tagjai az IPCC-nek, óvatosságra intenek az efféle állításokat illetően.

Schullery, Paul. Searching for Yellowstone: Ecology and Wonder in the Last Wilderness. New York: Houghton Mifflin, 1997. A szerző sokáig az Erdészeti Szolgálat alkalmazottja volt, ezért nagyobb jóindulattal közelít a Yellowstone-ban történt eseményekhez, mint mások.

Scott, James C. Seeing Like a State: How Certain Schemes to Improve the Human Condition Have Failed. New Haven, Conn.: Yale University Press, 1998. Ez rendkívül eredeti könyv bemutatja, milyen ritkán tud újat felmutatni érdekek által motivált kutató.

Shrader-Frechette, K. S. Risk and Rationality: Philosophical Foundations for Populist Reforms. Berkeley, Calif.: University of California Press, 1991.

Singer, S. Fred. Hot Talk, Cold Science: Global Warming's Unfinished Debate. Oakland, Calif.: Independent Institute, 1998. Singer a globális felmelegedés elméletében kételkedők egyik legaktívabb képviselője. A nyugdíjas környezettudomány-professzor számos állami funkciót töltött be pályafutása során. Igazgatója volt a Meteorológiai Műholdszolgálatnak, majd a Légkör- és Űrkutatási Központnak. Kritikusai, mivel tudását és tájékozottságát nem kérdőjelezhetik meg, „flúgos professzorként” próbálják lejáratni. A könyv mindössze hetvenkét oldal, az olvasó döntse el önmaga, hogy kinek hisz.

Slovic, Paul, ed. The Perception of Risk. London: Earthscan, 2000. Slovic szerint a politikának aktívan foglalkoznia kell a népesség félelmeivel, és igazodnia kell azokhoz. Én úgy vélem, sokkal inkább a nevelésnek a feladata megoldani ezt a problémát.

Stott, Philip, and Sian Sullivan, eds. Political Ecology: Science, Myth and Power. London: Arnold, 2000. Afrikára koncentrál. Stott most már nyugdíjas, és egy szórakoztató szkeptikus blogot szerkeszt.

Streutker, D. R. „Satellite-measured growth of the urban heat island of Houston, Texas.” Remote Sensing of Environment 85 (2003): 282-89 „1987 és 1999 között a houstoni hősziget éjszakai felszíni középhőmérséklete 0,82 ±0,10 °C-ot nőtt.”

Sunstein, Cass R. Risk and Reason: Safety, Law, and the Environment. New York: Cambridge University Press, 2002. Egy jogászprofesszor a költséghatékonyság szempontjából elemzi a környezetvédelem kérdéseit, és arra következtet, hogy új mechanizmusokra van szükség, ha meg akarunk szabadulni a jelenlegi „hisztéria és hanyagság” kettősétől – azaz attól a gyakorlattól, hogy agresszívan szabályozunk jelentéktelen problémákat, miközben ügyet sem vetünk azoknál jóval komolyabbakra. Az arzénszintekről értekező fejezet különösen tanulságos azok számra, akik tudni szeretnék, milyen nehézségekkel kell szembenéznie a racionális szabályozásnak egy politika uralta világban.

Sutherland, S. K., and W. R. Lane. „Toxins and mode of envenomation of the common ringed or blue-banded octopus.” Medical Journal Australia 1 (1969): 893-98.

Tengs, Tammo O., Miriam E. Adams, Joseph S. Plitskin, Dana Gelb Safran, Joanna E. Siegel, Milton C. Weinstein, and John D. Graham. „Five hundred life-saving interventions and their cost effectiveness.” Risk Analysis 15, no. 3 (1995): 369-90. Egyesek szerint a Harvard Közegészségügyi Iskola jobboldali intézmény, de ezt a megdöbbentően tanulságos költségelemzési tanulmányt mégse vonta kétségbe senki. Megállapítja, hogy a szabályozások számottevő része vagy felesleges, vagy pazarló.

Thomas, Keith. Man and the Natural World: Changing Attitudes in England 1500-1800. New York: Oxford University Press, 1983. Divat-e a környezetvédelem? Thomas szerint az élettől nem félni kell, hanem élvezni kell azt.

Thompson, D. W J., and S. Solomon. „Interpretation of Recent Southern Hemisphere Climate Change.” Science 296 (2002): 895-99

Tommasi, Mariann, and Kathryn Lerulli, eds. The New Economics of Human Behavior. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1995. 508-509

US Congress. Final Report of the Advisory Committee on Weather Control. United States Congress. Hawaii: University Press of the Pacific, 2003.

Victor, David G. „Climate of Doubt: The imminent collapse of the Kyoto Protocol on global warming may be a blessing in disguise. The treaty's architecture is fatally flawed.” The Sciences (Spring 2001): 18-23. Victor a Külkapcsolatok Tanácsának a tagja, és támogatja a szénkibocsátás ellenőrzését, de úgy véli, hogy „a kiotói folyamat nem vezet sehova”.

Viscusi, Kip. Fatal Tradeoffs: Public and Private Responsibilities for Risk. New York: Oxford University Press, 1992. Érdemes a III. résszel kezdeni.

Viscusi, Kip. Rational Risk Policy. Oxford: Clarendon, 1998. A szerző a Har vard Egyetem közgazdaságtan-professzora.

Vyas, N. K., M. K. Dash, S. M. Bhandari, N. Khare, A. Mitra, and P. C. Pandey „On the Secular Trends in Sea Ice Extent over the Antarctic Region Based on OCEANSAT-1 MSMR Observations.” International Journal of Remote Sensing 24 (2003): 2277-87.

Wallack, Lawrence, Katie Woodruff, Lori Dorfman, and Iris Diaz. News for a Change: An Advocate's Guide to Working with the Media. London: Sage Publications, 1999.

Weart, Spencer R. The Discovery of Global alarming. Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 2003.

West, Darrell M. The Rise and Fall of the Media Establishment. New York: Bedford/St. Martin's Press, 2001.

White, Geoffrey M. Identity Through History: Living Stories in a Solomon Islands Society. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1991.

Wigley, Tom. „Global alarming Protocol: CO_2, CH_4 and climate implications.” Geophysical Research Letters 25, no. 13 (1 July 1998): 2285-88.

Wildavsky, Aaron. But Is It True? A Citizen's Guide to Environmental Health and Safety Issues. Cambridge: Harvard University Press, 1995. A Berkeley állam- és társadalomtudomány professzora diákjaival olyan elhíresült környezetvédelmi ügyeket elemeztetett, mint a DDT és Alar-ügy, a Love-csatorna, az azbeszt, az ózonlyuk, a globális felmelegedés, a savas esők. Wildavsky arra a következtetésre jut, hogy a problémák többsége vagy nem volt valós, vagy eltúlozták.

Wildavsky, Aaron. Searching for Safety. New Brunswick, N. J.: Transaction, 1988. Mit tegyünk, ha szeretnénk biztonságban élni egy iparosodott társadalomban? A szerző a lehetőségeket kutatja humoros hangvételű írásában. Wildavsky úgy véli, hogy hasznosabb rugalmasnak lenni, mint túlzott elvárásokat támasztani, és hogy az olyan elvek, mint például az elővigyázatossági elv, az elitnek kedveznek a szegényebb tömegekkel szemben.

Winsor, P. „Arctic Sea Ice Thickness Remained Constant During the 1990's.” Geophysical Research Letters 28, no. 6 (March 2001): 10391.

JEGYZETEK:

1. Environmental Protection Agency, EPA. (angol)

2. International Data Environmental Consortium. (angol)

3. A toll erősebb a kardnál. (latin)

4. Mid-Ocean Relay Network. (angol)

5. National Earthquake Information Center. (angol)

6. Rain Forest Disease Foundation. (angol)

7. P. Chylek, et al. 2004, „Global warming and the Greenland ice sheet”, Climatic Change 63, 201-21. „1940 óta... az adatok lehűlésről tanúskodnak... A grönlandi jégpáncél és a part menti régiók nem követik a globális felmelegedési trendet.”

8. És így tovább (izlandi)

9. National Security Intelligence Agency (angol)

10. Massachussetts Institute of Technology.

11. United States Historical Climatology Network – az Egyesült Államok Történeti Klimatológiai Hálózata. (angol)

12. University of California, Los Angeles – a Kaliforniai Egyetem. (angol)

13. A grafikonokat a következő források adattáblázatai alapján generáltuk: GISS (Columbia); CRU (Kelet-Anglia); GHCN és USHCN (Oak Ridge). Lásd a II. mellékletet.

14. D. M. Etheridge, et al., 1996, „Natural and anthropogenic changes in atmospheric CO_2 over the last 1,000 years from air in Antarctic ice and firm”, Journal of Geophysical Research 101 (1996):4115-28.

15. Bostoni városrész. (A ford.)

16. Fiókos szekrény (A ford.)

17. Taser – egy elektródkilövő sokkoló márkaneve. (A ford.)

18. Environmental Liberation Front. (angol)

19. Kb. -32 °C. (A ford.)

20. Kb. 73 kg. (A ford.)

21. Kb. 62 kg. (A ford.)

22. Intergovernment Panel on Climate Change – IPCC. (angol)

23. James E. Hansen, Makiko Sato, Andrew Lacis, Reto Ruedy, Ina Tegen, and Elaine Matthews, „Climate Forcings in the Industrial Era”, Proceedings of the National Academy of Sciences 95 (October 1998): 12753-58.

24. IPCC. Climate Change 2001: The Scientific Basis. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2001, 774. o.: „A klímakutatásban és -modellezésben [sic!] be kell látnunk, hogy egy csatolt nemlineáris kaotikus rendszerrel van dolgunk, minélfogva lehetetlen hosszú távú előrejelzésekbe bocsátkozni a klíma állapotváltozásait illetően.” Lásd még: IPCC. Climate Change 1995: The Science of Climate Change, 330. a: „A hosszú távon természetes klímaingadozás továbbra is problémát fog jelenteni a CO_2 klímamódosító hatásának elemzésében és kimutatásában.”

25. C. Landsea, et al, 2000, „How Much Skill Was There in Forecasting the Very Strong 1997-98 El Niño?” Bulletin of the American Meteorological Society 81: 2107-19 „...az embernek kevésbé van oka hinni az antropogén globális felmelegedéssel foglalkozó tanulmányokban, mivel képtelenek előre jelezni az El Niñót... az ENSO prognózisában elért sikereket túlbecsülték (néha drámaian), és tévesen alkalmazták más területeken.” [ENSO – El Niño South Oscillation. (A ford.)]

26. Centers for Disease Control – Betegségmegelőzési Központ. (angol)

27. Natural Resources Defense Council – Nemzeti Erőforrásokat Védő Tanács.

28. Egy egykori arizonai, tombstone-i béristálló neve. A mögötte található üres telken játszódott le a Wyatt Earp nevével fémjelzett, hírhedt tűzpárbaj. (A ford.)

29. R. Böhm, „Urban bias in temperatere time series – a case study for the city of Vienna, Austria”, Climatic Change 38, (1998): 113-118. Ian G. McKendry, „Applied Climatology”, Progress in Physical Geography 27,4 (2003): 597-606. „Az Amerikai Egyesült Államokban alkalmazott lélekszám alapú korrekció vélhetően alábecsüli a városi hősziget hatását.”

30. L. Chen, et al., 2003, „Characteristics of the beat island effect in Shanghai and its possible mechanism”, Advances in Atmospheric Sciences 20: 991-1001.

31. D. R. Streutker, „Satellite-measured growth of the urban beat island of Houston, Texas”, Remote Sensing of Environment 85 (2003): 282-289 „1987 és 1999 közt Houston éjszakai felszíni középhőmérséklete 0,82±0,10 °C-ot emelkedett.”

32. Y. Choi, H.-S. Jung, K.-Y. Nam, and W.-T. Kwon, „Adjusting urban bias in the regional mean surface temperature series of South Korea, 1968-99”, Intemational Journal of Climatology 23 (2003): 577-91.

33. http://news.bbc.co.uk/1/hi/in_depth/sci_tech/2002/leicester_2002/2253636.stm. A BBC nem támasztja alá tudományos bizonyítékokkal ezen állítást.

34. LA népessége 14531000, Berkeleyé 6250000, New Yorké 19345000.

35. National Center for Atmospheric Research.

36. Egy tábla felirata Truman amerikai elnök hivatali asztalán. (The buck stops here.)

37. Déli-sark, Mauna Loa: C. D. Keeling, T. P. Whorf, and the Carbon Dioxide Research Group, Scripps Institute of Oceanography (SIO), University of California, La Jolla, CA 92093, U.S.A.; Seychelle-szigetek: Thomas J. Conway, Pieter Tans, Lee S. Waterman, National Oceanic and Atmospheric Administration, Climate Monitoring and Diagnostics Laboratory, 325 Broadway, Boulder CO 80303.
Lásd: http://cdiac.esd.ornl.gov/trends/co2/contents.htm

38. Összefoglalásukat lásd: Ian G. McKendry, 2003, „Applied climatology”, Progress in Physical Geography 27, 4:597-606. „A legújabb tanulmányok megállapítják, hogy a »városi tényező« eltávolítása a hosszú távú éghajlati adatsorokból (a fokozott üvegházhatás mértékének megállapításához) túlzott leegyszerűsítése a dolgoknak.”

39. Alston Chase, In a Dark Wood, 157. o. L. a 404.oldalon is.

40. Fred Pearce, „Africans go back to the land as plants reclaim the desert”, New Scientist 175, 21 September 2002, pp. 4-5. „Afrika sivatagai visszahúzódóban vannak... A műholdas felvételek elemzése... azt mutatja, hogy a dűnék visszavonulóban vannak a Száhel övezetben... A vegetáció száműzi a homokot... egy 6000 kilométeres sávban... Az elemzők szerint a fokozatos zöldülés már az 1980-as évek közepe óta tart, de csak most figyeltek fel rá.”

41. Paul Reitet, et al., „Global warming and malaria: a call for accuracy”, Lancet, 4, no. 1 (June 2004). „Ezeknek az agyonreklámozott jóslatoknak a jelentős része tévhiteken alapul és félrevezető.”

42. 15 Discussion in Lomborg, p. 252.

43. Morjorie L. Reaka-Kudia, et al., Biodiversity II, Understanding and Protecting our Biological Resources, Washington: National Academies Press, 1997. „A biológusok kénytelenek belátni, hogy szinte alig tudunk valamit a bolygónkat benépesítő élő organizmusokról. Már a fajok számának a megállapítására tett kísérletek is sikertelennek bizonyultak.” Myers: „Egyszerűen nem tudhatjuk, hány faj hal ki egy trópusi erdőben, találgatással pedig nem kerülünk közelebb az igazsághoz.”

44. Roger J. Braithwaite, „Glacier mass balance, the first 50 years of international monitoring”, Progress in Physical Geography 26, no. 1 (2002): „Az utóbbi években nem volt globális trendjellegű növekedés a gleccserek olvadásában.”

45. Kaliforniának 497 gleccsere van; Raub, et al., 1980; Guyton: 108 gleccser és 401 kis gleccser, Glaciers of California, p. 115.

46. H. Kieffer, et al., 2000, „New eyes in the sky measure glaciers and ice sheets”, EOS, Transactions, American Geophysical Union 81: 265, 270-71. L. még R. J. Braithwaite and Y. Zhang, „Relationships between interannual variability of glacier mass balance and climate”, Journal of Glaciology 45 (2000): 456-62. 359

47. Betsy Mason, „African Ice Under Wraps”, Nature, 24, November 2003. „Bár csábító lenne a globális felmelegedésre fogni a jégveszteséget, a kutatók úgy vélik, hogy sokkal inkább a hegy lábánál található erdőirtások a ludasok benne.” http://www.nature.com/nsu/031117/031117-8.html. Kaser, et al., „Modern glacier retreat on Kilimanjaro as evidence of climate change: Observations and facts”, Intemational Journal of Climatology 24: (2004): 329-39. „Az utóbbi években a Kilimandzsáró és eltűnőben lévő gleccserei a globális felmelegedés jelképeivé váltak... [de] a jég visszahúzódását nem a léghőmérséklet, hanem más folyamatok okozzák... Valószínű, hogy a 19. század végén bekövetkezett nagymértékű légnedvesség-csökkenés és az azt követő száraz éghajlat a mozgatóerő.”

48. L. pl.: http://www.csr.utexas.edu/gmsl/main.html „Az elmúlt évszázadban a tengerszint emelkedését jellemzően vízmércékkel mért értékek hosszú távú átlagolásával állapították meg. A legfrissebb becslések szerint a globális tengerszint-emelkedés vízmércékre alapozott mértéke 1,6-2,4 mm/év” [vagyis 6-9 hüvelyk évente – MC].

49. Op. cit. A globális tengerszint-emelkedés átlaga a műholdas mérések szerint 3,1 mm/ év az elmúlt évtizedre vonatkozóan, vagy valamivel több mint 12 hüvelyk évszázadonként. Megjegyzendő azonban, hogy a műholdas mérések eredményei ingadoznak. Ezek szerint a Csendes-óceán északi részén emelkedett, míg a déli részén néhány milliméterrel csökkent az elmúlt években.

50. Lomborg, pp. 289-90: az IPCC tengerszint-modelljeinek a pontatlanságáról.

51. L. Henderson-Sellers et al., 1997, „Tropical Cyclones and Global Climate Change: a post-IPCC assessment”, Bulletin of the American Meteorological Society 79:9-38. C. Nicholls Landsea, et al, „Downward Trend in the Frequency of Intense Atlantic Hurricanes during the past five decades”, Geophysical Research Letters 23:527-30. 1996. Az ENSZ Kormányközi Éghajlat-változási Bizottsága szerint „A meteorológiai adatok elemzése nem igazolja a megfigyelést [a rendkívül időjárási események gyakoriságának és hevességének a növekedésével kapcsolatban] egy hosszú távú éghajlatváltozás kontextusában.” IPCC 1995, p. 11. „Általánosságban nincs bizonyíték arra, hogy a rendkívüli időjárási események száma vagy az éghajlat változékonysága globális méretekben nőtt volna a 20. század folyamán...” IPCC, Climate Change 1995. A 2001-es IPCC-jelentésből: „A trópusi és trópuson kívüli viharok esetében” nem figyelhető meg hosszú távú trend, és nincs szisztematikus változás „a tornádók, a villámlások, a jégesők gyakoriságában” sem. Executive Summary, p. 2. További értekezésekért l. Lomborg, p. 292 is.

52. Richard Feynman: „A tudomány nem más, mint a felismerés, hogy nem szabad becsapnunk önmagunkat.” 360-361

53. Lomborg, p. 292.

54. Stanley A. Changnon, 1999: „Impacts of 1997-98 El Niño-Generated Weather in the United States”, Bulletin of the American Meteorological Society 80, no. 9: pp. 1819-28. „A nettó nemzetgazdasági mérleg meglepően pozitív volt... a közvetlen veszteségek értéke 4 milliárd dollár körül alakult, míg a nyereség mintegy 19 milliárdra rúgott.”

55. Lásd S. K. Sutlterland, et al., „Toxins and mode of envenomation of the common ringed or blue-banded octopus”, Med. J. Aust. 1 (1969): 893-98. L. még H. Flecker, et al., „Fatal bite from octopus”, Med. J. Aust. 2 (1955): 329-31, 374, 375

56. University of Southern California – Dél-kaliforniai Egyetem.

57. A Fehér Ház Tudományos Irodája ennyire becsülte a pánik, az ingatlanok elértéktelenedése és az elektromos vezetékek áthelyezése okozta károkat, illetve költségeket. Citálva: Park, Voodoo Science, 161. o. (Park a vita egyik résztvevője volt.)

58. Az „inkább semmit se tégy, ha nem vagy biztos, hogy nem ártasz vele” elve. (A ford.)

59. A Nature a 22. (2003. októberi) számában, a 395-741. oldalakon azt írja, hogy ha Oroszország is aláírja a szerződést, az a hőmérsékletre -0,02 °C értékű hatást gyakorolhat 2050-ig. Az IPCC modelljei ennél többet ígérnek, de egyik sem haladja meg a 0,15 °C-ot. Lomborg, p. 302. Wigley, 1998: „A globális felmelegedés csökkentése alacsony 0,08-2,8 °C értékű”.

60. Martin Hoffert, et al., „Advanced Technology Paths to Global Climate Stability: Energy for a Greenhouse Planet”, Science 298 (Nov 1, 2002): 981-87: „Nem létezik olyan energiaforrás, amellyel üvegházhatástól mentesen lehetne biztosítani a mai energiafogyasztás 100-300%-át.”

61. Kb. 900-1400 m²

62. Kb. 81 m²

63. Egyes becslések ezt a számot 30 millióra teszik.

64. A DDT kérdés teljes köri tárgyalását l. Wildavsky 1994, pp. 55-80.

65. Sweeney Bizottság, 1972. ápr. 25: „A DDT nem okoz rákot az embernél.” Ruckelshaus két hónappal később betiltotta, mondván, hogy a DDT „növeli a rákos megbetegedések kockázatát” az embernél. Sweeney jelentését még csak nem is olvasta.

66. Hayes, 1969.

67. John Noble Wilford, „A DDT utódja által okozott halálesetek aggodalmat keltenek”, New York Times, 21 August 1970, p. 1; Wildavsky 1996, p. 73.

68. Ügyhivatkozások, Sunstein, pp. 200-1.

69. Lásd a Harvard Kockázatelemző Központ tanulmányát: Tengs, et al., 1995. A teljes változatot lásd Lomborg, 338. v: „Amikor nem veszünk tudomást a környezettel kapcsolatos döntésünk költségeiről... más területeken... voltaképpen statisztikai gyilkosságokat követünk el.” Évi 60 ezer főre teszi az elkerülhető halálesetek számát egyedül az Egyesült Államokban.

70. William Arens, The Man-Eating Myth.

71. Kannibalizmus az amerikai délnyugaton: http://www:nature.com/nature/fow/000907.html; Richard A. Marlar, Leonard L. Banks, Brian R. Billman, Patricia M. Lambert, and Jennifer Marlar, „Biochemical evidence of cannibalism at a prehistoric Puebloan site in southwestern Colorado”, Narure 407, 74078 (7 Sept. 2000). Az angliai kelták közt: http://www.bris.ac.uk/Depts/Info-Office/news/archivE/cannibal.htm. A Neander-völgyiek között: http://news.bbc.co.uk/1/hi/sci/tech/462048.stm; ugyanerről a témáról: Jared M. Diamond, „Archeology, talk of cannibalism” („A kannibalizmus cáfolhatatlan bizonyítékára bukkantak egy 900 éves településen az Egyesült Államok délnyugati részében. Miért tagadják egyesek, hogy sok társadalomban elfogadott dolog volt a kannibalizmus?”).

72. Ausztrál futballcsapat. (A ford.)

73. Disaster Assistance Response Team-Katasztrófavédelmi Csoport.

74. Thomas Robert Malthus (1766-1834) – a túlnépesedés és a nyomor kapcsolatát tanulmányozta. (A ford.)

75. Kis- és nagybetűkre vigyázni! (A ford.)

Tartalom

- BEVEZETÉS

- I. AKAMAI

- PARIS NORD

- PAHANG

- SHAD THAMES

- TOKIÓ

- VANCOUVER

- STANGFEDLIS

- LOS ANGELES FELÉ

- LOS ANGELES

- BEVERLY HILLS

- CENTURY CITY

- CULVER CITY

- VANUTU-TEAM

- VANUTU-TEAM

- CULVER CITY

- BEVERLY HILLS

- CENTURY CITY

- VANCOUVER

- CENTURY CITY

- BEVERLY HILLS

- CENTURY CITY

- SAN FRANCISCO FELÉ

- SAN FRANCISCO

- POINT MOODY

- LOS ANGELES FELÉ

- NYUGAT LOS ANGELES

- HOLMBY HILLS

- BEVERLY HILLS

- HOLMBY HILLS

- HOLMBY HILLS

- II. TERROR

- PUNTA ARENAS FELÉ

- PUNTA ARENAS FELÉ

- A WEDDELL-ÁLLOMÁS FELÉ

- WEDDELL-ÁLLOMÁS

- NYÍRÁSI ZÓNA

- A BREWSTER-TÁBOR

- A WEDDELL-ÁLLOMÁS FELÉ

- NYÍRÁSI ZÓNA

- NYÍRÁSI ZÓNA

- WEDDELL-ÁLLOMÁS

- WEDDELL-ÁLLOMÁS

- ÚTON

- LOS ANGELES FELÉ

- LOS ANGELES FELÉ

- III. RÓZSÁK

- LOS ANGELES

- CENTURY CITY

- LOS ANGELES

- IV. VILLÁM

- COMMERCE CITY

- BEVERLY HILLS

- BEVERLY HILLS

- V. KÍGYÓ

- DIABLO

- FLACSTAFF

- MCKINLEY PARK

- AURORAVILLE

- AZ ERDŐBEN

- MCKINLEY

- AURORAVILLE

- FLAGSTAFF

- LOS ANGELES FELÉ

- VAN NUYS

- CULVER CITY

- CULVER CITY

- CULVER CITY

- SEQUOIA

- SAN FRANCISCO

- OAKLAND

- LOS ANGELES FELÉ

- VAN NUYS

- VI. KÉK

- BEVERLY HILLS

- BRENTWOOD

- WESTWOOD

- SANTA MONICA

- SANTA MONICA

- SANTA MONICA

- 405-ÖS AUTÓPÁLYA

- ÚTON

- GAREDA FELÉ

- GAREDA FELÉ

- VII. A FOGADALOM-ÖBÖL

- GAREDA

- A FOGADALOM-ÖBÖL FELÉ

- FOGADALOM-ÖBÖL

- PAVUTU

- PAVUTU

- PAVUTU

- FOGADALOM-ÖBÖL

- FOGADALOM-ÖBÖL

- CSENDES-ÓCEÁNI MEDENCE

- A SZERZŐ ÜZENETE

- I. FÜGGELÉK

- II. FÜGGELÉK

- IRODALOM