ALFRED HITCHCOCK

Friss virágok

HUNGALIBRI KIADÓ

Budapest

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alfred Hitchcock

Stories to Stay Awake By

Published by Dell Publishing Co., Inc.. 1971

© Copyright 1971 by Random House, Inc. ©

Hungarian translation: Vallasek Márta

Előszó

A korábban megjelent kötetek bevezetőit legtöbbször így kezdtem:

– Jó estét!

Most azonban nem tehetek így, legalábbis jó lelkiismerettel nem. Úgy gondolom, hogy jelen esetben ez a köszöntés a legkevésbé sem volna megfelelő. Ebben a kötetben csupa olyasmiről olvasnak majd, amitől rossz estéjük lesz. Sőt, egyenesen pocsék. És valószínűleg még rosszabb éjszakájuk. Nem mintha elégedetlenek volnának a kötettel. Akiben kalandvágyó lélek lakozik, mindig is szívesen fogadta az én árumat. Azt, hogy rossz estéjük, és még rosszabb éjszakájuk lesz, úgy értem, hogy virrasztani fognak, vagy ha mégis elaludnának, gyönyörűséges rémálmaik lesznek.

A „gyönyörűséges rémálom” lehetetlen kifejezésnek tűnhet, és talán valóban az is. De lehetséges, hogy mégsem az. Az emberi fajhoz tartozó egyedek igen jelentős hányada örömét leli az effajta érzésekben. Tudom. Évek hosszú során át megélhetési forrásom, és egyben szórakozásom is az volt, hogy igyekeztem kielégíteni a borzongásra áhítozókat. Természetesen ugyanígy álmatlanságot okozhat az is, ha közvetlenül lefekvés előtt nagy mennyiségű savanyúságot, fagylaltot, kaviárt, és sózott füstölt húst eszünk. Elég egy pillantást vetniük az alakomra, máris levonhatják a következtetést, hogy magam is ezt a módszert alkalmazom.

Erről tehát inkább hallgatok, vagy legalábbis nem ajánlom senkinek. Az előidézett rémálom egyébként is csak múló gyönyört nyújt. Biztosíthatom Önöket, hogy túladagolás esetén, utóhatásként, határozottan rosszul fogják érezni magukat.

Másrészt azt is meg kell mondanom, hogy azoknak a történeteknek, amelyek ebben a kötetben sorakoznak, ilyen mellékhatásuk nincsen. Lehet, hogy valóban ébren tartják majd Önöket. Lehet, hogy a hideg futkorász majd a hátukon. Lehet, hogy reszketni fognak. De később mégis szívesen emlékeznek majd rájuk. Nem tudom biztosan, mi ennek az oka. Azt mondják, hogy mi emberek valami őskori ragadozó szörnyeteg leszármazottai vagyunk. Lehet, hogy így van. Nem vagyok antropológus. De azt tudom, hogy most a húszadik században, ha valaki kívül akar maradni a börtön kapuján, akkor valami civilizált módot kell találnia arra, hogy primitív ösztöneit kielégíthesse. Szerintem ennek a legcivilizáltabb módja az olvasás. Ez a könyv is ezt a célt szolgálja.

Egyszóval, ha Ön félénk lélek, keresse a könyvtárban a Bobbsey ikreket. De ha örömét leli a szívdobogtató izgalmakban, akkor zárja be az ajtót, csukja be az ablakot, és kezdhetjük.

Alfred Hitchcock

Egy sikeres küldetés

WILLIAM ARDEN

A honvédelmi miniszter háttal állt, szemben a falon függő nagy térképpel.

– Támadni fognak – mondta. – Ha nem tudjuk meg pontosan, hogy hol tárolják a lőszert, az élelmet és az üzemanyagot, semmit sem tehetünk ellenük.

A miniszter megfordult. Aprócska ember volt, kemény pillantású, szürke szemei nélkül kerek arca akár kedvesnek is tűnhetett volna. Ezek a hideg szemek most végigmérték a szobában tartózkodó két embert.

– Az adatokat bizonyára a főhadiszálláson őrzik – mondta a magas gyalogsági kapitány.

– Így van. A beépített emberünk pontosan tudja, hogy hol.

– Miért nem szerzi meg ő az adatokat, miniszter úr? – kérdezte a nő.

– Mert nem tud bejutni az épületbe. Abban a szerepben, amelyet játszik, ez lehetetlen, és számunkra fontos, hogy megmaradjon a jelenlegi helyzetben. Más beépített emberünk nincs a főhadiszálláson. Időnk sincs arra, hogy még valakit beépítsünk. Csakis egyszeri akciókról lehet szó. Meg kell szerezni az adatokat, és vissza is kell vinni őket.

A nő alig észrevehetően elsápadt. Tiszti egyenruhája ellenére majdhogynem kamaszlány volt még. Finom, ovális arca, kicsi orra, nagy, telt ajka és kreol bőre volt. Három éve szolgált a hadseregben, és négy embert szúrt már le az éjszaka leple alatt.

A magas férfi biccentett.

– Mikor indulunk?

Halk hangon, enyhe idegen hangsúllyal beszélt. Sovány, napbarnított arcán hosszú sebhely húzódott végig. Bal kezének középső ujja hiányzott.

– Tíz percen belül, kapitány. Az irataik készen vannak – válaszolta a miniszter. – Ön, Hareet kapitány, amerikai autóügynök, aki most éppen vakációzik, de közben az üzletet sem hanyagolja el. Azért esett önre a választás, mert van tapasztalata, amerikai hangsúllyal beszéli az angolt, és jól tud arabul. Az arcvonásai alapján akár arab is lehetne, ismeri a hadseregüket, meg a várost is.

Hareet kapitány bólintott.

– Igenis, uram.

A miniszter a nőhöz fordult.

– Greta, maga lesz a feleség. Santa Barbarában laknak, Kaliforniában. A helyet ismeri, speciális tájnyelvi ismeretre nincs szüksége, a hétköznapi amerikai beszédmodor is megteszi. Tud annyira arabul, hogy kényszerhelyzetben megszólaljon, de nőként nehéz lesz észrevétlenül beépülni egy arab ország struktúrájába.

– Tudom, uram – válaszolta Greta.

– Önök szeretők? – kérdezte a miniszter.

A kapitány hallgatott. Greta egy pillanatig habozott, azután bólintott.

– Igen, uram. Több, mint egy éve együtt élünk. Korábban is szerettük egymást.

– Helyes. Engem is így informáltak.

– Szükség van ilyen információkra? – kérdezte Hareet kapitány.

– Minden információra szükség van – válaszolta a miniszter. – Ebben az esetben azonban életbevágóan fontos. Önök házaspárként jelennek meg. A férjezetlen nők pedig hajlamosak szemérmes lányként viselkedni a legrosszabb pillanatban. Egyszerűen kiesnek a szerepből. Ahhoz, hogy egy nő úgy tudjon viselkedni, mintha rendszeresen lefeküdne egy férfival, feltétlenül szükséges, hogy ezt valóban gyakran meg is tegye.

– Ejtőernyővel dobnak le minket? – kérdezte Greta.

– Túl tiszta az égbolt. Észrevennék. Elrepülnek Rómába és ott felszállnak egy közönséges kereskedelmi gépre, mint Harry Rogers úr és a felesége Santa Barbarából. A valódi Harry Rogers és a felesége pontosan így utazgatnak Európában és szüntelen megfigyelés alatt állnak.

A miniszter ismét a térkép felé fordult.

– Igazán szeretném, ha időt adhatnánk Önöknek a felkészülésre. Ez sajnos lehetetlen. És az embereink közül csakis önök képesek ezt az akciót azonnal végrehajtani. Még azt sem tudom megmondani, hogyan járjanak el. Csak azt tudom, hogy három napon belül szükségünk van az adatokra.

A miniszter visszafordult és szembenézett Hareettel és Gretával.

– Három napon belül támadni fognak.

Rómában Harry Rogers úr és a felesége simán átestek a vámolás és útlevél-ellenőrzés formaságain. Az olasz tisztviselők udvariasak voltak és értékelték Rogersné barna szépségét. Az asszony elismerő füttyentéseket és egy csípést kapott.

A gépen éppen a szárny mögött kaptak helyet. Harry Rogers, kezében egy útikalauzzal, lefele mutogatott az alattuk elterülő vidékre.

– Nézd csak – mondta Hareet kapitány lelkesen, mint egy valódi amerikai autóügynök, aki először kirándul Európában –, nézd csak, drágám, az ott a Szent Péter Bazilika. Éppen ott álltunk tegnap este.

– Ugye nem felejtetted el feladni a lapokat Phelbséknek és Teple-éknek? – kérdezte Greta, mert egy jó feleségnek mindig otthon jár az esze.

A repülőtéren, ahova megérkeztek, az arab országokra jellemző összevisszaság uralkodott, amelyet most még tovább fokozott a fenyegető válság. A vámnál igen alaposan átkutatták őket. Pillanatnyilag az amerikaiakat nem nézték túl jó szemmel, mivel a Hetedik Hajóhad ott cirkált az ország partjai mentén.

– Jól teszik, ha a városban maradnak – mondta fagyosan az egyik tisztviselő.

– Biztos lehet benne, hogy itt maradunk – válaszolta Hareet idegesen.

A tisztviselő elmosolyodott. Nem úgy az az ember, aki tőlük kissé jobbra álldogált. Sötét, arab szemei rátapadtak Hareet bal kezére.

– A hiányzó ujjad felkeltette az érdeklődését – mondta Greta.

– Lehet, hogy benne vagy a nyilvántartásukban.

– Előfordulhat – Hareet mosolyogva nézett le Gretára. – Mindenképpen el kell jutnunk a szállodába. Ott találkozunk az összekötővel.

Greta amerikai módra a férje előtt lépdelt. Taxival mentek a szállodába.

A szobába érve Hareet jókora borravalót adott a hordárnak, Greta pedig azonnal nekilátott a tusolás előkészületeinek. Két szobalány fölöslegesen tett-vett körülöttük egy darabig.

– Figyelnek minket, Paul – mondta Greta.

Hareet egyetértett vele.

– Csak az a kérdés, hogy mennyire. Lehet, hogy csak annyi figyelmet szentelnek nekünk, mint a turistáknak általában, de előfordulhat, hogy ennél jobban érdekeljük őket.

– Azt hiszem, az utóbbi eset áll fönn. De még nem vagyok biztos benne. Mindenesetre ellenőriznek minket.

– Ami azt jelenti, hogy van még időnk. Legalább néhány óránk. Hacsak máris nem szerepelek a nyilvántartásukban.

– Hányan jönnek ránk? – kérdezte Greta.

– Ha biztosak a dolgukban, egy csapat katonával jönnek, egy autóval. Ha csak gyanakszanak, akkor két embert küldenek.

– Nem ücsöröghetünk a szobában. Az nem jellemző az amerikaiakra.

– Persze. Készen vagy?

Kisétáltak a nyüzsgő utcára, ahol ember- és csatornabűz fogadta őket. A városban feszült volt a hangulat, percről percre érezhetőbbé vált a gyűlölet és a harci kedv. A piacokon a kereskedők igyekeztek gyorsan túladni az árujukon, az üzletek ajtóin lehúzták a redőnyöket. A két amerikait ellenséges pillantások kísérték.

Hareet egészen sötétedésig fényképezett. A vendéglők, amelyekbe betértek, tele voltak hazafias érzésektől duzzadó férfiaktól. A hastáncosnők valóságos extázisban vonaglottak. Az egyik helyen négy amerikaival ültek együtt.

– Nem tetszik nekem ez a hely – mondta az egyik. – Ideje itthagynunk.

– Valóban nem néz ki túl jól – mondta Hareet.

– Honnan jöttek?

– Santa Barbarából.

– Egyszer ott töltöttem a szabadságomat.

– Augusztus a legjobb hónap – mondta Greta.

A rendőrök figyelték őket, de a rendőrök mindenkit figyeltek. Otthagyták a vendéglőt és visszamentek a szállodába. A tisztviselő barátságosan üdvözölte őket.

– Rémes időket élünk – mondta –, még a tolvajaink is túl izgatottak ahhoz, hogy dolgozzanak.

– A tolvajok? – bámult rá Hareet.

A tisztviselő mosolygott és magasra tartotta Greta karikagyűrűjét.

– Asszonyom, elfelejtette felhúzni a gyűrűjét a tusolás után.

A szobalány találta meg.

– Oh, milyen gondatlan vagyok! – mondta Greta.

Bal kézzel nyúlt a gyűrűje után. A tisztviselő mosolyogva hajolt a keze fölé, és fölhúzta a gyűrűt az asszony ujjára. Amikor felegyenesedett, a tekintete megváltozott.

Greta és Paul felmentek a lakosztályukba.

– Átkutatták a szobánkat – állapította meg Hareet kapitány.

– Az nem számít – felelte Greta. – De én elkövettem egy nagy hibát. Figyelted a tisztviselőt? Észrevette.

– Mit?

Greta lehúzta a karikagyűrűt és feltartotta a kezét. A gyűrű széles aranykarika, de az asszony bal kezének gyűrűsujján semmilyen nyomott nem hagyott.

– Le vagyok barnulva – magyarázta Greta. – A gyűrű helyén egy fehér csíknak kellett volna lennie. A tisztviselő azonnal tudta, hogy csak néhány napja hordom.

– Az arcbőröd is barna.

– De nem ennyire. Észrevette, Paul.

Hareet az órájára nézett.

– Fél órát még várnunk kell az összekötőre.

Negyedóra sem telt el, amikor kopogtattak.

Hareet nyitott ajtót. A fürdőszobából tusolás zaja hallatszott. A két sötét szemű, civil ruhás férfi belépett a szobába. Mindketten a fürdő felé néztek.

– A feleségem nem bírja az itteni hőséget – mosolygott Hareet. – A mi otthoni melegünk nem ilyen. Szárazabb.

– Santa Barbarára gondol, uram? – kérdezte az egyik férfi.

A másik körbejárt a szobában, kivéve a fürdőszobát. Aztán visszatért és megállt a nyitott ajtó mellett.

– Úgy van, Santa Barbarára.

– Volna olyan szíves megkérni a feleségét… – kezdte az első férfi.

Greta hangtalanul megjelent a hall nyitott ajtajában. Az ajtó mellett álló férfi megfordult. Mielőtt kinyithatta volna a száját, a nő kétszer szíven szúrta.

Hareet kezében is megvillant a kés. Az első férfinak még sikerült félig kihúznia pisztolyát, de Hareet egyetlen döféssel megölte.

Greta bezárta az ajtót. Bevonszolták a két holttestet a hálószobába és az alkóvba lökték őket. Arab ruhákba öltöztek és eltávoztak. Semmit sem vittek magukkal, csak a fegyvereiket és egy második garnitúrát az irataikból.

Mielőtt elhagyták volna a lakosztályt, Hareet összetörte a hálószobában az öltözőasztal tükrét.

Az utcán elvegyültek a tömegben. Amint egymás mellett sodródtak, Greta egy pillanatra megfogta a Hareet kezét. A fátyol elfedte az arcát. Aztán elváltak, és az asszony a férfi háta mögé került. A külváros elhagyatott utcáit rótták, szenny és nyomor vette körül őket. Egy csöndes utcában négy lépcsőn mentek le egy pincébe, amelynek egyik felében mély vályúban víz csobogott. A vízen mocsok úszott és patkányok fürödtek benne. Hareet megalkudott egy félszemű arabbal, aki rongyos, nyugati szabású ruhát és koszos feszt viselt. A pénz átvándorolt egyik kézből a másikba, és Hareet meg Greta behúzódtak a pince egy elhagyatott zugába. Lefeküdtek.

– Mennyi időnk van még? – kérdezte Greta.

– Mint általában, Greta. Két napunk.

Arabul beszélgettek, alig hallhatóan. A csendes pincében senki sem törődött velük. A falat behálózó csövekből itt is, ott is csorgott a víz. Az emberek kábultan aludtak vagy a falhoz támaszkodva, mozdulatlanul ültek, belerévedve az űrbe, amely az életük volt.

– Nem tudtak követni minket. Rogersék mindörökre eltűntek. Most már tudják, hogy két kém van a városban, de azt úgyis tudják, hogy kémek járkálnak közöttük – mondta Hareet. – A mi dolgunk pedig ugyanaz, mint eddig. Meg kell szereznünk az adatokat. Az egyetlen újdonság a dologban, hogy egy kicsit nehéz lesz vissza is juttatni őket.

– Még van egy újdonság, Paul – mondta Greta. – Ma éjjel nem alszunk ágyban.

– Hát nem. Igazán sajnálom, kedvesem.

– Én még jobban – mondta Greta. – Hol fogunk lakni, ha egyszer abbahagyjuk?

– Arra északabbra van egy hegy. Narancs-meg olajfák nőnek a lábánál. Odalátszik a határ. Az az enyém, drágám, és amikor majd végignézhetek a határon és tudom, hogy nem fenyeget veszély a túlsó oldaláról, akkor majd kőházat építünk magunknak.

Felváltva aludtak egy darabig. Éppen Greta volt ébren, amikor a rongyos házaló feltűnt, mint egy árnyék a pincében csordogáló patakocskák között. Megérintette Hareetet, aki azonnal kinyitotta a szemét, de nem mozdult.

– A tükröt össze lehetne rakni – suttogta a házaló angolul.

Hareet elengedte a pisztolyát. Greta visszacsúsztatta a kését ruhája bő ujjába.

– Kettőt meg kellett ölnünk – mondta Hareet.

– Megtalálták őket. Én öt perccel előttük találtam meg a tükröt. Mi érdekli önöket?

– A lőszerraktár, az üzemanyagraktár és az élelmiszerraktár.

– Abszolút lehetetlen. Az adatok a főhadiszálláson vannak.

– Meg tudom szerezni őket – mondta Hareet.

– De nem tudja kihozni. Illetve, ha kihozza őket, már nem érnek semmit.

– Miért? – kérdezte Greta.

– A mi arab barátaink is haladnak a korral, legalábbis a főparancsnokságon. A dokumentumokat valamilyen kezelésnek vetik alá, úgy, hogy nem lehet őket sem megfogni, sem lefényképezni anélkül, hogy észre ne vennék. Jól megtanították őket a nagy barátaik. Arról már nem is beszélve, ahhoz, hogy kijusson onnan, két sor őrségen és lelakatolt kapun kell keresztüljutnia, meg egy csomó detektoron, amelyek azonnal jelzik, ha a dokumentumokat vagy a róluk készült filmet valaki ki akarja vinni.

– Ezek szerint, ha sikerülne is ellopnom az adatokat, azonnal észrevennék és megváltoztatnák őket.

– Ha egyáltalán ki tudná hozni.

– És csak egyetlenegyszer próbálkozhatunk – tette hozzá Greta.

– Teljesen mindegy, hogy hányszor próbáljuk meg, mert az adatok csak addig érnek valamit, amíg ők nem tudják, hogy mi ismerjük azokat – válaszolta Hareet. – Úgy kell kihoznunk őket, hogy ne vegyék észre.

– Ezt nem lehet megtenni, kapitány – mondta a házaló.

– Mindent meg lehet tenni valahogy – mormogta Hareet. – Az emberünk a helyén van?

– Igen.

– Az épület a belső udvarban van?

– Ott. És a külső falon csak egyetlen lelakatolt kapun lehet keresztül jutni.

– Hol vannak a detektorok?

– Az épület ajtajára szerelték őket.

– Éjszaka mennyire őrzik az épületet?

– Alig. Az őrök ugyan körbe-körbe járnak, de az irodákba nem mennek be. Az itt dolgozó tisztviselők nem bízzák a kulcsokat a katonákra. Ez a gyenge pontjuk.

– Mehetünk együtt? – kérdezte Greta.

– Természetesen nem – válaszolta Hareet kurtán. – De esetleg találhatnánk magunknak egy jobb helyet éjszakára, ahol kialudhatnánk magunkat.

– Szóval még ma éjjel… – suttogta Greta.

Hareet és a házaló letelepedtek egy kőre.

Greta őrködött, a két férfi hosszasan tanácskozott.

A város szélén, a Katonai Főparancsnokság kapuja előtt fel-alá sétáltak az őrök. Időnként az égre bámultak, ahol gyönyörű alakzatokban lökhajtásos gépek repültek. A rongyos tömeg megéljenezte őket.

A kapu előtti sokadalomban egyszer csak megjelent egy magas, sötétbőrű férfi. Kurta, hegyes szakálla volt, vastag szemüveget és fezt hordott. Sötét, nyugati szabású öltönyt viselt és kifogástalan kecskebőr kesztyűt. Céltudatosan, gőgösen lépkedett. A fellahok tisztelettudóan utat nyitottak neki.

Hareet, aki azért húzott kesztyűt, hogy hiányzó ujja ne szúrjon szemet, a fal sarkánál befordult egy mellékutcába, és gondosan szemügyre vette a főparancsnokság épületét. Az oldalfalba egyetlen magas, fából készült kaput illesztettek, amelyet belülről lakatra zártak.

A hátsó falon nem volt nyílás, a fal negyedik oldalát is csak egy keskeny, rácsos kapu szakította meg, az is belülről záródott és őr állt előtte.

A magas kőfalakkal védett épület mindössze két emeletes volt, de az emelet ablakait is ráccsal és ablaktáblákkal látták el. Két páncélautó keringett ellentétes irányban az épület körüli utcákon.

Miután kellőképpen megvizsgálta a terepet, Hareet bement egy nem messze álló házba és átöltözött az arab országokban oly mindennapos, bő, rongyos burnuszba. Letette a szemüveget és a fezt, összeborzolta a szakállát, bal kezét odaszíjazta az oldalához és a bal lábára bicegve elindult. Egy nyomorúságos fellah túlságosan is megszokott látvány volt a város utcáin ahhoz, hogy bárki is kétszer ránézzen. Végigsántikált egy koszos úton, amely párhuzamosan futott a főparancsnokság előtti utcáival is a hátsó bejáraton keresztül bement egy házba. Felment a második emeletre és a belépett egy üres szobába. Az ajtót bezárta maga mögött, és az ablakhoz lépett.

Leült az ablaktól mintegy három lépésnyi távolságra, nehogy a napfény megcsillanjon az erős távcsövén, amelyet a burnusza alól halászott elő. Az elkövetkező hat órában mozdulatlanul ült a széken, csak néha pihentette a szemét pár percig, és időről időre cigarettára gyújtott. Figyelte az épületet és a ki-be járkáló tiszteket.

Késő délután halk kaparászás hallatszott az ajtó felől. Hareet megmerevedett a széken. A kaparászás szabályos időközökben megismétlődött. Hareet kinyitotta az ajtót és a házaló belépett.

– Megtalálta az emberét, kapitány?

– Igen, egy ezredest a tüzérségtől – felelte Hareet. – Meglehetősen hasonlít hozzám. Most éppen odabent van. Gőgös alak, a katonák láthatóan utálják, és maga vezeti a kocsiját. Ahogy azt a kocsit elnézem, az illető törzstiszt és nem vezérkari. Szokatlanul magas, enyhén szudáni vonásai vannak, monoklit hord és hosszúakat lép, akárcsak én. Kesztyűt visel. Lovaglópálcájával járkál és bosszantja, hogy minden alkalommal fel kell mutatnia az igazolványát. Mikor van az őrségváltás?

– Egy órán belül.

– Hol vannak az ellátásra vonatkozó dokumentumok?

– Egy kis falmélyedésben. Még az angolok idejéből maradt, kulccsal zárható. Nem lesz nehéz kinyitni, az ellátásért felelős főtiszt irodája melletti szobában van, ahol a többi iratot is tartják. Lehet, hogy egész éjjel dolgoznak.

– Az arab hadseregben? Soha. Legfeljebb gyűléseznek, de inkább a szeretőjüknél töltik az időt. Jöjjön!

Hareet és a házaló elhagyták a szobát, és lementek az utcára. Greta az árnyékba húzódva várakozott utcakölyöknek öltözve.

Hareet leírta, hogyan néz ki a tüzérezredes.

– Jó figyelj, és ha kijön, el ne veszítsed szem elől!

Hareet és a házaló visszatértek az előbbi épületbe. A házaló kinyitott egy vaskos iratcsomót és hamarosan ráakadt az ezredes fényképére.

– Aziz Ramdi, ezredes. Az anyja szudáni. A száztizenkettes tábori tüzérség parancsnoka. Ez is egyike azon csapatoknak, amelyek a várost védik, ha kell. Az ezredest csak nemrégiben helyezték ide, a városba a déli határvidékről. Nehéz megmondani, mennyire közismert.

– Hamar végzek – mondta Hareet. Maga elé tette a képet, és rövidesen az arca pont úgy nézett ki, mint az Aziz Ramdi ezredesé.

– Az adatokat a falon túlról is lefilmezhetné valamelyik emeleti ablakból – mondta a házaló. – Van hozzá megfelelő felszerelésem.

– Megtudnák – mondta Hareet.

– Nem volna muszáj lefényképeznie, le is másolhatná őket. Akkor a fény nem hagyna nyomot a vegyszeren, amellyel a dokumentumokat kezelték.

– Erre meg nincs idő. Ráadásul hozzá kellene nyúlnom a papírokhoz. Feltétlenül úgy kell megszereznem az adatokat, hogy ne vegyék észre.

Hareet befejezte az átalakulást. A házalóval együtt átmentek a főparancsnoksággal szembeni szobába. Már sötét volt, a főparancsnokság fala és az udvarán álló épület reflektorfényben fürdött.

– Még mindig odabent van – mondta később Greta.

Egy óra múlva a tüzér ezredes kijött, bevágta magát a dzsipjébe, a kapunál pedig türelmetlen mozdulattal felmutatta az igazolványát. Elhajtott balra, majd jobbra befordult egy keskeny utcába, amely egyenesen az ezredéhez vezetett. Hirtelen egy nyomorúságos fellahin nő vágódott eléje. Egy rongyos házaló futott utána és éppen az ezredes autója előtt kapta el. Ramdi tövig nyomta a féket és arabul káromkodott. Hirtelen érezte, hogy az autó meginog, mintha valaki beleugrott volna. A pisztolya után kapott, de a vékony zsinór már összeszorította a torkát.

Aziz Ramdi ezredes dühösen meredt a tisztre, a főparancsnokság kapujában. A tiszt is idegesen vizsgálgatta az ezredes igazolványát. Nincs tizenöt perce, hogy ellenőrizte az eltávozó ezredest és most valóban nevetségesnek érezte magát.

Az ezredes semmilyen magyarázattal nem szolgált arra vonatkozóan, hogy miért tért vissza, fagyos némasággal várakozott, megvetően keresztülnézett a tisztecskén.

– Ezer bocsánat, ezredes – mormogta a fiatal tiszt, miközben visszaadta az igazolványt. Hareet behajtott az udvarra. A tiszt magában káromkodott.

Hareet bement a főparancsnokság épületébe. Két őrnagy egy hajszállal előtte ért az ajtóhoz – mert ő lelassította a lépéseit. Félreálltak, de ő, lovaglópálcájának egy türelmetlen lendítésével maga elé küldte őket. A két őrnagy belépett, és Hareet is meglengette az igazolványát az őr felé. Az őr szalutált. Hareet belépett az épületbe.

A hosszú, magas, boltozatos folyosók homályosak és hűvösek voltak. Hareet rátalált a hadtápparancsnok szobájára. Az ajtó alól fény szűrődött ki, bentről hangok hallatszottak.

A tiszti mosdó felé tartott. Odaérve bezárkózott egy fülkébe és megszabadult a maszkjától. A rangját is megváltoztatta őrnagyira és feltűzte egy távol délen állomásozó tüzérségi egység jelvényét. Körülbelül egy órát töltött a fülkében.

Azután óránként ellenőrizte a hadtápparancsnok szobáját. Kétszer is bement a tiszti szalonba és elolvasta az újságot. Megitta a sűrű török kávét, amelyet a tiszti szolga hozott. Senki nem ismert volna rá, de természetesen el volt látva a szerepéhez szükséges hamis papírokkal is.

Éjfélkor a hadtápparancsnok szobája már sötét volt és néma. Az épület is elcsendesedett.

Hareet várt, amíg az őr körbesétált a folyosón. Aztán álkulccsal kinyitotta az iroda ajtaját.

Az ablaktalan szobába vezető ajtó nyitva volt. Hareet apró lámpát illesztett a homlokára és meggörnyedve tanulmányozni kezdte a falmélyedést. Pontosan olyan volt, amilyennek az összekötő leírta, az angolok idejéből maradt, kulcsra záródó, egyszerű fülke.

Hareet leemelte a lakatot. A dokumentumok, amelyekre szüksége volt, szépen összehajtogatva feküdtek a helyükön. Az irattartó szélét lepecsételték egy drótból és műanyagból gyártott pecséttel, amelyet fel kellett törnie annak, aki ki akarta nyitni. Hareet letörte a pecsétet és kivette az iratokat. A papírt enyhén síkosnak érezte. Az ibolyántúli sugarak holnap majd kimutatják ujjai nyomát, de az már nem számít. Egy miniatűr kamerával lefényképezte a dokumentumokat. Tíz lista volt térképekkel s a térképekre helyezhető, katonai adatokat feltüntető, átlátszó lapokkal. Ez utóbbiak a legmodernebb gyártmányúak voltak. Hareet mindegyiket lefényképezte. A papírok enyhén megsötétedtek az erős fénytől. Az elkészült mikrofilmet a zsebébe tette. Ismét megtöltötte a gépet és újra lefényképezte a dokumentumokat. Azután visszatette a papírokat az irattartóba, a pecsétet, amennyire tudta, leragasztotta, az egész iratcsomót betette a fülkébe, bezárta a fülkét és elhagyta a szobát.

Egy órán át várakozott az ajtó mögött a sötét irodában, amíg az őr újra körbejárt. Azután kióvakodott, bezárta az iroda ajtaját és nyugodt léptekkel a tiszti a mosdó felé indult. Bement egy fülkébe, a falnak támaszkodott és elaludt.

Pontosan öt óra után pirkadni kezdett. Hareet hat óráig várt, akkor az épület ébredezni kezdett. Kivett a zsebéből egy darab halvát és belenyomkodta a második sorozat mikrofilmet a puha édességbe. Kijött a fülkéből és visszatért a folyosóra. Nyugodtan lépkedett a bejárati ajtó felé.

Az álmos éjszakai őrök sorra ellenőrizték a tiszteket. Az ajtó előtt nagy volt az izgalom, mint általában a hadseregben, amikor háború fenyeget. A nappali őrség felsorakozott az udvaron. Rongyos fellahok seperték az udvart és jól meg is öntözték mert az új nap is forrónak ígérkezett. Csak az imént virradt és máris meleg volt. Hareet látta, hogy a kapunál az éjszaka szolgálatban volt őrök nyújtózkodva igyekeztek szabadulni a csontjaikban összegyűlt fáradtságtól alig várva, hogy felváltsák őket. Járművek berregtek fel a reggeli levegőben. A tisztek özönlöttek befele. Ki nem ment senki.

Hareet a zsebébe csúsztatta a pisztolyát és megtapogatta a filmet a zubbonya zsebében. Még várt. Amikor egy nagyobb csoport tiszt közeledett a bejárathoz, kilépett és egyenesen az ajtó felé indult. A tisztek összetorlódtak a bejáratnál. Az egyik őr megfordult, hogy ellenőrizze a Hareet igazolványát. Valahol a falban kattant valami és felrikoltott a vészcsengő. Az őr Hareetre bámult. Hareet szíven szúrta és az élettelen testet maga elé rántotta. Mivel a csengő tovább vijjogott a ragyogó reggelben, egy percig mindenki összevissza rohangált és kiabált, és észre sem vették Hareetet, aki közben kiért az udvarra még mindig maga előtt cipelve a halott kapuőrt.

Az őrség tisztje vette észre.

– Ott! Ott az az őrnagy!

Hareet ledobta az őrt, pisztolyt rántott és lelőtte a tisztet. Keresztülrohant az udvaron a kis, rácsos oldalkapu irányába, ahol csak egyetlen őr állt.

Az udvarban rettenetes fejetlenség kerekedett. A tisztek és az őrök a fegyvereik után kapkodtak. Az éjszakai és a nappali őrök kétoldalról futottak Hareet után. Az oldalkapuban álló őr rálőtt, de elhibázta. Hareet lelőtte az őrt. Felugrott a falra. Egy golyó eltalálta a lábát. Összeesett, de ismét talpra vergődött. Belekapaszkodott a kapu vasrácsába és megpróbálta felhúzni magát a fal tetejére. A falon túl a két páncélkocsi száguldva közeledett. Hareet elérte a fal tetejét.

Egy egész sorozatot kapott a hátába. A páncélkocsikra szerelt géppuskák valósággal kettéfűrészelték. Két golyó a fejében robbant. A teste visszahullott az udvar kövére.

Az őrök körbevették Hareet testét. Egy ezredes a katonai rendőrségtől keresztültört rajtuk és még egyszer főbe lőtte. Aztán lehajolt és megtalálta a mikrofilmet Hareet zubbonyzsebében. Nevetett és belerúgott a testbe. Két katona beleköpött Hareet merev, nyitott szemébe.

– Vágjátok le a fejét – parancsolta a rendőrezredes –, és akasszátok a kapura ezzel a felirattal: Disznó kém!

Egy tábornok lenézett a földön heverő Hareetra. Az ezredes átnyújtotta neki a mikrofilmet.

– Vigyék el a testet és azonosítsák – mondta a tábornok. – Ostoba kísérlet volt, de jól csinálta. Hajszál híján sikerült neki.

– Kétségbeesett kísérlet volt – válaszolta az ezredes gúnyos mosollyal.

– Félnek tőlünk, tábornok úr.

– Persze, hogy félnek – felelte a tábornok. – Nézzenek utána, hogy mi érdekelte, őket, mi az, amit el akartak lopni. Nem mintha számítana, de esetleg újra megpróbálják.

– Sose fog nekik sikerülni – mondta az ezredes. Lenézett a halott Hareetre. – Szegény bolond, nyilván nem tudta, hogy semmit sem ért volna, ha sikerül az akciója. Rájöttünk volna, hogy mit vitt el, és azonnal megváltoztattuk volna a terveinket.

Az ezredes nevetett. Hareet testét elhurcolták. A fejét levágták és a kapura tűzték, hadd szórakozzanak a fellahok.

A hadtápfőnök gyorsan azonosította a mikrofilmet és huszonnégy órás őrséget rendelt az ajtó elé. Biztosította a hadseregparancsnokot afelől, hogy az adatok továbbra is titkosak és biztonságban vannak.

A fellah szolgák újra nekifogtak az udvar takarításának, a tisztek pedig, akik meg se látták a rongyos parasztokat, készülődtek a háborúra. Az egyik fellah felsepert egy darabka formátlan halvát. Bedobta a zsákba, a zsákot pedig beleürítette az oldalkapu melletti szeméttárolóba.

Egy teherautó kivitte a szeméttárolót a városi szeméttelepre, ahol egy rongyos házaló kotorászott a szemétben. Később ugyanez a házaló a város keleti szélén egy szálloda előtt kínálgatta az áruit. Egy csinos olasz hölgy, nyilván turista, vásárolt is tőle egy aprócska urnát. Azon az estén a csinos hölgy kihajtott a városból a néptelen tengerpartra. Greta levetkőzött és beúszott a tengerbe.

Harminchat óra múlva megindult a támadás. Tíz órával ezután vége volt a háborúnak. A támadástól számított tíz órán belül a támadó hadsereg valamennyi lőszerraktára és üzemanyag-lerakata megsemmisült.

Néhány héttel később Greta egyedül üldögélt egy dombon, valahol északabbra, és a narancs- és olajfák között elnézett a határ felé. A határ csendes volt. Még nem volt biztonságos, de egyre biztonságosabb lesz.

Greta sírt. Egy férfi jött felfelé a domboldalon, leült mellé a száraz földre és ő is a határt szemlélte.

– Nem volt más megoldás – mondta csendesen. – Meg kellett hagyni őket abban a hitben, hogy a próbálkozás nem sikerült. El kellett fogniuk őt, és nem élve. Ő tudta, hogy ez az egyetlen jó megoldás.

– Az egyetlen jó megoldás – motyogta Greta.

Alattuk, a narancsfák között, két srác kergetőzött. Katonásdit játszódtak.

Balszerencsés hétfő

CHARLOTTE ARMSTRONG

Mrs. Sarah Brady felébredt a vendégszobában, unokaöcsének, Jeffnek a házában, és egy-két percig csak örült az ismeretlen, új napnak. Azután rátalált a könyvjelzőre, amely elválasztotta egymástól a múltat és a jelent. Hát persze. A nővére, Alice hétfőn halt meg (szegény Alice), szerdán volt a temetése. Ma szombat van. Del, a lány, ma érte jön, hogy holnap hazavigye.

Miután rájött arra, hogy hol van, Mrs. Brady rövid imát küldött a térbe és időbe, majd sovány, öreg lábait a földre tette.

A házban nagy csend volt. Napok óta csendbe burkolózott, mindenki halkan jött-ment, a szomorúságot enyhítendő igyekeztek figyelmesek lenni egymáshoz. Mrs. Bradynak az volt az érzése, hogy az ő távozása jótékony hatással lesz a légkörre, és ez nem nagyon tetszet neki.

Becsörtetett a vendégszobához tartozó fürdőszobába és nagy szakértelemmel megvizsgálta az aznap reggeli egészségi állapotát. A szíve nem volt túl megbízható, de már régóta így élt, és tudta, mit kell tennie. Megpróbált a lehető legkevesebb gyógyszerrel boldogulni, ezért most is csak kinyitotta az orvosságos szekrénykét, jól megnézte magának az üveget, amelyben a pirulái voltak, de nem nyúlt utána.

Jó volna megúszni a délelőttöt nélküle – gondolta. – Vagy legalább megpróbálni , hogy megy-e a dolog.

Gyorsan felöltözött és elindult a hall felé. Gyönyörű nyári nap volt készülőben.

A hatalmas hálószoba ajtaja tárva-nyitva állt, és a nővére szépen bevetett ágya fennen hirdette, hogy szegény Alice elment. Az efölött érzett fájdalma nem volt kisebb, de valahogy más lett. Pontosan érezte, hogyan szakadoznak a szálak, tűnik tova a bánat. Az érzésből lassan gondolat lesz.

Amint lefele bandukolt a lépcsőn, majd keresztülvágott a házon a reggelizőszoba felé, Mrs. Brady elgondolkozott. Ez az utolsó napja itt. És az utolsó esélye? Egyáltalán van rá oka, hogy megbántva érezze magát? Honnan ez a kényelmetlen érzés.

Henny, a házvezetőnő és házi mindenes azonnal hozta a narancslevet. Nagydarab, középkorú, csontos nő volt, masszív aranykereszt verdeste a nyakát. Szemeiben még ott ült a szomorúság. Nagyon, túlságosan is levert volt, amióta Alice meghalt. Féltő gondoskodással vette körül Mrs. Bradyt, mintha ő is beteg lett volna. Évek óta jó barátságban voltak. A közöttük kialakult viszony ugyan meglehetősen viharos volt, mindketten megjátszották azt, hogy Mrs. Brady jelenléte tulajdonképpen terhes, és valahányszor csak idelátogat, Henny reméli, hogy utoljára látja.

Lehet, hogy ez a tréfa ízetlenné vált – vagy legalábbis a mai napon annak tűnt. De Mrs. Bradyt a babusgatás is bosszantotta. Soha nem kért belőle, most pedig különösen zavarta.

Amikor Henny behozta a tojást, Mrs. Brady megszólalt.

– Bizonyosan nehéz lesz megszokni, hogy Alice nincs ott fenn, abban a szobában. Olyan hosszú ideig volt ott. Mikor ment el valahova utoljára?

– Nem emlékszem, asszonyom – Henny nyilvánvalóan szeretett volna szabadulni.

– Mondja csak, mikor látta utoljára? Ugye hétfőn, közvetlenül ebéd után?

– Igenis, asszonyom – Henny láthatóan nyomorultul érezte magát.

– Akárcsak én – mormogta Mrs. Brady. – Karen úgy gondolta, ne mondjuk meg neki, hogy bemegyünk a városba. Így aztán nem is beszélhettem vele.

– Ne, ne, emiatt ne bánkódjon! Hiszen vele töltötte az egész délelőttöt – Henny hamiskodott, pedig ez nem volt szokása. – Nem tudhatta előre. Del asszony itt lesz vacsorára, igaz?

– Igaz. Henny?

– Elhűlt a tojás, asszonyom.

– Henny! – Mrs. Brady hangja megkeményedett. – Történt valami, amit nekem nem mondtak el?

Henny megdermedt. Az égre meredt, a nyakán függő keresztet markolászta.

– Fogalmam sincs, miről beszél, asszonyom. Egyszerűen nem szeretek beszélni róla. És az a véleményem, hogy nem is kellene beszélni róla többet.

– Már miért ne kellene beszélni róla?

– Azért mert, szóval… az élet megy tovább – motyogta Henny. – Mire jó beszélni róla? Szegényke. Azt hiszem, jobb is neki ott, ahol van.

Mrs. Brady hozzálátott a tojáshoz és azon tűnődött, micsoda ellentét van Henny nagy aranykeresztje és a haláltól való irtózata között – persze, amennyiben Henny valóban ettől az irtózattól akar szabadulni azzal a kijelentéssel, hogy „jobb ott”.

Nos, Mrs. Brady maga sem lelte örömét a halál gondolatában, de elfogadta azt a tényt, hogy elkerülhetetlenül bekövetkezik. Véleménye szerint merész dolog azt állítani, hogy szegény Alice-nak jobb ott, ahol van. Lehet, hogy így van. De az is lehet, hogy nincs így. Talán Henny is bűnösnek érzi magát, mert azon a délutánon, amely látszólag semmiben sem különbözőzött a többitől, szokásához híven felment a harmadik emeletre egyet szundítani, és még annyi ellenállást sem tanúsított a halál közelítő angyalával szemben, hogy legalább ébren várja. Senki sem gondolta, hogy Alice meghal, legalábbis ezen a hétfői napon nem számítottak rá.

Megdöbbenés? Lehet, hogy még mindig meg vagyok döbbenve. De mintha nem is a tény maga sújtana le.

Bobby Conley csörtetett be a szobába.

– Jó reggelt – mondta a nagy-nagynénje. – Ma nincs tanítás?

– Nincs – felelte Bobby, miközben úgy vágta magát le a székre, ahogy a fiatalok szokták, sokkal több energiát pazarolva, mintha egyszerűen csak leülnének. – De azért a könyvtől nem szabadulok.

Bobby húsz éves volt, és egész télen egy kollégiumban lakott, távol az otthontól. Most valami helyi nyári tanfolyamra járt.

– Del ma értem jön – mondta Mrs. Brady.

Bobby bólintott, jelezve, hogy tud a dologról. Henny behozott egy halom pirítóst. Mrs. Brady kitöltötte a kávét.

– Mi a véleményed arról, hogy a szüleid elrepülnek Németországba meg Franciaországba? – kérdezte Mrs. Brady.

– Részemről oké, én úgyis kollégiumban lakom.

– Suzannne meg visszamegy a bentlakásba. Szemmel tudod majd tartani?

Bobby pillantása világosan kifejezte, amit gondolt: Micsoda ósdi felfogás az, hogy bárkinek is szemmel kellene tartania egy másik embert! Fennhangon azonban csak ennyit mondott: – Oh, persze.

Suzanne, a húga valósággal berobbant a szobába, s az óriási csavarókra tekert hajával az apró fejecskéjén, mintha egy tudományos-fantasztikus regényből lépett volna ki.

– Nem kérek semmit, Henny. Fogyózom.

Mrs. Brady a szeme sarkából végigmérte a lány két ruhadarab között kivillanó csupasz derekát, amely szerinte olyan vékony volt, hogy egy szellő is meghajlította volna. De nem szólt semmit. Nem volt közeli jó viszonyban ezzel a két gyerekkel. Amíg kicsik voltak, rajongtak érte, de tizenöt éves korára még Suzie is eltávolodott tőle. A maguk útját járták. És ez természetesen így van jól. Mrs. Brady szerint jobban jártak, mint az apjuk.

Sarah Brady mindig is felelősnek érezte magát Jeffrey-ért, az unokaöccséért, mert mindenkinél jobban tudta, mekkora terhet kell cipelnie egész életében.

Szegény Alice meg volt győződve arról, hogy a legtöbb, amit Isten elvárhatott tőle, az volt, hogy szép nőnek született. Azt pedig, hogy a harmincas évei elején özvegyen maradt valamiféle természetellenes tévedésnek tekintette, aminek nem lett volna szabad megtörténnie vele. Szegény Alice, nem volt egyebe, csak a rengeteg pénze, és így átadta magát annak a szenvedélynek, amely egyedül vonzotta – egész életére beteg lett.

Sarah, amennyire lehetett, ezt is megértette. Mindig is Alice volt a család aranyhajú, dédelgetett kedvence, míg ő, a három évvel fiatalabb Sarah, az „okos”. No meg a szerencsés, gondolta most. Jobb szerencsésnek születni, mint szépnek. Elmosolyodott, és felsóhajtott.

Alice egyetlen gyermeke, Jeffrey, egész életében ki volt szolgáltatva az anyjának. Úgy látszik azonban, hogy élve vagy halva szegény Alice nem sokat számított Jeffrey gyermekeinek.

– Ugye Suzie, te egész hétfőn a strandon voltál? – kérdezte Mrs. Brady tűnődve. – De te, Bobby, itthon ebédeltél, és azután a szobádban tanultál, pont a nagyanyád előszobájával szemben.

A két fiatal kerekre nyílt szemmel nézett rá.

– Nem zavartam őt – mondta Bobby tele szájjal.

Úgy van. Henny találta meg Alice-t a szokott „szunyókálása” után, és ő hívott orvost.

– És ő sem zavart téged, mi? – kérdezte élesen.

Suzanne válaszolt.

– De nem ám, amennyiben nem mondtad meg neki, hogy mész valahova!

Mi volt ez, touché? Vagy a lány tulajdonképpen az apjára gondolt? De Suzie saját magára gondolt.

– Soha el nem árultam volna neki, hogy a strandra megyek. Rettenetesen felizgatta volna magát a cápák miatt. – Suzie rándított egyet barna vállán. – Vagy azért, mert egyedül megyek.

Bobby folytatta.

– Arról sem tudott, hogy nyári tanulmányokat folytatok a jobb jegyek érdekében. Ettől is szörnyen ideges lett volna.

– Hát valóban nem volt könnyű beszélni vele, akármiről is volt szó – ismerte el Mrs. Brady. – Soha sem volt könnyű. Én azonban nem ilyen vagyok. Én attól leszek szörnyen ideges, ha úgy érzem, hogy el akarnak titkolni előlem valamit.

Mi volt a pillantásukban? Kétely? Gúny? Sajnálkozás? Vagy egy kis csodálat? Ohó, gondolta Mrs. Brady, mégsem olyan közömbösek a halállal szemben, mint amilyennek mutatják magukat.

– Egy szóval sem kiáltott? Nem is csengetett? Nem hallottál semmit?

– Nem én – válaszolta Bobby. – Még csak el se köhintette magát!

Hirtelen szembefordult vele és gyorsan hozzátette.

– Akarom mondani, szóval… Bocsánat… És egy kurta pillanatra egy ijedt, megdöbbent kisfiú nézett Mrs. Bradyra, akivel még sohasem fordult elő, hogy a szobájával szemben, az előszoba túlsó oldalán meghaljon valaki.

Karen jött be.

– Jó reggelt mindenkinek!

Halkan járt. Keze megpihent a Suzie vállán. A lány mozdulatlanul tűrte. Azután Karen könnyedén végigsimított a mostohafia haján. Bobby meg sem rándult.

Mrs. Brady elgondolkodott. Ezek aztán nem sokat mutatnak magukból.

Henny azonnal megjelent, hogy szokott odaadó módján kiszolgálja a ház asszonyát. Mert ez most már Karen háza. Harmincas éveiben járó, kistermetű, csinos nő volt, jólnevelt, jó modorú. Foglalkozására nézve ápolónő volt, hat évvel ezelőtt fogadták fel szegény Alice mellé egy különösen nehéz időszakban. Karen és a beteg jól kijöttek egymással. Így aztán, amikor a beteg özvegy maradt fia feleségül vette az ápolónőt, akármit szólt hozzá a világ, ez bizony hasznos és gyakorlatias lépésnek tűnt.

Karen fegyelmezettsége és gyengédsége, amelyek talán ápolónői képzettségéből fakadtak, igen jó hatással voltak a környezetére. Amennyire Mrs. Brady meg tudta ítélni, ő volt az egyetlen személy, aki képes volt megadni szegény Alice-nak azt az együttérzést, amelyre olyan nagy szüksége volt, és aki, tudomása szerint soha nem lázadt fel, és semmilyen formában nem szólt rá, hogy: Az isten szerelmére, legyen egy kicsit vidámabb!

Amikor a fiatalok kimentek, Mrs. Brady töltött magának egy második csésze kávét, amelyet nem kívánt, és nem is lett volna szabad meginnia.

– Tudod – fordult Karenhez –, olyan furcsán érzem magam. Nem tudom megmondani pontosan, hogy mit érzek. Csak éppen utálom a gondolatot, hogy holnap elmegyek anélkül, hogy tisztáztam volna, mi az, ami nyugtalanít. Miért érzem úgy, mintha különleges elbánásban részesülnék, akárcsak Alice.

– Ugyan, Sarah néni – mosolygott Karen –, csak természetes, hogy különleges elbánásban részesülsz. Mindannyian odavagyunk érted. Csak nem gondolod, hogy nem mérjük fel, mit jelent számodra, elveszíteni az egyetlen testvéredet? Igazán borzasztó, hogy ennek éppen a te látogatásod alatt kellett bekövetkeznie. Szegény Alice mindig olyan örömmel várt téged.

Csakugyan így volt, tűnődött Mrs. Brady. Érezte, hogy lábai remegnek, a lábujjai görcsbe rándulnak. Rendes körülmények között értékelte volna Karen feszültségeket elsimító modorát, ma azonban erről szó sem volt.

– Remélem, nem érzed rosszul magad azért, mert hétfőn elmentünk egy kicsit itthonról – mondta Karen kedvesen. – Tedd túl magad rajta, kérlek szépen. Egyszerűen semmi okunk nem volt arra, hogy itthon maradjunk. Maradtak elegen a házban. Nem szabad átengednünk magunkat a bűntudatnak.

Mrs. Brady ezt is végiggondolta. Ez így igaz, de amennyire meg tudom ítélni, én egy percig sem éreztem bűntudatot.

– Hazamész az otthonodba – folytatta Karen –, várnak a megszokott tennivalóid, és én tudom, hogy szépen elvégzed majd őket, úgy, ahogy eddig is mindig elvégezted.

Karen egy falat vajas kenyeret tett a szájába.

– Most pedig mondd meg, mi Del kedvenc étele, hogy azt rendeljem vacsorára.

– Nincsen kedvenc étele – válaszolta Mrs. Brady kurtán. – Azt eszik, amit kap…

Hirtelen rájött, nagyon örül annak, hogy együtt lehet a gyerekével.

– Akárcsak én.

– Drága Sarah néni – mondta Karen rajongva –, mintha valaha is terhünkre lettél volna! De tudod, hogy Jeffrey szenvedi meg a leginkább ezt a csapást. Nem gondolod, hogy meg kellene próbálnunk túltenni magunkat rajta? Hagyjuk, hogy az idő megtegye a magáét. El fogja fogadni azt az európai megbízatást. Én is azon leszek, hogy elfogadja. Nem gondolod, hogy így lesz a legjobb? Olyan jót fog tenni neki, ha kiszabadul ebből a házból. Az új tájak, új benyomások segítenek majd neki felejteni.

– Igen, magam is azt hiszem, hogy az lesz a legjobb, ha elfogadja azt az ajánlatot – mondta Sarah Brady. – Korábban is így gondoltam, és ezt meg is mondtam neki.

– Ó nagyon sokat ad a véleményedre – mondta Karen. – Akárcsak én. Csak éppen ez a megrázkódtatás… azt hiszem, az lesz a legjobb, ha fejest ugrunk a terveinkbe. Lássuk csak! Gondolom, ma el leszel foglalva a csomagolással.

– Úgy van – mormogta Mrs. Brady, magában pedig azt gondolta, hogy az egész dolog teljes húsz percbe fog kerülni. Sehogy sem bírt rájönni, hogy mitől olyan bosszús.

Karen elnézését kérte, de mint mondotta, össze kell írnia a bevásárolni valót. Mrs. Brady felballagott az emeletre, s amint keresztülvágott rajta, határozottan érezte, hogy a szépen bebútorozott ház hanyatlásnak indult. Igen ezt a házat be fogják zárni. Jeffrey és Karen külföldre mennek, a gyerekek meg iskolába. Mi lesz Hennyvel, tűnődött. Henny valóságos házi áldás, olyan értékes, akár egy ritka antik tárgy, bizonyosan megtalálja a helyét.

Anélkül, hogy akarta volna, gondolatai visszatértek a hétfői naphoz.

Hétfőn, közvetlenül ebéd után Karen azt javasolta, autózzanak be a városba, amíg Alice pihen. Mrs. Brady, aki szívesen kóborolt az utcákon, ha elég jól érezte magát hozzá, örömmel beleegyezett. Felment a szobájába, hogy összeszedje a dolgait és jóleső érzéssel fedezte fel, hogy neki is van elintézni valója. Visszafele a nővére ajtaja előtt kellett elmennie. Karen éppen kifele tartott a szobából, kezében egy tálcával.

– Pszt – figyelmeztette Mrs. Bradyt, ami azt jelentette, Alice-nek nem szabad tudnia arról, hogy ők elmennek. Mrs. Brady akkor is, most is, meg volt győződve arról, hogy ha elmondták volna Alice-nek azt, hogy egy kicsit elmennek otthonról, legalább öt percig kellett volna hallgatniuk a sopánkodását, hogy bezzeg ő nem tud elmenni sehova, esetleg a szemrehányásait, amiért magára hagyják.

Ilyenformán Mrs. Brady éppen csak bepillantott a szobába, látta a nővére szőke fejét – a haja még mindig aranyszínű volt, hála a festéknek – finom, egyenes vonalú orrát (emellett az orr mellett még piszébbnek tűnt az övé), beleszippantott a szoba illatos levegőjébe, a szobáéba, amely tele volt zsúfolva azzal az ezernyi dologgal, amely mind arra volt hivatva, hogy Alice kényelmét biztosítsa. Hallotta a nővére hangját.

– Most pihenni akarok – mondta szenvedően, mégis parancsolóan. Alice hanghordozása mindig azt sugallta: „ Nekem szabad azt tenni, amit éppen akarok, mert én nagyon beteg vagyok.”

Mrs. Brady emlékezett arra, hogy Karen azt mondta, Hennynek nem kell törődni semmivel, majd ő leviszi a tálcát; arra, hogy Henny eltűnt a felfelé vezető lépcsőkön; arra, hogy látta Bobbyt hason fekve a díványon, a feje lelógott és valami könyvet olvasott; arra, hogy az autó nesztelenül kigördült a garázsból és Karen huncutul, ámbár szomorkásan rámosolygott, amikor végre szabadon robogtak a városka központja felé.

Mrs. Brady örült annak, hogy egy kicsit költekezhet. Különben igen takarékosan élt egy apró lakásban, nem messze Del házától. Karen arról beszélt, hogy ágytakarót akar venni Suzie-nek, meg zoknikat Bobbynak és még fogorvoshoz is kell mennie.

– Remélem, nem zavar, hogy várnod kell rám, Sarah néni?

– Azt hiszem, inkább egyedül csatangolok egy kicsit, és majd busszal megyek haza – válaszolt Mrs. Brady.

– De a buszmegállótól még három saroknyit kell gyalogolni hazáig.

– Én nem bánom. Egyébként is van egy kis dolgom.

– Nem intézhetném el helyetted?

– Nem, nem, dehogy. Tudod, három utcahossznyit nyugodtan lehet sétálni, ha a végén egy kényelmes fotel vár.

– Hát… ahogy akarod.

Így aztán Mrs. Brady nagy élvezettel bejárta az áruházat, megnézte az ágytakarókat, tanáccsal szolgált a zokni vásárláshoz, aztán a fogorvos háza előtt elbúcsúzott Karentől és egyedül ment tovább. De nem ment messze és nem sétált sokáig. Volt egy kis dolga, azt elintézte, aztán kirakatokat nézegetve elballagott a buszmegállóig és már jött is a busz mielőtt még túl fáradtnak érezte volna magát.

Mire hazaért, Dr. Clarke már ott volt, Henny zokogott, Bobby magába roskadva, száraz szemmel ült a nappaliban és Jeffreyt már értesítették. Alice halott volt.

Még jóformán el sem ért a fürdőszobájáig, hogy bevegyen egy pirulát, ellensúlyozandó a váratlan izgalmat, amikor hallotta, hogy Karen felszalad a lépcsőn. De Karennek nem volt rá szüksége, és különben is meghallotta Jeffrey hangját odalent. Így hát lesietett, hogy mellette legyen és hogy Suzie-vel tapintatosan tudassa a hírt – ez a hétfő bizony egészen másként alakult, mint a hétfők úgy általában.

Mrs. Brady megrázta fejét. Hiába, nem tudta kirázni belőle azt, ami zavarta. Nem bírt szabadulni a gondolattól, hogy valamit titkolnak előle.

Így hát bevonult a fürdőszobába és erősítőképpen bevett egy pirulát. El volt szánva arra, hogy tovább kutat. És négyszemközt akart beszélni az unokaöccsével. Hiszen azóta még nem is beszélt vele.

Csaknem tizenegy óra volt, amikor elért – autóbusszal – Jeffrey irodájához. Igazolta magát a portán és örömmel nyugtázta, hogy Jeffrey szalad eléje.

– Sarah néni, mi a csudát keresel te itt?

Jeffrey magas, kissé már hízásnak indult, őszülő férfi volt, jól elviselte a tapintatosan alkalmazott irányítgatást és hálásan fogadott minden nyugodt percet, ha nagyritkán része volt benne.

– Nem lesz többé alkalmam egyedül maradni veled, Jeff.

– Fáradj be kérlek – Jeff arca most még aggodalmasabbnak tűnt. – Vagy tudod mit, tartok egy kávészünetet és lemegyünk a patikához tartozó kis büfébe, jó?

– Rendben van. – Nem kockáztathat meg egy újabb kávét. No, sebaj.

Lementek a lifttel és beültek egy műbőrrel bevont kis fülkébe. A hely ismerős volt, hisz Mrs. Brady maga is itt lakott, ebben a városban tíz évvel korábban. A tulajdonos ismerte őt. A fiatal lány, aki a frissítőket hozta barátságosan mosolygott. Mrs. Brady kényelembe helyezte magát és rendelt egy süteményt.

De most aztán térjünk a tárgyra! Egy pillanatra sem vette le a szemét az unokaöccse arcáról, amíg beszélt.

– Jeff, igaz, hogy szegény Alice-nek egyáltalán nem tetszett a dolog. Mindketten tudtuk, hogy nem fog neki tetszeni. Igazán sajnálom, hogy az utolsó, vele folytatott beszélgetésed akkor, hétfőn reggel olyan kellemetlen volt. De én csak azt mondhatom, a történtek ellenére az a véleményem, hogy jól döntöttél, amikor elhatároztad, hogy elmégy Európába, és azt is jól tetted, hogy megmondtad neki, hogy te döntöttél így.

– Persze, biztos így van, Sarah néni – mondta Jeff anélkül, hogy felemelte volna a tekintetét. – Én is tudom. Ezért egy percig se aggódj!

– Alice tökéletes biztonságban maradt volna itt, hála a te számtalan intézkedésednek, és csöppet sem érezte volna nyomorultabbul magát, mint ahogy szokta. Már amennyire meg tudjuk ítélni.

– Egyetértek veled, Sarah néni, és kérlek egy pillanatig se gondold azt, hogy bárki is hibáztatna téged a tanácsodért, vagy… vagy akármi másért.

– Jaj, Jeff – Mrs. Brady elvesztette a türelmét. – Hát persze, hogy nem engem hibáztattok.

Nem is értem, miért, merült fel a gondolata annak, hogy bárki is hibás lenne. Én történetesen hiszem azt, hogy a világot Isten igazgatja, és egyelőre még nem nevezett ki engem maga helyett. Sőt, téged sem.

Ahogy beszélt, kifröccsent a nyála, mint az öregeknek szokott.

– Nincs nekem semmi bajom, Sarah néni – mondta Jeffrey mosolyogva, szeretetteljesen. – Csak egy kis időre van szükségem, annyi az egész.

– Én holnap elmegyek.

– Igen, örvendek… – Jeff hirtelen elhallgatott.

Az unokaöccse nyilvánvalóan örült annak, hogy ő elmegy. Ez is megerősítette abban a hitében, hogy van valami, amiről nem tud. Ámbár lehet, hogy el kellene fogadnia a gondolatot, hogy egy kicsit mégiscsak a terhükre van. Végül is Jeff felnőtt ember. Nem szorul rá arra, hogy a nénikéje bátorítsa. Vagy legalábbis nem kellene már rászorulnia. Az idő telik és mindent meggyógyít. Meggyógyít, de mit? Az az igazság, hogy Jeff és egész háza népe nagy tehertől szabadult meg. Vége az örökös lábujjhegyen járkálásnak. Végre friss szelek fújdogálnak.

De még nem fújnak. Még nem. Vajon felróható-e nekik, hogy egy kicsit túlságosan is felszabadultak? És egy kicsit túl korán?

Továbbra is úgy érezte, indokolatlanul gyengéden bánnak vele. Egyetlen konkrét bizonyítéka sem volt, de a csontjaiban érezte, hogy „törődnek vele”.

Hát ide jutott volna ő, Sarah Brady? Ez csöppet sem volt ínyére. Alice volt az, akivel mindig törődni kellett. Mindig, egész életében. Alice tulajdonképpen így akart uralkodni a világon. Ha már nem olyan, amilyennek ő szeretné, hát tűnjön olyannak, legalábbis körülötte. És mindig ő győzött, mert könnyű volt engedni neki, olyan kicsi és szűk volt az a világ, amelyet magáénak vallott.

Csakhogy én nem ilyen vagyok. De nem én, gondolta Mrs. Brady.

– Gondoltam is, hogy örülsz annak, hogy elmegyek – mondta szárazon.

– Nem magam miatt – mondta Jeffrey sietősen –, de szeretném, ha elfoglalnád magad valamivel, és felejteni tudnál. Éld a magad életét, Sarah néni.

Jeff mosolygott, de Mrs. Bradynak nem tetszett sem a mosolya, sem a hangja.

– Hiszen nekem is mindig azt mondtad, hogy élnem kellene a magam életét.

Felejteni? Mrs. Brady valósággal forrt belülről. Még szegény Alice is többet érdemelne annál, hogy amilyen gyorsan csak lehet, elfelejtsétek. Azonkívül ez lehetetlen is. Alice volt, aki volt, de amíg csak élünk, része marad az életünknek.

– Sok mindent összebeszélek – ismerte el. – Jó volt vagy rossz, de mindig kimondtam, amit kimondtam. Most sem tudok szabadulni attól az érzéstől, hogy valamit mondanom vagy tennem kellene. Vagy esetleg tudnom.

– Minden, amit tenned kell, az, hogy maradj meg önmagad.

Jeff kijelentése ostobának tűnt. Megveregette a nagynénje kezét.

– Jó lesz találkozni Dellel. Nem esik nehezére háromszáz mérföldet vezetni egyik nap, és ugyanannyit másnap visszafele?

– Az ilyen dolgok nem zavarják Delt – mondta Mrs. Brady könnyedén. Nyilvánvaló volt, hogy az unokaöccse szabadulni szeretne tőle.

Jeff taxival akarta hazaküldeni, de Mrs. Brady visszautasította, mondván, hogy szeret buszozni. Igazság szerint, ha jó napja volt, szeretett is. De most nem érezte éppen olyan jól magát, ahogy kellett volna. Amikor Jeff homlokon csókolta és tettetett vidámsággal azt mondta: „Te csak ne aggódj semmiért”, Mrs. Brady végképp meggyőződött arról, hogy igenis van valami, ami miatt aggódnia kellene.

Állt a járdán és figyelte a tulajdon gondolatait. „Törődnek” vele? „Kímélik”. Hát nem. Ő, Sarah Brady nem tűrheti, hogy „kíméljék”! Még nem, és soha sem, ha rajta múlik.

Visszament a büfébe és fellapozta a telefonkönyvet, de több Dr. Clark is volt benne. Nem tudta, mit tegyen. A tulajdonos körülhízelegte.

– Mivel szolgálhatnék még, Mrs. Brady?

– Mondja csak, Mr. Fredericks, nem tudja véletlenül, melyik Dr. Clark kezelte a nővéremet?

– Dehogynem. Dr. Josephus Clark. Óhajtja a telefonszámát?

– Inkább a címét – mondta Mrs. Brady elgondolkodva.

– Ugyanabban az épületben rendel, ahol valamikor az ön Dr. Crane-je is dolgozott.

– Csakugyan? Köszönöm. – Most már tudta, mit tegyen.

A tulaj tovább fecsegett.

– Végtelenül sajnálom a nővérét, Mrs. Brady. Régóta beteg volt, úgy-e?

Ez is finom célzás akar lenni arra, hogy végre megkönnyebbülhetnek?

Mrs. Brady azzal az érzéssel nyitott be az orvos várótermébe, hogy ő tulajdonképpen egy aljas kém. A lány, aki beírta a nevét, egészen zavarba jött, amikor meghallotta, hogy nem betegként van ott. Csaknem két órát kellett várakoznia a rendelés végéig. Üldögélt a váróban egy régi képes újságot lapozgatva, figyelte az érkező és távozó betegeket, és törte a fejét hogyan is fogalmazza meg a kérdését, mikor éppen a kérdésre kíváncsi ő maga is.

Végre kapott öt percet.

– Mrs. Conley húga vagyok, a nevem Sarah Brady.

– Már találkoztunk – mondta az orvos –, igaz, meglehetősen szomorú körülmények között. Miben lehetnék a segítségére, asszonyom? – kérdezte együttérzően.

– Nem is tudom. Megmondaná nekem, kérem, miért halt meg a nővérem?

– Hogy miért… Nem értem pontosan a kérdését.

– Azt akarom tudni, hogy észre kellett volna-e vennünk valamit?

– Oh, nem. Természetesen nem. Értem, értem – folytatta az orvos. – Ön úgy érzi, hogy mellette kellett volna maradnia. Ez az érzés nagyon általános, asszonyom, se semmi valóságalapja nincsen. Bizonyosan, tudja, mire gondolok.

Az orvos türelmes volt és gyengéd.

– Azt mondják, régóta volt az orvosa – Mrs. Brady tovább tapogatózott.

– Mindent megtettem, ami tőlem tellett, asszonyom – mondta az orvos szomorú mosollyal.

– Természetesen! – csattant fel Mrs. Brady. – Nem is azért vagyok itt, hogy arra célozgassak, hogy nem tette meg a kötelességét. De mi okozta a nővérem halálát? Lehet, hogy ezt kellett volna kérdeznem az előbb.

– Hogy is mondjam csak? – az orvos láthatóan törte a fejét, és kissé gyanakvóan figyelte Mrs. Bradyt. – Hétköznapi megnevezéssel azt mondhatnánk, szívstop. Nem nagyon értem, mi nyugtalanítja, Mrs. Brady. De ha gondolja, biztosíthatom afelől, hogy semmi oka a nyugtalanságra, az égvilágon semmi. Ezeket a dolgokat el kell fogadnunk.

– Dr. Clarke, én nem vagyok olyan, mint a nővérem.

Az orvos elengedte a füle mellett ezt a kijelentést.

– Bánatunkban nagyon könnyen képzelődni kezdünk – folytatta. – De ha valakinek, mint önnek is, rendetlenkedik a szíve, jól teszi, ha igyekszik derűs maradni.

– Nagyon jó orvosom van – vágott vissza Mrs., Brady –, aki megtanított arra, hogyan éljek ezzel a szívvel.

– Biztosan jó orvos.

– Talán ismeri is. Dr. Crane-nek hívják.

– Csak hírből ismerem. Jó szakember lehet, mert ön ragyogóan néz ki.

Mrs. Brady megrázta a fejét. Szép kis kalamajkát csinált. Bezzeg az orvos tudott vigyázni arra, hogy mit beszél. Tökéletes szakértelemmel bánt el vele. És tulajdonképpen sikerült is leráznia őt. Akárcsak Jeffnek.

Mrs. Brady megtalálta az ismerős buszmegállót.

– Azt hiszem, azért felzaklattam, ahogy mostanában mondják – gondolta. – Mindenesetre szörnyűséges detektív vagy, Sarah Brady.

Hát persze. Ő senkit sem szokott saroktól sarokig osonva követni. Ilyesmit sohasem csinált, és most fogalma sem volt, hogyan kellene hozzáfognia. Ő is csak az volt, ami, besavanyodott, öreg lélek, és múltja is olyan volt, hogy nemigen lehetett belőle más. És egész idő alatt nem talált semmi említésre méltó dolgot.

Várjunk csak! Mégis talált valamit. Dr. Clarke-nak megmondták, hogy neki, Sarahnak baj van a szívével. Miért kellet ezt elmondani neki?

És most már biztos volt benne, hogy őt „megkímélték” és „jól bántak” vele, és ettől iszonyú dühös lett.

Csaknem szaladva tette meg a három utcahossznyi utat a házig, forrt benne a méreg és olyan gyorsan csomagolta össze a dolgait, hogy füstölt bele a hely. Aztán berobogott Del. És amint Del megérkezett a maga hosszú lábú, kiskutyaszerű lényével, enyhülést hozott a feszült légkörbe. Del fiatal anya volt, saját háztartással, de egyszerűen nem volt hajlandó lemondani a vidámságról. Sosem kellett tapintatoskodnia. Olyan nyílt és őszinte volt, hogy képtelenségnek tűnt, hogy bárkit is megsérthet.

– Sajnálom, hogy nem lehettem itt a temetésen – mondta. – De Georgie bárányhimlős lett. Sallyn majd csak kedden fog kitörni, így most itt vagyok.

– Szervusztok, gyerekek!

Bobby és Suzanne elragadtatással vegyes gyanakvással fogadták Delt.

A vacsora majdhogynem vidám hangulatban telt el. Utána Del ásítozni kezdett. Azt mondta, hogy újabban a tyúkokkal, fekszik, mert a gyerekek már hajnalban fent vannak, és körbe rohangásznak a házban. Mit lehet tenni?

Mrs. Brady azonban nem akarta, hogy Del magára hagyja őt míg csak el nem mondja a mondókáját. Még mindig le akarta rántani a leplet valamiről. Dolgozott benne a harag, és ez erőt adott neki.

Meglehetősen váratlanul így fordult a nappaliban üldögélő társasághoz:

– Ez az utolsó alkalom, hogy együtt vagyunk. Ezért itt és most megkérdezem, tőletek, mi történt ebben a házban? Egész nap körbeszimatoltam és próbáltam kideríteni, mi az, ami a fejem fölött lóg? De nem születettem detektívnek, ezért most kérdezek. Miért titkolóztok előttem? Mit vétettem, hogy így megsértetek azzal, hogy nem mondjátok meg az igazat?

– Nahát, mama! – kiáltott fel Del csodálkozva.

Jeff elvörösödve nézett Mrs. Bradyre. A többiek mintha visszafojtott lélegzettel várakoztak volna.

– Igazán sajnálom, ha úgy érzed, hogy megsértettünk, Sarah néni – mondta Jeff mereven. – Hidd el, ez az utolsó dolog, amelyet bármelyikünk is elkövetne.

– Oh, Sarah néni – mondta Karen szelíd szemrehányással –, hogyan lehet sértésnek érezni azt, hogy igyekszünk nem beszélni a szomorú dologról.

– Én sem akarok szomorú dologról beszélni pusztán azért, mert szomorúak – mondta Mrs. Brady. – Tudom, hogy Alice valamennyiőtöket arra nevelt, hogy a kellemetlen dolgokat az ajtóján kívül hagyjátok. Én viszont nem szeretem a dolgokat kívül rekeszteni a szobámból, akármiről is legyen is szó. És amennyire meg tudom ítélni, nem érdemlem ezt meg azt, hogy így bánjatok velem.

Jeff tehetetlenül nézett rá, a felesége rátette a kezét a térdére.

– Kedves Sarah néni – monda Karen gyöngéden ezt igazán nem szabad, nem szabad… Annyira sajnálom, hogy ilyen érzéseket táplálsz. Kérlek, ne… Del? – nézett segélykérően Delre.

Del azonban nem segíthetett.

– Fogalmam sincs, miről beszél anya.

– Nekem sincs – szólalt meg hirtelen Suzanne, aki egy párnahalmon kuporgott a padlón.

Mrs. Brady azonban mereven kitartott.

– Tudni akarom, miért bántok velem olyan kesztyűs kézzel. Végső soron tudni akarom, mi is történt itt hétfőn.

– Gyerekek – mondta Karen – túl nagy volt a megrázkódtatás…

Bobby azonban felegyenesedett a székében.

– Tudom, mire gondol – mondta.

Mrs. Brady odabólintott váratlan szövetségesének. Karen keze védekezően megrándult, de most már Jeff is megszólalt.

– A helyzet az, hogy nem tudjuk biztosan, hogy mi történt. Azért nem beszéltünk róla, mert ez csak feltételezés, amire gondolni is rossz, és valószínűleg nem is helytálló.

– És ez még minden bizonnyal nem számít sértésnek – mondta Karen. – Mikor nevezték sértésnek a kedvességet? Del, drágám, nem ennél vagy innál valamit lefekvés előtt?

Del vidáman nézett végig rajtuk.

– Ne higgyétek, hogy ilyen könnyen le tudjátok rázni.

– Azt hiszem, igazad van – mondta Jeff fájdalmasan.

Oh, Jeff, ez borzasztó – jajgatott Karen. – Kérlek, valamenyiőtöket, hagyjuk abba. Most már mindegy. Senki sem tehet semmit, sőt, igazából nem is tudunk semmit.

De Bobby ismét közbeszólt.

– Azt hiszem, apa, jobb, ha elmondod nekünk is.

Suzanne-ból hirtelen kitört a harag.

– Nem gondolod, hogy mi is megértenénk?

Mrs. Brady bólogatott és örvendezett. Ezeket a gyerekeket nem kell félteni, gondolta.

Jeff felemelte a fejét és beszélni kezdett.

– Hát jól van. Lehet, hogy anyám önkezével vetett véget az életének.

– És az orvos ezt nem tudta? – törte meg a döbbent csendet Del.

– Nem – mondta Karen. – Vagyis hát, gyanítja, hogy túl sok gyógyszert vett be. Véletlenül, esetleg azért, mert nem ismerte őket. Az orvos nem tudhatja, hogy aznap történetesen eléggé rossz idegállapotban volt.

Bobby felugrott.

– Ugyan apa! Te aztán igazán tudhatod, hogy nagymama sose vette volna ennyire a szívére azt a dolgot. Közölted vele, hogy el fogsz menni Európába. Hát aztán? Hallgass rám, ő igazából örült a dolognak, tudta, hogy egész hadseregnyi ápolószemélyzeten zsarnokoskodhat majd, és mindenkinek elmesélheti, hogy te magára hagytad őt. Ez az igazság! – nézett körül harciasan a fiú.

Most Suzanne szólalt meg.

– Rohadtul el volt kényeztetve, ezt valamennyien tudjuk. És semmi nem változtatta volna meg.

– Oh, kedveseim – szólt közbe Karen – Nem hiszem, hogy jó ez így. Szegény apátok máris nyomorultul érzi magát. És egyikünk sem akarja, hogy még szomorúbb legyen. Kérlek szépen!

– Nem értem, mi bajotok van – mondta Del.

– Ugye! Végre egy okos közbeszólás! – örvendezett Karen.

– Okos hát! – mondta Mrs. Brady. – Tudniillik mostanig semmi olyasmi nem hangzott el, amit érdemes lett volna eltitkolni előlem. Azt mondjátok, hogy egy rosszkedvű percében esetleg szándékosan túl sok gyógyszert vett be. Hát az orvosnak nem ez a véleménye? Mi a csodáért titkolóztatok?

– De hiszen nem tudhatjuk biztosan! Miért kellett volna izgatnunk vele? – mondta Karen.

Mrs. Brady hangja egyre feljebb emelkedett.

– De miért ne izgattatok volna! Hiszen még élek!

Az unokaöccse ránézett.

– Elnézésedet kérem, Sarah néni! Meg kellett volna mondanunk neked. Gondolom tudod, hogy mindketten ugyanazt a szívgyógyszert szedtétek. És azt is tudod, hogy az ő gyógyszere sokkal enyhébb hatású volt, mint a tiéd. Tulajdonképpen alig volt több, mint egy placebo. Karen azt is elmondta neked, amint kicsomagoltál.

– Úgy van.

– Nos, anyám nyilvánvalóan átment a te szobádba, elvette az orvosságos üvegedet, és lenyelt néhány pirulát. Mindenesetre túl sokat. Ő maga szerezte meg az üveget és ő maga nyelte le a gyógyszert. Ehhez nem fér kétség, így hát úgy tűnt, hogy… miután az orvos elment…

Jeff dadogni kezdett.

– Szóval amikor megtaláltuk, nem akartuk, hogy… úgy éreztük…

A férfi tenyerébe temette az arcát.

– Bobbyért, aki nem vette észre, hogy a nagyanyja átment a hallon, és éretted, Sarah néni, aki arra biztattál, hogy megmondjam az anyámnak, hogy elmegyek, egyszóval semmi értelmét nem láttuk annak, hogy elmondjuk ezt a dolgot. Minek kínozna benneteket is a kétség, hisz nem is tudhatunk biztosan semmit.

– Kit féltettetek a kínlódástól? – kérdezte Mrs. Brady. Aztán összeszorította a száját és megpróbált úrrá lenni beteg szívén.

– Lehetséges persze, sőt nagyon is valószínű, hogy elfelejtette, vagy egyszerűen sohasem tudta azt, hogy a te gyógyszered annyival erősebb, mint az övé. Lehetséges, hogy kifogyóban volt a készlete és…

– Mama! – kiáltott fel Del nyugtalanul.

Sarah Brady összehúzta magát a széken.

Úgy ült ott, mint egy aprócska, öreg majom, és egyszerre valamennyien ráébredtek arra, hogy beteg szíve nehezen viselte az izgalmat.

A lánya odasietett hozzá.

– Mama!

– Add ide a táskámat, a piruláimat – motyogta Mrs. Brady.

– Oh, Sarah néni! – Karen tapsolt és kiabált: – Henny! Hozzon egy pohár vizet! Gyorsan!

Már ott is állt Mrs. Brady mellett, gyakorlott ápolónő ujjai kitapintották a pulzusát. Az öregasszony olyan mélyen és lassan szívta a levegőt, amennyire csak tudta.

– Idefigyeljetek! – szólalt meg Bobby. – Ha láttam volna a nagyanyámat, aminthogy nem láttam, akkor sem tehettem volna semmit! Ez mese habbal!

Most Suzanne szólalt meg.

– Hallgassatok rám! Ha nagymama öngyilkos akart lenni, akkor az is lett. Mit számít az, hogy hogyan. De én soha nem fogom elhinni, hogy képes lett volna rá.

Már ott is volt Henny a vízzel. Del szaladva hozta a táskát. Félrelökte Karent, megragadta a poharat, Mrs. Brady lenyelte a pirulát, ivott egy kis vizet és felsóhajtott.

Néhány perc múlva megszólalt.

– Honnan tudjátok, hogy éppen az én gyógyszeremet vette el?

– Jaj, Istenem, Sarah asszony – sopánkodott Henny. – Miért is kellett megtudnia ezt a dolgot? Én találtam meg az orvosságos üveget az ágy alatt, miután a doktor úr már elment.

– És ki tette vissza az üveget a szobámba? – kérdezte Mrs. Brady kissé emeltebb hangon, anélkül, hogy felnézett volna.

– Én – mondta Henny. – Karen asszony megismerte a gyógyszert. Ő is azt mondta, meg Mr. Conley is, aki rémesen érezte magát, egyszóval mindketten azt mondták, minél kevesebb szó esik a dologról, annál jobb. Magam sem akartam, hogy ön rosszul legyen. – Henny már csaknem sírt. – Imádkoznunk kell Alice asszonyért, hogy az Úr megbocsássa neki, ha vétkezett.

Mrs. Brady a fejét rázta.

– Jeff, láttad te azt az üveget, az én orvosságos üvegemet, hétfőn?

– Igen láttam – az unokaöccse aggódva hajolt föléje –, de most már ne törődj vele, Sarah néni. Felejtsd el a dolgot! Nem is kellett volna megmondanunk.

Mrs. Brady érezte, hogy lassan lecsillapodik forrongó vére.

– Nem tudom elhinni – mondta. – Tudniillik az én üvegem velem volt a városban, akkor, amikor Alice meghalt. Ebben biztos vagyok.

– Sajnálom, Sarah néni, de ez lehetetlen. Az üveg az anyám ágya alatt volt.

– Magam is meglepődtem – folytatta Mrs. Brady –, amikor aznap délben felfedeztem, hogy milyen kevés pasztillám maradt. Szerencsére mindig magamnál hordom Crane doktor receptjét, így aztán, amíg Karen a fogorvosnál volt, beugrottam Mr. Frederick patikájába.

A szavait követő csendben Mrs. Brady csak Karent nézte.

– Oh, hát akkor szegény Alice biztosan… biztosan – Karen elhallgatott.

Mrs. Brady felsóhajtott. Hát nem. A halott Alice bizonyosan nem tehette az üveget az ágya alá.

Hangjában nem volt harag, amikor megszólalt.

– Azt hiszem, nem ragaszkodtál volna olyan nagyon ahhoz, hogy megkíméljenek engem a rossz hírtől, ha nem fedezted volna fel a címkén Mr. Frederick nevét és a hétfői dátumot. Karen, Karen, hiszen mondtam neked akkor, hogy van egy kis elintéznivalóm.

Senki sem mert megszólalni.

– Mikor is találta meg Henny az üveget ott, ahova te tetted? – folytatta makacsul Mrs. Brady. – Miután elhoztam Mr. Frederick patikájából, természetesen. Csakhogy addigra Alice már meghalt attól, amit beadtál neki. Délben, mielőtt bementünk volna a városba, amikor ragaszkodtál ahhoz, hogy te vidd le a tálcát.

– Nem! – kiáltott Jeff. – Nem! Nem!

– Amennyiben van még más titok is, kérlek, most mondjátok el – mondta Mrs. Brady szomorúan.

Ebben a pillanatban megszólalt Karen.

– El van temetve – mondta dacosan. – Most elmehetünk Európába. És a változatosság kedvéért végre élni fogunk valamennyien. – Piros foltok gyúltak az arcán, párás lett a szeme. – Annyi bajt csinált volna! Jeff nem bírt volna nemet mondani semmire. Engedett volna neki, úgy mint egész életében. Semmit sem ért az élete, még neki magának sem. Mindnyájan tudjátok. Én voltam vele egész nap, minden nap. Akár irgalomnak is lehet nevezni azt, amit tettem.

De senki nem nevezte irgalomnak. A két gyerek odahúzódott az apja mellé és Henny mögéjük állt. Jeffrey Conley rémülettől tágra nyílt szemekkel meredt második feleségére.

– Tehettek, amit akartok – mondta Karen gonoszul –, de inkább gondolkozzatok. Mi jó származhat abból, ha világgá kürtölitek az igazságot?

Választ nem kapott.

Mrs. Brady ivott egy korty vizet, ámbár a szíve már tökéletesen megnyugodott.

– Az igazság ereje abban van, hogy létezik. Szegény Alice megtanított rá.

– Telefonálok a rendőrségre – mondta Del. – Ennek így kell lenni. Szegény Karen.

Kötél általi halálra ítélve

FRANCIS BEEDING

Mr. Guy Partridge a tőle megszokott gépies pontossággal összehajtogatta az Evening News korai számát, s kissé ingadozva felállt, mert a vonat, amely tizenkét óra harmincötkor indult a Waterloo pályaudvarról és egy óra tizenötkor érkezett a Leatherhead állomásra, lassítani kezdett. Amint a vonat megállt, felvette selyemkalapját az ülésről és készen állt arra, hogy elhagyja az első osztályú fülkét.

Az ablakban megjelent egy nevetős arc. Derek várt rá, a háta mögött Mollyval. Micsoda gyönyörűség volt elnézegetni legidősebb fiát, aki egy fejjel magasabb volt mint ő, és jóval vállasabb is. Aztán ott volt a tizenöt éves Molly, karcsú kis nimfa, ilyenek lehettek az erdőkben csatangoló görög istennők. No persze, a szépségüket az anyjuktól örökölték – és tulajdonképpen az eszüket is.

Soha nem jött rá arra, miért lett Gertrude a felesége. A tulajdon rokonai elég őszintén nyilatkoztak a dologról. A pénzéért ment hozzá, ez nyilvánvaló.

De lehet, hogy mégsem csak a vagyonért tette, mert Gertrude nem volt pénzéhes asszony. Végül még az is lehet, hogy szerette. A szerelem titokzatos és kiszámíthatatlan dolog. A legfurcsább embert is lehet szeretni. Mindenesetre Gertrude valósággal rajongott érte. Akárcsak a gyerekek. Ami pedig őt magát illeti, mindig megtett értük mindent, ami csak tőle telt, semmi másra nem volt gondja, csak rájuk. Soha életében nem nézett más nőre, igaz, amennyire tudta, őrá sem nézett soha egy sem, Gertrudon kívül.

Nem bírt szabadulni egy gondolattól. Mi is volt az? No persze, arra gondolt, hogy azt mondják, Gertrude csak a pénzéért ment hozzá. Miért támadt hirtelen az a kényelmetlen érzése, hogy valami nincs rendben? Most hét vége van és bizonyos dolgokra sohasem gondolt ilyenkor. Például azokra a román olajrészvényekre. A cég nyolcvanegyért vette őket. Tegnap leestek hetvenháromra, ma reggel pedig csak hatvankilenc egész háromnyolcadot értek. No, de ez üzlet, most pedig itt van Derek az ablakon túl és jól akarja érezni magát.

– Szia, papuskám! Hol jár az eszed? Nem örülsz nekünk?

Ez Derek. A gyerekek papuskámnak hívták őt, lehet, hogy ez tiszteletlenség, de otthon csak így nevezték, esetleg öregfiúnak.

– Nyolcvanegy – motyogta Mr. Partridge amint kilépett a fülkéből, és észre sem vette, hogy hangosan beszél.

– Szegény öreg papus – mondta Molly. – Még mindig a Cityben érzi magát. Ébredj, öreg! Ebéd után játszunk egy családi golfmeccset.

A fia és a lánya sebesen vitte őt a kijárati ajtó felé. A kalauz barátságosan bólintott feléje. Hiszen ő volt Mr. Partridge a Cedartól, akinek az első osztályra volt bérlete, és karácsonykor több fontnyi borravalót adott.

– A Rémessel jöttünk eléd, papuska – újságolta Molly. – És Derek több, mint hatvanöt mérföldes sebességet hozott ki belőle! Egy busznak is becsületére válna, igaz, öregfiú?

Mr. Partridge mindenképpen „jó akart lenni náluk”.

– Te ifjú titán, te – fordult a fiához, aki éppen azon volt, hogy begyömöszölje magát egy nevetségesen apró, három üléses, sárhányó nélküli autóba, amelynek a szélvédője is mindössze nyolc hüvelyknyi volt (1927-es sport Bugatti) – egy szép napon majd bent találod magad a dutyiban, aztán ne várd tőlem, hogy kihalásszalak!

„Dutyi”! Miért is mondta ezt? Ismét elfogta az az érzés, hogy valami baj vár rá. Ugyan, ez őrültség! A helyzet valóban nem rózsás, de majd Bentham tesz róla. Igazán szomorú volna, ha az ember nem bízhatna meg az üzlettársában.

Az autó robogott, s az arcába csapó levegő bátorságot öntött belé. Hétfőig mindenesetre megszabadult a hivatali gondoktól – és itt van a családja, valamennyien vidámak, és örülnek, hogy ő is velük van. És külön az ő kedvéért rendezik azt a családi golfpartit, mert tudják, hogy imád golfozni. Ez igazán szép tőlük, különösen Derektől, aki zseniálisan játszik, sokkal jobban, mint ő.

– Velem fogsz játszani, papus – suttogta egy bársonyos hang a fülébe, legyőzve a motor hangos berregését –, és remélem, úgy játszol majd, akár Bobbie Jones.

Amint kissé hátrafordult, érezte, hogy a meleg ajkak arcon csókolják.

Úristen, mennyire szerette őket! Dereket, Mollyt, Joant és végül Dicket, a család Benjáminját, aki jóval a többiek után született.

A kocsi éles kanyarral balra fordult, Mr. Partridge nekiszorult az oldalának. Végigsepertek a kocsifelhajtón. És már ott is volt Gertrude, a felesége, karcsún, kecsesen, őt várva a verandán. Tizennyolc évi házasság alatt soha nem volt közöttük egy veszekedés. Tizennyolc év szerelem, odaadás és boldogság. És az évek semmi nyomot nem hagytak Gertrudon. Most is olyan volt, mint régen, s a rövid szoknyájában, bubifrizurájával inkább a lányának tűnt, mint a feleségének.

– Itt vagy végre, öregfiú – mondta, mikor az autó csikorogva megállt, s a férje kikászálódott belőle. – Gyorsan vedd le ezt a rémes öltönyt! Tíz perc múlva tálalok és pontban negyed háromkor elhúzzuk a csíkot, vagy nem kapjuk meg a helyünket.

Minden rendben van, tökéletesen rendben.

Aggodalomra az égvilágon semmi oka. A román olaj is van olyan biztonságos befektetés, mint az ingatlanok, persze, soha nem lehet pontosan tudni, hogy is állanak a dolgok azokban a távoli országokban, ahol a politika oly könnyen és váratlanul összezagyválódik az üzlettel. Szerencsére, a politikai élet, már amennyire ő megértette, pillanatnyilag rendben volt. Az a kis diktátor kemény fickó, akiben meg lehet bízni, mert tudja, mit akar.

Közben már ott is voltak a golfpályán, és Derek már ütött is, a labda repült, legalább kétszáznyolcvan yardnyi távolságra. Remek fiú ez a Derek, még csak tizenhét éves, de már a rögbicsapatban is benne van. Persze, hiszen erős, akár egy ifjú oroszlán.

No, ez így nem lesz jó. Össze kell szednie magát. Gondosan bemérte a labdát.

– Papuska, ez aztán ördögien jó ütés volt!

Mr. Partridge elpirult. Örült a dicséretnek és eszébe sem jutott neheztelni azért, hogy aki mondta, csak tizenhét éves. Természetesnek tartotta a dolgot. – Derek jobban játszott, mint ő, és ez így is volt rendjén.

– Nem olyan jó, mint a tiéd, Derek – mondta, követve a százötven yardnyira repülő labda útját –, de egy öregembertől ez is elég.

– Ilyet ne mondj, fiam – mondta Gertrude, amint felszedelőzködött. – Nem valami szép velem szemben. Csaknem annyi idős vagyok, mint te, de ma délután tizenhatnak érzem magam.

– Annyinak is látszol, drágám – mondta Mr. Partridge lovagiasan.

Jó fél órával később gint és vermutot ivott a klubban. Oldsby szónokolt. Oldsby a Külügyminisztériumban dolgozott, és értett a politikához.

– Igen rosszul áll a szénája annak a román fickónak. Meg kellett operálni, most már másodszorra.

Mr. Partridge kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de pont ekkor körülvette a családja, és elindultak a közelben parkoló autó felé, amely ez alkalommal természetesen nem a Bugatti volt, hanem a Vauxhall limuzin és Sheldon vezette, a sofőr.

A rövid autóúton hazafelé meg sem szólalt. Azt hitték fáradt és békén hagyták.

A hallban a kis asztalon egy távirat várta. Merev ujjakkal tépte fel. Az üzlettársa küldte. Nagyon gondosan, kétszer is elolvasta. Szóval a román miniszter meghalt.

– Ez baj – mondta magában és felment átöltözni.

Két nappal később Mr. Partridge egyedül ült az irodájában. Már régen haza kellett volna mennie. Minden vonatot lekésett, amellyel még idejében hazaért volna vacsorára. Gertrude törheti a fejét, mi a csuda történt vele. Magyarázkodnia kell majd, pedig mostanáig még semmit sem mondott neki. Tizennyolc év alatt egyszer sem késte le a vacsorát, vagy legalább is telefonált, ha nem tudott idejében hazaérni. Ez is jelzi, hogy milyen súlyos a jelenlegi helyzet.

Még mindig nem akarta tudomásul venni a legrosszabbat. Tönkrement, ez kétségtelen, de végül is az anyagi romlásnál vannak fenyegetőbb rémek is az életben.

Aznap szerda volt. Hétfő óta, amikor is az olajrészvények akkorát estek, szándékosan valamiféle ködös állapotban élt. Semmit sem látott tisztán, és nem is akart tisztán látni semmit. Félt a tényektől, és félt mindenkitől, aki arra kényszeríthette volna, hogy odafigyeljen rájuk. Itt volt például Walker, az öreg hivatalnok, aki harminc éve dolgozott a cégnél, egy elnyúzott, sovány, öreg ember, barna, bánatos szemekkel. Walker elejtett néhány ügyetlen, vigasztaló szót, de Mr. Partridge inkább elrémült, mint megvigasztalódott. Walker viselkedése azt sugallta, hogy a dolgok tulajdonképpen még annál is rosszabbul állnak, mint ahogy ő gondolta.

Aztán ott volt az üzlettársa, Bentham, akiben nagyon, túlságosan is megbízott. Bentham viselkedése még riasztóbb volt, mint az öreg hivatalnoké, mert egyszerűen helytelen volt. Bentham jókedvű volt és alattomos. És egyszeriben ízléstelennek látta a mellényén csillogó arany óraláncot, Bentham még most is arról papolt, hogy a helyzetet meg lehet menteni, de Mr. Partridge tudta, hogy ezt valójában nem gondolja komolyan. Bentham túl ravasz volt ahhoz, hogy hamis vigaszokkal áltassa magát. És túl sokat tudott. Percről percre jobban bebizonyosodott, hogy Bentham sok olyasmit tudott közös vállalkozásukról, ami idősebb társának egészen elkerülte a figyelmét.

Túl nagy részt engedett át neki az üzletből. Gyakran nem is értette egészen a kötelezvényeket, amelyeket aláírt. A számításaik mindig jól beváltak. Bentham pénzt hozott a házhoz, pénzt mindkettőjüknek, de most úgy tűnt, hogy a Bentham által szerzett pénz jó része nem szerepelt a Partridge és Bentham cég vagyonában. És Bentham időnként arról beszélt, ha bekövetkezne a legrosszabb, nagytakarítást kell csinálni és új életet kezdeni valahol máshol.

Azután ott volt az a kétségbeesett próbálkozás, a cégnél megőrzésre letett értékpapírok elzálogosítása. Ő maga nem értette pontosan a manővert. Szabad kezet adott Benthamnak, mert az esküdözött, hogy mindent rendbe tud tenni, és meg tudja menteni a helyzetet. Márpedig a helyzetet meg kellett menteni, mert különben mi lesz Gertruddal és a gyerekekkel?

De most már nem halogathatta tovább a dolgot. Tudnia kell, hogy áll. Walker itt hagyta neki az üzleti könyveket és egyedül maradva az irodában, Mr. Partridge rákényszerítette magát, hogy úgy olvassa őket, ahogyan a csődgondnok olvasná.

Végre tisztán látott.

Bentham gazember volt. A tények és a számok nem hazudtak. Bentham becsapta az üzlettársát, és tönkretette a cég becsületét. Ezt bizonyítják az utolsó pillanatban elzálogosított értékpapírok is.

Ez nyilvánvalóan sikkasztás volt. És Bentham most ki akar lépni és új életet akar kezdeni külföldön, itt hagyva őt, hogy egyedül őrá húzzák rá a vizes lepedőt.

Mr. Partridge keze ráfeszült az íróasztalra. Most már szembe mert nézni a dologgal. El is felejtette Benthamot. Mit számított Bentham? Vagy mit számított bármi is a családján kívül? Hiszen ez a vég. Gertrude egy fillér nélkül marad. Derek mehet valami hivatalba tisztviselőnek, a lányok meg a Hewitt-féle kereskedelmi iskolába. Gertrude-nak marad a zene. Lelki szemei előtt megjelent a réztábla valami West Kensingtoni házacska ajtaján: Gertrude Partridge. Zongoraleckék. Vagy lehet, hogy szívesebben vállalna albérlőket. Ő közben a Worm Wood Scrub börtönben morzsolgatja majd az éveket. Úgy gondolta, odaküldik azokat, akik először vétenek a törvény ellen. Ezt a börtönigazgatótól tudta, aki jó ismerőse volt. Rendes fiú az az igazgató. Gyakran beszélgettek arról, hogy ma már egészen másképp bánnak a rabokkal. Talán csíkos ruhát sem kell majd viselnie, és megtarthatja a teljes nevét. Ma már egész másképp csinálják ezeket a dolgokat, az először bűnözőkkel tulajdonképpen nagyon jól bánnak.

Mr. Partridge felnyögött, és sovány arcát a tenyerébe temette. Mit számít az, hogy milyen ruhát kell majd hordania a börtönben, vagy hogy a nevén szólítják-e, vagy egy számmal jelölik? Csak a családja, csak ők a fontosak! Egész életével őket szolgálta. Megszokta, hogy először rájuk gondoljon, saját magát csak eszköznek tekintette a céljaik eléréséhez. A családja persze nagyra tartotta őt, de csak azért, mert kedvesek és szeretik őt. Számára öröm és büszkeség volt megszerezni nekik mindenből a legjobbat, amit az élet adhat. Természetes volt, hogy Derek Oxfordba megy majd. Gertrude a Magdalen College mellett döntött. Molly Girtonba vagy Newphonba megy. És mindegyiknek kell egy kis külön vagyon, éppen csak annyi, hogy függetlennek érezzék magukat, és legyen az az érzésük, hogy amire vágynak, azt meg is tudják szerezni, mert ez volt a legjobb módja, sőt, tapasztalata szerint az egyetlen módja annak, hogy az ember valóban el is érje azt, amire vágyik. Ezért élt ő mostanáig, hogy ők minden szempontból jól kezdhessék az életüket.

És most…

Tönkretette őket. Minden joguk megvan ahhoz, hogy átkozzák ezért. Itt van például Gertrude. Neki adta a fiatalságát és a szépségét, és ő mindig adósnak érezte magát vele szemben. Egész életét arra szánta, hogy ezt az adósságot törlessze, és mostanáig meg is tudott felelni a kötelességének. De most tönkrement, egy fillér nélkül maradt, ráadásul ötvenegy éves. Mit is mondott Gertrude szombaton? Hogy ők ketten csaknem egyidősek?

Gertrude tíz évvel fiatalabb, mint ő. De jellemző rá, hogy ilyeneket mond, mert szereti őt. Akármilyen különös, szereti őt. De most persze ennek is vége. Többé nem szeretheti őt. Nem érdemli meg. Bizonyára látni sem akarja többé, ha megtudja, mi történt. Ha megtudja, hogy ő csupa gondatlanságból szétzúzta a gyerekek jövőjét, a gyerekekét, akik mindkettőjük számára a legfontosabbak a világon, akikben a tulajdon, húsz évvel fiatalabb önmagukat látják. Nem, Gertrude soha többé nem akarja őt látni, hacsak valahogy nem sikerül megmentenie a gyerekeket a katasztrófától. Hát csakugyan nincs kiút egy kétségbeesett ember számára, akit többé nem érdekel az, hogy vele magával mi lesz, hiszen már amúgy sincs hasznára senkinek?

Össze kell szednie magát. Kell lennie valamilyen megoldásnak, és azt meg kell találnia. Elvesztette a becsületét, de idővel csak elfelejtik ezt neki, ha legalább anyagi biztonságban hagyja itt őket. Ha megmenti őket a romlástól, amelyet egyedül saját magának köszönhet. Még az is lehet, hogy megbocsátanak neki, és szeretettel fognak rá emlékezni, ha úgy tud távozni az életükből, hogy őket elviselhető biztonságban hagyja.

Lehajolt és kulccsal kinyitotta az íróasztala legalsó fiókját. Ebben tartotta a személyes iratait, amelyeket még a bizalmát élvező titkára sem láthatott. Megtalálta és fellapozta a végrendeletét, s keserűen fel-felnevetett, amíg olvasta. Annyit sem ért már, mint a papír, amelyre írták. Mellette azonban, egy hosszú borítékban volt valami más is. Az életbiztosítása. Reszkető ujjakkal húzta ki a borítékból. Igen, tökéletesen rendben volt, és a fiók mélyén ott voltak a befizetett összegekről kapott elismervények is.

Ez volt az egyetlen biztos pénz, ami megmaradt neki. Harmincezer font, ez bizony hatalmas összeg. Dehát sohasem takarékoskodott. Jobban szeretett befektetni. Sokat fizetett és nagy életbiztosítása volt. Ez aztán tökéletes üzlet volt, a haszon pedig harmincezer font. Valóságos kis vagyon. Elég arra, hogy Derek eljusson Oxfordba, Molly Newphamba, és arra, hogy Gertrude valamennyiüket biztonságban tudja.

Igen, de ahhoz, hogy ők hozzájussanak a pénzhez, neki meg kell halnia. Ez minden, amit még tehet értük. Csak az élete árán segíthet rajtuk. Ez lesz a vége a Partridge és Bentham cégnek is.

Kiszáradt a torka. Hát ide jutott. Hogy többet ér a családjának holtan, mint élve. Egy percig teljesen összezavarodva meredt a papírra, amelyen domború betűkkel ez állt: Dodo Biztosítási Társaság.

A szíve vadul verni kezdett. A megoldás ott volt előtte, az arcába bámult. Úgy tűnt, jobb ha meghal, és ez könnyen megvalósítható. Akkor Gertrude megkapná a pénzt. Hát ez pofonegyszerű. És a pénz Gertrude pénze lesz. Nem tudnak hozzáférni, nem tudják hozzácsapni az ő vagyonához. Különös módon, erre nagyon vigyázott. A pénz biztonságban van. Harmincezer, jól befektetett font, hat, sőt hét százalékos kamattal – egész biztos, hogy most már hét százalékot is lehet kapni érte, ez évi kétezret jelent, sőt, még valamivel többet is, de persze, ott van a jövedelmi adó is. Még mindig marad évi ezerhétszáz. Ez nem is rossz. Ennyiből már rendesen el lehet indítani a gyerekeket és az életmódjukon sem kell sokat változtatniuk. El kell adniuk az autókat és kisebb házba kell majd költözniük, de ez még nem nagy baj. Gertrude nem fog ezért szomorkodni.

Kihúzott egy másik fiókot és kivette belőle a három éve ott lapuló kis revolvert. Az öreg Walker kedvéért vette, akinek az volt a véleménye, hogy jó, ha adott esetben kéznél van a fegyver. Walker az a fajta ember volt, aki szerette, ha a dolgok „kéznél voltak”. Ő tehát megvásárolta a revolvert Walker miatt, egy nappal azután a nagy port felvert rablás után, amelynek során egy betörő banda fényes nappal meglepte az öreg Mansont a Gracechurch utcai hivatalában. Akkor nevetett Walkereren, mégis megvásárolta a revolvert. Most itt van, és mellette egy kis dobozban ott voltak a töltények is. Kinyitotta a revolvert és észrevette, hogy az meg volt töltve. De hiszen akkor így áll évek óta! Lehet, hogy a benne levő töltények már semmire sem jók! Jobb, ha biztosra megy.

Sietősen kiszedte a hat golyót és az asztalra tette őket. Kiválasztott hat töltényt a dobozból, újratöltötte a fegyvert azután letette maga elé. Éppen a biztosítási kötvényen feküdt, a fényes csöve végignyújtózott a papíron.

Gépiesen elolvasta a szavakat, amelyekre a revolver csöve mutatott. Elolvasta egyszer, kétszer, háromszor, és amíg olvasta őket, lassan kihunyt az előbbi reménye. Mert mit is olvasott?

„Ezen kötvény kifizetése csak akkor esedékes, ha a biztosított nem követett el öngyilkosságot.”

Tehát nem ölheti meg magát. Ha megtenné, a kötvény máris nem érne semmit. Vagyis természetes halállal kell meghalnia, esetleg balesetben. A természetes halál ki van zárva. Még legalább tíz évig kitart, egészséges, mint a makk, ahogy mondani szokás. A balesetet nehéz megrendezni. Nincsenek a fejükre ejtve azok ott a Dodo Biztosítási Társaságnál, és ha éppen egy olyan ügyfelüket éri baleset, akinek a halála harmincezer fontot ér az örökösöknek, és akinek ráadásul éppen minden oka megvan arra, hogy olyan gyorsan itt hagyja ezt a világot, amilyen gyorsan csak tudja, hát biztos, hogy elkezdenek szaglászni. Nem érdemes tehát a kerekek alá esni a metróban vagy túlságosan kihajolni az ablakon, vagy valami hasonlót cselekedni. Ezt bizony jól meg kell fontolnia.

Sokáig ült mozdulatlanul és próbált kitalálni valamit, valami igazán elhihető balesetet, olyant, amit nyilvánvalóan nem lehet előre látni, hogy álmában se gondoljon senki arra, hogy milyen különös összejátszása is a dolgoknak, hogy éppen neki, a tönkrement embernek, s a sors kegyvesztettjének kell így meghalnia. De nem ment. Semmi olyasmit nem bírt kitalálni, amivel elkerülte volna a vizsgálatokat. Biztos, hogy vizsgálatot indítanának. A biztosító társaság bele akar majd nézni az ügyeibe és mindig megmarad a lehetősége annak, hogy nem fizetnek. Akkor Gertrude-nak bírósághoz kell majd fordulnia. Tárgyalások lesznek és halasztások, és lehet, hogy a végén elveszti a pert.

Ekkor eszébe jutott a megoldás. Szorosan megmarkolta a fotel karfáit és hátradőlt. A homlokán izzadtság gyöngyözött, de észre sem vette. Megvan hát. Hogy is nem gondolt rá hamarabb?

Felvette a biztosítási kötvényét és újra elolvasta gondosan, elejétől végig. Hátradőlt a karosszékbe. Hát persze. Megvan a kiút. Ez aztán tökéletesen biztos, sehol egy banánhéj, amelyen elcsúszhatna.

Mr. Partridge felnevetett. Majdhogynem győzelmi mámort érzett. Lássuk hát a dolog hátrányait is. Először is természetesen a szégyen. De ebbe mindenképpen bele kell kóstolniuk. És a gyerekek akár nevet is változtathatnak, ha akarnak. Harmincezer fonttal a zsebben mindent el lehet érni az életben, enélkül semmit.

Hirtelen elhatározással felkapta a telefont.

Az elején egy kicsit meggyűlt a baja Bentham inasával, de azután minden simán ment. Bentham előbb természetesen visszautasította azt, hogy bejöjjön az irodába. De Mr. Partridge, akinek valami fura, morbid tréfacsináló kedve is kerekedett, azt mondta neki, hogy éppen most óriási szerencse érte őket. Telefonon keresztül persze nem magyarázhatja meg a dolgot, de a helyzetet meg lehet menteni, ez biztos. A Partridge és Bentham cég gyakorlatilag kint van a vízből. Elmagyarázta Benthamnak, hogy váratlanul, igen, teljesen váratlanul rájött arra, hogyan tehetnek szert harmincezer fontra.

– Ez több, mint amennyi kell – mondta elfúló hangon –, igen, több, mint amennyire most rögtön szükségünk van.

Amíg várakozott, Mr. Partridge alig moccant a széken. Elábrándozott. Újra Amalfiban volt, a nászútján. A tenger ragyogott és látta a köves, sziklás, olajfák koszorúzta dombocskákat. Mögöttük, magasan a hegyek között, ott volt Ravello, csendesen sütkérezett a napfényben. Milyen jót nevettek Gertrude-dal, amikor a helyi kis templomban meglátták azt a különös, szép mozaikot, amely Jónást ábrázolta a cethallal.

Hirtelen lépéseket hallott.

– Nos? – kérdezte egy hang a küszöbről.

Mr. Partridge felállt.

– Maga az, Bentham? – kérdezte.

Igen, Bentham volt az, kétségtelenül, ott állt az ajtóban. Rajta volt az arany óralánca is, alig bírta átfogni a mellényzsebei közötti távolságot.

Mr. Partridge nyugodtan odalépett hozzá, felemelte a revolvert és a legkisebb izgalom nélkül főbe lőtte az üzlettársát.

Azután visszament az íróasztalához, és felhívta a legközelebbi rendőrőrsöt.

Mr. Partridget nagyon elkeserítette az ügyvéd viselkedése. Először is ő nem kért ügyvédet. Tulajdonképpen egyetlen lépést sem volt hajlandó tenni az ügyében, kivéve azt, hogy elismerte a bűnösségét. Természetesen hivatalból kirendelték neki az ügyvédet. Főbenjáró bűntett volt az övé, ami azt jelentette, hogy a vádlott nem védheti magát egyedül. Találtak valakit, aki ezt megtegye helyette, egy fiatal fickót, bizonyos Tomlinsont vagy Tomkinsont, vagy hogy is hívják, aki eljött, hogy kivallassa Mr. Partridget hollowayi cellájában.

Mr. Partridge nem fogadta túl barátságosan az ügyvédjét, és semmit nem mondott, amivel a védelem dolgát megkönnyítette volna. Mit használt volna vele? Elismerte, hogy bűnös és semmi hozzátenni valója nem volt ahhoz a vallomásához, amelyet a letartóztatása alkalmával tett. És akkor elég világosan beszélt. Összeveszett az üzlettársával, James Bentham-mal aki a szokott időben, úgy öt óra tájban eltávozott az irodából. Ő még ott maradt magában fortyogva a veszekedés miatt, és lassan megérett benne az elhatározás, hogy végez vele. Hét óra után tíz perccel felhívta telefonon, és hamis állításával meggyőzte, hogy térjen vissza. Amint Bentham megérkezett, azonnal lelőtte, azután feljelentette magát a rendőrségen.

Mi lehet ennél egyszerűbb? Most már csak az maradt, hogy a törvénykezés megtegye a magáét, olyan gyorsan, amint csak lehet. Úgy tudta, hogy az ítélet meghozatala és a végrehajtása között három vasárnapnak kell eltelnie.

Most meg itt van ez a fiatal majom, és ragaszkodik ahhoz, hogy forduljanak az esküdtszékhez. Ugyan miért? A vádlott elismerte, hogy bűnös, erre nincs mentség. Tudatosan és hidegvérrel követte el a gyilkosságot. Kész elfogadni az ítéletet.

Mi ez? A védőügyvéd most meg Bentham jellemét boncolgatja és a becstelenségét ecseteli.

– Igazán sajnálom, hogy ilyen nyíltan kell beszélnem egy halottról, de a tények cáfolhatatlanul bizonyítják, hogy kiforgatta ügyfelemet az utolsó pennyjéből is. Koldussá tette ezt a szerencsétlen embert családostól… Állítom tehát, hogy ügyfelem a lehető legnagyobb lelki felindulás hatására cselekedett…

Honnan rángatta elő az ügyvéd ezeket a Benthamról szóló dolgokat? Ő maga erről egy szót sem mondott, egy szót sem. Vajon Gertrude-tól tudja? Gertrude. Gyorsabban vert a szíve. Mióta letartóztatták csak egyszer látta a feleségét.

Hanem ez tűrhetetlen. Azt a fiatal bolondot le kell valahogy állítania.

Mr. Partridge sietősen firkantott egy rövid üzenetet, amelyet azonnal átadtak az ügyvédjének. Az elolvasta, egy pillanatig várt, majd folytatta ott, ahol abbahagyta, mintha semmi fontos nem történt volna.

Az ügyvéd végre befejezte. Csaknem egy fél órán keresztül beszélt – ez tiszta időpocsékolás. Meg nyugtalanító is – főleg az, amit Benthamról mondott, hogy meghassa az esküdteket, ámbár azok sem tehetnek semmit természetesen. Kénytelenek lesznek bűnösnek találni őt, és a bíró is kénytelen lesz a törvény értelmében eljárni. Ez mind elég biztosnak látszott, de azért egy kicsit nyugtalankodott. Most a bíró összefoglalta az ügyet. Ez bizonyosan nem tart sokáig. A bíró okos, tárgyilagos fickó, nem pazarolja sem a szót, sem az időt. Igen, minden rendben. A bíró azt javasolta az esküdteknek, találják bűnösnek őt. Ez egy újabb lépés előre. Mr. Partridge megkönnyebbülten felsóhajtott.

A bíró feje mögött megjelent egy kéz és egy kis, fekete, négyszögű valamit helyezett a parókára.

– Vádlott, tud valami olyant mondani, amivel elkerülheti a halálos ítéletet?

A két őr közül az egyik megbökte Mr. Partridget. A teremben tökéletes csend volt.

– Semmi mondanivalóm – mondta Mr. Partridge mosolyogva.

Még akkor is mosolygott, amikor a halálos ítélet kimondása után elvezették.

Az első héten Mr. Partridge jól érezte magát a cellájában. A harmadik napon meglátogatta egy ügyvéd és hivatalosan értesítette a csődről. Felmérték a teljes vagyonát és úgy tűnt, hogy legalább tizennyolc shillinget tud fizetni fontonként, talán többet is. Ez tulajdonképpen kielégítő volt, nagyon is kielégítő. Persze, Gertrude meg a gyerekek egy fillér nélkül maradnak – de nem sokáig, hála Istennek, csak néhány napig. A kivégzéssel már nem várhatnak sokáig, mert ő nem élt a fellebbezési jogával és ez lényegesen meggyorsította a dolgot. Addig is ott voltak Gertrude gyöngyei. Szép pénzt adnak értük, legalább négyszáz fontot és ebből kényelmesen megélhetnek, amíg a Dodo Biztosító Társaság fizetni fog. Egy pár nappal azután, hogy őt kivégezték, harmincezer fontot kapnak. Ez biztos. Ha megölte volna magát, nem adtak volna egy vasat sem, de a biztosítási kötvényben egy szó sincs arról, hogy a társaság ne fizetne az után, akit kötél általi halálra ítéltek.

Ezt igazán okosan csinálta – nagyon okosan. A barátai – már azok, akik a történtek után is a barátai maradtak – azt hitték, hogy megbolondult. Mr. Partridge szelíden mosolygott, szinte állandóan mosolygott, amin a cella őre nem győzött csodálkozni. Mert egy pillanatra sem hagyták magára. Éjjel-nappal figyelték. Ez bizony fárasztó volt, de hát ez is benne volt a pakliban, el kellett tűrnie, mint a tulajdon, önként hozott döntésének egyik következményét. Számolt vele, és alávetette magát neki. Mindezt a családjáért csinálja. Végül is nem teszi tönkre őket, és ők hamarosan megszabadulnak tőle, tőle és a szegénységet tartogató jövőtől. Övék lesz a világ.

Egy csöppet sem félt a haláltól. Most már tulajdonképpen csak egy dolog bántotta. Közeledett az idő, amikor el kell majd búcsúznia Gertrude-tól. Az borzasztó lesz. Ahogy a napok teltek, egyre jobban rettegett tőle. Az asszony többé-kevésbé bizonyosan megszenvedi a dolgot. Hiszen jobb lesz neki nélküle, de lehet, hogy erre nem jön rá azonnal. Időbe fog telni, és hát bizonyosan minden asszony számára megrázó élmény lehet elbúcsúzni egy férjtől, akit fel fognak akasztani. És ők olyan remek jó barátok voltak! Borzasztóan fogja érezni magát. Látni fogja majd, ahogy Gertrude kimegy az ajtón és tudnia kell, hogy többé soha nem látja. Ez rettenetes gondolat. Hogyan fogja köszönteni őt? Amióta letartóztatták, csak egyszer találkozhattak és akkor Gertrude olyan kábultnak tűnt. Igen, ez volt a helyes kifejezés: kábult volt. Vagy csak arról volt szó, hogy megpróbált uralkodni magán? A szeme száraz maradt, ő maga távolságtartó volt, mindenesetre elég nyugodt. Csak amikor elment, akkor csókolta meg őt, melegebben, mint szokta. Mr. Partridge azért imádkozott, hogy az asszony hasonlóképpen viselkedjen akkor is, amikor utoljára találkoznak majd. Máskülönben igazán nem fogja tudni, hogy mit tegyen.

Természetesen arról szó sem lehet, hogy megmondja Gertrude-nak azt, hogy valójában miért ölte meg Benthamot, sőt, erre még csak nem is célozhat, hiszen akkor a cinkosává tenné őt. Meg kell őriznie az asszony ártatlanságát. Gertrude-nak azt kell hinnie, hogy az üzlettársa árulásán érzett keserű felindulásában gyilkolt, vagy, ahogy jobb lelkű ismerősei gondolták, pillanatnyi elmezavarában cselekedett így. Mr. Partridge remélte, hogy a felesége inkább az első feltételezést hiszi el. Nem szerette volna, ha bolondnak tartja őt, tudta, hogy ebben az esetben folyton figyelni fogja a gyerekeket, nem örököltek-e valamit. Mellesleg ő nem is bolondult meg. Éppen ellenkezőleg, senki sem cselekedhetett volna bölcsebben és józanabbul, mint ő.

Tulajdonképpen nem maradt más dolga, mint kibírni a végéig. Gertrude hiheti azt, hogy bosszút akart állani, vagy hogy elborult az agya, ahogy akarja. Nem fogja megváltoztatni az elképzelését. Szabad neki azt hinni, amit akar. Ez volt a legkevesebb, amit megtehetett érte, a legkevesebb, amennyivel fizethetett azért a tizennyolc évnyi szerelemért és boldogságért, amely, tudta, kevés férfinak jut ezen a földön.

A búcsúzás maga nem is volt olyan rémes, mint amennyire félt tőle. A börtönigazgató reggel kilenckor bejött hozzá és csendesen közölte vele, hogy másnap reggel nyolc órakor meg kell halnia.

Mr. Partridge vidáman rámosolygott az őrre, aki csak a fejét rázta csodálkozva, és nem nagyon tudta, mit gondoljon a fogolyról, aki azonban nem törődött az őrrel. Az is csak azt hiszi, amit mindenki más, hogy tudniillik megbolondult. Feltételezte, hogy az emberek nem szoktak mosolyogni, amikor kíméletlenül közlik velük, hogy huszonnégy órán belül felakasztják őket. Neki azonban minden oka megvolt arra, hogy mosolyogjon. A nagy terv sikerült. Most már valószínűleg semmi sem jöhet közbe. Az igazgató közlése biztos hír volt és megszabadította minden további aggodalomtól. Mert időnként aggódnia kellett. Az a fickó, az Tomkinson vagy Tomlinson, nem egy rossz percet szerzett neki az „enyhítő körülményekkel” meg a „rettenetes lelki felindulás”-sal. Szerencsére a bírónak meg az esküdteknek több eszük volt és igazán remekül viselkedtek, szó sem volt kegyelmi ajánlásról vagy ilyesmiről, a tizenkét ember egyszerűen és igazságosan halált kért rá a bírótól. És ő most készen áll a ki végzésre. Már az óráját is tudja.

Mr. Partridge hol az ágyán üldögélt, hol meg fel-alá járkált a cellában. Időnként felemelte a fejét és a kintről behallatszó kopácsolást figyel te. Egyszer aztán odafordult az őrhöz, aki nappal vigyázott rá és megkérdezte tőle, mi lehet az. Az őr zavarba jött a kérdéstől, de végül csak megmondta, hogy most készülnek.

– Úgy érti, a holnapra? – kérdezte Mr. Partridge.

Az őr bólintott.

– Mondja csak, ugye minden rendben lesz holnap reggel? Úgy értem, nem jöhet közbe semmi?

– Ettől ne tartson – mondta az őr. – Soha nem történik semmi gikszer. Nem kell félnie.

– Arra gondoltam – aggodalmaskodott Mr. Partridge hogy, ha jól tudom, olyan esetben, ha a kötél elszakad vagy az akasztófa letörik vagy valami ilyesmi történik, akkor három próbálkozás után meg kell kegyelmezniük.

– Erre ne is gondoljon – nyugtatta meg az őr. – Az elmúlt száz évben egyszer vagy kétszer történt ilyesmi.

– Akkor jó. – Mr. Partridge újra elmosolyodott.

Fura öreg pasas, gondolta az őr.

– Emlékszem – folytatta Mr. Partridge a társalgást –, hogy olvastam valahol egy asztalosról, akit felakasztottak. Amikor az akasztófa alatt állt, azt mondta a börtön igazgatójának: „Szakmai kötelességemnek érzem figyelmeztetni önöket, hogy ez az emelvény nem biztonságos.” Muris történet, nem gondolja?

Az őr nem válaszolt, mert nem nagyon tudta, mit mondjon. Abban a pillanatban kopogtak és a cella ajtaja kitárult.

Mr. Partridge megfordult és ott állt előtte Gertrúd, aki búcsúzni jött. A férfi mozdulatlanul állt egy percig, az agya üres volt. Csak bámult, tekintete valósággal felszívta az asszonyt. Milyen imádnivaló volt és mennyire érdemes volt érte megtennie mindazt, amit tett, sőt még annál többet is. Mindig a szürke szín illett neki a legjobban. Csak álltak és nézték egymást. Végre Mr. Partridge észrevette, hogy az asszony sír. Ez így nem lesz jó. Átölelte és vigasztalni próbálta.

– Nem szabad sírnod – csak ennyit tudott mondani.

Az asszony válla fölött látta, hogy az őr hátat fordít nekik. Ez igazán rendes volt tőle.

– Próbáld azt gondolni, kedves, hogy csak egy hosszú útra megyek – mondta Mr. Partridge, bár el sem tudta képzelni, hogy juthatott eszébe egy ennyire ide nem illő gondolat.

De a felesége csak annyit bírt mondani:

– Guy, édesem, szeretlek!

Ez nagyon szép volt tőle, főleg azért, mert komolyan is gondolta. Most végre bizonyos lehet afelől, hogy Gertrude szereti, és ez a legfőbb ok, amiért érdemes megtennie mindent, azért, hogy megmentse az asszonyt a nyomorúságtól, amelybe az ő gondatlansága és ostobasága taszította. Mindent neki köszönhet. Soha nem tudná meghálálni neki, hogy úgy szerette őt, soha, ha száz évig élne, akkor sem. Nem is él száz évig – csupán még néhány óráig. De meg tud halni érte, ha már élni nem tudott. Meghal, hogy ő boldog legyen és kényelemben éljen, meghal a gyerekek biztonságáért és sikeres életéért, hiszen a gyerekeket mindketten olyan nagyon szerették.

Másnap reggel hatkor felköltötték. Jól aludt és nehezen ébredt fel. Hatkor felkölteni valakit – ez igazán barbár cselekedet. Miért nem hajtják végre a kivégzéseket egy kényelmesebb időpontban? Ez eléggé bosszantotta, s csendesen zsörtölődött amíg megmosakodott és felöltözött.

A saját ruháit viselte éppen csak gallért és nyakkendőt nem kötött. A reggelit visszautasította. Reggel korán igazából csak egy csésze teát kívánt. Eszébe jutott, hogy hallotta valamikor, hogy vannak olyan elítéltek, akik jól bereggeliznek a kivégzésük előtt de neki ehhez semmi kedve nem volt.

Elkészült és várakozott egy darabig, míg a folyosón végre léptek zaja hallatszott.

– Ez a lelkész lesz – mondta az őr.

De tévedett, mert amikor az ajtó kinyílt, elsőnek a börtönigazgatót pillantották meg. Háta mögött állt az orvos, mögötte a pap.

Az őr félreállt, hogy beengedje őket. Mr. Partridge pedig idegesen nézelődött. A legfontosabb személy hiányzik. Hol marad a hóhér?

De hát volt még idő bőven, csak fél nyolc volt, és lehet, hogy még eleget kell tenniük bizonyos előírásoknak mielőtt valóban munkához látnak. Úgy van, eltalálta. Most mindenki a börtönigazgatót nézte, aki ünnepélyes hangon felolvasott valamit a magával hozott papírról. Az irat bizonyára fontos, gondolta, mert mindenki nagyon komoly képet vágott és az igazgató fel-felpillantott olvasás közben, mintha ellenőrizni akarná, hogy a személy, akihez beszél, valóban megértette-e, amit mond.

Mr. Partridge összeszedte magát. Oda kell figyelnie arra, amit az igazgató olvas. Hogy is szól a szöveg? És hol hallotta ő ezeket a szavakat?

„…A gyilkosságot a legnagyobb felindulásban követte el… Az enyhítő körülmények… A halálbüntetést ezennel életfogytiglani fegyházra változtatjuk… Aláírás William Ingleby belügyminiszter”

Mr. Partridge üres tekintettel meredt maga elé.

– Igazán sajnálom, Partridge – mondta az igazgató –, hogy nem szólhattam hamarabb, de csak fél órája kaptam meg az értesítést.

Mr. Partridge csak nézett maga elé. Amint az igazgató kiment a lelkész odament hozzá és barátságosan megszorította a kezét.

– Térjen magához, Partridge! Olyan sokan kérték az ítélet enyhítését, hogy a belügyminiszternek engednie kellett. A mindenható Isten adott önnek még egy lehetőséget.

Mr. Partridge még most sem mozdult.

– Hiszen tudja, fellebbezhet – mondta a pap melegen.

– Fellebbezhetek… – visszhangozta Mr. Partridge.

– Igen – folytatta a pap az eddiginél is melegebb hangon. – Fellebbezhet és kérheti a feltételes szabadlábra helyezését – tizenhárom év múlva.

Friss virágok

ROBERT BLACH

Nagymama házában mindig friss virág állt az asztalon, mert nagymama pont a temető háta mögött lakott. – Semmi más nem teszi olyan csinossá a szobát, mint a virág – mondogatta Nagymama. – Ed, légy jó fiú, és fuss egy kört. Hozz valami szépet. – Úgy tűnt nekem, hogy a nagy Weaver sírbolt körül volt ma valami mozgás – tudod, hogy mire gondolok, ugye? Válogass össze néhány mutatós szálat, de vigyázz, hogy liliom ne legyen közöttük.

Ilyenkor Ed nekiiramodott, átmászott a hátsó udvar kerítésén és ráhuppant az öreg Putnam ledőlt sírkövére. Végigszáguldott az ösvényen és rövidített a bokrok és sírkövek között. Ed még hét éves sem volt, de már ismerte a temető minden zegét-zugát, hiszen ott szokott bújócskázni a pajtásaival sötétedés után.

Ed szerette a temetőt. Jobban érezte magát ott, mint a hátsó udvarban vagy a roskatag házikóban, ahol Nagymamával lakott. Négy éves korában már minden nap ott játszadozott a sírok között. Nagy fák és bokrok nőttek itt, dús fű zöldellt alattuk és a fűben bájos kis ösvények kanyarogtak vég nélkül a fehér kövek labirintusaiban. És a madarak mindig énekeltek és néha leszállottak a virágokra. Szép volt itt és nyugalmas, senki nem figyelte, senki nem törődött vele, senki sem szidta meg semmiért – amennyiben vigyázott magára, és nem került a Vénrókának, a temető őrének az útjába. De Vénróka egy nagy kőházban lakott a temető túlsó felében, a kapu mellett.

Nagymama mindent elmondott Ednek a Vénrókáról, és figyelmeztette, hogy vigyázzon, nehogy megfogja őt a sírok között. – Nem szereti, ha a kisfiúk ott játszanak – mondta. Különösen a temetések idején. Az ember azt hinné, az övé itt minden. Tudnák csak, amit tudniuk kéne, mindenki elismerné, hogy senkinek sincs több joga itt lenni, mint nekünk. Hát csak menj, Eddie, és játsszál szépen, ahol akarsz, csak ne lásson meg. Végül is az ember csak egyszer fiatal, nekem ez a véleményem.

Nagymama igazán klassz volt. Még azt is megengedte neki, hogy késő éjjelig fennmaradjon és bújócskázzon Susie-val és Joe-val a sírkövek között. Nem is nagyon törődött vele, mert nála is éjszaka gyűlt össze a társaság. Nappal úgyszólván senki sem járt hozzájuk, legfeljebb a jeges, a fűszeres kifutója és havonta egyszer a postás, aki a Nagymama nyugdíját hozta. Legtöbbször csak Ed és Nagymama voltak a házban.

De éjszaka összegyűlt a társaság. Soha nem jöttek vacsora előtt, csak úgy nyolc óra tájban, sötétedés után kezdtek szállingózni. Néha elég sokan jöttek, de Mr. Willis, Mrs. Cassidy és Sam Gates majdnem minden este eljöttek. Mások is jöttek persze, de Ed rájuk hármójukra emlékezett a legélesebben.

Mr. Willis mulatságos ember volt. Mindig zsörtölődött, panaszkodott, hogy hideg van, és veszekedett Nagymamával valamiért, amit úgy emlegetett, hogy „az én tulajdonom”. – Fogalma sincs, mennyire lehűlt – mondogatta, miközben a tűzhely mellé ült a sarokban és kezeit dörzsölgette. – Mintha minden nap hidegebb lenne. Nem akarok panaszkodni, tudja, de semmi sem lehet rosszabb a reumánál, amelytől szenvedtem. De azért a pénzért, amit hagytam nekik, jobbat is kiállíthattak volna, mert az a vékony, fényes vászon még az első telet sem bírta ki…

Oh, igen, Mr. Willis mindig elégedetlenkedett. Hosszú, sápadt, öreg arca mintha csupa ráncból és rosszkedvből lett volna. Ed sose nézte meg őt úgy igazán, mert vacsora után, amint átmentek a nappaliba, Nagymama minden lámpát eloltott és csak a tűz világított a kandallóban. – Takarékoskodnunk kell – mondta Ednek. – Az én özvegyi nyugdíjkám egy embernek is alig elég, hát még ha egy szegény árvát is el kell tartanom.

Ed valóban árva volt, tudta, hogy az, de sohasem bánkódott miatta. Őt aztán semmi sem bántotta, ellentétben az olyan emberekkel, mint például Mr. Willis.

– Ha elgondolom, hogy hova jutottam – sóhajtozott Mr. Willis. – Hiszen az én családomé volt itt minden. Ötven évvel ezelőtt nem volt itt más, csak legelő, csak egy nagy mező. Maga tudhatja ezt, Hannah.

Nagymamát Hannah-nak hívták, ez volt a neve: Hannah Morse. És Nagyapát, amíg élt, Robert Morse-nak hívták. Nagyapa réges-régen meghalt valami háborúban, és Nagymama még azt sem tudta, hol temették el. De mielőtt meghalt volna, felépítette ezt a házat Nagymamának. Ed úgy gondolta, hogy Mr. Willis ezért haragszik olyan nagyon.

– Én adtam a Robertnek földet, amikor ezt a házat építette – mondta Mr. Willis panaszos hangon. – Ez még rendben is lett volna. De amikor jött a város és kisajátította az egész területet azért az alacsony árért, hát az már nem volt rendes dolog. Az a sok ravasz ügyvéd, ahogy ki tudja forgatni az embert a jogos tulajdonából a dumájával a kényszereladásról és a büntetésekről! Én úgy látom, hogy még mindig jogom van hozzá. Erkölcsi jogom. És nemcsak ahhoz a csip-csup kis földdarabhoz, amibe betettek, hanem az egész helyzethez.

– És mi a terve velünk? – kérdezte Mrs. Cassidy – Kilakoltat minket? És felnevetett, szelíden, puhán, mert a nagymama barátai mind halkan beszéltek, akármilyen vidámak vagy mérgesek voltak is. Ed szerette, amikor Mrs. Cassidy nevetett, mert mintha minden nevetett volna ezen a nagydarab asszonyon. Mindig ugyanazt az elegáns fekete ruhát viselte és az arca csupa púder, rúzs meg festék volt. A legtöbbször valami „állandó törődésről” beszélt Nagymamának. Ed világosan emlékezett a szavaira.

– Mindig hálás leszek egy dologért, mégpedig azért, hogy állandóan törődnek velem. Olyan szépek a virágok és a szemfedő mintáját magam terveztem. És olyan szép rendet tartanak még télen is. Úgy szeretném, ha látná a koporsót is a sok, kézzel faragott mahagóni díszítéssel. Mondhatom, nem kímélték a pénzt, és én nagyon hálás vagyok ezért. Nagyon hálás. Hiszen ha meg nem tiltom a végrendeletemben, még egy nagy emlékművet is állíttatnak. De én azt hiszem, hogy az egyszerű vermonti gránit egy kicsit tartósabb és tudja, hogy, olyan méltóságteljes.

Ed nem nagyon értette miről is beszélt Mrs. Cassidy, és különben is Sam Gates sokkal érdekesebb dolgokról mesélt. És ő volt az egyetlen, aki valóban törődött Eddel.

– Szervusz, fiacskám! Gyere csak ide mellém! Meséljek neked a csatákról, fiacskám?

Sam Gates fiatal ember volt és mindig mosolygott. Ott ült a tűz mellett, Ed a lábához kuporodott, és hallgatta a csodálatos történeteket. Mert Sam Gates ismerte Abe Lincolt, nem az elnököt, hanem még az egyszerű Abe-t, aki ügyvéd volt Springfieldben, Illinois államban. Aztán következett a történet valami Véres Sarokról, ahol a kék ruhás fiúk jól ellátták a bajukat.

– Bárcsak láthattam volna a végét – sóhajtozott Sam Gates. – Mert hatvannégyben persze egyikünk sem tudhatta, hogy fog végződni a dolog. Gettysburg után mindenesetre megszalasztottuk őket. És lehet, hogy jó is, hogy nem kellett részt vennem abban a rumliban, amit visszafoglalásnak vagy valaminek neveznek. Igen, fiacskám, azt hiszem, mégiscsak szerencsés voltam. Legalább nem kellett megöregednem, mint ennek a Willisnek itt. Nem kellett megnősülnöm és családról gondoskodnom, életem végén meg a sarokban üldögélve nyámmogni a disznósültemen. Végül úgyis csak oda jutottam volna. Nincs igazam, fiacskám?

Sam Gates körülnézett és kacsintott. Nagymama néha igazán megharagudott rá.

– Jó volna, ha másról beszélne, vagy befogná a száját. A gyerek mindent megjegyez, amit nem kellene. Az, hogy szeretik a társaságot és idejárnak, mert ez a ház, hogy úgy mondjam, többé-kevésbé a maguké is, még nem ok arra, hogy ilyesmikkel tömje egy hat éves gyerek fejét. Ez nem szíp dolog.

Ha Nagymama így mondta: „ez nem szíp dolog”, ez biztos jele volt annak, hogy nagyon haragszik. Ilyenkor Ed rendszerint felkelt és kiment játszani Susie-val és Joe-val.

Évekkel később, ha felidézte az emlékeit, Ed nem tudta megmondani, mikor is játszott először Susie-val és Joe-val. A játék maga eleven emlékként élt benne, de egyéb részletet nem tudott felidézni. Hol laktak a gyerekek, kik voltak a szüleik és miért csak ők jöttek el minden éjjel és kiabáltak a konyhaablak alatt: – Eddie! Gyere ki játszani!

Joe fekete hajú, csendes, kilenc év körüli fiú volt. Susie egyidős volt Eddel, sőt talán fiatalabb is nála. Göndör, karamella színű haja volt, mindig fodros ruhában járt, és akármit játszottak, gondja volt rá, hogy be ne piszkolja, ne szakítsa el a ruhácskáját. Ed őrülten szerelmes volt belé. Éjszakáról éjszakára ott bújócskáztak a hűvös, sötét temetőkertben, halkan kuncogva, egymást szólongatva. Ed felnőttként is emlékezett arra, hogy milyen csendes gyerekek voltak. De nem emlékezett rá, hogy valaha valami mást is játszottak volna, és arra sem, megérintették-e egymást csak egyszer is. Úgy tűnt neki, hogy megérintette őket, de egyetlen esetet sem tudott felidézni az emlékezetében. A leginkább Susie arcára, mosolyára emlékezett, és a kislány vékony hangjára, ahogy őt hívogatta: – Eddieee…

Később Ed soha senkinek sem beszélt az emlékeiről. Mert egyszer csak elkezdődtek a bajok. Emberek jöttek az iskolából és felelősségre vonták Nagymamát, hogy miért nem íratta be őt az első osztályba. Előbb Nagymamával beszélgettek, aztán vele is. És olyan zavaros volt minden. Ed emlékezett arra, hogy Nagymama sírt, és jött egy nagydarab, kékruhás férfi, aki egy csomó papírt mutatott neki.

Ed nem is szeretett ezekre a dolgokra gondolni, mert ezek miatt lett vége mindennek. Miután az az ember náluk járt, többé nem gyűlt össze társaság a kandalló körül és ő sem játszhatott Susie-val és Joe-val a temetőben. Az az ember megríkatta Nagymamát, és hozzá nem értésről és elhanyagoltságról beszélt meg valamiről, amit józan észnek nevezett, és mindezt csak azért, mert ő, Ed, elég tökkelütött volt ahhoz, hogy meséljen neki a temetőbeli játékról meg a Nagymama barátairól.

– Igazán azt állítja, Mrs. Morse, hogy ennek a szegény gyereknek úgy megzavarta a fejét, hogy már ő is látja őket? – kérdezte az ember Nagymamától. – Ez így nem mehet tovább! Nem etetheti a gyereket ezzel a morbid hülyeségekkel a halottakról!

– Nem halottak! – csattant fel Nagymama. Ed még sohasem látta ennyire dühösnek, pedig a sírást sem hagyta abba. – Én nem tekintem őket halottaknak, és Eddie sem, és más sem, ha van benne jóérzés. Csaknem egész életemet ebben a házban éltem le, itt lakom mióta csak Robertet elvitték tőlem abba a háborúba a Fülöp-szigetekre, és az első alkalom, hogy egy idegen csak úgy bemasírozik ide! Igen, az ilyen embereket nevezik a magához hasonlók idegeneknek. De a többiek rendszeresen meglátogatnak. Mert látják, hogy úgyszólván azonos birtokon osztozunk. És nem halottak, Mister, csak éppen jó szomszédok, ennyi az egész. És Ed meg az én számomra sokkal inkább valóságosak mint amennyire a maga fajtája valaha is volt!

De az az ember nem hallgatott Nagymamára, bár a kérdezősködést abbahagyta, és egyszerre kedves és udvarias lett. Attól kezdve mindenki kedvesen és udvariasan beszélt, a férfiak, akik jöttek, meg az a hölgy is, aki elvitte Edet a városba, az árvaházba.

Hát így végződött a dolog. Az árvaházban nem volt naponta friss virág az asztalon, és ámbár Ed egész csomó gyerekkel találkozott, olyanra, mint Joe meg Susie nem talált többé. Pedig mindenki jó volt hozzá, a felnőttek meg a gyerekek is, és Mrs. Ward, a főnökasszony azt mondta, szeretné, ha Ed úgy nézne rá, mint a tulajdon édesanyjára, hiszen ez a legkevesebb, amit megtehet érette azok után a szívfacsaró élmények után, amelyekben része volt.

Ed nem értette, mire gondolt Mrs. Ward, amikor „szívfacsaró” élményekről beszélt, és magyarázatot nem kapott tőle. Azt sem mondta meg neki, hogy mi történt Nagymamával, miért nem látogatja meg őt soha. Tulajdonképpen bármit kérdezett a múltjával kapcsolatban, soha nem kapott más választ, mint azt, hogy a legjobb lesz, ha megpróbál mindent elfelejteni, ami történt vele, mielőtt az árvaházba került volna.

És lassanként felejteni kezdett. Ahogy teltek az évek, csaknem mindent elfelejtett. Ezért esett most olyan nehezére az emlékezés. De emlékezni akart, mindenáron emlékezni.

Ed két esztendőt töltött Honoluluban a kórházban, és ideje nagy részében megpróbált visszaemlékezni. Nem is igen tehetett mást így hanyatt fekve, azonkívül tudta, hogy ha valaha is lábra áll, visszamegy oda.

Éppen amikor kikerült az árvaházból és el kellett kezdenie a katonai szolgálatát, levelet kapott Nagymamától. Ed ritkán kapott levelet magányos életében, és első pillanatában a feladó neve, Mrs. Hannah Morse és a cím nem mondott neki semmit.

A levél maga azonban, az a néhány pókhálószerű, macskakaparáshoz hasonló sor a megvonalazott füzetlapon zavaros emlékek özönével árasztotta el.

Nagymamát „Szanatóriumba” vitték, de most már otthon van és mindent megtudott a mesterkedéseikről, hogy „téged a hálójukba kerítsenek”. És ha Ed haza akarna jönni…

Ed rettenetesen szeretett volna hazamenni. De mire a levelét megkapta, már egyenruhában volt és parancsra várt. Természetesen ő is írt. Többször is írt míg a tengeren túl volt, pénzt is küldött. A Nagymama levelei néha utolérték őt. Nagymama várta, hogy hazamegy szabadságra. Olvasta az újságokat. És Sam Gates azt mondta, hogy ez a háború rémes dolog.

Sam Gates –

Ed úgy gondolta, hogy ő már felnőtt férfi és Sam Gates csak a képzelet terméke volt. De Nagymama továbbra is írogatott az ő elképzelt társaságáról, Mr. Willisről, Mrs. Cassidyről, sőt, néhány „új barátról” is.

– Mostanában sok a friss virág a házban Ed, fiacskám – írta. – Alig múlik el nap anélkül, hogy ne járjak odaát. Csak persze, nem vagyok már olyan fürge, mint régen, lassan a hetvenhetet taposom, de azért csak úgy átmegyek egy kis friss virágért, mint régen.

Amikor Ed megsebesült, levelet sem kapott többet. Hosszú időre megszűnt számára a világ. Nem maradt más, csak az ágya, az orvosok és az ápolók, az injekció minden harmadik órában és a fájdalom. Ennyiből állt az élete. És közben megpróbált emlékezni. Egy alkalommal már azon volt, hogy az egész dolgot elmeséli egy agyspecialistának, de még idejében meggondolta magát. Hiszen aligha remélhette, hogy megértéssel fogadják azt, amiről beszélni akart, és volt elég baja, nem akarta kockáztatni az idegosztályt.

Amint képes volt rá, újra írt. Csaknem két év telt el, a háborúnak régen vége volt. Annyi minden történt, hogy Ed alig reménykedett abban, hogy választ kap. Hiszen Hannah Morse azóta már a nyolcvanat „tapossa”, ha egyáltalán még él.

Azonban néhány nappal azelőtt, hogy elhagyta volna a kórházat, levelet kapott.

„Kedves Ed” – ugyanaz a pókhálószerű macskakaparás, ugyanolyan megvonalazott füzetlapon. Semmi sem változott. Nagymama továbbra is várja és örül, hogy ő sem feledte el. De történt valami mulatságos is, amiről Ednek feltétlenül tudnia kell. Emlékszik még Vénrókára, a temetőőrre? Nos, a tavaly télen elütötte egy teherautó, azóta, valahányszor csak eljön hozzá a többiekkel együtt, olyan, hogy kenyérre lehetne kenni. Annyi mondanivalója lesz, ha Ed hazajön…

És Ed hazament.

Húsz év után, egy egészen más élet után, Ed hazament. Egy hosszú hónapig várt Honoluluban a hajóra, és minden, ami ezalatt az idő alatt történt, és mindenki, akivel találkozott, mintha kívül esett volna a valóság szféráján. Az éjszakák a bárban, egy lány, akit Peggynek hívtak, egy Linda nevű ápolónő meg egy katona, akivel együtt volt a kórházban és aki arról beszélt, hogy bele kellene vágniuk valami üzletbe a megtakarított pénzükkel.

De a bárt soha sem érezte olyan valóságosnak, mint a Nagymama nappaliját, és Peggy meg Linda távolról sem hasonlítottak Susi-ra, és Ed tudta, hogy soha nem fog belevágni semmiféle üzletbe. A hajón az emberek Oroszországról, az inflációról, a lakáskérdésről beszélgettek. Ed hallgatta őket, és bólogatott, miközben megpróbálta felidézni magában Sam Gates szavait az öreg Abe-ről, akivel Springfieldben találkozott, Illinoisban.

Friscóban repülőre szállt, de előbb táviratozott Mrs. Hannah Morse-nak. Kora délután szállt le, de az utolsó negyven mérföldet autóbusszal kellett megtennie, az meg csak vacsora tájban indult. Evett valamit az állomáson majd a leszálló szürkületben bezötykölődött a városba. Egy taxi elvitte a Nagymama házáig.

Ed minden ízében remegett, amikor a ház előtt, a temető sarkánál kiszállt az autóból. Egy ötöst adott a sofőrnek és nem kért vissza belőle. Ott állt, amíg a taxi elment, amíg úrrá lett az idegein és kopogni mert az ajtón. Nagyot, mélyet lélegzett. Az ajtó kinyílt és ő haza érkezett. Biztos, hogy haza érkezett, hiszen nem változott semmi. Egyáltalán semmi.

Nagymama ugyanaz a Nagymama volt. Ott állt az ajtóban, aprócska volt, ráncos és gyönyörű. Egy nagyon öreg asszony, aki a tűz homályos fényénél felnézett rá, és azt mondta: – Ed, fiacskám, ugye te vagy az! Istenem, hogy becsapják az embert a tulajdon gondolatai! Azt hittem, a hajdani kis kölyköt látom majd viszont. De gyere már be, fiam! És töröld le a lábadat!

Ed beletörölte a cipőit a lábtörlőbe, akárcsak valamikor régen és belépett a nappali szobába. A kandallóban égett a tűz és mielőtt leült volna, Ed rádobott még egy hasábfát.

– Nem könnyű az élete egy ilyen vénasszonynak, mint amilyen én vagyok, fiam – mondta Nagymama mosolyogva, és leült vele szemben.

– Nem kellene ennyire egyedül élned – mondta Ed.

– De hiszen nem vagyok én egyedül! Nem emlékszel Mr. Willisre, meg a többiekre? Biztosíthatlak, hogy ők nem felejtettek el tégedet. Alig beszéltünk egyébről mostanában, mint arról, hogy hazajössz. Különben később átjönnek.

– Csakugyan? – suttogta Ed a tűzbe meredve.

– Természetesen. De ezt neked is tudnod kellene, Ed.

– Persze. Csak azt hittem…

Nagymama mosolygott.

– Értelek én, ne félj. Hagytad, hogy elbolondítsanak olyanok, akik ezt nem tudják. Sok hasonlóval találkoztam a szanatóriumban. Majd tíz évig ott tartottak, amíg rájöttem, hogy kell bánni velük. Szellemekről beszélnek, meg érzéki csalódásról, meg ilyesmikről. A végén rájuk hagytam, elismertem, hogy igazuk van és kisvártatva elengedtek. Azt hiszem, te nagyjából hasonló dolgokon mentél keresztül, és most nem tudod, mit is gondolj.

– Így van, Nagymama – felelte Ed. – Fogalmam sincs.

– Ne törődj vele, fiam! És a melledért se aggódj.

– A mellemért? Honnan tudod, hogy…

– Megírták. Lehet, hogy igazuk van, de az is lehet, hogy tévednek. De ez nem is fontos. Tudom, hogy te nem félsz. Hiszen ha félnél, vissza se jöttél volna, igaz Ed?

– Így van, Nagymama. Úgy döntöttem, hogy ha rövid is az időm, én idetartozom. Azonkívül egyszer s mindenkorra tudni akarom, hogy…

Elhallgatott és várt. Nagymama csak bólogatott, az arca alig látszott a homályban. Végre mégis válaszolt neki.

– Megtudod hamarosan.

A mosolya fényénél Edben felébredtek az emlékek, a Nagymama hangja, mozdulatai, szokásai. Jöjjön, aminek jönni kell, de ezt már senki nem veheti el tőle – hazaérkezett.

– Vajon miért nem jönnek? – Nagymama hirtelen felállt és az ablakhoz ment. – Úgy tűnik nekem, hogy ma alaposan elkésnek.

– Biztos vagy abban, hogy eljönnek? – Ed a legszívesebben azonnal leharapta volna a nyelvét, de már késő volt, kimondta.

Nagymama megfordult.

– Én biztos vagyok benne. De lehet, hogy csalódtam benned. Lehet, hogy te nem is hiszed.

– Ne légy bolond, Nagymama!

– Nem vagyok bolond! Oh, Ed, hát mégis sikerült becsapniuk téged? Hát olyan messze mentél, hogy már nem is emlékszel?

– Persze, hogy emlékszem. Mindenre emlékszem. Susie-ra és Joe-ra és a naponként hozott friss virágra, de…

– A virágok – Nagymama hosszan nézte őt.

– Igen, emlékszel, és ennek örülök. Minden nap friss virágot hoztál nekem, igaz?

Az asztalra pillantott, amelynek a közepén üresen állt a váza.

– Ez talán segít. Menj és hozz virágot! Most rögtön. Mielőtt jönnének.

– Most?

– Kérlek, Ed!

Ed szó nélkül felállt, átvágott a konyhán és kiment a hátsó ajtón. Holdfényes éjszaka volt, könnyen megtalálta a kerítéshez vezető ösvényt. A kerítésen túl gyönyörű ezüst fényben fürdött a temető. Ed nem találta furcsának, hogy ott állt, tulajdonképpen nem érzett semmit. Átlódította magát a palánkon mit sem törődve a bordái alá nyilalló erős fájdalommal. A lábai megtalálták az ösvényt a sírkövek között és ő hagyta, hogy vezessék az emlékek.

Virágok. Friss virágok. Friss virágok, friss sírokról. Ez őrület, ez maga az idegosztály, ugyanakkor minden a legnagyobb rendben van. Így kell lennie. Meglátta a halmocskát a domboldalban, a kerítés végénél. Ez a szegények temetője, de a síron mégis volt virág, egyetlen csokor virág a fejfának támasztva.

Ed lehajolt, beszívta a friss illatot, ujjai körbefogták a nedves, kemény szárakat. Elvette a csokrot a fejfa mellől. A hold ragyogott.

A hold ragyogott és a fényénél elolvasta az egyszerű, darabos írást a fejfán: Hannah Morse 1870 – 1949.

Hannah Morse. Nagymama. A virágok frissek. A sír nem régibb egy naposnál.

Ed nagyon lassan lépkedett visszafelé. Nehéz volt átmásznia a kerítésen anélkül, hogy a csokrot elejtette volna, de sikerült. Kinyitotta a konyhaajtót és bement a nappaliba, ahol már alig égett a tűz. Nagymama nem volt a szobában. Ed azért vázába tette a virágokat. Nagymama nem volt a szobában, és nem jöttek a barátai sem, de Ed többé nem aggodalmaskodott. El fog jönni és eljön majd Mr. Willis, Mrs. Cassidy, Sam Gates és a többiek is mind. És Ed tudta, hogy még a vékony, halk hangocska is megszólal majd a konyhaablak alatt őt hívogatva!

– Eddieee!

Lehet, hogy ma éjjel a mellében érzett fájdalma nem hagyja kimenni. De előbb-utóbb csak kimegy. És addig majd jönnek ők.

Ed elmosolyodott, kényelembe helyezte magát a tűz mellett, és várt.

Vörösbor

LAWRENCE G. BLOCHMAN

A gőzhajó sárga kéménye rekedten felbőgött, az őserdő borította hegyek visszaverték a hangot, és felébresztették Koert ellenőr urat délutáni szunyókálásából. Koert úr nem szitkozódott, túlságosan is meleg nap volt egy akkora megerőltetéshez, mint a szitkozódás. Kinyitotta az egyik szemét és kipislogott a moszkitóhálón keresztül. A verandája alatt egy csomó izzó bádogtetejű kunyhó állt, fehérre meszelt kínai üzletek és apró házacskák sorakoztak az alacsonyan fekvő zöld folyópartig.

A parttól kissé távolabb, túl azon a helyen, ahol a folyó sárosan örvénylő, barna vizét belezúdította a mozdulatlan, kék tengerbe, türelmetlenül füstölgött a postahajó, amely összekötötte Tanjong Samart a civilizált világgal. Tanjong Samaron Koert úr volt a civilizáció hivatalos képviselője, ezért kinyitotta a másik szemét is. Figyelte az apró kínai csónakokat, amint sietve igyekeztek a hajó felé, és úgy döntött, hogy körülbelül egy fél óráig még nem kell megmozdulnia. Fél óra múlva felkel, magára zúdít egy adag langyos vizet a jávai kancsóból, lehajt egy csésze kávét és nyakig begombolja fehér vászonkabátját. Ezzel készen is áll majd arra, hogy leüljön az íróasztala mellé, és megfelelő módon fogadja a hivatalos jelentéseket és a csomagot a Bataviasch Nieuwsblad két hét alatt összegyűlt számaival, amelyet a sötét bőrű segédellenőr hoz majd a partra.

Az ellenőr úr szokott ráérős készülődése azonban ugyancsak sietőssé vált, amint észrevette, hogy az első csónakból nem az ő lomha segédje lépett partra, hanem egy frissen mozgó fehér ember, akit eddig még soha nem látott. Az idegen olyan gyorsan kaptatott fel az ellenőr bungalójához, hogy Koert úrnak alig maradt annyi ideje, hogy rendbeszedje magát, már kopogtak is a veranda szúnyoghálós ajtaján. Az ajtóhoz kacsázott és kinyitotta.

A férfi fehér vászonöltönyt és trópusi sisakot viselt és egy selyem zsebkendővel törölgette verejtékező arcát. Jó megjelenésű ember volt, mozdulatai nyugodtak, kellemes, őszinte mosolya nyomán gödröcskék képződtek okos, férfias arcán. Intelligensnek tűnt, és ezt a benyomást különös módon csak erősebbé tette az a tény, hogy jobb szemhéja sápadt, színtelen szemgolyót takart. Egyetlen szemének szúrós, átható, élénk csillogása feledtette a másik hiányát.

– Ön Mr. Koert? – kérdezte. – A nevem Paul Vernier. A főkormányzó megígérte, hogy ön együttműködik majd velem. Írt önnek?

– Még nem kaptam kézhez a postát – felelte az ellenőr. – De az együttműködésemre mindenképpen számíthat. Kérem, foglaljon helyet!

– Hogy mindjárt a tárgyra térjek – kezdte Vernier, miközben belesüllyedt egy magas, fonott székbe – egy gyilkost keresek.

– Dayakokat? – kérdezte a kövér ellenőr. – Messze fel kell menni értük a folyó mellett. De most már nem gyilkolnak annyit. Igyekszünk rávenni őket arra, hogy ne új fejeket használjanak a házassági szertartásaikhoz, hanem régieket…

– A dayakok nem érdekelnek – mondta Vernier. – Egy amerikait keresek, egy amerikai gyilkost, bizonyos Jerome Steekset. A nyomok ide vezetnek, Tanjong Samarra.

Koert tapsolt és maláji nyelven kiáltott valamit, amire egy mordulás volt a válasz a másik szobából.

– Hozatok önnek egy kávét – mondta magyarázón. – Most van a kávézás ideje. Később jön a gin. Hol a csomagja?

– Minden, amire szükségem van, elfér a belső zsebemben. Ez egy kiadatási parancs Jerome Steeks nevére kiállítva, a bataviai kormányzó jóváhagyásával. Amint elárulja nekem, hogy hol találom meg ezt a Steekset, nyakon csípem és a hajóra viszem, mielőtt visszaindulna.

– Ezt nem teheti meg – mondta Koert egyszerűen.

– Miért nem? Bizonyosan tudom, hogy Jerome Steeks Tanjong Samaron van.

– Az én körzetemben ilyen nevű férfi nincs.

– Az csak természetes, hogy nem a valódi nevét használja. De ebben a „zsúfolt” metropolisban azért nem lesz nehéz azonosítani az emberemet. Vannak itt amerikaiak?

– Három is van. – Vernier szemöldöke lassan felcsúszott, amíg Koert beszélt. – Mind a három a Kota Bharu gumiültetvényen dolgozik, ott feljebb a folyó mellett. Az út odáig és vissza körülbelül két órát vesz igénybe, nem beszélve arról az időről, amely szükséges ahhoz, hogy megtalálja őket. A hajó egy órán belül elmegy. Küldjek a csomagja után?

Vernier egy pillanatig mereven nézte Koertet, azután szélesen elmosolyodott.

– Rendben van. Persze, ha nem okozok vele túl nagy felfordulást.

Koert újra tapsolt és maláji nyelven mondott valamit. Egy szolga jött be tálcával a kezében.

– Elhozzák önnek. Most pedig megihatnánk a kávénkat.

A tálcán nem volt kávéskanna csak a csészék, a cukortartó, egy köcsögben forró tej meg egy kis kancsó. Vernier figyelte Koertet, amint a kancsóból kitöltött egy kanálnyi fekete kávéesszenciát a csészébe, majd ráöntötte a gőzölgő tejet. Az eredmény, ami a színét és a szagát illeti, egy kicsit valóban hasonlított a kávéhoz.

Koert odanyújtotta neki az egyik csészét.

– Most pedig meséljen nekem arról az emberről, akit le akar tartóztatni, Ismeri önt?

– Nem.

– Helyes. Ebben az esetben nem fog gyanakodni. Vagyis lefoghatja majd egy néhány órával azelőtt, hogy a következő hajó megjönne. Ez megkímélne minket a kellemetlen szükségmegoldásoktól. Nálunk nincs börtön. Fel fogja ismerni ezt az amerikait? Van róla fényképe?

– Jerome Steeks nagyon okos ember – mondta Vernier. – Megtervezett magának egy tökéletes szökést egy majdnem tökéletes bűntény után. Nincs róla egyetlen fénykép sem és nem hagyott maga után ujjlenyomatot. Csak elbeszélésből ismerem: átlagos magasságú, vékony testalkatú, sápadt bőrű, sötét hajú és kis, fekete bajusza van.

Az ellenőr hirtelen mindkét kezét terjedelmes pocakjára tette, hátravetette a fejét, nagyra nyitotta a száját és hangosan kotkodácsolt. Némi habozás után Vernier úgy döntött, hogy Koert úr nevet.

– Eltévesztette a kéglit – mondta végül Koert. – Mind a három ember középtermetű, de elég erős testalkatúak, simára borotváltak, barnák a naptól akár a kávé és egyiknek sincs sötét haja.

– Mondtam, hogy Steeks nagyon okos – mosolygott Vernier kissé bánatosan. – De biztos vagyok benne, hogy itt van. Hat hónappal ezelőtt jött ide Bataviából.

– Mind a hárman hat hónappal ezelőtt jöttek Bataviából, ugyanazzal a hajóval. Az ültetvény gazdát cserélt, és az új tulajdonos amerikai munkavezetőket akart, mert azok úgy értenek a fák szemzéséhez, hogy kétszer annyi gumi nyerhető belőlük. Milyen ember a gyilkos?

Vernier belekóstolt a kesernyés kávéba.

– Kifejezetten kegyetlen, de azért csiszolt modorú úriember. Fura keverék. Sokáig élt Európában, ahol a zene, a nők, a jó konyha és a finom borok szakértőjeként tartották számon. Akkor hallottam róla először, amikor Franciaországban voltam.

– Ah, Franciaország – mondta Koert úr merőn nézve Vernier lecsüngő szemhéját. – Szóval akkor ön Franciaországban…

Bizonytalan mozdulatot tett, mint aki fél attól, hogy kényes témát érint. Vernier észrevette a mozdulatot és elmosolyodott.

– Igen, egy srapneldarab volt. Azt hiszem, ez indította el a jelenlegi karrieremet. Egy szem nem elég a gyalogsághoz, tehát kiemeltek onnan, és áttettek a hírszerzőkhöz. A békekötés után ki akartam használni a francia kapcsolataimat. Párizsban maradtam és Bertillon módszereit tanulmányoztam a Francia Biztonsági Erőknél. Éppen mielőtt hazamentem volna, olvastam, hogy Jerome Steeks részt vett a párizsi borkereskedők hagyományos évi bankettjén, benevezett a borkóstoló versenyre és olyan jól felismerte a címke nélkül felszolgált borokat, akár a legöregebb hivatásos borkóstolók.

Koert úr csettintett a nyelvével.

– Micsoda ínyenc!

– Meg gazdag is volt. Senki nem kérdezte, milyen forrásból származik a pénze, pedig kétségtelenül nem becsületes úton szerezte. Három évvel ezelőtt feleségül vett egy gazdag San Francisco-i nőt, elvitte Európába, aztán visszacipelte Kaliforniába. Röviddel ezután Mrs. Steekset holtan találták egy ritkán használt mólón, golyóval a fejében. A gumiabroncs nyomát követve keresni kezdték Steeks autóját és meg is találtak az öböl vizében. Feltételezték, hogy Steeks belefulladt a tengerbe. Öngyilkosságról beszéltek, mert a házaspár elverte az asszony vagyonát, jelentős összegeket veszítettek Monte Carlóban, és inkább a halált választották, mint a szegénységet. Steeks holttestét ugyan nem találták meg, de ezt a dagály számlájára írták, találtak viszont egy revolvert két üres tölténnyel, és Mrs. Steeks vagyona csakugyan elolvadt, így a rendőrség végül elfogadta a kettős öngyilkosság tényét.

– Ami nem felel meg a valóságnak.

– De nem ám. Hidegvérű gyilkosság történt haszonszerzés céljából. Egy évvel később az egyik hírhedt zugügyvéd lebukott és a rendőrök egy levelet találtak a páncélszekrényében, amelyet Steeks írt Batáviából. Az ügyvéd volt az, aki az asszony vagyonából a hiányzó részt kiemelte és neki kellett volna értesítenie Steekset, ha már tiszta a levegő. Nos, a külügyminiszter azonnal kiadatásért folyamodott én meg lóhalálában futottam Batáviába. Egy év alatt a nyomok eléggé kihűlhetnek, a bizonyítékokat is el lehet tüntetni. De itt megtalálom Mr. Steekset. Ha két hétig nem jön hajó meg se szökhet előlem.

Koert zavartan rázogatta a fejét.

– Nem vagyok biztos abban, hogy itt van. Ínyenceket és csiszolt úriembereket nemigen találni Kota Bharu ültetvényein. Ott csak amerikaiak vannak.

– Az egyik közülük a gyilkos. Mikor indulhatunk, hogy elcsípjük, Mr. Koert?

Az ellenőr a füle tövét vakargatta.

– Először is a hajóval kell törődnöm. Azután elbeszélgethetünk arról, melyik lenne a legjobb módja annak, hogy elkapja.

– Én meg közben sétálok egyet a városban – mondta Vernier, és felállt. – Most már hűvösebb van. Az is lehet, hogy megtudok valamit.

– Kérem, Mr. Vernier, ne nyissa még ki azt az ajtót – kiáltott fel Koert rémülten és a detektív után szaladt. – Várjon!

Összetekert egy újságot, meggyújtotta, s a kis fáklyalángot végighúzta néhányszor a dróthálón, elhamvasztva vele a kívülről rátapadó szúnyogokat.

– Most mehet. És gyorsan csukja be az ajtót, ha kiment. Másfél óra múlva kész vagyok. Gint iszunk majd és megbeszéljük a teendőket.

Az ellenőr rávette Paul Verniert arra, hogy várjon az embervadászattal másnap reggelig. A napfény kényesen csillogott a folyó kávébarna vizén amikor a két ember – Koert fehérbe, Vernier khaki színű öltönyben – lesétált a folyóhoz. Ide-oda kanyarogtak a partra húzott csónakok között, szépen faragott, magas orrú csónakok voltak, vitorláikról piros meg kék démonok vigyorogtak rájuk. A két fehér ember bebújt az egyik keskeny, hosszú lakócsónak közepét elfoglaló, pálmalevelekkel fedett baldachin alá. Az evezők felkavarták a barna vizet. A csónak nekilendült a folyónak.

Alacsonyan fekvő partok között siklottak el, mangrove és pálmaerdők között, amelyek mögött pálmákkal és kúszónövényekkel sűrűn beborított zöld hegyek emelkedtek. A hegyoldalak zöldjét darabokra szabdalták az ültetvények halványabb zöld színű, kockái az érett gyapot fehérlő négyzetei, a cukornádföldek sárgája és a lantana lángvöröse.

A négy evezős egy ütemre dolgozott, mahagóni színű testük mint négy szobortorzó csillogott a fényben. A kormányos a baldachin alól éneklő hangon irányította őket.

Néhány perce vízen voltak már, amikor Vernier felhívta Koert figyelmét arra, hogy egy másik csónak követi őket.

– Persze – mondta Koert. – Ott jön a poggyásza. Elküldtem még egy csónakért, mert ebben már így is sokan vagyunk.

– De nekem nincs szükségem a poggyászomra – tiltakozott Vernier. – Nem maradok az ültetvényen. Elkapom az emberemet és már fordulok is vissza önhöz – persze, ha nincs ellene kifogása.

– El leszek ragadtatva. De attól tartok, mégis ott kell maradnia. Ismerem a három amerikait. Egyikükre sem illik a jellemzése. Közelebbről szemügyre kell vennie őket. A főkormányzó utasított, hogy legyek segítségére, ezért előre megüzentem, hogy ma délben ott leszünk és, hogy ön valószínűleg ott marad egy néhány napig, hogy lássa, hogyan készül a gumi.

A detektív kerek arcán megjelentek a gödröcskék.

– Nem szeretem ezt a dolgot. Elfogadom egy ember vendégszeretetét, azután meg bilincset rakok a kezére. Ha valóban ott kell maradnom, akkor őszintén meg fogom mondani nekik azt, hogy miért vagyok ott. Nem valószínű, hogy az emberem szökni próbálna, hiszen ezzel elárulná magát.

– Nem, nem, nem! – kiáltotta Koert. – Ezt nem teheti meg! Én már azt mondtam, hogy ön részvényes és ezért akar az ültetvényen maradni. Nem cáfolhat rá arra, amit az ellenőr mond.

Vernier arcáról eltűntek a gödröcskék.

– Nem mondhatná azt, hogy félreértett engem? – kérdezte.

– Ha a főkormányzó megtudja, hogy én félreértem az embereket, lőttek a jávai előléptetésemnek. Mellesleg megkönnyítené a munkáját, ha csendben dolgozna.

– Nos, rendben van. Próbáljuk meg így – adta be a derekát Vernier. A szemöldökei közé egy apró ránc telepedett.

Egy ingatag kis móló, két bádogtetős kunyhó, egy darab föld, ahol kiirtották a dzsungelt, hogy helyet adjanak a hevea fák párhuzamosan futó sorainak – ennyi jelezte, hogy a Kota Bharu gumiültetvény itt éri el a folyópartot. Öt percnyi sétára a folyótól állt a cölöpökre épített tágas bungaló, ahol az ültetvényt irányító fehérek laktak.

Vernier zavarba jött, amikor a három ember bemutatkozott neki – Prale, Wilmerding és Doran. Az ellenőrnek igaza volt. Ezek az egyszerű emberek egyáltalán nem emlékeztettek a művelt világfira, és mind a hárman szőkék voltak. Prale nyájas tekintetű, homokszín hajú férfi volt, a szája szélén okos-ravasz vonással és turcsi orral. Wilmerding egészen világos szőke volt és erőteljesen megrázta a kezét a bemutatkozáskor. Doran nyugtalan volt, szúrós tekintetű, vöröses hajú. Melyik volt hármójuk közül a fekete hajú Jerome Steeks? Egyik sem – mondta volna Vernier, ha nem lett volna biztos információja arról, hogy a gyilkosnak itt kell lennie. A három közül az egyik Steeks. Ez biztos.

– Remélem, nincs kifogása a rystaffel ellen – mondta Doran miközben egy elsötétített szobába vezették ebédelni. – A szakácsunk minden délben ezt főz.

– Jáván alkalmam volt megismerkedni vele – felelte Vernier. – Eléggé kedveltem.

– Hát én nem – mondta Wilmerding. – A rystaffel még egy bölénynek is képes volna megzavarni az emésztését.

Akármilyen hatással legyen is a Kelet-Indiai holland gyarmatosítók nemzeti eledele a bölények emésztésére, Wilmerding láthatóan nem aggódott a tulajdon egészségéért. Telerakta a tányérját és a halmot kidíszítette mindazzal, amit a két szolga a rizs mellé hozott: currys tojással, sült banánnal, hagymával, erősen fűszeres gyümölcsökkel, szárított kókuszdióbéllel, apró, piros sült halakkal, borssal, meg ki tudja még hányféle, azonosíthatatlan fűszeres hússal és zöldségfélével. Vernier figyelte, amint Wilmerding igazi holland kelet-indiai stílusban összekeverte ezt a kotyvalékot. Wilmerding elkapta a Vernier pillantását, rájött, hogy amit tesz, az nem éppen felel meg az előbbi kijelentésének.

– Hát valamit csak kell enni! – mondta.

– A rystaffel nem rossz, ha van utána egy pohár sör – felelte Vernier.

– Itt soha nem kapni igazi, hideg sört – panaszkodott Wilmerding. – Nincs jég. És a meleg sör undorító.

Vernier egy percig tanulmányozta Wilmerdinget. Ő is éppolyan étvággyal esett neki a rystaffelnek, mint a másik kettő, de a detektívnek egy pillanatig az volt az érzése, hogy finomabb mozdulattal emelte fel a villát. De lehet, hogy tévedett, mert Wilmerding a keze fejével törölte meg a száját, miután jót húzott a sörből. Vagy mégis…

– Batáviában és Surabayában remek borokat láttam. Miért nem hozatnak belőlük? – javasolta Vernier.

– Sose tudtam megbarátkozni a borral – mondta Wilmerding. – Pórias a mi ízlésünk. Sör kell ide, este meg egy kis gin vagy whisky. Ez a Prale sokszor emlegeti a borokat, amiket ivott, de szerintem itt ő is fagylaltot kérne szódavízzel. A legtöbben azt kérnének.

Beletúrt szőke hajába, elgondolkozva ivott egy kis sört, majd újult erővel esett neki a rizsnek.

Sok mindenről beszélgettek. Arról, hogy is áll a baseball az Államokban és arról, hogy mi jobb: a szúnyog vagy a citromolaj. Megtárgyalták a szerződéses jávai munkások szerelmi ügyeit és azt, hogy a dayakok megint fejvadászatra indultak a környéken.

Tetemes mennyiségű rizs elfogyott mire Vernier először szimatolta meg, hogy a három közül melyik lehetne a művelt gyilkos. A detektív ugyancsak hegyezte a fülét, amikor Wilmerding azt javasolta, hogy Doran muzsikálhatna egy kicsit.

– Muzsikálhatna? – visszhangozta Vernier.

– Aha. Doran játszik – mondta Prale. – Egy vacak fonográfon.

Igen, a fonográf az övé, ismerte el Doran. Mit szeretne Vernier hallani? Talán jobb, ha semmit, mert ott Borneón átkozottul nehéz volt tisztességes repertoárt összeállítani, hiszen az új lemezek hajón érkeztek és a küldemény fele összetört útközben.

– Megnézhetném őket? – kérdezte Vernier.

Egymás után huzigálta ki a lemezeket remélve, hogy operákat vagy szimfóniákat talál, esetleg más, komolyzenei alkotást és főleg francia szerzőktől. De csak dzseszszámok voltak, divatjamúlt, szentimentális dalok, Irving Berlin, Gershwin előtti tánczene. Kifinomult, kozmopolita ízlésnek nyomát se lelni.

– Akármelyik jó lesz – mondta végül.

A fonográf nyikorgott, zenélt majd lejárt. Wilmerding a pipáját szívogatta Koerttel együtt, Prale a veranda széléhez ballagott és az ajtót fedő hálón keresztül elbámult a folyó felé. Doran kedves lemezeit rendezgette. Vernier lassan körbesétált a szobában és minden részletet megfigyelt egyetlen szemével. Megállt egy könyvszekrény előtt és olvasni kezdte a könyvcímeket.

– Hé, kié ez a sok francia könyv?

– Itt voltak, amikor megérkeztünk – mondta Wilmerding. – Egy francia munkavezető volt a birtokon előttünk, ő hagyta itt őket.

– Olvassa őket valaki? – érdeklődött Vernier, és levett a polcról egy sárga papírba kötött könyvet.

– Prale feltalálta a francia nyelvet – felelte Doran. – Kérdezze csak meg tőle.

Vernier közelről szemlélte a könyvet, lassan forgatta a lapokat.

– Én tanultam franciául – mondta csendesen, szinte csak magának. Azután a könyv felett a szobát szemlélve, mintha csak olvasná, azt mondta: Il y a un meurtrier dans cette maison.

Elhallgatott és várta, lesz-e valami hatása annak, amit franciául mondott, hogy tudniillik gyilkos van a házban.

Prale úgy bámult, mint egy ütődött birka, a másik kettő meg nem győzte heccelni.

– Mit jelent ez, Prale – kérdezte Wilmerding.

– Fordítsd le nekünk! – parancsolta Doran.

– A házról van szó, na – mondta Prale. – Maison – franciául annyit tesz, hogy ház.

Amikor a nevetés alábbhagyott, Koert úr felállt és megtörölgette rózsás arcát.

– Bocsássanak meg, de vissza kell mennem. Fontos hivatali teendőim vannak – mondta olyan nyugodtan, mintha a jelenlevők nem tudták volna, hogy minden fontos hivatali teendője kimerül a délutáni sziesztában.

– És ön, Vernier? Itt marad néhány napig?

– Csak ha nem vagyok útban – mondta Vernier. Világtalan szemén megremegett lecsüngő szemhéja.

– Van itt hely elég – mondta Wilmerding.

– Még ha nem is volna, csinálnánk. Dorant kitennénk, hogy aludjon a szúnyogokkal – folytatta Prale.

– Ami megkímélne attól, hogy a Prale sületlenségeit kelljen hallgatnom – vágott vissza Doran.

– Nagyon örülnék, ha alkalmam volna látni, hogyan szednek ki egy fából tucatnyi golflabdát meg egy csomó gumiabroncsot – mondta Vernier. – De figyelmeztetem magukat – és itt Koertre nézett –, előre megmondom, hogy mindenütt ott leszek és állandóan kérdezni fogok, mint egy fehérnép a focimeccsen. Sok mindenre kíváncsi vagyok.

Az elkövetkező napokban igyekezett kielégíteni a kíváncsiságát. Lábatlankodott és kérdéseket tett fel a nap minden órájában. Ködös hajnalban, a csapolás idején lement Prale-lel az ültetvényre, hallgatta, ahogy a férfi félig angolul, félig a maláji nyelvet törve profán ajánlatokat tett a jávai nőknek, akik ferdén bemetszették a hevea fák törzsét, hogy a tejszerű guminedv, a latex végigcsoroghasson a barázdákban, majd egy kis csapon keresztül belefolyhasson a porcelán csészékbe. Amikor a nap már olyan hevesen sütött, hogy a guminedvet felszárította, Wilmerdinghez csatlakozott és nézegette a jávai nőket, akik színes ruhájukban ide-oda járkálva bivaly vontatta tartálykocsikba gyűjtötték a latexet. Később odaállt Doran mellé a laboratóriumnak nevezett kunyhóban, ahol átvették a latexet, és nagy kádakba öntötték, hogy gumivá sűrűsödjön.

De három nap alatt sem jutott semmire. Továbbra is meg volt győződve arról, hogy a három emberből az egyik Jerome Steeks. És továbbra sem tudta, hogy melyikük az: Prale, Doran vagy Wilmerding. Egy dolgot azonban biztosan tudott: az elmúlt tizennyolc hónapban Steeks megváltoztatta a hajszínét. A San Franciso-i fekete hajú gyilkosból szőke lett. Itt hidrogén-peroxidot vagy valamilyen más színtelenítő anyagot használnak, méghozzá állandó jelleggel, mert a három nap alatt Vernier egyre csak azt leste, nem jelenik-e meg valamelyiknek a haja tövében a sötét szín. De hiába. A frissen nőtt hajat azonnal befestették. Ez lehet a titok nyitja.

Másnap, amikor a három férfi elindult a párás reggelben, Vernier fejfájásra hivatkozott és otthon maradt. Amíg a szolgák jövés-menését hallotta fel sem kelt rugó nélküli, trópusi ágyáról. Miután felkelt, egyenesen a Prale szobájába ment és módszeresen átkutatott minden zeg-zugot. Sietve végignézett egy komódot és egy nagy bőröndöt, amelyet már zöldre festett a trópusokon gyorsan terjedő penész. Kevés remény volt ugyan arra, hogy egy olyan okos fickó, mint Jerome Steeks árulkodó papírokat őrizgetne, de esetleg megtalálja a hajfestő szert. Nem talált mást, csak ruhákat, egy öregasszony fényképét egy penészes bőrtokban és egy chicagói katalógust a postán megrendelhető árukról.

Ugyanígy járt el a Wilmerding szobájában is. Amikor kinyitotta az egyik bőröndöt úgy tűnt, mintha lépések zaját hallotta volna az ajtó előtt. Gyorsan felállt, figyelt, majd kinézett. Nem látott senkit. Folytatta a munkát, de semmit sem talált sem ott, sem a Doran szobájában. Csakhogy Doran szinte egész napját a laboratóriumban töltötte! Ez a legmegfelelőbb hely, ha valaki el akar rejteni egy kis fehérítőt, egy kis henna festéket. Egy üveg a többi vegyszer között kinek tűnne fel? Vernier hát elment egy kicsit körülnézni. Kérdésekkel bombázta Dorant, aki éppen a latex-szel volt elfoglalva. Fel-felvett egy-egy üveget, lezárta a fémhordókat. Doran minden kérdésre kielégítő választ adott. Ismét zsákutcába jutott.

Prale? Wilmerding? Doran? Aznap délután bezárkózott és törte a fejét. Hogyan fogjon bele a támadásba? Annyira elmerült a gondolataiba, hogy elkésett a vacsoráról. Odabenn élénk beszélgetés folyt, de amint ő belépett, elhallgattak. Mikor leült a beszélgetés újra elindult, de csupa hétköznapi dologról folyt, a három férfi nyilvánvalóan azon erőlködött, hogy témát váltson. Vernier tudta, hogy előzőleg róla beszéltek.

Vacsora után pókereztek. A négy férfi körülülte az asztalt a verandán. A lámpa aranyos fényében megcsillant az izzadtság az arcukon és a csupasz karjukon. Bogárfelhő keringett a lámpa körül, időnként egy-egy bogár el is égett a lángban, néha meg hangos zümmögéssel huppantak a kártyalapok közé. Vernier szokatlanul hallgatag volt. Az ellenfeleit méregette.

Jerome Steeks hamiskártyás is volt. Most elárulhatja magát. A három közül az egyik, Prale, valóban sokkal jobban értett a kártyához, mint a többiek. De nem volt szerencséje, a zsetonok Vernier előtt gyűltek. A trió tagjai egyébként sem tudtak veszíteni, Vernier legalábbis úgy érezte, hogy az ő nyereségével együtt nőtt a feszültség is a forró levegőben. Aznap este keveset beszéltek és a kevés szóból is alig néhányat intéztek hozzá.

Amikor pedig besöpörte az egész kasszát, mert négy hatosa volt a Prale ászával szemben, Doran az asztal közepére tolta a kártyáit és megköszörülte a torkát.

– Mondja csak, Vernier – kezdte egyenesen a detektív szemébe nézve –, tulajdonképpen mit keres maga Borneón?

– Azt hittem, Koert megmagyarázta. Én…

– Mi az igazságot szeretnénk tudni – folytatta Wilmerding. – A részvényes mese nem jó, mert a Kota Bharu guminak nincsenek részvényesei. Az egész birtok egy ember tulajdona. Ezt biztosan tudom.

Vernier felnevetett. Igazán nevetett, mert bár érezte, hogy a helyzet egyre kényelmetlenebbé válik a számára, értette a tréfát és nevetnie kellett azon, hogy kitolt saját magával, amikor elfogadta a Koert javaslatát és megjátszotta a részvényest.

– Azt hiszik, fiúk, hogy aranytéglát árulni jöttem? – szellemeskedett.

A három férfi nem értékelte a tréfát. Néhány másodpercig zavart csend volt. Azután Prale szólalt meg vontatott hangon: – Miféle aranytéglát keresett a szobámban ma délelőtt?

A kérdést súlyos csend követte. Minden szem Vernier felé fordult. A detektív a kártyacsomóval babrált, a lapok szélét pergette a hüvelykujjával fülsértő hangot hallatva, és a lámpafényben rámeredő arcokat figyelte. Eszébe jutott, hogy lépések zaját hallotta, amikor a Wilmerding szobájában volt. Talán egy leskelődő szolga árulkodott, aki így akarja magát behízelegni a gazdáinál?

– A szobájában?

– Igen – folytatta Wilmerding. – Megtudtuk, hogy egy kicsit átkutatta a terepet, hogy elűzze a fejfájását.

– Nem tetszik nekem ez a dolog, Vernier. Idejön és összevissza hazudozik nekünk – szólalt meg Doran is. – Honnan tudhatnánk, miféle csalárd játékot űz velünk? Lehet, hogy maga valamiféle kém.

– Ugyan, ez nevetséges!

– Nem nevetséges! – csattant fel Wilmerding. – Mi itt a civilizált világ legszélén élünk! Magunknak kell vigyázni magunkra! Minden jogunk megvan ahhoz, hogy gyanakodva fogadjuk az idegent. Nincs abban semmi nevetséges, ha az ember védekezni akar a lehetséges ellenségeivel szemben.

– Mi a fenének jött éppen Tanjong Samarra, amelyről a legtöbb ember soha nem is hallott? – kérdezte Prale támadón. – És miért választotta éppen Kota Bharut a sok száz kelet-indiai gumiültetvény közül?

Vernier tovább pergette a kártyákat a hüvelykujjával. A három ember az asztal körül némán bámulta. Izzadt arcuk komor volt, gyanakvó, kihívó, kissé talán megvető is. Vernier hanyagul az asztalra dobta a kártyákat. A veranda valamelyik sötét zugában megszólalt egy gekkó, pattogó hangja szinte természetellenesen emberi volt. A detektív könnyedén rátámaszkodott az asztalra.

– Megmondom miért jöttem Tanjong Samarra – mondta végül. – Azért, hogy letartóztassak egy gyilkost.

Mindhárom ember megmozdult egy kissé. Meglepődtek? Haragudtak?

– Őszinte leszek, fiúk – folytatta Vernier. – Én mondtam Koertnak, hogy legyek csak részvényes addig, amíg rájövök, hogy hármójuk közül melyik az én emberem. Pontos információval rendelkeztem ugyanis, hogy a gyilkos Kota Bharu ültetvényén van.

Vernier mosolya beragyogta az arcát, egyetlen szeme olyan őszintén csillogott, hogy a három férfi hátradőlt a székén. Egy percre alábbhagyott a feszültség.

– Fogadjunk, hogy Doran az, akit keres – mondta Prale.

– Hát, ha sokáig itt marad, valóban lefoghat, mert megölöm Pralé-t. Érzem, hogy megölöm – mondta Doran.

– Hogy hívják a gyilkost? – kérdezte Wilmerding.

– Jerome Steeks.

Vernier éles tekintete egyik arcról a másikra siklott, de azoknak a szempillája se rebbent.

– Sose hallottam róla.

– Úgy hangzik, mint egy zöldség név.

– És melyikünk az?

Vernier lustán cigarettára gyújtott a lámpa üvegnyaka fölött.

– Egyikük sem – mondta. – Alig értem ide, máris rájöttem, hogy rossz nyomon vagyok. Jerome Steeks sötét hajú, maguk mind valódi szőkék, semmi mismásolás nincs az üstökükön. Így hát a következő hajóval Jávára megyek. Azután meg haza. De haragszom magamra amiért gyanúba hoztam magukat, még ha ez nem is az én hibámból történt. Hogy tisztára mossam magam és megmutassam, hogy részemről nincs harag, szeretném megvendégelni magukat. Nagy murit csapunk. Maguk is kivehetnek egy nap szabadságot, amikor a hajó megérkezik, mert tudom, hogy a Van Laar kapitánya is nagyon szereti a hasát. A kapitánynak remek pincéje van, nagy Chambertin szakértő és a szakácsa is csodálatos. Kölcsönkérem a fickót erre az alkalomra és hozatok vele néhány üveg ritka óbort. Egy napra megszabadulnak a rystaffeltől és esznek valami igazán jót. Nos, mit szólnak hozzá?

Nem válaszoltak azonnal. Kissé bizalmatlanul méregették. Wilmerding szólalt meg elsőnek.

– Oké. Elfogadjuk a kaját.

– Remek – mondta Vernier. – Ígérem, hogy nem felejtik el a bankettemet. Mit szólnának például kezdetként a sült vaddisznópecsenyéhez gombaszósszal? A bormártást meg tudom szerezni, ha van errefele hozzá vaddisznó. Meg is lövöm, csak adjanak kölcsön egy puskát.

– Inkább magam lövöm meg – mondta Doran. – Nem szeretem, ha mások használják a puskámat.

Másnap reggel Vernier lement a folyón Tanjong Samarra és felkereste Koert urat.

– Mondja csak, Mr. Koert, mikor indul Batáviából a kelet-borneói gőzhajó?

Az ellenőr végignézte a fali térképen futó piros vonalakat és áttanulmányozott néhány könyvet.

– Van-e valamiféle lehetőség arra, hogy eljuttassak egy üzenetet még mielőtt a hajó elhagyná Jávát? – faggatta Vernier a könyveiben lapozgató Koertet.

Az ellenőr az arcát dörzsölgette mielőtt válaszolt volna.

– Bálik Papanon van egy rádió. Huszonöt guilderért az Orang Lanton fel lehet evezni a rádióállomáshoz. Még időben odaérne. Miért?

– Meg szeretném kérni az Egyesült Államok batáviai konzulját, hogy küldjön nekem egyet s mást. A konzul ismer egy jó pincét Batáviában. Azt akarom, hogy küldjön nekem abból a Chambertinből, amellyel megkínált, amikor nála jártam. Küldjön másféle bort is, meg egy szakácsot. Kerítsen egyet a Hotel des Indesből, és rakja hajóra egy csomó mindennel együtt, ami kell majd azokhoz a fogásokhoz, amelyeket megrendelek. És küldjön jeget. Feltétlenül szükségünk van jégre.

Leült, hogy megírja az üzenetet.

– Nagyon helyes – mondta Koert. – Ha ideadja a huszonöt guildert meg a táviratért fizetendő összeget, máris intézkedem. Egyébként nagyon örülök, hogy itt van. Ha nem jött volna, személyesen mentem volna ön után. A hajó érkezéséig itt kell maradnia.

– Miért?

– Mert az ültetvényen nincs többé biztonságban az élete.

– Miből gondolja?

– Tudom. A bennszülöttek mondták. A szolgák beszélnek. A hír meg gyorsan száll. A végén mindig eljut hozzám. Ön elmondta ott azoknak Kota Bharun, hogy miért jött.

– Sebaj, önt kimentettem. A főkormányzó sose fog semmi rosszat hallani.

– Csakhogy az embere egészen biztosan megöli önt mielőtt a hajó megérkezik!

– Á, dehogy! – mosolygott Vernier. – Most már jó barátok vagyunk valamennyien. Ezt a vacsorát is azért adom, hogy megmutassam, hogy nincs köztünk harag. Mellesleg kénytelen vagyok visszamenni. Minden ettől függ.

– Hát, tegyen, ahogy jónak látja. De ne feledje, hogy én figyelmeztettem.

– Nem feledem. De kérem, siessen, és adja le az S.O.S. jeleket az ételek, a borok és a jég érdekében. Természetesen a meghívás önre is vonatkozik.

Vernier visszatért az ültetvényre, és látszólag helyre állt a szívélyes jó viszony. A három férfi semmi jelét nem adta annak, hogy ne viszonyulna jóhiszeműen Vernier mesterségéhez, a detektív mégis megérezte az elfojtott gyanakvásukat. Úgy gondolta, hogy a három közül valamelyik tovább szítja az ellenséges érzést, vagy legalább is fenntartja azt a saját céljai érdekében. Ezért Vernier éberen aludt és megtöltött automata fegyverét hurka formájú párnája alá tette. Ez a párna minden szúnyogháló alatt ott van Kelet Indiában, mert alvás közben elősegíti a test szellőzését és csökkenti az izzadást.

Egész héten, míg a hajóra vártak, Vernier úgy viselkedett, mint egy újságíró, aki izgatottan készül a búcsúvacsorájára. Előadta, hogy milyen fogások lesznek és az egyes fogásokhoz milyen bort szolgálnak majd fel – különösen a Chambertinről beszélt sokat. Ez a burgundi borok királya, testes, aromás, mámorító, Napoleon kedvenc itala volt.

– Minden fajta Chambertin finom – mondogatta Vernier –, de az 191l-es évjárat minden képzeletet felülmúló. A borok szuperlatívusza. Burgundia abban az évben valóságos nektárt termett. Majd meglátják.

Három nappal a hajó érkezése előtt ismét szóba került a vaddisznó. Mind a három férfi úgy határozott, hogy elmegy a vadászatra.

– Tartson velünk – biztatta Prale Verniert.

– Nincs puskám – felelte a detektív és Doran-ra nézett. Doran azonban elnézett mellette és nem válaszolt.

– Nekem kettő van – mondta Wilmerding. – Az egyiket elveheti.

– Az utolsó percben azonban Wilmerding felfedezte, hogy a kreppgumi csomagolása nem halad elég gyorsan, pedig el akarják küldeni a hajóval. Úgy döntött, hogy otthon marad a bennszülött napszámosokat noszogatni.

Prale és Doran bevezették Verniert az ültetvényen túl kezdődő őserdőbe. A detektív észrevette, hogy csak ő visel fehér trópusi kalapot, a másik kettőn khaki színű parafa sisak volt.

– Nem kell messzire mennünk – mondta Prale. – Néha pont itt jönnek le a fák között. Csak tartson egyenesen előre.

Ez volt a terv. Vernier egyenesen előre megy, Prale és Doran jobbra, illetve balra. Elöl néhány maláji haladt.

Amint a két férfi eltűnt a mellig érő bozótban, Vernier megállt. Azt a kettőt jobb szerette volna maga előtt és nem maga mögött tudni. Jerome Steeks kíméletlen fickó volt.

A detektív levette fehér kalapját és feltűzte egy lantana bokorra. Aztán néhány lépéssel arrébb behúzódott a nedves aljnövényzet közé, és puskáját a térdei közé fogta. Itt valószínűleg nem látják meg, meglátják viszont a fehéren villogó kalapját. Húsz percig várt és hajtogatta magáról a legyeket meg a bogarakat. Akkor lövést hallott és az első durranást követte a második, a harmadik majd a negyedik. Trópusi kalapja a levegőbe repült, pörögve nekivágódott egy fának, majd a földre hullott, éppen a lábai elé. Jerome Steeks lőni is tudott. De melyik volt ő? Vernier felszedte a kalapját.

Vajon balról lőtt Prale, vagy jobbról Doran? Pontosan abba az irányba fordította a kalapot, ahogyan a fán állt. Nézte a lyukakat. Majd még jobban megnézte őket. A lövés nem jöhetett sem jobbról, sem balról. A háta mögül jött. Hiába volt óvatos. A kettő közül az egyiknek sikerült a háta mögé kerülnie. De melyiknek?

Feltette a kalapját és elindult visszafelé az ültetvényre. Remélte, hogy eléje vághat annak, aki rálőtt a háta mögül. De csalódott. Úgy ért el a házhoz, hogy senkivel sem találkozott útközben. Fél órával később megjött Prale és Doran is a malájiakkal és hozták a vaddisznót.

A hajó érkezéséig már nem rendeztek több vadászatot, és amikor a sárga kéményes gőzös újra befutott a folyó torkolatába, Vernier még mindig nem tudta, ki lőtt rá.

Szürke, tikkasztó délután volt, amikor a hajó megérkezett, és Mr. Koert rávette a kapitányt, hogy a szokott, sietős látogatás helyett ez alkalommal maradjon ott éjfélig. Hajnalra úgyis elér Balik Papanra. A Bataviából importált szakács egy csónakon érkezett, megrakodva üstökkel, dobozokkal és egy óriási, vitorlavászonba csomagolt jégtömbbel. Amint megérkezett Koert úr bungalójába, a sarokba űzte kínai elődjét és nekifogott bemutatni a művészetét. Mivel az ellenőrnek tágas konyhája volt, és mert az időt nem akarták húzni azzal, hogy az ételeket csónakon szállítsák fel a folyón, a három férfi beleegyezett abba, hogy ők jöjjenek le a vacsorához. Mivel tisztelték a holland gyarmatosítók szokásait, a vacsora előtt ittak néhány kör gint a verandán. Vernier büszkén mutogatta a kézről kézre járó, franciául írt étlapját és figyelte az amerikaiak arcát, amint olvasták:

FOIE GRAS AU PORTO

HOMARD A L'AMERICAINE

TRUFFLES SOUS LA CENDRE

SANGLIER A LA MADERE

POMMES SOUFFLÉES

ZABAGLIONE

PETIT FOURS ROQUEFORT

DEMI-TASSE

MONTRACHET 1904 CHAMBERTIN—

CRESIGNY 1911 CHAMPAGNE IRROY 1919

A holland ellenőr és a gőzhajó kapitánya, akit szintén meghívtak, nagyra tágult csillogó szemmel nézték az étlapot. A három amerikai azonban láthatóan semmit sem értett a szövegből. Viszont csettintettek a nyelvükkel, amikor a portói borkocsonyába sütött libamájat behozták és egyszerre sóhajtottak fel hangosan, amikor csomboros fehér borból, brandyből és paradicsomvelőből alkotott illatfelhőben megjelent a homár.

Paul Vernier ott ült a kristállyal és ezüsttel felterített asztal végén és láthatóan remekül érezte magát. Időnként éppúgy hangoskodott, mint a három amerikai. A borairól azonban tiszteletteljes, halk hangon beszélt: – Ez a Montrache – mondta, miközben töltött az illatos fehér, borból, amely a homárt kísérte – jobb minden más fehér bornál. Természetesen nem versenyezhet a Chambertin-nel, de a kilencszáznégyes évjárat van olyan jó, mint a fehér burgundi.

A három férfi egyetértett vele. Sok fehér bor volt, tehát sokat ittak belőle. És a Montrache könnyen a fejébe száll az embernek. A szarvasgombát már valószínűleg nem is értékelték kellőképen. Minden egyes szarvasgombát parázson sütött burgonyába ágyaztak. Csak le kellett hámozni az omlós burgonyát, hogy az ember megtalálja a gombát minden zamatával együtt.

Azután következett a bíborszínű bormártásban fürdő, gombával tűzdelt, csodálatos illatú vaddisznó.

– És most következik a borok királya – jelentette Vernier. Soha nem volt jobb bor, mint a Chambertin és soha nem volt jobb Chambertin, mint a kilencszáztizenegyes. Nézzék!

Körbe adták a boros üveget, amely gondosan becsomagolva úgy feküdt a fonott füles kosárban, akár a csecsemő a bölcsőben. Vernier felhívta a figyelmüket az üveget borító pókhálóra. Töltött egy keveset a poharába és magasra emelte a poharat, hogy mindenki megcsodálhassa az italt.

– Nézzék a színét! Akár a rubin! Tiszta, lobogó tűz. Ezer meg ezer napsugár tüze. És a bukéja! Szippantsanak bele! Tiszta költészet! Ez a bor való maguknak, a Chambertin…

Sorra mindenkinek odatartotta a poharát, hogy beleszagoljanak a csodálatos illatba.

– És most kérem a nagyobbik boros poharukat. Köszönöm.

Alig mozdítva az üveget, háromnegyedéig töltötte a poharakat. Egyetlen szeme sebesen járt körbe az asztalon. Hirtelen felkapott egy kanalat, belemélyesztette a jéggel teli tálba és a csillogó kristálykockákat elkezdte osztogatni a poharakba.

Wilmerding, aki pontosan szemben ült vele, félig felemelkedett a székéről és a szája is kinyílt, mintha valami rettenetes dolognak volna a szemtanúja.

– Az istenért, ember! Ne tegyen jeget a Chambertinbe! – mondta döbbenettől elfúló hangon.

Vernier leejtette a kanalat, a zsebéhez kapott és átnyúlt az asztala fölött, mielőtt még Wilmerding leülhetett volna. Fémes kattanás hallatszott, egy mozdulat és Wilmerding csuklóján megcsillant a bilincs.

Vernier felegyenesedett és csendesen azt mondta:

– Jerome Steeks!

A szobában óriási felfordulás kerekedett. Mindenki felugrált, hadonászott. Mr. Koert hollandul ordítozott valamit a hajóskapitánynak, aki dühösen rázta a fejét. Prale az asztalt verte és tüzes szavak özönével árasztotta el Verniert. Doran átölelte Wilmerdinget és biztosította, hogy minden rendben lesz. Wilmerding tátott szájjal meredt Vernierre.

– Jerome Steeks! – ismetelte meg a detektív.

– Hazudik! – üvöltötte Doran.

– Nem fog innen meglógni ezzel a mesével! – kiáltotta Prale és a feje fölé emelt egy széket.

– Várjanak! – emelte fel a kezét békítően Vernier. – Megmondom, honnan tudom, hogy ez az ember Jerome Steeks.

Prale letette a széket.

– Onnan – folytatta a detektív –, hogy csak egy olyan ínyenc, mint Jerome Steeks eshet kétségbe attól, ha jeget tesznek a Chambertinbe. Csak az, aki nagyon, nagyon tudja, milyen a jó étel és ital, az ismeri annyira a borokat, hogy tudja, hogy a jég tönkreteszi a Chambertin aromáját. Csak az tudja, hogy a vörös bort szobahőmérsékleten kell inni. És ez az ínyenc uraim, Jerome Steeks, akit San Franciscóban gyilkosságért köröznek.

– Mi lesz, Willie? Mi az igazság? – kérdezte Prale sürgetőn.

Steeks, alias Wilmerding nem nézett rá. Az abroszon terjedő vörös foltot bámulta reménytelenül. Vernier három poharat is felborított siettében, amikor a bilincseket rácsattintotta.

– Mondja, Vernier – szólalt meg végül –, teljesítené egy utolsó kívánságomat?

– Igen – mondta Vernier. – Ha maga is teljesíti az enyémet. Árulja el, hogyan sikerült festék nélkül szőkén tartania a haját?

Wilmerding-Steeks halványan elmosolyodott.

– Mindig is szőke voltam. Amikor azután használni kezdtem az eszemet, gondoltam arra is, hogy egyszer talán bujkálnom kell majd. Feketére festettem a hajamat és úgy is hagytam, mert tudtam, hogy ha kell, levágom és szőkén fog vissza nőni. És most teljesíti a kívánságomat?

– Mi lenne az? – érdeklődött Vernier.

– Töltsön nekem egy pohárral a Chambertinjéből. Jég nélkül.

Canavan hátsó udvara

JOSEPH PAYNE BRENNAN

Több, mint húsz évvel ezelőtt találkoztam először Canavannal, röviddel azután, hogy kivándorolt Londonból. Antikvárius volt, szerelmese a régi könyveknek, így azután nem csoda, hogy amint megtelepedett New Havenben, azonnal nyitott egy használt könyveket forgalmazó üzletet. Kis tőkéjéből nem futotta arra, hogy a belvárosban béreljen üzlethelyiséget, így a külvárosban rendezkedett be egy magányos, öreg házban és ott volt a lakása is. A környék gyéren lakott ott, ez azonban nem okozott neki különösebb fejfájást, mivel az üzlet jó részét postán bonyolította le.

Gyakran előfordult, hogy miután egész délelőtt az írógép mellett ültem, elsétáltam Canavan üzletébe, s ott töltöttem a délután nagy részét a régi könyvek között. Nagy örömöt leltem ebben a tevékenységben, főleg mert Canavan sohasem igyekezett rávenni arra, hogy vásároljak is. Ismerte szűkös anyagi helyzetemet, és nem morgolódott, ha üres kézzel távoztam.

Az volt az érzésem, hogy tulajdonképpen örült a társaságomnak. Volt néhány rendszeres vevője, ideje nagy részében azonban azt hiszem, egyedül volt. Néha, amikor az üzlet kongott az ürességtől, angol teát főzött, és órákig elüldögéltünk kettesben, teáztunk és könyvekről beszélgettünk.

Canavannak a külseje is hasonlított egy antikváriushoz, jobban mondva annak népszerű karikatúrájához. Kis termetű volt és görnyedt hátú, kék szeme régimódi, drótkeretes, négyszögű lencsékkel ellátott szemüvege mögül pislogott a világra.

Kétlem, hogy valaha is lett volna akkora évi jövedelme, mint egy tapétázó munkásnak, de valahogy csak megélt és elégedett volt. Elégedett – mindaddig, amíg észre nem vette a hátsó udvarát.

A düledező, ócska ház mögött, amelyben az üzlete és a lakása volt, hosszú sivár udvar nyújtózott, amelyet befutott a szeder és a magasra nőtt, rőtszínű fű. Az a néhány elöregedett, szélrázta, pudvás-fekete almafa csak fokozta a kísérteties látványt. Az udvar mindkét oldalán töredezett a volt kerítés, a kidőlt léceket elnyelte a durva szálú, magas fű. A szó szoros értelmében eltűntek a földben. Mindent összevéve az udvar szokatlanul lehangoló képet nyújtott, és én gyakran eltűnődtem azon, miért nem szedi egy kicsit rendbe Canavan. De ez nem az én dolgom volt, és soha nem említettem neki.

Egyik délután ismét ellátogattam az üzletbe, de Canavant nem találtam az első szobában, ahol az eladásra szánt könyvek sorakoztak, ezért egy keskeny folyosón keresztül lementem a raktárba, ahol az elküldendő, vagy az éppen beérkezett könyvek csomagjaival szokott bíbelődni. Amikor beléptem, Canavan az ablaknál állt és a hátsó udvart bámulta.

Beszélni kezdtem, de hirtelen elhallgattam. Azt hiszem, Canavan arckifejezése állított le. Különös, elmélyült figyelem látszott rajta, amint az udvart vizsgálta, mintha teljesen lekötné az, amit ott lát. Egymással küzdő érzelmek tükröződtek feszült vonásain. Egyszerre tűnt elbűvöltnek és rémültnek, valami vonzotta is meg taszította is. Amikor végre észrevett, csaknem felugrott meglepetésében, egy percig csak bámult rám, mint az idegenre szokás.

Azután öregesen elmosolyodott, a szemüvege mögött megcsillantak kék szemei. Megrázta a fejét.

– Ez az én hátsó udvarom furán néz ki időnként. Ha elég sokáig nézi az ember, mintha mérföldekre kitágulna.

Akkor csak ennyit mondott, és én hamarosan meg is feledkeztem a dologról. Honnan tudhattam volna, hogy akkor valami rettenetes kezdődött?

Attól kezdve, ahányszor csak meglátogattam Canavant, mindig a hátsó udvarra néző raktárban akadtam rá. Egyszer-kétszer valóban dolgozott, legtöbbször azonban csak álldogált az ablaknál és puszta udvarát nézegette.

Néha percekig tudomást sem vett a jelenlétemről. Bármit látott is, az teljes mértékben lekötötte a figyelmét. Ilyenkor az arcán félelem és valami furcsa, gyönyörteljes vágyakozás ült. Rendszerint csak hangos köhögésemre vagy lábdobogásom zajára fordult meg.

Később, amikor könyvekről beszélgettünk, megint rátalált korábbi önmagára, de egyre határozottabban éreztem, hogy csupán a tettei a régiek, hogy miközben egy ősnyomtatványról cseveg, a gondolatai továbbra is a hátsó udvarban járnak.

Sokszor már azon voltam, hogy kikérdezem, mit lát azon az udvaron, de amikor már a nyelvemen voltak a szavak, valami furcsa szégyenlősség mindig elhallgattatott. Hogy lehet valakit arról faggatni, hogy miért áll az ablakban és bámulja a tulajdon hátsó udvarát? Hogy lehet ezt megkérdezni?

Hallgattam hát, és ezt később rettenetesen megbántam.

Canavan üzlete sosem volt valami virágzó, most azonban határozottan hanyatlani kezdett. És ami még rosszabb volt, az egészsége is észrevehetően megrendült. Még soványabb és görnyedtebb lett, és bár a szemei mit sem veszítettek csillogásukból, egyre inkább úgy láttam, hogy ez nem a lelkesedés, hanem valamiféle láz fénye.

Egyik délután sehol nem találtam Canavant.

Azt hittem, hogy a hátsó ajtó előtt foglalatoskodik valamivel, s kihajoltam az ablakon. Canavant nem láttam, de amint végigpillantottam az udvaron, hirtelen megmagyarázhatatlan elhagyatottság érzés borított el, akárcsak egy fagyos tenger hullámai. Első gondolatom az volt, hogy ott hagyom az ablakot, valami azonban visszatartott. Amit a nyomorúságos tövis- és fűtengeren végignézve éreztem, azt jobb kifejezés híján úgy nevezhetném, hogy kíváncsiság. Lehet, hogy az agyam hűvös, elemző, szenvedélymentes része tudni akarta, mi okozza váratlan, erős lehangoltságomat. De az is lehet, hogy ez a pocsék látvány valamiféle hatással volt a tudatalattimnak egy rétegére, amelyet sosem engedtem a felszínre törni.

Mindenesetre ott maradtam az ablak mellett. A hosszú, száraz füvet éppen csak felborzolta a szellő. A korhadt, öreg fák mozdulatlanul álltak. Egyetlen madár, egyetlen pillangó sem tévedt be ebbe a puszta udvarba. Semmi mást nem lehetett látni, csak a hosszúra nőtt, barna füvet, a pusztuló fákat és az itt-ott megülő, szúrós szederbokrokat.

Mégis, volt ebben az elhagyatott képben valami, ami izgatott. Úgy éreztem, mintha egy rejtéllyel állnék szemben, amelyet meg tudok fejteni, ha elég hosszan nézek kifelé.

Percek óta álltam és bámultam, amikor egyszer csak az az érzésem támadt, hogy a perspektíva kezd megváltozni. A fű és a fák ugyanazok maradtak, az udvar maga azonban nőni kezdett. Először csak azt vettem észre, hogy az udvar sokkal hosszabb, mint azt korábban gondoltam. Azután úgy láttam, hogy tulajdonképpen jó néhány hektár nagyságú. Végül pedig úgy tűnt nekem, hogy az udvar végtelen távolságokra nyúlik, és ha elindulnék, mérföldeket gyalogolhatnék, amíg a végére érek. Hirtelen ellenállhatatlan vágyat éreztem arra, hogy belevessem magam a hullámzó fűtengerbe és csak menjek előre, míg csak meg nem tudom, milyen messzire nyúlik. Már-már nekiindultam, amikor is megpillantottam Canavant.

Váratlanul bukkant fel a fű közül, az udvar szélén. Legalább egy percig láthatóan fogalma sem volt arról, hogy hol van. Úgy bámulta a tulajdon háza udvari falát, mintha sose látta volna. Zilált volt és nyilvánvalóan nagyon izgatott. Nadrágja és kabátja tele volt bogánccsal, régimódi cipőjének kapcsaiba fűszálak akaszkodtak. A szemei vadul forogtak. Látszott rajta, hogy kész megfordulni és visszamenni oda, ahonnan jött.

Hangosan megvertem az ablakfélfát. Megállt félfordulatában, hátranézett válla fölött és meglátott engem. Zavart arcára lassan visszatért a józan kifejezés. Rogyadozó léptekkel elindult a ház felé. Az ajtóhoz siettem és beengedtem. Egyenesen a hallba ment és leroskadt egy székre. Amikor utána mentem, felnézett.

– Frank – suttogta –, főzne egy teát?

Teát főztem, és ő megitta, úgy forrón, ahogy volt és nem szólt egy szót sem. Nagyon kimerültnek látszott. Tudtam, hogy túlságosan fáradt ahhoz, hogy elmesélje, mi is történt vele.

– Jobban tenné, ha néhány napig nem mozdulna ki – tanácsoltam neki, mielőtt magára hagytam volna.

Fáradtan bólintott, fel se nézett.

Amikor másnap délután meglátogattam pihentnek és felfrissültnek látszott, de rosszkedvű volt. Az előző nap történteket nem emlegette, és körülbelül egy hétig úgy tűnt, teljesen megfeledkezett a hátsó udvarról.

Egyik délután azonban megint ott találtam az ablak előtt és látszott rajta, hogy csak a legnagyobb erőfeszítések árán szakította el magát attól, amit látott. Attól kezdve nap mint nap megismétlődött a dolog és tudtam, hogy az a száraz, kísérteties fű teljesen a hatalmába kerítette.

Aggódtam az üzletért és féltettem az egyébként is törékeny egészségét is, így végül szóvá tettem a dolgot. Rámutattam arra, hogy elveszti a vevőit, hogy hónapok óta nem adott ki katalógust. Hogy az alatt az idő alatt, amíg azt a boszorkányos, fél hektár nagyságú kertet bámulja, inkább könyvlistákat kellene írnia és a megrendelésekkel kellene törődnie. Biztosítottam afelől, hogy ez a megszállottság aláássa az egészségét.

Végül kijelentettem, hogy az egész dolog abszurd és nevetséges. Ha az emberek megtudnák, hogy az órák hosszat áll az ablaknál és nem tesz mást, csak bámulja ezt a fű és tövis dzsungelt, azt hinnék, hogy megbolondult.

Befejezésül nagy bátran rákérdeztem, ugyan mit tapasztalt akkor délután, amikor olyan zavartan és elveszetten bukkant fel a fű közül.

Sóhajtva letette a szemüvegét.

– Frank – mondta –, tudom én jól, hogy mire gondol. De annak a hátsó udvarnak van valami titka, amit nekem meg kell fejtenem. Nem tudom, mi lehet az oka, de azt hiszem, valami történik a dimenziókkal és a perspektívával. És most már kihívásnak érzem a dolgot. El kell jutnom a gyökeréig. Sajnálom, ha azt hiszi, hogy megőrültem. De addig nem lesz nyugtom, amíg meg nem fejtem annak a földdarabnak a titkát.

Visszatette a szemüvegét és folytatta:

– Azon a délutánon, amikor ön ott állt az ablakban, különös, ijesztő élményben volt részem. Álltam az ablaknál és egyszer csak úgy éreztem, hogy valami ellenállhatatlanul húz kifelé. Amikor a fű közé vetettem magam, nem éreztem mást, mint nagy örömet, kalandvágyat, várakozást. Amint azonban egyre beljebb hatoltam, a mámor gyorsan elszállt és sötét kétségbeesés maradt utána. Azonnal megfordultam, hogy visszajöjjek, de képtelen voltam rá. Tudom, hogy nem hisz nekem, de így volt. Eltévedtem. Egyszerűen minden irányérzékelő képességemet elvesztettem és fogalmam se volt, merre forduljak! Az a fű sokkal magasabb, mint amilyennek látszik! Aki belekerül, nem lát ki belőle.

– Hihetetlenül hangzik, tudom, de egy órán keresztül bolyongtam benne. És az udvar fantasztikusan tágasnak tűnt, amint a fű közé léptem. És mintha úgy változtatta volna a dimenzióit, ahogy én mozogtam, mindig hatalmas terület volt az orrom előtt. Bizonyosan körbe-körbe jártam. Esküszöm, mérföldeket gyalogoltam!

Megrázta a fejét.

– Nem kell elhinnie, amit mondok. Nem is várhatom el öntől. De akkor is így történt. És csak véletlenül találtam vissza. És az a legfurcsább a dologban, hogy amikor végre kijutottam, elfogott a rémület, hogy nem látom magam körül azt a füvet és vissza akartam rohanni! Annak ellenére, hogy az a hely irtózatos elhagyatottság érzését keltette bennem. Vissza kell mennem! Meg kell tudnom a titkát! Az a valami ott fittyet hány a földi természeti törvényeknek, amelyeket ismerünk. Meg kell tudnom, hogy mi az. Meg is van az elképzelésem arra, mit kell tennem. Most már csak meg kell valósítanom.

Szavai furcsán felkavartak, kénytelen voltam visszaemlékezni a tulajdon érzéseimre ott, az ablak mellett, és nem tudtam egyszerű halandzsának tartani az elbeszélését. Minden meggyőződés nélkül próbáltam lebeszélni arról, hogy visszamenjen, miközben tudtam, hogy szavaim falra hányt borsóként peregnek le róla.

Rossz előérzettel hagytam el az üzletet aznap délután. Néhány nap múlva, amikor újra arra jártam, legsötétebb félelmeimet láttam beigazolódni.

Canavan nem volt sehol. Az üzlet első ajtaja nyitva állt, mint rendesen, de Canavan nem volt a házban. Minden szobába bementem. Végül valami megnevezhetetlen irtózattal kinyitottam a hátsó ajtót és kinéztem az udvarba.

A hosszú, barna fűszálak halkan sustorogva dörzsölődtek egymáshoz a könnyű szélben. A halott fák feketén, mozdulatlanul álltak. Noha késő nyár volt, egyetlen madár sem dalolt és nem hallottam a bogarak zümmögését sem. Mintha az udvar maga is figyelt volna.

A lábam hozzáért valamihez. Lenéztem és láttam, hogy az ajtó mögül vastag zsinór tekeredik elő, átnyúlik a közvetlenül a ház melletti tiszta földdarabon és tovább fut a hullámzó fűben. Azonnal eszembe jutott Canavan „elképzelése”. Nem volt nehéz rájönnöm, hogy az elképzelés az volt, hogy egy zsinórt húzva maga után hatol be az udvarba. Így aztán akármerre forduljon is, mindig visszatalál majd a zsinór segítségével.

Ez az elképzelés nagyon is használhatónak tűnt és én megkönnyebbültem. Lehet, hogy Canavan még mindig az udvarban van. Elhatároztam hogy megvárom, amíg előkerül. Talán ha hagyom, hogy elég hosszú ideig caplasson körbe-körbe és nem zavarom, a hely elveszti fölötte gonosz hatalmát és ő megfeledkezik a dologról.

Visszamentem az üzletbe és a könyvek között matattam. Egy óra múlva ismét kezdtem kényelmetlenül érezni magam. Canavan túl sokáig marad el, gondoltam. Eszembe jutott, hogy az öreg nincs jól és valami felelősségfélét éreztem iránta.

Végül is visszatértem a hátsó ajtóhoz és mert sehol nem láttam, szólongatni kezdtem. Az a nyugtalanító érzésem támadt, hogy a kiáltásom mindössze a susogó fűerdő széléig hallható. Mintha csak a hang szétfoszlott, elhalkult, megsemmisült volna, amint elérte annak a túlméretezett udvarnak a peremét.

Újra meg újra kiáltottam, de választ nem kaptam. Végre elhatároztam, hogy utána megyek. Úgy gondoltam, ha a zsinór mentén haladok, bizonyosan megtalálom. Elhitetem magammal, hogy a sűrű fű kétségtelenül elnyelte a hangomat, ráadásul lehetséges, hogy Canavan nem is hall már jól. A zsinórt biztonságosan hozzákötötték egy nehéz asztal lábához az ajtón belül. Megragadtam, keresztül vágtam a ház mögött, tiszta sávon és belemerültem a zizegő fűbe.

Eleinte könnyű volt a járás és én jó darabot haladtam. A fűszálak azonban egyre vastagabbak lettek és egyre közelebb nőttek egymáshoz, úgy, hogy valósággal utat kellett törnöm magamnak közöttük.

Csupán néhány yardnyit mehettem előre ebben a sűrűben, amikor egyszer csak elborított az a feneketlen magány érzés, amelyet korábban már tapasztaltam. Bizonyosan van valami szokatlan dolog ezen a helyen. Mintha hirtelen átkerültem volna egy másik világba, a tövisek és a száraz fű világába, amelynek szüntelen, alig hallható susogása valami élő gonoszságot sugallt.

A kötélnek váratlanul vége szakadt. Lenéztem és láttam, hogy belegabalyodott egy tüskebokorba el elszakadt. De hiába guggoltam le és keresgéltem hosszú percekig, nem találtam meg a másik végét. Lehet, hogy Canavan nem vette észre, hogy a zsinór elszakadt és maga után húzva a megmaradt kötélvéget, továbbment.

Felegyenesedtem és tölcsért csinálva a kezeimből, kiabálni akartam. Az a kísérteties zöld fal azonban a torkomba fojtotta a hangot. Mintha egy kút legmélyéről akartam volna kiáltani.

Egyre növekvő nyugtalansággal csörtettem tovább. A fűszálak mind vastagabbak és hegyesebbek lettek és néha mind a két kezemre szükségem volt ahhoz, hogy utat törjek magamnak a sűrű bozótban. Erősen izzadtam, fájt a fejem, látásom elhomályosult. Csaknem elviselhetetlen feszültséget és nyomást éreztem, akárcsak egy tikkasztó nyári napon, vihar előtt, amikor a levegő megtelik elektromossággal. Arra is rájöttem nem kis ijedtségemre, hogy megfordultam és most már nem tudom, az udvar melyik oldaláról indultam. Egy fél percig tárgyilagosan felmértem a helyzetet. Tulajdonképpen attól félek, hogy eltévedek egy hátsó udvarban. Majdnem elnevettem magam. Majdnem. De volt valami azon a helyen, ami nem hagyott nevetni. Idegesen indultam tovább.

Hirtelen megéreztem, hogy nem vagyok egyedül. Irtóztató bizonyossággal tudtam, hogy valaki, vagy valami kúszik utánam a fűben. Nem tudnám megmondani, hallottam-e valamit, ámbár lehet, hogy igen, de meg voltam győződve, hogy nem sokkal mögöttem settenkedik, tekergőzik valami.

Éreztem, hogy figyelnek, és azt is, hogy az illető nagyon is rosszindulatú. Egy másodpercig átfutott az agyamon, hogy mindent otthagyok és elmenekülök. Azután valami megmagyarázhatatlan düh fogott el. Rettenetesen haragudtam Canavanra, az udvarra, saját magamra. Az elfojtott feszültség ebben az indulatban robbant ki belőlem és félresöpörte a félelmet. Megesküdtem, hogy a végére járok ennek a rohadt ügynek. Nem hagyom, hogy tovább kínozzon és ijesztgessen. Megperdültem magam körül és belegázoltam a fűbe, oda, ahol üldözőmet sejtettem meglapulni.

Hirtelen megálltam. Vad dühöm átadta a helyét egy kimondhatatlan irtózatnak. A felém tornyosuló, száraz fűszálak között beszivárgó sápadt napfényben ott kuporgott Canavan, négykézláb, készen arra, hogy rám vesse magát, Nem volt már szemüvege, ruhája foszlányokban lógott, a szája őrült fintorba torzult, egyszerre vigyorgott és vicsorgott. Megkövülten bámultam. Ő is rámmeredt, szemeiben tömény gyűlölettel, a legcsekélyebb jelét sem adta annak, hogy felismert volna. Szürke hajába fűszálak tapadtak, tulajdonképpen az egész testét, a megmaradt rongyait is belepte a fű, mintha valami vadállat módjára meghempergett volna benne.

Az első torokszorító döbbenet múltával végre megtaláltam a hangom.

– Canavan – üvöltöttem –, Canavan, az isten szerelmére, hát nem ismer meg?!

Mély, torokhangú morgás volt a válasz. Az ajkai felhúzódtak, kivillantak sárga fogai, a teste ugrásra készen megfeszült. Rémület lett úrrá rajtam. Félre ugrottam és elmerültem abban a pokolbeli fűben, mielőtt még rám vethette volna magát. Az iszonyat erőt adott. Fejvesztetten menekültem előre a korábban oly gondosan félrehajtogatott fűszálak között. Hallottam magam mögött a száraz recsegést-ropogást és tudtam, hogy az életemért futok. Az egész olybá tűnt, mint egy rémálom. A fűszálak ostorként csapódtak az arcomba, borotvaéles tövis tépett belém, de én nem éreztem semmit. Minden fizikai és szellemi erőmet egyetlen cél szolgálatába állítottam: ki kell jutnom ebből a sátán mezejéből, meg kell szabadulnom a nyomomban lihegő szörnyetegtől.

Zihálva kapkodtam a levegőt, lábaim gyengültek, szemem előtt tüzes karikák forogtak, de csak rohantam tovább. Az a valami ott a hátam mögött egyre közelebb került hozzám. Hallottam a morgását, éreztem, hogy alig néhány arasszal mögöttem dobban a lába. És egész idő alatt majd beleőrültem a gondolatba, hogy körbe-körbe szaladok.

Amikor már biztosra vettem, hogy összeroskadok, váratlanul kibuktam a napfényre. Ott volt előttem az üzlet körüli bozótmentes terület, amögött pedig a ház.

Levegő után kapkodva vonszoltam magam az ajtó felé. Nem tudnám megmondani, hogy miért, de egészen biztosan tudtam, hogy a sarkaimat taposó borzalom nem mer utánam jönni a nyílt területre. Meg se kellett fordulnom.

A házba érve kimerülten leroskadtam egy székre. A légzésem lassanként lecsendesedett, a gondolataim azonban továbbra is a vegytiszta borzalom és a förtelmes gyanú szorításában vergődtek.

Tudtam, hogy Canavan tökéletesen megbolondult. Valami szörnyű megrázkódtatás hatására bestiális őrült lett belőle, tele vérszomjas indulatokkal, és készen arra, hogy elpusztítson minden útjában kerülő élőlényt. Magam előtt láttam különös, mozdulatlan tekintetét, a szeméből sütő állati vadságot és tudtam, hogy nem egyszerűen csak meghibbant, hanem véglegesen tönkrement. Csak a halál hozhat számára feloldozást!

De, ha csak testben is, még mindig volt benne valami emberre emlékeztető, ráadásul korábban barátok voltunk. Nem ítélkezhettem felette én magam.

Némi habozás után értesítettem a rendőrséget és a mentőket.

Ami ezután következett, az maga volt az őrület. Az a sok nekem szegezett kérdés és utasítás az idegösszeroppanás szélére sodort. Majd egy órán keresztül féltucatnyi buzgó rendőr járkált keresztül-kasul a hullámzó, száraz tűben, de Canavannak nyomát sem találták. Káromkodva jöttek elő, a szemüket dörzsölték, a fejüket rázták. Melegük volt, zavartak és mérgesek voltak. Kijelentették, hogy nem láttak semmit és nem hallottak semmit, kivéve időnként egy kutya nyüszítését, amely azonban sosem került a szemük elé, bár néha rájuk morgott.

Amikor a morgó kutyát emlegették, kinyitottam a számat, de aztán arra gondoltam, jobb, ha nem szólok semmit. Amúgy sem titkolták a gyanújukat, hogy tudniillik inkább én magam vagyok az, aki megbolondult. Legalább hússzor ismételtem a történetemet, de még mindig nem voltak elégedettek velem. Felfordították az egész házat. Átnézték Canavan számlakönyvét. Még néhány rosszul leszegezett padlódeszkát is felfeszítettek a szobákban, hogy megnézzék, mi van alattuk.

Végül is kelletlenül kijelentették, hogy Canavan valamiféle megrázkódtatás következtében teljesen elvesztette az emlékező képességét és valószínűleg röviddel azután, hogy az ablakból megpillantottam, elment otthonról. A róla adott leírásomat a fűtenger közepén eszelős túlzásnak tartották. Figyelmeztettek arra, hogy a kérdezősködésnek valószínűleg nincs vége, és hogy meg fogják vizsgálni közelebbről azt is, amit magamról állítottam, majd vonakodva ugyan, de megengedték, hogy eltávozzam.

Későbbi kutatásaik azonban semmi új eredménnyel nem jártak, és végül Canavant súlyos emlékezethiányos eltűnt személynek nyilvánították.

Én azonban nem elégedtem meg ennyivel. A dolog nem hagyott nyugodni.

Hat hónapnyi türelmes, kitartó, fáradtságos kutatás után az egyetemi könyvtárban ráakadtam valamire, amit nem szánok magyarázatnak, sem a rejtély biztos kulcsának, csak egy fantasztikus, elképzelhetetlen lehetőségnek, és senkitől nem várom el, hogy elhiggye.

Miután hónapokig hiába keresgéltem, egyik délután a Ritka Kiadványok osztályán dolgozó könyvtáros diadalmasan elém rakott egy vékony, szakadozott füzetkét, amelyet 1695-ben nyomtattak New Havenben. Az író neve nem volt feltüntetve rajta és a következő címet viselte: Goodie Larkins boszorkány halála.

A történet szerint néhány évvel korábban egy nagyszájú vénasszonyt, bizonyos Goodie Larkinst, azzal vádolták meg a szomszédai, hogy kutyává változtatott egy gyereket. Akkoriban tombolt a salemi őrület, és Goddie Larkinst rövid úton halálra ítélték. Ahelyett, hogy elégették volna, behurcolták egy mocsaras erdő mélyére, ott elengedték és utána küldtek hét vad kutyát, amelyeket előzőleg két hétig éheztettek. Vádlói minden bizonnyal úgy hitték, hogy igazságtételükben van valami költői. Visszainduló szomszédai még hallották, hogy amint a kutyák közeledtek feléje, a boszorkány rémisztő átkot mondott rájuk: – Váljék ez a föld, amelyre lehullok mindörökre a pokolba vezető úttá! Aki ide téved, legyen olyanná, mint ezek a vadállatok, amelyek megölnek engem!

Megvizsgáltam jó néhány régi térképet és kielégítő bizonyítékot találtam arra nézve, hogy az a terület, ahol a kutyák széttépték az átkozódó Goodie Larkinst, azonos azzal a földdarabbal, amely manapság Canavan pokolbeli hátsó udvara!

Nincs több szavam. Csak egyetlen egyszer mentem vissza arra a gonosz helyre. Hideg, sivár, őszi délután volt, a szél egyre vadabbul süvített az istenverte fűtenger fölött. Nem tudnám megmondani, mi űzött vissza, talán valami hűség féle ahhoz a Canavanhoz, akit valaha ismertem. Talán titokban még reménykedtem valamiben. Amint kiléptem Canavan bedeszkázott ablakú házának hátsó ajtaján, azonnal tudtam, hogy hibát követtem el. Néztem a hullámzó füvet, a fekete, csupasz fákat és bokrokat és éreztem, hogy engem is néznek. Mintha valami ellenséges, gonosz teremtés lesett volna rám, és ámbár elborzadtam, újra megszállt az a természetellenes, őrült vágy, hogy belerohanjak a suttogó fűbe. A szörnyűséges táj dimenziói és perspektívája lassan alakulni kezdett, a száraz fű és a fekete fák már mérföldnyi hosszúságban nyúltak előre. Valami hajtott, hogy elinduljak, hogy elveszítsem magam a csodálatos fűben, hogy meghemperegjek a tövében, hogy megszabaduljak a testemet borító ruhák terhétől és csak rohanjak, rohanjak csaholva.

Megfordultam és elmenekültem. Őrültként futottam végig a szélfújta, őszi utcákon és otthon eltorlaszoltam magam mögött az ajtót.

Azóta nem jártam arra. És nem is fogok.

Gyilkosság a golfpályán

MARGUERITE DICKINSON

Azon a nyáron, amikor Dolly Tylert meggyilkolták, a szüleim Argentínában voltak egy félig pihenésnek, félig üzleti útnak szánt kiruccanáson. Éppen elvégeztem az egyetemet és apámtól kaptam egy kis autót.

– Ne siess azzal a tanári állással, Annie! Szórakozd ki magad!

Engedelmes lánya vagyok az apámnak, ezért szobát foglaltam a Potowa Inn-ben, Észak Michiganben, ahol sok-sok éven át a vakációkat töltöttük. Egész nap úsztam, napoztam, olvastam vagy golfoztam. És, hogy az eufória teljes legyen, szerelmes lettem.

Szeszélyes, augusztusi délelőtt volt, az egyik pillanatban ragyogóan sütött a nap, a másikban köd szitált, de ki törődött vele? Dan meg én golfoztunk. Dan harmincnégy ütéssel begurította a labdát az első kilenc lyukba és én meg voltam elégedve a magam negyvenkettőjével. Éppen hozzá akartunk fogni a tizedik menethez, amikor ő, hetykén ringatózva kijön a klubból.

– Jön a gonosz boszorkány – morogtam, mert Dolly egész nyáron Dan nyakán lógott.

Éppen csak biccentett felém, megragadta a Dan karját és félrehúzta. Beleerőltetett a kezébe egy darab rózsaszínű papírt, amit a férfi összehajtott és zsebrevágott. Ha lett volna a közelben egy szemetes kuka, talán beledobja.

Dolly Tyler világosszőke, tejfehér bőrű nő volt, és aznap levendulaszínű kontaktlencsét viselt. Sűrűn cserélgette a lencséit, hogy passzoljon a kasmír pulóverihez. Olyan rosszul golfozott, hogy nem is tudom, miért jött a pályára, hacsak nem a férfiak kedvéért. Egyébként férjnél volt.

A tizedik lyuk felé ütöttem a labdát, de rossz helyre ment. A szabály mindössze három ütést engedélyez és én rendszerint a negyedikkel érek a cél közelébe. A szó szoros értelmében habzott a szám a dühtől.

– Ugye nem akarod elrontani a játékot egy semmirevaló fehérnép miatt? – kérdezte Dan.

– Ha most rögtön összeházasodnánk, ezek a ragadozó nőstények kénytelenek volnának békén hagyni téged – feleltem.

Dan hallgatott. Előrehajoltam, hogy az elázott füvön keresztül begurítsam a labdát a lyukba.

– Üsd be! – vezényelt Dan.

Dan Preston orvostanhallgató volt és nyaranta itt dolgozott a szállodában, ő felelt azért, hogy a vendégek jól érezzék magukat. Nagydarab, nyers fickó volt, napégette, kissé durva vonású arccal és porcelánkék szemekkel. Nem kellett sok idő ahhoz, hogy rájöjjek arra, hogy látszólagos ridegsége mögött gyengéd, megértő lélek lakozik.

Harminc lábnyira ütöttem el a labdát, amely büszkén gurult a gödör felé, miközben fröcskölt körülötte a víz. Egyre lassabban gurult, végül boldogító puffanással beleesett a lyukba.

Dan átölelte a vállamat és elindultunk a vizes levelekkel borított ösvényen, az árnyékos erdőn keresztül, a következő pálya felé. Az indián labdaszedő fiú előttünk ügetett, zsákjában labdáinkkal és ütőinkkel.

Dan hirtelen megállt és szembefordított magával. Öt láb hat inch hosszú vagyok, de még magas sarkú cipőben is fel kellett rá néznem.

– Kötözni való bolond volnék – mondta –, ha engedném, hogy az én babám, az én fekete hajú, kékszemű szépségem meglepjen valami alakkal, aki nem vigyázna rá, és akit én nem ismernék.

– Legalább az eljegyzést hozzuk nyilvánosságra – kérleltem.

– Majd, ha megjön a válasz a sürgönyödre.

Lehajolt, és megcsókolt és ezzel megtörte a gonosz boszorkány hatalmát fölöttem. Legalábbis addig, amíg a tizennyolcashoz érve ismét meg nem pillantottam. Ott ácsorgott, fején hatalmas szalmakalappal és várt…

Alighogy kijöttünk a golfklubból, zuhogni kezdett az eső, de mire a városban megebédeltünk, végére jártunk annak a sok elintéznivalónak, amellyel a szálloda igazgatója megbízott és hazahajtottunk, az idő is kiderült. Óvatosságból a hátsó lépcsőn surrantunk fel, mert a vendégek egy része hajlamos megfeledkezni arról, hogy Dannek is jár szabadnap. Fürdőruhába bújtunk és a parton találkoztunk.

Nincs megnyugtatóbb dolog, mint lebegni a meleg vízben, miközben egy-egy eltévedt eső-csepp pottyan az ember orrára. Még jobb volt kéz a kézben sétálni a néptelen strandon. Fölöttünk, a domboldalon fenyők sötét függönye rejtette el a szállodát meg a legtöbb hétvégi házat, csak a Tylerék villája állt gőgös szépségben egyedül, a többitől távolabb, jól láthatóan.

Eszembe jutott Mr. Tyler, a különc öreg úr meg a vérszegény játék baba, akit feleségül vett, és elengedtem a Dan kezét.

– A férje jól tenné, ha bezárná Dollyt abba a sasfészekbe és eldobná a kulcsot.

– Gyakorlatilag ezt is teszi. Ezért nyúz engem az asszony, hogy segítsek rajta.

– Segíts rajta! – sziszegtem.

– Rajtakapta a férjét, hogy lehallgatja a telefonbeszélgetéseit.

– Ez csak mese!

– Versenyezzünk, ki ér vissza hamarabb! – ajánlotta Dan.

Kifulladva, nevetve értünk be a fogadóba. A régimódi, barnára festett épület tágas verandáján idegesen sétált fel és alá Paul Whipple, az igazgató. Amikor meglátott, belebotlott egy hintaszékbe és kis híján a fehér petúniákkal teli virágládában kötött ki.

– Hol voltatok, gyerekek? – kiáltotta, s a bajusza is táncolt az izgalomtól. – Amory felügyelő beszélni akar veletek.

– Ugyan miről?

Amint elindultunk a lépcsőn, ösztönösen megragadtam Dan erős karját.

– Dolly Tylert holtan találták két órával ezelőtt a labdaszedők házikója mögötti erdőben. Amory már kihallgatta a klub személyzetét és mindenkit, aki ma délelőtt itt golfozott.

Megmerevedtem. Mintha valaki novokaint fecskendezett volna egyenesen az agyamba. Az emlékezetem azonban nem bénult meg. Tisztán láttam magam előtt Dollyt, amint ott áll és vár, és Dant, amint a második ütése nyomán a labda berepül az erdőbe. Éreztem, hogy a Dan karjában megfeszül az izom, amikor beléptünk Mr. Whipple szobájába. A könyökével odaszorította a kezemet a bordáihoz, hogy figyelmeztessen. Elsötétült, szürkéskék tekintete az enyémet kereste.

– Ne mondj semmit! – tanácsolta.

Paul Whipple ötvenes éveiben járó agglegény volt, a szálloda hátsó felében lakott egy lakosztályban, amelyet nevetve Casbahnak nevezett el, s amelynek a bejárata fölé vidám, csíkos ponyvatetőt szereltek. A forró szobában, ahol a Potowantom-i rendőrőrs parancsnoka várt reánk, fel-le surrogott a ventilátor.

Az egyenruhás Jeff Amory rendőrnek kicsi volt ugyan, de annál agresszívabb. Fel se állt a sárgára festett székről, a tekintete végigsétált az alakomon.

– Egy kicsit megváltozott azóta, hogy hat évvel ezelőtt alaposan rámvert a golfpályán.

Az a tény, hogy egy tizenhat éves kölyök jobban golfozhat, mint ő, láthatóan még mindig nagyon fájt neki.

A szüleimet kérdezte, s amikor közöltem vele, hogy Argentínában vannak, eszébe jutott, hogy olvasta az újságban, hogy apám lett az Amalgamented Motors Nemzetközi Osztályának az igazgatója.

– Nem valami bizalmasan kezelték azoknak a százezer dolláros osztalékoknak a dolgát – mondta, miközben Dant méregette.

– Ki akar hallgatni minket? – kérdezte Dan.

– Úgy van. Kérem, foglaljanak helyet!

Paul Whipple biztosított, hogy nedves fürdőruháink nem fognak megártani a dívány huzatának, így aztán leültünk. Az igazgató a bárszekrényhez lépett és kevert magának egy szódás wiskyt, amelyből egyikünk sem kért.

Amory elkezdte.

– Dan, úgy értesültem, hogy ön sokat volt együtt Mrs. Tylerrel a nyár első felében. Tulajdonképpen egészen addig, amíg miss Blackstone meg nem érkezett.

– Az én jövetelemnek semmi köze a dologhoz – vágtam közbe.

Amory felém fordította húsos arcát.

– Amennyiben át szeretne öltözni én később is kihallgathatom.

Összeharaptam az ajkaimat és ottmaradtam.

Dan beismerte, hogy valóban sokszor volt együtt Dolly Tylerral, nem a saját jószántából, hanem mert a férje így kívánta. Az ő kérésére vitte el golfozni, vízisízni, sőt még táncolni is.

– Kellemetlen feladat volt. Mivel azonban Mr. Tyler a feje annak a társaságnak, amely a szállodát fenntartja, és mivel a vendégek szórakoztatása az én dolgom, nem utasíthattam vissza.

– Egészen addig, amíg miss Blackstone meg nem érkezett. Mert azóta mindegyre kitért előle.

Dan mérges lett.

– Persze, mert Dolly azt mondta, hogy a férje megváltozott és váratlanul annyira féltékeny lett, hogy az asszony félni kezdett tőle. Én meg boldogan kiszálltam a buliból.

A szobában fülledt meleg volt. Úgy éreztem, mintha bezárták volna, alig kaptam levegőt.

– Úgy látszik, valaki palira akarta venni Dant – mondtam. – Kihallgatta Mr. Tylert?

Amory fáradtan felhorkantott.

– De mennyire! A gyilkosság időpontjában együtt ebédelt Paul Whippleval az Algonkin grillbárban. Tyler tizenkét óra öt perckor ért oda, így mondta Paul, nemde?

Az igazgató egy újabb adag whiskyt töltött s meg sem fordulva válaszolt.

– Pontosan.

– Az indián labdaszedő, aki a zsákjaikat vitte, azt vallotta, hogy amikor utoljára élve látta Mrs. Tylert, az asszony éppen elindult az erdőbe, ahol Dan a labdáját kereste. Ő, a labdaszedő nem segíthetett, mert, mint állítja, miss Blackstonnak is volt valami gondja a pálya közepén.

Furcsának találta, hogy Mr. Preston labdája olyan messze begurult az erdőbe. Azt mondta, először látta Mr. Prestont ilyen csavart labdát ütni.

Az már előfordult, hogy balra elütötte a labdát, de ilyen csavart módon meg soha.

A ventillátor lapátjai suhogtak. A gyomrom görcsbe rándult.

– Ezek az indián fiúk jó labdaszedők – folytatta Amory. – Csendesek, figyelmesek.

Egy percre elhallgatott, majd folytatta. – Dan, mit kapott Mrs. Tylertől, miközben arra várt, hogy a tízes lyukba guríthassa a labdát?

Mi volt az?

– Nem vagyunk kötelesek válaszolni a kérdéseire – hallottam a tulajdon, reszkető hangomat.

– Hadd válaszoljak – mondta Dan mérgesen. – Nem fogja elhinni, uram, de tökéletesen megfeledkeztem arról a céduláról. Ott van a szobámban összegyűrve a nadrágzsebemben.

– Csak harminc százalékban van igaza, fiam.

Amory előhúzta a zsebéből a gyűrött, rózsaszínű papírdarabot. Kisimította, majd a kávézó asztalka fölött odanyújtotta nekem. A rózsaszínű papíron egy csokor vörös tulipán rajza terpeszkedett, a papír egyik széle szakadozott volt, nyilván úgy tépték ki egy tömbből.

„ Kedves Dan. Nem bírom ki még egy napig. Kaliforniába akarok menni, úgy, ahogy tanácsoltad. Ha befejezted a partit, várlak a labdaszedők kunyhója mögött. Ajánlom, hogy legyél ott. Komolyan mondom. Dolly.”

Dan is elolvasta a szöveget a vállam fölött, azután felállt. Mezítláb, a törölközővel a csupasz mellén, olyan volt, akár egy mártír.

– Hibát követtem el, hogy megemlítettem neki a Beverly Hillsen lakó nagybátyámat – mondta –, aki mesés tartásdíjat csikart ki nem-egy filmcsillagnak. Dolly arra kért, hogy hozzam össze vele. Azt mondta, hogy Tyler bármelyik pillanatban hajlandó elválni tőle, ha aláírja, hogy megelégszik tíz vagy tizenöt ezerrel, de azután az öt év után, amit a vén kecskével töltött, úgy érezte, hogy több jár neki és…

Amory közbevágott.

– És ön megígérte, hogy elintézi ezt a nagybátyjával. Azután együtt maradnak és Dolly elindítja önt a pályán.

– Bocsásson meg uram, de azt hiszem, tréfál!

– Csakhogy váratlanul feltűnt egy másik lehetőség. Rájött arra, hogy egy gazdag após biztonságosabb befektetés, mint egy hisztis nőszemély. Dolly azonban nem hagyta magát lerázni, ott ült a nyakán egész nyáron. Ma délben követte önt az erdőbe, ahová szándékosan küldte a labdáját, éppen azért, hogy találkozhasson vele és megmondhassa neki, hogy egyszer s mindenkorra vége mindennek. Csakhogy Dolly nem hallgatott az okos szóra. És ön tudta, hogy az a nő még bajt hozhat önre, nagy bajt, és elvesztette azt a híres önuralmát. Akivel csak beszéltem, mindenki azt vallotta, hogy ön nem erőszakoskodó fiú. De most elvesztette a türelmét és vele a józan eszét is, és megfojtotta Dollyt. És biztos, ami biztos, még a koponyáját is betörte az asszony tulajdon, vasvégű golfütőjével.

Dan elképedve bámult rá.

– Nem! – kiáltotta. – Ez nem igaz!

– De az igaz, hogy találkozott vele és beszélt is vele az erdőben!

Felálltam és úgy kapkodtam a levegőt, akár a partra vetett hal.

– Várjanak egy percig!

– Persze, hogy beszéltem vele – mondta Dan Amorynak. – De amikor egy csomó, rémes dolgot kezdett mesélni arról, amit a férje csinált vele és azt mondta, hogy az a szobalány, akit Tyler most utoljára kidobott, hajlandó akár a bíróság előtt is tanúskodni, akkor…

– Elhallgatsz végre! – kiáltottam rá. – A rendőrfőnök úr vitessen be a parancsnokságra, ha ki akar hallgatni, itt nincs hozzá joga!

Amory rám meredt, az állán táncot jártak az izmok.

– Van valami igaza, kisasszony. Jobb lesz, ha felöltözik, fiam!

Dan úgy ment ki, hogy rám se pillantott.

Nem értettem a viselkedését és utánarohantam. Odakint, a barnára festett gerendák alatt egy rendőr unottan cigarettázott.

Dan hirtelen megfordult.

– Szeretném, ha úgy viselkednél, mintha csak jó barátok volnánk, semmi több – mondta halk, fojtotta hangon.

– De én…

– Tégy úgy, ahogy mondom. Gondolj arra, mit szól a világ!

– Fütyülök rá! Veled megyek!

Olyan erővel ragadta meg a karomat, hogy az már fájt, és megrázott.

– Nem!

A rendőr eldobta a cigarettáját és elindult felénk, keze a pisztolytáskán. Dan gyorsan odasúgta nekem: – Nem gyermekekkel játszol! Állj félre az útból, vagy te is baja kerülsz.

Hamar kiderült, hogy Amory sem akar engem is bekísérni a parancsnokságra. Amikor visszatértem a Casbahba, még feltett nekem néhány rutin kérdést, majd közölte, hogy a váratlanul jött nagy eső miatt, valamint a labdaszedő és a női öltöző gondnokának vallomása alapján Dolly meggyilkolásának az időpontja nem kétséges, így az én alibim tökéletes.

Miután elment, felkuporodtam a díványra és sírni kezdtem.

Paul Whipple adott egy csomag papír zsebkendőt.

– Mondhatom, ügyes volt, Annie. Ezüsttálcán nyújtotta át a fiúját Amorynak, még az okot is szolgáltatta neki, amiért Dannak érdemes lett volna embert ölni.

– Én?!

– Hallotta, mit mondott a rendőrfőnök a gazdag apósáról! Többet használt volna Dannak egy kis tettetett közömbösség, mint ez a drámai színjáték. Ahányszor csak kinyitotta a száját mindig Amory malmára hajtotta a vizet.

Bambán meredtem magam elé. Szóval erről beszélt Dan.

– Idehozatom a vacsoránkat, Annie.

– Nem, köszönöm, Paul. Nem akarok bujkálni, mint akinek szégyellni valója van.

Miután azonban lezuhanyoztam és belebújtam egy kék vászonruhába, már nem volt kedvem elhagyni a szobámat. A nyomott mintás kartonfüggöny mögül figyeltem az embereket, akik egy késői koktélra vagy vacsorázni jöttek a szállodába, ott sétáltak a járdákon és az ablakom alatti verandáról felhangzó izgatott hangjuk arról tanúskodott, hogy már mindenki a gyilkosságról beszél.

Mire lementem, az étterem már csaknem üres volt. De nem egészen. Még ott volt Mr. Tyler, hatalmas, fehér öltönyös alakja mellett eltörpült az asztal, amelyet addig a feleségével osztott meg. Felállt és meghívott, hogy vacsorázzam vele. Annyira zavart voltam, hogy nem jutott eszembe semmilyen kifogás.

– Én már megvacsoráztam – mondta. – Remélem, nincs ellenére, ha elszívok egy szivart. – Meg se várta a válaszomat és rágyújtott. Seszínű haja jórészt már ősz volt, a szeme is színtelen pillák közül csillant elő, az egész ember jegesmedvére emlékeztet. – Gondolom, kiborította Dan dolga.

Bólintottam.

– Nem hiszem, hogy ő tette volna – folytatta Mr. Tyler.

Leesett az állam.

– Jó ideje ismerem a fiút és csodálom az akaraterejét. Ezért szereztem neki otthon egy félmunkaidős állást, nyárra meg idehoztam dolgozni. És ezért segítettem hozzá az egyetemi ösztöndíjhoz is. Nem az ő hibája volt, hogy Dolly azt képzelte – elhallgatott és felvette az asztalról a ceruzáját, a csekkfüzet mellől. – Lehet, hogy valamelyik alkalmazott a gyilkos, vagy az egyik labdaszedő. Dolly sosem vette észre, milyen kihívóan mutat azokban a csinos ruhákban.

Apró szemei kivörösödtek.

– Sokat költött ruhákra – tette hozzá a csekket tanulmányozva.

A környék villatulajdonosainak, ha a szállodában étkeztek, minden alkalommal ki kellett fizetniük, amit fogyasztottak, hacsak nem egyeztek meg másképpen előzőleg, a pincérnő húsz százalék borravalót számított fel nekik. Mr. Tyler azonban alkalmanként tíz centet adott.

Amikor közel hajolt hozzám, elkaptam a fejem. Megcsapott szivarbűzös lehelete és éreztem, hogy nagy, nedves keze ráfeszül az enyémre. Fehér kabátja alól szürke szőrszálak kunkorodtak elő.

– Mint az édesapja régi golfpartnere kérem, tartsa távol magát ettől a dologtól. A nyilvánosság rossz fényt vetne a szüleire, és semmit nem használna Dannek. Majd én kézbe veszem Jeff Amoryt. Adós nekem egy-két dologgal. Biztos vagyok benne, hogy meg tudom őt győzni afelől, hogy a kedvese ártatlan.

Szabad kezemmel egy pohár vízért nyúltam. Éreztem, hogy csupa libabőr vagyok. Alig tudtam kinyögni.

– Nem a kedvesem.

Meghozták a hideg sültemet a krumplissalátával. Mr. Tyler megveregette a kezem és felállt. Utánanéztem imbolyogva távolodó, széles, fehér hátának és azon tűnődtem, mivel tartozhat Jeff Amory ennek a gazdag, befolyásos embernek.

Eltaszítottam a tányért, felhajtottam jeges teámat azután átmentem a hallba. Hála istennek, üres volt, csak a fogadóportás álldogált a helyén. A szálloda hátsó épületéhez igyekeztem, ahol a nyári munkára felvett kisegítők laktak.

A klubteremben két iskolás gyerek, egy fiú meg egy lányt pingpongozott, akikkel gyakran játszottunk vegyes párost Dannel. Őket kérdeztem, hallottak-e valamit felőle.

– Még nem zárták be – mondta Bruce a labdát szorongatva. – De úgy hallottam, hogy huszonnégy órás előzetes letartozásban van.

Összerándult a gyomrom és nagyot nyeltem, majd Nanhoz fordultam:

– Segítenünk kell rajta. Nem ismertek senkit, akivel Dollynak kapcsolata lett volna?

A lány idegesen felnevetett.

– A múlt nyáron a Casbahba járkált titkon minden…

A pingponglabda az orra elé vágódott úgy, hogy félre kellett ugornia.

– Ha vallomást akarsz tenni, jobb, ha Amory-val beszélsz – tanácsolta neki Bruce.

Alig múlt még nyolc óra, de visszamentem a szobámba, pizsamába bújtam és összehúztam magam a takaró alatt. Eloltottam a villanyt és hallgattam a homokos partot csapkodó hullámok monoton zaját. A verandáról felhallatszott az ott ülők beszélgetése és a régimódi hinta láncának a csikorgása. Vajon a gyilkos ott üldögél lent és elégedetten mosolyog magában? Lehetséges, hogy az én közbelépésem inkább ártalmára, mintsem hasznára volt Dannek? Elképzeltem őt a rácsok mögött és tudtam, hogy igenis közbe fogok lépni ezután is, míg csak valahol hibát nem találok az alibikben, mert úgy látszik, hogy Dant kivéve, mindenkinek tökéletes az alibije.

Másnap reggel hét óra tájban leparkoltam a néptelen golfpálya előtt. Teniszcipőm sötét nyomot hagyott a harmat áztatta füvön. A szó szoros értelmében láttam, ahogy az erősödő napfény magába szívja a talaj nedvességét. A trópusi körülmények ellenére megborzongtam és azt kívántam, bárcsak valami melegebbet vettem volna fel a rövid nadrág és a póló helyett. Elindultam a hely felé, ahol Dolly holtestét megtalálták.

A labdaszedők házikója zárva volt, de arrébb, a karbantartók ajtaja már tárva-nyitva állt. Óvatosan belestem. Két traktor terpeszkedett a homályban, s körülöttük hevertek ormótlan tartozékaik. Egy munkapad fölött a falba vert szegeken példás rendben sorakoztak a szerszámok.

Visszamentem az alacsony, zöld épületek között kanyargó ösvényhez és hozzáfogtam, hogy milliméterről milliméterre átvizsgáljam azt a felázott területet, amelyen Amory szerint Dolly testét keresztülhurcolták. Azért tudta olyan pontosan meghatározni a gyilkosság időpontját, mert Dollyt egy lucfenyő alacsonyan nőtt ágai alatt rángatták el még mielőtt a zápor eláztathatta volna ezt a védett területet.

Letérdeltem a nagy fa mellé, széthúztam az alsó ágait, majd a rozsdabarna fenyőtűket pergettem az ujjaim között. Nem találtam semmit. Autó zaja hallatszott. Felugrottam és beszaladtam a karbantartók műhelyébe. Sötétség fogadott és párás levegő, megcsapott az olaj meg a nedves föld nehéz szaga. Végigfutott a hideg a hátamon, mert rájöttem, hogy a gyilkos akár ott is állhatott, ahol én, és a nyitott ajtón keresztül minden szót hallott, amit Dolly és Dan mondott.

Autó ajtaja csapódott. Dermedten álltam. Egy perc múlva belépett a kövér pályakarbantartó, kezében egy benzines kannával, szokott elgyötört arckifejezéssel. Amikor előléptem, rémülten rám meredt.

– Igazán sajnálom, hogy megijesztettem. Csak azt szeretném tudni, nem látta-e erre Mrs. Tylert teg…

– Miss Blackstone! – a férfi szemrehányóan nézett rám, az ajka széle ingerülten megrándult. – Utasítottak, hogy mindenkit tartsak távol ettől a helytől, amíg ide nem küldenek egy rendőrt.

Letette a benzines kannát a munkapadra és elindult kifele. Utána futottam.

– Csak néhány kérdést szeretnék feltenni!

– Forduljon velük a rendőrséghez!

Olyan gyorsan, ahogy csak kurta lábai bírták, odasietett egy nagy, kék autóhoz, amely az alkalmazottaknak fenntartott út végén állt és felnyitotta a csomagtartóját.

– Senkivel sem szabad beszélnem a gyilkosságról. Csak látta volna, hányan ódalogtak errefelé tegnap, még késő este is! Nem volt elég nekem, hogy alig van megfelelő segítségem, és akármerre fordulok, mindenki csak reklamál!

– Régóta ismer engem – mondtam –, bennem igazán megbízhat, és…

Elakadt a hangom, amikor megláttam, mi van a csomagtartóban.

– Ez nem az a robogó, amelyet Mr. Tyler el akart adni?

A pályakarbantartó lebiggyesztette húsos ajakát.

– De nem ám! Ezt fele annyiért szereztem, mint amennyit ő kért a másikért. Most meg azt fújja a főnöknek, hogy nekem nincs szükségem ilyesmire. Pedig rövid idő alatt kifizetődik, annyi időt takarítok meg vele.

Morgolódva kirángatta a kis robogót a csomagtartóból és én segítettem neki felállítani a kerekre.

– Egy másodperc és már ott is vagyok az embereimmel – magyarázta. – Éppen most voltam Shortienál. Ezzel a masinával hamarabb odaérek, mint a kocsimmal. Egy perc alatt!

– Egy perc alatt? Shortie-hoz? – hitetlenkedem.

Előremutatott, oda, ahol a fák között egy kis nyílás látszott.

– A múlt héten ösvényt vágtunk az erdőn át, egyenesen odáig. Ha az ember az országúton megy, két útkereszteződésnél is meg kell állnia és meg kell kerülnie a Middlebury gyümölcsöst is. Az legalább négy és fél percbe kerül. Meg is mondtam a főnöknek, hogy lehet, hogy három és fél perc kurta időnek tűnik, de ha az embernek naponta négyszer, ötször fel kell szaladnia valamiért, akkor már…

Alig hallottam azt, amit mondott. Agyamba zakatolni kezdett a számítógép.

– Eladta már Mr. Tyler a robogóját?

– Mit tudom én – felelte az ember kurtán. – És most már ne haragudjon, de…

Visszamentem az autómhoz és útközben az járt a fejemben, hogy Whipple meg Tyler alibijét éppen az időpontok kényes egyensúlya biztosítja.

Shortie munkahelye a szálloda közvetlen közelében van, annál az útkereszteződésnél, amelynél jobbra fordulva rá lehet térni a Potowatom-i Pointhoz vezető országútra, ha meg balra térsz, a szállodához jutsz.

Shortie benzinkutat és garázst üzemeltet, meg faházikókat ad bérbe. Fél órát töltöttem nála, azután behajtottam a városba.

Alighogy beléptem a városházára, Amory máris észrevett. Behívott az irodájába, hellyel kínált az íróasztala mellett és közölte velem, hogy Dan és az ügyvédje a rendőrbírónál vannak, és megpróbálja elintézni, hogy óvadék ellenében szabadlábra helyezzék.

– Nem azért jöttem, hogy Dannel találkozzam – mondtam hanem azért, mert tudom, hogy Mr. Tyler megölte a feleségét, és ezt be is bizonyítom.

Amory olyan arckifejezéssel ereszkedett le a székre, mint aki rothadt gyümölcsbe harapott. De azért előhúzott egy jegyzetfüzetet a fiókból.

– Oké. Halljuk a tényállást.

– Ön azt állította, hogy Mr. Tyler nem tartózkodott a golfklubban a gyilkosság időpontjában, mert ugyanakkor együtt volt Paul Whipplellel az Algonkin grillbárban. De mi van akkor, „ha Tyler meghúzódott a Shortie egyik üresen álló házikójában és a rövidített úton közlekedett?

– Lejátszottam a jelenetet egynéhányszor – mondta Amory undok hangon –, és nekem elhiheti, hogy Tyler ezt nem tehette volna meg anélkül, hogy észre ne vegyék. A nagy eső előtt minden lyuknál játszottak. Egy jókora autó meg egy kétszáz font súlyú férfi olyan rövid idő alatt nem tudott volna eljutni a gyilkosság helyszínére és vissza.

– De igen, ha autó helyett egy robogót használ – ellenkeztem. – És Mr. Tylernek van robogója. Olyan, hogy le lehet szerelni a kormányát és akkor befér egy autó csomagtartójába. Nos, ha azzal közlekedett és a Shortie-val szemközti rövidített úton ment… Ugye tud arról az új ösvényről, amelyet csak pár napja vágtak? – Egy villanás Amory szemében világossá tette számomra, hogy erről nem tudott. – Szóval egy perc alatt elért a karbantartók műhelyéig. A robogóján egyenesen odamehetett…

– No persze – mondta Amory gúnyosan. – És sehol nem volt egy alkalmazott!

– Ebédidő volt. Azok a srácok pontban tizenkettőkor abbahagyják a munkát és a kerti asztalokhoz gyűlnek enni. Tylernek egyetlen percébe került, hogy a Shortie faházikója mögül, ahová az autóját rejtette, eljusson a gyilkosság helyszínére, négy, vagy mondjuk öt percig várt és kihallgatta a Dan és Dolly beszélgetését. Amikor Dan eltávozott, Tyler előugrott, megölte Dollyt, elrángatta onnan a testét – hiszen amikor azzal érveltem, hogy Dan nagyon hamar visszajött, ön is azt mondta, hogy ehhez elég két-három perc is – szóval elcipelte a lucfenyő alá, felugrott a robogójára, egy perc múlva már az autójánál volt és simán elért a Whipple-lel való találkájára.

Amory sebesen jegyzetelt. Aztán megállt, figyelmesen méregette a füzetet, majd az asztal fölött rám nézett: – De még ha így is történt…

Közbevágtam:

– Azt akarja mondani, hogy még így is kellett volna neki kilenc-tíz perc hozzá.

– És még azt is, hogy három, egybevágó tanúvallomás létezik arra vonatkozóan, mikor indult el Mr. Tyler otthonról, hogy Whipple-lel találkozzon az Algonkinban.

– De egyedül Paul Whipple tanúsíthatja, hogy mikor ért oda!

Amory szeme összeszűkült.

– Csak nem azzal vádolja Pault, hogy benne van ebben a disznóságban?

– Nem vádolom semmivel. De ha Tyler azt vallotta, hogy egy bizonyos időpontban találkozott vele, akkor Paul nem fog neki ellentmondani. Különösen azért nem, nehogy a nyomozás során kiderüljön, hogy tavaly nyáron viszonya volt Mrs. Tylerrel.

Láttam az arcán, hogy tud a dologról. Merően nézte a jegyzetfüzetét, majd bánatosan rám mosolygott.

– Egyszóval az ön elképzelése szerint Tylernek lehetett kilenc-tíz perce. Miért nem mindjárt húsz vagy harminc?

– Mit akar mondani?

– Az elmélete csodásan hangzik, de hogy a fenébe tudta Tyler másodpercre pontosan időzíteni a dolgot? Honnan tudhatta pontosan, mikor fog a felesége találkozni az ön fiújával?

A kérdés váratlanul ért. Izzadtságtól nedves kézzel szorítottam az íróasztal szélét és egy ideig képtelen voltam megszólalni.

– Talán felhívta telefonon a pályát és megtudta, hogy már a tizennyolcasnál vagyunk. És tudta, hogy a feleségének is golfleckéje lesz.

– Nem kisasszony! Dolly váratlanul kérte azt a golfleckét. Eredetileg fodrászhoz akart menni. Tyler meg egy farmerral töltötte a délelőttöt, akinek a földjét a társaság meg akarja vásárolni. Paullal együtt készült bemenni a városba ebéd után, hogy ellenőrizzék a birtoklevelet. És nem hívta fel sem a klubbot, sem a szépségszalont. Ezek szerint nem is tudhatott arról, hogy a felesége megváltoztatta a programját.

Könnyeimmel küszködve álltam fel.

– Sajnálom, hogy hiába töltötte velem az idejét.

– Erről szó sincs. Azt a motor biciklit meg fogom vizsgálni. Nem mintha volna valami jelentősége, de… – idegesen csapkodta az asztalt a jegyzetfüzetével.

– Hát akkor?

Amory most úgy festett, mint egy rosszindulatú, hátracsapott fülű ló.

– Talán nem ártana védőőrizet alá helyeznem önt. Ne nézzen rám ilyen felháborodva! Mindössze ezer az egyhez az esélye arra, hogy igaza legyen, de ebben az esetben nem szeretném, ha az ön úgynevezett gyilkosa megörvendeztetne egy újabb női hullával.

Visszamentem a szállodába, megpróbáltam ebédelni és udvariasan közöltem mindenkivel, aki csak megkérdezett, hogy nem tudok Danról semmit. Azután felmentem, fürdőruhába bújtam és lementem a partra.

Egy sor falépcső vezetett lefele. Megálltam a legfelsőn és sikerült leküzdenem magamban a vágyat, hogy elinduljak a járdán, amely nyárilaktól nyárilakig kanyargott és a pöffeszkedő Tyler villánál ért véget.

Kiválasztottam egy helyet, távol a fürdőzőktől, és végignyúltam a törölközőmön. Csukott szemhéjam mögött narancsvörös, absztrakt figurák táncoltak az erős napfényben. Eluralkodott rajtam a tökéletes tehetetlenség üressége. Nem tehetek semmi mást, csak várok. De szerettem volna bejutni Tyler garázsába, hogy lássam, ott van-e a motor?! És majd meghaltam a vágytól, hogy bemehessek a villába, hátha találnék egy vérfoltos ruhát, vagy leveleket, vagy bármit, ami segítene abban, hogy kiszabadítsam Dant.

A szemem sarkából megláttam, hogy valaki közeledik és arra fordítottam a fejem. Ez lehetetlen! Csak bámultam a hatalmas alakot a combközépig érő, nyersvászon úszónadrágban. Nem emlékszem, mikor láttam utoljára Mr. Tylert úszni, és bizonyosan soha nem fürdött napnyugta előtt. Egy aprócska tutajt cipelt magával. Csak ment, nem nézett se jobbra se balra, begyalogolt a vízbe, s amikor a hullámok már a mellét nyaldosták, felkuporodott a tutajra és evezni kezdett a mélyvíz felé.

Sóhajtást hallottam, s rá kellett jönnöm, hogy mostanig visszafojtottam a lélegzetemet. Felkaptam a törülközőmet és visszamentem a szállodához vezető lépcsőkhöz.

Őrült vagy – mondtam magamnak.

Amint azonban elértem a járdát, jobbra fordultam és kényszerítenem kellett magamat, hogy sétálva menjek egyik nyaralótól a másikig.

Nem láttam senkit. Amikor odaértem a lépcsőkhöz, amelyek a nagy ablakos Tyler házához vezettek, összehúztam magam, mintha lopni indulnék. A fák között láttam a tutajt amint messze kint ringatózott az öböl vizén, hátán egy alig látható foltocskával.

Szaladni kezdtem. A domboldalba mélyesztett garázs a ház mögött volt az út végén. Két kocsi állt benne, a csomagtartójuk be volt zárva, kulcsnak természetesen híre-hamva se volt. A kanyargós kis ösvényen felsétáltam a házhoz. Vízszintesen ketté osztott ajtó vezetett a konyhába. A felső szárnya nyitva volt. Egy lakatlan ház éppoly kiszolgáltatott, mint az az ember, akit tudtán kívül figyelnek. Lenyomtam a kilincset és beléptem. Keresztülmentem a konyhán, be a nappaliba, amelyből leválasztottak egy étkezősarkot. Az ablakból pompás kilátás nyílt. Az öböl ott nyúlt el alattam. És nem láttam rajta semmit.

A kriminológusok szerint a törvénytelenségek egy részét élvezetből követik el. Amennyiben az én kiszáradt szám, kalapáló szívem és izzadt tenyerem szerintük az élvezet jele, hát csak legyen benne részük. És akkor a tutaj ismét ott ringatózott a kékeszöld vízen, hátán az apró fehér folttal.

Végigkutattam a szobát, amelyben voltam. A kulcsokat kerestem minden bútoron és minden fiókban. De nem volt szerencsém.

Tyler hálószobája komor barna és fekete színekben sötétlett. Undorodva nyeltem egyet, amint megéreztem a kihűlt szivarcsonkok bűzét. Az íróasztalfiók tele volt spárgagombolyagokkal, összehajtogatott papírzacskókkal, többé-kevésbé használt papírfecnikkel, furcsa alakú, fekete indigókkal, de sem levélre, sem feljegyzésekre, sem kulcsokra nem akadtam. És nem találtam semmit a ruhák között sem a paravánnal elválasztott öltözőfülkében.

Ismét odaszaladtam az ablakhoz. A tutaj még mindig ott imbolygott a messzeségben. Nagy nehezen meggyőztem magam arról, hogy Tyler túl fösvény és túlságosan is fél attól, hogy észreveszik, így nem fordulhat elő, hogy csak úgy otthagyja a tutajt és visszaússzon a partra.

Következett Dolly rózsaszínben tündöklő szobája a metszett kristálytükörrel ellátott öltözőasztallal. Az apró íróasztalon nem volt egyéb csak egy telefon, természetesen rózsaszínű, meg egy tulipánokkal díszített írómappa. Nyilván ebből szakította ki azt a lapot, amelyre a Dannek szánt levelet írta. Sietve végignéztem, de ha volt is ott valami, ami Mr. Tylert érdekelhette volna, már kitépték belőle. Rettenetesen elkeseredtem. Bőgve ledobtam a mappát, amely az asztalról lecsúszott a padlóra. Amint felemeltem, a lapok közül előbukkant egy sötét ív sarka. Egy kis, négyszögű indigó volt a harmadik lap alá illesztve, amelyet nyilvánvalóan szándékosan vágtak akkorára, hogy ne lehessen észre venni.

Megpróbáltam féken tartani a diadalmámoromat. Visszaszaladtam Tyler komor szobájába. Igen, a kezemben tartott indigódarabnak ott volt a fiókban a másik fele! Azonnal el kellett volna hagynom a házat, de eszembe jutott a kézi tükör a Dolly öltözőasztalán. Leültem egy bársonnyal bevont kis zsámolyra, és hamarosan rájöttem, hogy ha az indigót ferdén felfele tartom, az ablak felé, úgy, hogy a hátam mögül a fény egyenesen ráessen, a kis tükörben könnyűszerrel elolvashatom a szavakat. Volt ott Kedves Paul meg Kedves Bruce és végül: „Kedves Dan. Nem bírom ki még egy …”

Hirtelen valami útját állta a fénynek. A kis tükörről felnéztem Dolly öltözőasztala fölötti nagy tükörre.

Hogy tud ilyen hatalmas ember ennyire nesztelenül mozogni? Most jobban hasonlított egy jegesmedvére, mint valaha. A mellét, sőt a vállait is szürke szőrszálak borították. Fehér pillájú szemei a kezemben tartott indigót bámulták. Aztán felemelte a tekintetét és a szemünk találkozott a tükörben. A zsámoly feldőlt, amint megmozdultam. Félrerúgta, s már a hátamban éreztem kemény hasát, amint egyik karját a derekam köré fonta. Kiabálni kezdtem, de a másik kezével azonnal befogta a számat, a hüvelyk és a mutatóujja meg az orromat szorította össze.

– Ej, – ej – mondta, miközben megpróbáltam belemélyeszteni a körmeimet.

– Nem akarok jelet hagyni rajtad, de magamon se.

Jobbra-balra rángattam a fejem levegőért kapkodva.

– Mélyet lélegezni! – vezényelte Tyler és meglepetésszerűen elengedte a számat. Fellélegeztem, de már éreztem is, ahogy hátrahajol s a következő pillanatban meztelen lábam felemelkedett a szőnyegről. Elsikoltottam magam. Hirtelen úgy éreztem, mintha egy medve szorított volna magához. A bordáim a gerincemhez szorultak, a sikításom elhalt, amint a levegő kipréselődött a tüdőmből.

Ami ezután következett, az olyan volt, mint egy rémálom. Hol elvesztettem az eszméletemet, hol ismét magamnál voltam, hányingerem volt, szabadulni igyekeztem a súlyos selyemtől, amely tetőtől talpig beborított. Dolly parfümjének az illatát éreztem az arcomra nyomott párnán, vonaglottam és tekergőztem, hogy levegőhöz jussak. Sötét lett, éreztem, hogy visznek, majd felzúgott egy motor, az egész testem remegett tőle. Valami szűk helyen voltam, még mindig befáslizva, mint egy múmia, de a párna eltűnt hála istennek. Mélyen leszívtam a mérgezett levegőt mielőtt még tudatosodott volna bennem, hogy mi is történik.

– A színe visszatért – hallottam a Dan hangját –, és nem tört el egyetlen csontja sem.

Fenyők susogtak a könnyű szélben, lépések csikordultak a kavicson. Előbb csak élveztem a csodálatos örömet, hogy lélegzem, azután lassan kinyitottam a szemem. Dan arca hajolt fölém és rájöttem, hogy a füvön fekszem, a fejem az ölében pihen.

– Mr. Tyler – kezdtem csaknem hisztérikus hangon.

– Minden rendben van, kedvesem – nyugtatott Dan gyöngéden – már bevitték a rendőrségre.

– De az indigó…

– Szerencsére csak egyet-kettőt szippantott a szénmonoxidból – mondta valaki és két szürkenadrágos láb sétált be a látómezőbe. – Nagy szerencsére – folytatta Amory főfelügyelő –, hogy beültette a bogarat a fülembe azzal a robogóval, mert különben valószínűleg nem jövök errefele ma délután és nem ragaszkodom ahhoz, hogy Tyler, aki éppen kifelé hátrált a kocsival, megálljon és kinyissa a csomagtartót.

– Az indigók! – kiáltottam és megpróbáltam felülni. Amikor végre elmondhattam, amit akartam, Amory megjegyezte: – Hát, még ha nem is találjuk meg őket, Tylernek nehéz lesz megmagyaráznia az esküdteknek, miért gyömöszölte be magát a kocsija csomagtartójába és mit keresett az orrán a kipufogóhoz kötött cső.

– A páciensemnek pihennie kell – mondta Dan határozottan.

– Hát te meg, hogy kerülsz ide? – kérdeztem.

– Amint az ügyvédem szabadlábra helyeztetett, azonnal a szállodába mentem, és az egyik vendég azt mondta, látta, amint a Tyler villa felé sétáltál.

Amory merőn nézett rám.

– Ha valamit a fejébe vesz, azt véghez is viszi. Jó rendőr lenne magából. Ha munkát keres, csak szóljon nekem.

– Szóval jól gondoltam, hogy Dant csaléteknek használták?

– Ne emlegesse! – morgott Amory és arrébb ment.

– Kitartásra egy orvos feleségének is szüksége van – mondta Dan, miközben felsegített. – Természetesen, ha előtte nem csinálsz valamit, amiért kinyírjalak. Talán jó volna azonnali lépéseket tennem, hogy ennek elejét vegyük.

Mintha a fájdalom elszállt volna a torkomból és a csontjaimból.

– Most rögtön küldök egy újabb táviratot a szüleimnek és ha nem válaszolnak, magukra vessenek. Elmegyek tanárnak Ann Arborba. Az egyetemi bentlakásban is kapunk egy szobát és …

– Túl sokat beszélsz – hajolt le hozzám Dan gyöngéd mosollyal, de ennek is elejét tudom venni.

Igaza volt.

Egy új kártyacsomag

CHARLES EINSTEIN

Nem Rafferty volt az egyetlen, aki veszített a kártyaasztalnál, de ő maradt ott a legtovább. Reggel tízkor ült le és már délután három óra volt. Las Vegas legújabb és legdivatosabb szállodájának, a Wanderlust a pincérnője legalább féltucat alkalommal ajánlott neki italt a ház költségére. A szálloda szívesen fizetett neki, csak ne mozduljon. Pedig Rafferty nem is ivott. Csak veszített. És aki veszít, az hivatalból gyanakszik. Ez Las Vegas, a hotel vadonatúj, a kártyaosztókat senki sem ismeri.

Az osztó két ötöst adott Raffertynek. Neki magának volt egy hatosa bemutatásra. Megtett negyven dollárt. Letett még nyolc darab öt dolláros zsetont a vonalra, hogy megduplázza az összeget és felvett egy kártyalapot a színével lefele fordítva. Felemelte a lap sarkát és belesett alája. Királynő. Húsz dollár már az övé. Az osztó megfordította a kártyát. Hetes. Most már tizenhárma volt. A következő egy ász. Ez tizennégy. Egy kettős. Tizenhat. És utoljára egy ötös. Huszonegy. A férfi gyakorlott kézzel söpörte el az összes zsetont Rafferty elől.

– Kérek egy új csomagot! – mondta Rafferty.

– Tessék?

– Azt mondtam, hogy kérek egy új kártyacsomagot!

– Tíz perccel ezelőtt bontottuk fel ezt, amivel játszott!

– Tönkre is tettek vele. Kérek egy új csomagot! – Rafferty megnyalta a száját. – És egy másik osztót!

Az asztalnál ülő két játékos kényelmetlenül fészkelődött. Ők is veszítettek, és lehet, hogy titokban egyetértettek Raffertyval, mégse akartak belekeveredni a dologba. De belekeveredtek. Az osztó maga rángatta be őket.

– Uraim, önök közül óhajt valaki panaszt tenni?

A két férfi az asztal zöld posztóját tanulmányozta.

– Ne keverjen bele másokat – mondta Rafferty fagyosan. – A panasz panasz marad, ha egy ember teszi is. És én panaszt teszek.

A játékterem főnöke mintha a semmiből termett volna ott. Ez érvényes a világ minden játéktermének főnökére. Az itteni alacsony, puha járású, vastag bőrű, fekete hajú fickó volt.

– Mi van itt? – kérdezte az osztót.

Az Rafferty felé bökött a fejével.

– Parancsoljon, Mr. Rafferty – mondta a főnök. Megjegyezték a nevét, hisz aznap már három csekket váltott be.

– Nem tetszenek a kártyák.

Az osztó közbeszólt.

– Tíz perce bontottam fel a csomagot.

– Terítse ki a lapokat – utasította a főnök az osztót. Az szétrakosgatta a lapokat az asztalon, a színükkel felfele.

– Nem szükséges – mondta Rafferty. – Feleslegesen töltik az időt. Ha tudnám, mi az, amit keresek, most én állnék az önök helyén.

– Rendben van. Hozzanak egy új csomagot – rendelkezett a főnök.

– Minek? – Rafferty felsóhajtott. – Valamennyi csomagot ugyanabból a dobozból szedik elő.

– Hát akkor mit tegyünk? – érdeklődött a főnök.

Rafferty ismét sóhajtott.

– Tudja, borzasztó lenne, ha egy ilyen új ház, mint ez is, bajba keveredne. Ha megvonják önöktől a játékkaszinó fenntartására kiadott engedélyt, akkor befuccsolnak. Ezt önök is tudják, nemde?

Az osztó mentegetőzve fordult a főnökhöz:

– Kér egy új csomagot, amikor meg felajánljuk neki, elutasítja. Alighanem egy kis idegkimerüléstől szenved, mint a sokat veszítők szoktak.

– Igenis, akarom az új csomagot – mondta Rafferty –, de nem az önökét. Tegyük fel, van a szobámban egy csomag kártya. Hajlandó volna játszani vele?

A főnök felnevetett, de elég volt egy pillantást vetnie a Rafferty arcára és elkomolyodott.

– Ön is jól tudja, Mr. Rafferty, hogy a kártyákat a háznak kell a vendégek rendelkezésére bocsátania.

– Itt vásároltam a cigarettát árusító hölgynél. Önök ugyanazt a fajtát használják, vagy nem?

– Ki látta önt vásárolni? Honnan tudhatnánk, mit csinált odafönt az emeleten? – mondta az osztó.

– Fogja be a száját! – figyelmeztette a főnök.

– Én meg azt nem tudom, hogy mit csinálnak önök idelent a földszinten – mondta Rafferty az osztónak. – Csak azt tudom, hogy túl sok öt dolláros kerül az ön felére!

– Senki nem kényszeríti arra, hogy játsszon! – mondta az osztó. – Ha nem tetszik a játék, miért ül itt?

– Mondtam már, hogy fogja be a száját! – szólt rá ismét a főnök. Már négy-öt ember állt körülöttük és hallgatta a vitát. – Rafferty úr, volna szíves néhány percig négyszemközt beszélni velem?

– Itt is beszélgethetünk – felelte Rafferty. De volt valami a főnök tekintetében, ami arra késztette, hogy felálljon.

– Hát jó – mondta a vállát vonogatva.

Elsétált az asztaloktól kissé távolabb. A főnök átbújt a kordonkötél alatt és csatlakozott hozzá.

– Mennyit veszített? – kérdezte halkan.

– Nem tudom pontosan – mondta Rafferty hanyagul. – Talán néhány ezret. Van valami jelentősége?

– Nézze. Igaz, hogy mi becsületesen játszunk, de az is igaz, hogy nem akarunk kellemetlenséget magunknak. Minden ésszerű próbának hajlandóak vagyunk alávetni magunkat, hogy bebizonyítsuk, hogy megfelelünk a követelményeknek.

– De az én kártyáimmal nem játszanak, igaz?

– Ésszerű próbáról beszéltem, uram.

– De hiszen ugyanolyan kártya, mint az önöké. Itt vásároltam!

A főnök türelmesen ingatta a fejét.

– Mr. Rafferty, az ön javaslatát senki sem tartaná ésszerűnek. Az osztónak igaza volt. Senki sem látta önt kártyát vásárolni. És senki sem tudja, mikor vásárolta a kártyát. De ha ön hajlandó most rögtön vásárolni egy csomag kártyát és azzal akar játszani, az már más.

– Rendben – egyezett bele Rafferty.

– Tessék?

– Azt mondtam, hogy rendben van. Elfogadom a javaslatát.

– Nem értem, uram.

– Most rögtön elmegyek önnel a cigarettát árusító pulthoz. Megvásárolom a csomag kártyát, visszasétálunk az asztalhoz és folytatjuk a játékot.

– Mr. Rafferty, ez nevetséges!

– Nevetséges?! – Rafferty felemelte a hangját, úgy, hogy a főnök ijedten nézett mögé. – Hiszen pontosan azt akarom tenni, amit az előbb javasolt!

– De uram, ez lehetetlen! Hiszen így akárki bejöhet és követelheti, hogy a saját kártyájával vagy dobókockájával játszhasson! Egyebet se tennénk, mint a játékosokat ellenőriznénk!

– Én nem vagyok akárki – mondta Rafferty határozottan. – Ön tett nekem egy ajánlatot, és amikor én elfogadtam, ön meggondolta magát. Ön azt állítja, hogy itt a teremben ugyanolyan kártyákat használnak, mint amilyeneket ott lehet vásárolni. Ezek szerint nem is a magam kártyáival játszanék, hanem az önökével.

– Nem értem, mi a különbség a kettő között.

– Az, hogy csak ön állítja, hogy a kétféle kártya azonos. Én nem. És nagyon szeretném megvizsgálni, hogy azok a kártyák, amelyeket a pultnál árusítanak a vendégeknek, ugyanolyanok-e, mint azok, amelyekkel a teremben játszunk. Nevezze kísérletnek, ha akarja.

Rafferty hidegen mosolygott, majd hirtelen megfordult és elindult a cigarettát kínáló pult felé.

A főnök utána sietett.

– Uram, mit tesz?

– Vásárolok egy csomag kártyát, semmi mást – mondta Rafferty. – Egy csomag kártyát – intett az elárusító nőnek.

– Egy dollár, uram – mondta a lány, s a pultot fedő üveglapon odacsúsztatta neki a csomag kártyát.

Rafferty egy ezüst dollárost tett a pultra.

Megfordult és a kártyacsomagot odanyomta a főnök orra alá.

– Tessék. Fogja meg, hogy biztos legyen benne, hogy nem csalok.

A főnök elvette a csomagot és rámeredt Raffertyra.

– Tudja, hogy félünk és megpróbál bajba keverni, igaz?

– Erről szó sincs – biztosította Rafferty. – Önök azok, akik keresik a bajt. Én csak tisztességes eljárást akarok. És ismétlem, nem teszek semmi mást, csak azt, amit ön ajánlott.

A főnök nagyot nyelt.

– De, tegyük fel, hogy most szerencséje lesz.

– Akkor szerencsém lesz.

– Igen, és elhíreszteli majd, hogy íme a bizonyíték arra, hogy mi csalunk.

– Ha nem csalnak, nincs mitől tartania.

– És ha továbbra is veszíteni fog? Akkor mi lesz? Rákeni az osztóra a hibát?

– Majd a körülöttünk állók figyelnek. Nem félek a kártyatrükköktől, legalábbis most nem.

– Attól még reklamálhat és bajba sodorhat minket.

– Tulajdonképpen nem – mondta Rafferty. – Egy – csomag kártyával körülbelül egy órán keresztül játszanak, igaz? Ha visszamennék a pulthoz és vásárolnék még egy csomaggal, az oktalanság volna, nemde? Nem, én már biztosítottam a játékomat! És őszintén érdekel, miért tartják önök a kérésemet olyan nehezen teljesíthetőnek.

A főnök a cipője orrát bámulta.

– Gondolom, tudja, hogy ezzel nem bizonyít semmit. Ha csakugyan nem játszanánk becsületesen, mi sem volna könnyebb számunkra, mint úgy intézni a dolgot, hogy ezután meg nyerjen.

– Állok elébe – mondta Rafferty. – Csakhogy ez az önök helyzetét még tovább rontaná.

– Hát akkor tulajdonképpen mit akar?

– Új kezdést egy új kártyacsomaggal.

– Mr. Rafferty, én… – a főnök hirtelen elhallgatott. – Rendben van. A következő óra az öné.

– Köszönöm – mondta Rafferty és visszatértek az asztalhoz. Hívtak egy másik osztót. A főnök maga törte fel a csomag pecsétjét és terítette szét a kártyákat.

Rafferty egy órán keresztül játszott a főnök és az egyre bővülő kibicek körében. Egy óra múlva felállt. Tizennyolcezer dollárt nyert.

– Meg van elégedve? – kérdezte a főnök.

– Nem egészen – mondta Rafferty szárazon. – Tartoznak nekem egy dollárral.

– Egy dollárral?

– A kártyacsomagért.

– Értem – mondta a főnök fojtott hangon. – Csakhogy ezért nem fizethetünk, mert nekünk ezek a kártyák már semmit sem érnek, mivel használtak. Elviheti őket, Mr. Rafferty és eladhatja, amennyiért tudja. És, ámbár nem volna szabad ilyet mondanom, mégis kimondom: ne jöjjön ide többet, Mr. Rafferty. Túl nagy árat fizettünk azért, hogy bebizonyítsuk önnek, hogy nem csalunk. És nem csak a pénzre gondolok. Mi azokat szeretjük, akik hisznek nekünk és bíznak bennünk, mert az egyetlen mód számunkra, hogy talpon maradjunk az, ha tisztességesek vagyunk és a háznak jó híre van. Ért engem, Mr. Rafferty?

– Tökéletesen – mondta Rafferty. – Nem kell tartania attól, hogy visszajövök. Alig hiszem, hogy az életben még egyszer ilyen szerencsém lesz.

Bólintott, s a kibicek sorfala között elhagyta a termet. A felvonóhoz ment és onnan a szobájába. Amikor belépett, az íróasztalánál egy fiatal nő ült, s egy rendkívül vékony ceruzával finom vonalakat húzott a vadonatúj kártyák hátlapjára. A csomagot úgy bontották fel, hogy a pecsét érintetlen maradt.

– Helló – mondta a lány, aki az előbb még a cigarettát árulta odalent. – Hogy ment?

– Tizenötezer nettó – válaszolta Rafferty. – De megmondtam már, hogy ne gyere ide. És egyelőre hagyd békén azokat a kártyákat. Várj, amíg átmegyünk Remóba.

A bumeráng

GUY FLEMING

A sovány férfi a tanúk padján idegesen gyűrögette a nyakkendője szélét. Ő volt Raynor titkára és rajta kívül csak még egy valaki volt a házban, akkor éjjel, amikor az államügyészt megölték.

Őt kérdeztem.

– Mondta-e önnek Raynor aznap, amikor megölték, hogy épp elég bizonyítéka van ahhoz, hogy az alperest felakasszák?

– Tiltakozom! – ugrott fel Sam Lubbock, a védőügyvéd, egy nagytokájú, vörös képű alak: – Elfogadom – mondta sietve Martin bíró és még csak rám se pillantott.

És ez így ment az egész tárgyalás alatt. Lubbock mindegyre tiltakozott a bíró meg helyt adott a tiltakozásának. És ezt nevezik ők igazságszolgáltatásnak! A mérleget egyensúlyozó dáma odakint jót nevethetett kószájával! Csak éppen, hogy nem volt ebben semmi mulatságos.

Lubbock vigyorgott és visszaült az ügyfele mellé.

A vádlottra néztem és elborított a harag.

Semmi kétségem nem volt afelől, hogy megölte a főnökömet, Raynor államügyészt, az egyetlen embert, akit imádtam és mélységesen tiszteltem.

Frank Hausert bizonyos szempontból sikeres embernek lehetett tartani. Nagy vagyonra tett szert és azt meg is őrizte. Sok száz ember a nehéz munkája, verejtéke, vére tette gazdaggá. Éjszakai mulatók, kétes hírű házak, játékautomaták, üzletek, vendéglők „védelmet” biztosító társaságok tulajdonosa volt. Bármibe belevágott, ami sok pénzt ígért.

Karcsú testű, sima beszédű, olajos mosolyú ember volt, hideg és kegyetlen, akár egy csörgőkígyó. Ott ült és megvetően mosolygott. Tetű a társadalom nyakán! Akárhányszor csak elkezdte rángatni a szálakat legalább egy tucatnyi politikust táncoltatott.

És akkor, két hónappal ezelőtt egy átszervezés következtében váratlanul Dan Raynor került az államügyészi székbe. És őt nem lehetett megvásárolni. Annyi pénze nem volt senkinek a világon. Mégis, amíg egyedül volt, Raynor sem volt veszélyes. Tom Gahagannal, a nyomozóval együtt azonban már létében fenyegette Hausert szervezeteivel és mesterkedéseivel együtt.

Gahagan tökéletes rendőr volt. Aprólékos munkával, lépésről lépésre annyi bizonyítékot gyűjtött össze Hauser ellen, amennyi elég volt ahhoz, hogy akasztófára kerüljön féltucat más nagymenővel együtt.

Természetesen Raynornak el kellett tűnnie a színről, és a bizonyítékokat tartalmazó iratcsomót is megfújták a páncélszekrényéből. És Gahagan – nos, éppen ez volt a kérdés. Hol van Gahagan, az egyetlen ember, aki eláztathatná Hausert? Megölték? Megvásárolták? Bujkál valahol? Nem tudtam és valószínűleg az sem segített volna sokat, ha tudtam volna, hogy mi történt vele. Mert ezt a bírósági tárgyalást jól és biztonságosan elintézték. Hauser még csak bírságot sem fog fizetni. Az esküdteket megvásárolták és lefizették. Ez már a tárgyalás második napján világossá vált a számomra. Mi több, Hauser volt az, aki Martinból bírót csinált, így az védeni fogja őt, még ha újra kell is írnia érette az egész periratot. Gahagan nélkül semmit sem tehettem. Leginkább arra vágytam, hogy Gahagant ott lássam a tanúk padján. Szerettem volna, ha addig üvölti a vallomását, amíg csak a teremszolgák el nem cipelik. Nagyon valószínű, hogy Hausert ezek után sem akasztanák föl, de a közönség és, a riporterek hallanák és talán a világ is megtudna valamit abból, ami ebben a mi szépséges városunkban történik.

Tudják, Gahagan maga is ott volt a házban, amikor az államügyészt meggyilkolták. Természetesen egy másik szobában tartózkodott, a lövés zajára azonban kinézett az ablakon és meglátta a teljes sebességgel elszáguldó autót. Felismerte Hauser kocsiját.

De Gahagan nem volt itt.

Ökölbe szorult a kezem. Ötven – vagy akár százezer dollár Hausernek csak bagó, de elég ahhoz, hogy megzavarja a fejét akár még Gahagannak is. Tudom. Nekem is felajánlották. Még most is féltem a kísértéstől. De ha valaha is hagynám, hogy Raynor gyilkosa lefizessen, nem sok örömet találnék többé az életben.

A fegyvert, amellyel Raynort megölték, az ablakon keresztül irányították felé. Régi, automata colt volt, amilyent milliószámra gyártanak, így gyakorlatilag lehetetlen nyomon követni az útját. Felemeltem és felmutattam a tanúk padján álló sovány férfinak.

– Amikor a lövést meghallotta és berohant a megboldogult szobájába, hol találta meg ezt a fegyvert?

Raynor titkára megnedvesítette az ajkát, a tekintetét nem emelte fel, úgy válaszolt: – Mr. Raynor a kezében tartotta.

Egy pillanatig moccanni sem tudtam a megdöbbenéstől. Csak álltam és bámultam rá értetlenül. A teremből innen is, onnan is suttogás hallatszott.

Szóval megtörtént. Raynor titkárát lefizették. Azt akarják bizonyítani, hogy az államügyész öngyilkos lett. A saját tanúm úgy csapott le rám, akár a bumeráng. És én az ő vallomására építettem mindent.

Azt hiszem, arra, ami akkor történt, még nem volt példa. Vöröset láttam a dühtől. Az arcom égett. Egyet léptem előre és az öklömmel az arcába vágtam. Elszabadult a pokol. A bíró a kalapáccsal csapkodott, Sam Lubbock felállva ordítozott, engem meg két teremszolga cibált két oldalról. Hauser halványan elmosolyodott. Ha a kezembe kaphattam volna, abban a percben kiszorítom belőle a lelket.

Megvártam, amíg a bíró befejezi rendreutasító beszédét. Nem kértem bocsánatot. Nem szóltam egy szót se. Csak álltam ott letaglózva, legyőzve, készen arra, hogy feladjam a harcot. Ebben a pillanatban valami mozgás támadt a tárgyalóterem ajtajánál. Arra fordultam és a szívem vadul kalapálni kezdett. A padsorok között egy magas férfi közeledett, karjait az oldalához szorította, járása merev volt és botladozó.

Tom Gahagan…

Nem nézett rám. Nem nézett senkire. Egyenesen a tanúk padjához ment, belekapaszkodott a karfába és felhúzta magát az emelvényre. A szeme elkeskenyedett, vértelen ajkai keményen összepréselődtek. Látszott rajta, hogy fáradt, sőt kimerült. Végre találkozott a tekintetünk és észrevettem, hogy az egész arcát – vékony izzadtságréteg borítja.

Lubbock jól hallhatóan felnyögött. Hauser szeme elkerekedett. Mindketten olyan elképedten bámultak, mintha csak most küldték volna el Gahagant, mondjuk Afrikába egy csomó pénzzel. Tudtam, hogy egyáltalán nem számítottak a megjelenésére.

Rettenetes izgalom fogott el. Itt volt a nagy alkalom! Csak nehogy a bíró a fogdába küldjön mindkettőnket azon a címen, hogy megsértettük a bíróságot! Feltettem Gahagannak néhány teljesen szokványos kérdést és ő rövid, egyértelmű válaszokat adott. Felemeltem az ócska coltot és a kezébe nyomtam.

– Ez itt a bűnjel. Megismeri?

Lassan forgatta a kezében. Olyan csend volt, hogy az óra ketyegését is hallani lehetett. Minden szempár őt nézte. Ő meg kinyitotta a pisztolyt, keresztül nézett az üres csövön, majd visszacsukta és az ölébe ejtette. Felnézett.

– Igen. Ez a pisztoly oltotta ki a Mr. Raynor életét.

– Hol volt ön a lövés pillanatában?

Gahagan merőn szembenézett velem.

– Éppen kinyitottam a dolgozószoba ajtaját.

Ez nem igaz! Visszafojtott lélegzettel vártam Lubbock tiltakozását. Gahagan nem tartózkodott a dolgozó szoba közelében. De Lubbock várt. Most már tudtam, mi jár a Gahagan fejében. Bizonyára úgy gondolta, ha az összes többi tanúnak szabad hazudnia Hauser védelmében, akkor ő is hazudhat a vád érdekében. Belémhasított a gondolat, hogy hátha Gahagan is eladta magát és a két karom egyszerre elnehezült. Mi lesz, ha azt vallja, hogy látta, amint Raynor öngyilkosságot követett el? Alig bírtam levegőt venni, hogy kinyöghessem a következő kérdést: – És mit látott?

Lubbock és Hauser előrehajolva, feszülten figyelték Gahagant. Martin bíró merev testtartásban, mozdulatlanul ült a székében. Gahagan tekintete körbesétált és megállt Hauseren. Aztán csendesen megszólalt: – Láttam Hausert. Ott állt az ablakban és célbavette Mr. Raynort. Így.

Felemelte a pisztolyt és egyenesen rátartotta a vádlottra. Hauser szája kinyílt, teste megmerevedett ültében. Lubbock, életében először nem bírt megszólalni. De a nyakán táncoltak az izmok és látszott, hogy még egy pillanat és felugrik. Gahagan előadása mindenkit váratlanul ért.

A rendőr szemei elhomályosodtak, akár a rég nem takarított ablaküveg. A homlokán kéken kidagadt egy ér. A hangja azonban tisztán csengett.

– Hauser meghúzta a ravaszt, így…

Lövés dördült a tárgyalóteremben. Elképedve láttam, hogy Hauser orrnyerge fölött megjelenik egy kerek lyuk. A másodperc törtrészéig csodálkozva szembenézett velünk, azután előreesett a padra.

Egy nő élesen felsikoltott. Az emberek bebújtak a székek alá. Az esküdtek behúzódtak a padjuk előtt álló deszkapult mögé. A bíró kalapácsa megállt a levegőben. Lubbock irtózva meredt az ügyfelére. Gahagan elejtette a pisztolyt, s az hangos koppanással a padlóra esett. Viaszszínű arcán halvány, diadalmas mosoly ült. Senki nem vette észre, mikor csempészte be a golyót a fegyverbe. Megragadtam a karját: – Nem akarták, hogy tanúskodjak – suttogta. – Bezártak egy raktárba.

– Az istenért, ember! Hiszen ez gyilkosság! Valójában nem is láthatta Hausert!

Gahagan köhögött.

– Akkor nem, de láttam, amint ma reggel meggyilkolt valakit a raktárban.

Rámeredtem. – Kit?

– Engem – suttogta Gahagan rekedten. Imbolyogva kilépett a tanúk padjából, félig megperdült maga körül és hanyatt esett. Nem szólt többet. Nem is szólhatott. Amint a kabátja szétnyílt, vérfoltos, fehér ingén mindenki láthatta a golyó ütötte, tépett szélű kis kerek lyukat.

Álnok álom

ANTHONY GILBERT

Nem, nem hiszem, hogy ez igaz, csak álmodom, mert ha mégsem, akkor mi lesz ezután?

Mindig is erősen hatottak rám az álmaim, bár erről nemigen beszéltem senkinek. Anyám, meg Honor, a férjes asszony nővérem, meg a hozzájuk hasonlók szerint álmokról beszélni beteges dolog. Azt mondják, hogy akinek olyan álmai vannak, mint nekem, azzal valami nincs rendben. Ronnie-nak sem beszéltem soha az álmaimról. Nem mintha ő nem értett volna meg. Természetesen megértett volna. De erre nem is volt szükség. Nem voltak titkaink egymás előtt.

Ronnie-t azóta ismerem, amióta elkezdtem valóban megismerni az embereket. Az ember körülbelül tizennyolc éves korában kezdi felfedezni magának a többi embert. Addig egy álomvilágban élünk, ahol – amint azt Tennyson mondja, vagy legalábbis azt hiszem, hogy ő mondja egy versében – minden férfi nemes lelkű és minden nő gyönyörű.

Én is gyönyörű vagyok és törékeny. Egyszer azt mondtam Honornak, hogy láttam egy képen a hullámokból kiemelkedő Andromédát, egészen olyan volt, mint én, csak magasabb.

Mire Honor így válaszolt:

– Ugyan, ez szamárság! Andromédát sziklához láncolták és Perszeusz volt a megszabadítója.

Ha engem sziklához láncolnának, Ronnie megszabadítana.

Elég sokat voltam együtt Ronnie-val, mielőtt elküldtek volna Spanyolországba az anyám nővéréhez. Rosa néninek van ott egy villája, hát mondhatom, nem valami kényelmes. Nincs bevezetve se a víz, se a villany és a legközelebbi szomszéd két mérföldre lakik. Nem is csoda, hogy egyedül érezte magát, és anyám azt gondolta, jó lenne, ha egy ideig vele laknék, én meg úgy gondoltam, tartozom valamivel az életnek Ronniért, ezért beleegyeztem. Csak éppen nem maradtam olyan sokáig, ahogy szerették volna. Rosa néni tervei váratlanul megváltoztak, nem értettem pontosan, miért, és nekem haza kellett jönnöm.

Ebben az álomban az a legfurcsább, ahogy elkezdődött. Az én álmaimban a valóság lassan összekeveredik az álommal és néha nem tudnám pontosan megmondani, hol végződik az egyik és hol kezdődik a másik. Tudom, hogy nem álmodtam a spanyolországi utat, és azt sem, hogy Honor várt, amikor hazaérkeztem. Amíg oda voltam, felújították a szobámat. Ennek egyáltalán nem örültem. Nekem úgy tetszett, ahogy volt, a csíkos tapétával, a fehér, porcelán cicával, amelyet Dorchesterben vásároltam egy utcai árusnál, a kalitkában ülő kanárit utánzó zenélő dobozzal, amelyben a madárka fütyölni kezdett, ha megnyomtam a gombot. Az is felbosszantott, hogy a porcelán cicát eltörték.

– Ki tette ezt? – kérdeztem anyámat.

– Ugyan hagyd, veszünk egy másikat.

– De az nem az én cicám lesz! – kiabáltam. Miért nem mondja mindjárt, hogy szerez nekem egy másik Ronnie-t?

Mindig is tudtam, hogy Ronnie meg én egy szép napon össze fogunk házasodni. Mielőtt Spanyolországba mentem volna, úgy gondoltam, hogy ezt nyilvánosságra kellene hoznunk, de azt hiszem, furcsán hatott volna, ha ezután én rögvest elutazom.

Ha férjhez megyek, Sarahnak fognak hívni. Nem szeretem a Sally nevet. Ismerik a mondókát, ugye: „Sally a mi utcácskánkból”. Persze nem is lakunk valami kis sikátorban. Nagyon is szép házban lakunk, mármint az anyám meg én. Honor a férjével lakik, már amikor Charles itthon van és nem valami üzleti úton. Apámra nem emlékszem. Meghalt vagy elment, vagy valami baj történt vele.

Azt hiszem, az álom akkor kezdődött, amikor megpillantottam Ronnie-t egy ismeretlen lánnyal. Éppen a bevásárló utcán mentünk keresztül, ez a falu legnagyobb utcája. Álmunkban nem mindig tudjuk pontosan, ki az, akit látunk, de Ronnie-t természetesen megismertem. Ronnie számomra nem válhat idegenné soha. A lány teltebb volt, mint én, és magasabb is, nem volt nehéz észrevenni, hogy nincs hozzászokva a falusi élethez. Mi valamennyien kötött szvettert hordunk a nyári ruhához és bélelt kabátot a tweed szoknyához télen. Talán bizony azt képzelte, hogy lehengerel minket az elegáns kosztümjével! Sőt, még kalapot is viselt és valódi gyöngyöket!

Természetesen az – én gyöngysoromat is valódi gyöngyökből fűzték, csak éppen tenyésztett kagylókból származtak, az ő gyöngyei meg igazi gyöngykagylókból. És a kosztüm hajtókáján egy brosst viselt, egy kiterjesztett farkú pávát, amelynek minden egyes farktollán apró drágakövek csillogtak, smaragdok, zafírok, a páva taréja meg gyémántokból volt kirakva. Ahogy a napfény ráesett, mintha tűz égett volna a mellén.

Vártam, hogy Ronnie azonnal elengedi a lány karját és odarohan hozzám, hiszen még nem is találkoztunk, amióta visszajöttem Spanyolországból, de észre sem vett. Biztosan azért, mert a lány megragadta és átrángatta az úton. És olyan hangosan beszélt hozzá, hogy egészen megsüketítette.

Természetesen azonnal rájöttem, hogy az a nő tudja, hogy ki vagyok, és el akarja rejteni előlem Ronnie-t. Ezt olyan mulatságosnak találtam, hogy elkezdtem nevetni. Egy pillanatig arra gondoltam, hogy utánuk szaladok, de rájöttem, hogy ez nem való, fusson csak Ronnie utánam!

Otthon, az ebédnél vidáman újságoltam:

– Mit gondoltok, kit láttam ma délelőtt? Ronnie-t! És ráadásul ő nem is vett észre engem. Azt hiszem, még nem is tudja, hogy hazajöttem.

Mondtam már, ugye, hogy hamarabb hazajöttem, mint ahogy gondolták?

– Beszéltél vele? – kérdezte anyám. Anyám is alacsony, akárcsak én, de testes és egészen görnyedt. Biztosan sokat bajlódott az apámmal. Szegény anya, gondoltam. Ha a Ronnie felesége leszek, sosem ismerem meg az ő bánatát.

Kuncogni kezdtem, ami igazán nem szokásom, de hát minden másképp történik álmunkban.

– Nem, nem beszéltem vele. Nem akartam elrontani a meglepetést. Meg aztán, egy lánnyal volt, akit nem ismerek.

– Thelmes Bennett-tel – mondta a nővérem – A lány apja most vette meg az Udvarházat. Amíg oda voltál, gyakran volt együtt Ronnie-val. Egyébként elég jól ismert zongoraművész.

– Sosem hallottam róla – mondtam. Észrevettem, hogy anyám figyelmeztetően integet Honornak. Pontosan tudtam, mit akar az értésére adni: „Ne tedd féltékennyé Sallyt!” Mintha bizony féltékeny lehetnék egy lányra, akit Ronnie alig néhány hete ismer! Mellesleg természetes dolog, hogy szüksége volt valakire, amíg én távol voltam.

– Engem helyettesített – mondtam ki hangosan, amit gondoltam. – Vajon tudja, hogy el vagyunk jegyezve?

– Honnan tudhatná – mondta Honor élesen –, hiszen erről szó sincs!

– Ha két ember olyan jól megérti egymást, mint Ronnie meg én, nem is kell mindent szavakba önteniük. De ha már itt tartunk, valóban nem látom értelmét annak, hogy tovább halogassuk a bejelentést. Becsületesebb is volna azzal a lánnyal szemben. Mit mondtál, hogy hívják?

– Thelma Bennett. Az apja gazdag nagyiparos.

– Ah, egy vállalkozó – mondtam, de nem gúnyosan. Végül is nem a lány hibája, hogy az apjának nincs valami rendes mestersége.

– Írt neked Ronnie, amíg Spanyolországban voltál?

Vállat vontam.

– Tudod, hogy manapság senki nem ír levelet. Előbb-utóbb az iskolában sem tanítanak meg írni, csak a számítógépet kezelni vagy telefonálni. De most már, ha Ronnie megtudja, hogy itthon vagyok, jön majd, mint akit puskából lőttek ki. Nem csodálkoznék, ha már ma délután itt lenne.

– Mintha az előbb azt mondtad volna, hogy észre sem vett – mondta Honor undokul.

– Azért megtudja – válaszoltam.

Aznap délután nem mentem sehova. Fáradt is voltam, meg aztán otthon akartam lenni, amikor Ronnie csenget. Valami miatt azonban nem jöhetett. De ha valaki olyan biztos abban, hogy a másik szereti, mint én, egy délután nem számít.

Másnap reggel mégis úgy döntöttem, hogy elmegyek otthonról. Aki szerelmes, az tud elnéző lenni, de azért nem kell túlzásba esni. Könnyedén hátraszóltam Honornak, hogy csak vegyen át minden nekem szóló üzenetet.

– Hova mész? – kérdezte számonkérőn.

– Az orrom után – válaszoltam vidáman.

Körbejártam az üzleteket és vásároltam néhány dolgot, amelyekre szükségem lesz majd a háztartásomban.

– Hát ezek meg mik? – támadt rám Honor.

– Nem látod, konyhába való dolgok. – válaszoltam szelíden.

– Persze, hogy látom. De miért vásároltad őket?

– Mert szükségem lesz rájuk a saját konyhámban – azt hiszem, nagyon türelmes voltam hozzá.

– Miért nem várod meg, amíg lesz hozzájuk konyhád is?

– Természetesen lesz konyhánk is. Nem fogok szállodában lakni a férjemmel. Ronnie a saját otthonában akar majd élni. Erről jut eszembe – tettem hozzá nagyon közönyösen –, nem keresett senki?

Amikor láttam, hogy Honor megrázza a fejét, egyszerre mérges lettem. Arra gondoltam, lehet, hogy be akar csapni, ezért megkérdeztem anyámat is, de ő is csak ezt mondta.

Hát jó, ha ő annyira sem törődik velem, hogy felhívjon telefonon, akkor talán nem árt egy kicsit megleckéztetni. Így jár az, aki túlságosan bízik a másikban.

Tea után leültem levelet írni neki. Megírtam, hogy amíg oda voltam, volt időm végiggondolni a helyzetet és arra a következtetésre jutottam, hogy talán elsiettem a dolgot. Tulajdonképpen még semmit sem láttam a világból és rajta kívül nem volt más barátom. Most azonban kitágult a horizontom, és azt hiszem, jó volna egy kicsit körülnéznem a végleges döntés előtt. Ezért úgy döntöttem, hogy nem engedem meg, hogy nyilvánosságra hozza az eljegyzésünket, legalábbis egyelőre nem. Tekintsük magunkat szabadnak.

Szép levél volt – csaknem én is elhittem, amit írtam. Amikor újra elolvastam, meglepődtem, milyen hosszúra sikerült, de nem írhattam újra. Először is fáraszt az írás, az utolsó néhány bekezdés olyan lett, mint a macskakaparás. Azonkívül nem akartam lemondani egyetlen sorról sem.

Amikor visszajöttem a postáról, anyám a hallban várt.

– Hol voltál, drágám? – kérdezte.

– Csak nem vagyok tán gyámság alá helyezve, hogy a postáig sem mehetek el egyedül? – mérgelődtem.

Furcsán nézett rám.

– Ronnie-nak írtál?

– Jeles, jeles! – tapsoltam. – Tudom, hogy mit csinálok, anyám. Egy kis befektetéssel nagyot fogok nyerni.

Nem tudom pontosan, hogy ezt miért mondtam, talán, hogy véget vessek a társalgásnak.

Aznap este nagyon jó kedvem kerekedett. Madarat lehetett volna fogatni velem, ahogy mondani szokás. A tusolás közben is énekeltem: „Légy merész, Daniel!” Daniel az oroszlánok között. A Honor arcú oroszlánok között. A nővérem ketrecbe zárna, ha tehetné. Látszott a pillantásán, ahogy folyton engem lesett. Mondtam is anyámnak, lehet, hogy Charles otthagyja őt. A férfiak nem szeretik, ha leskelődnek utánuk.

– Micsoda szamárság, hiszen odavannak egymásért! Ne indíts el ilyen meséket, Sally! – háborgott anyám.

Másnap reggel elképzeltem Ronnie-t, amint kibontja a levelemet. Egész biztosan nagyon meglepődik majd, azon se csodálkoztam volna, ha beront, amikor reggelizünk. Nagyon rosszul tettem, amiért hagytam, hogy annyira biztos legyen bennem. Bezzeg az a lány, akivel volt, Thelma Bennett, sose tenne ilyet!

Mivel nem jött el személyesen, gondoltam, hogy majd telefonál. De nem telefonált. Biztosan úgy érezte, a dolog túl fontos ahhoz, hogy telefonon beszéljünk róla. De azért otthon maradtam, és nem mentem el Honorral az Odeonba, ahol valami Disney filmet vetítettek.

Honor csodálkozott.

– De hiszen soha el nem halasztottál egy Disney filmet sem! Ez ráadásul állatokról szól.

– Hát aztán – mondtam jéghidegen. De belül forrtam.

Eltelt a nap, de a telefon nem csengett. Eszembe se jutott, hogy Ronnie esetleg komolyan veheti, amit írtam. A szerelem nem ilyen együgyű. Lám csak, engem is mire rá nem vett! Zavarba jöttem. Mit is tettem? Mindegy, biztosan jól tettem, amit tettem.

Másnap reggel levelet kaptam tőle. Azt írta, hogy örül, hogy hall felőlem, és hogy jobban vagyok. (Jobban vagyok? De hiszen nem voltam beteg! Elmentem Spanyolországba, hogy Rosa néni ne legyen olyan egyedül. Micsoda meséket terjesztett rólam Honor?) Továbbá azt írta, biztos benne, hogy jól teszem, hogy nem sietem el a döntést. És szeretné, ha elhinném, hogy ő nem haragszik rám. (De miért kellene haragudnia?) Ami elmúlt, elmúlt. És reméli, hogy egy napon, ha majd tökéletesen helyrejöttem, megtalálom a boldogságomat. (Mi ez az ismételt utalás arra, hogy nem vagyok önmagam?) Befejezésül az állt, reméli, hogy Honor értesített engem arról, hogy ő eljegyezte Thelma Bennett kisasszonyt, ámbár ezt hivatalosan még nem jelentették be.

Hosszú idő telt el, úgy, ahogy az álomban szokott. Egyszer csak meghallottam a Honor éles hangját.

– Szedd össze magad, Sally! Nehogy újra kezd a figurát! Elég rémes volt egyszer is!

– Ronnie írt – mondtam. – És ha ez egy vicc…

– Ez nem vicc – mondta a nővérem.

– Elolvastad a levelemet! – kiáltottam.

– Hogy olvashattam volna el, hiszen ki se adtad a kezedből! Gondolom, megírta neked, hogy áll a dolog Thelma Bennett-tel?

– Ronnie komolyan vette, amit írtam! Az a nő meg kihasználta az alkalmat!

– Erről szó sincs – mondta Honor határozottan. – Ha nem is hivatalosan, de már hetek óta jegyesek. Ezt mindenki tudja, csak te nem. Pedig megpróbáltuk értésedre adni.

– Mert nem gondoltam volna, hogy ilyen semmirevaló! Így van, aki elmegy, azt elfelejtik. Csak azért, mert olyan jólelkű voltam, és elmentem Rosa nénihez, hogy ne legyen olyan egyedül!

Úgy éreztem, hogy a nyelvem megdagad, akkorára, hogy már alig fér a számba. Dadogni kezdtem.

– Mindenki úgy tudta, hogy engem vesz el feleségül!

– Egyedül te gondoltad így! Pedig közben pontosan tudtad, hogy mi az igazság. Vagy azt akarod mondani, hogy nem emlékszel semmire?

– Mindenre emlékszem, ami kapcsolatban van Ronnie-val. De mire kellene még emlékeznem? – kérdeztem.

– Arra, hogy igazából miért kellett elmenned Spanyolországba! Mert el kellett menned, méghozzá sürgősen, és anya könyörgött Rosa néninek, hogy…

– Szóval azt akarod mondani, hogy anya meg akart szabadulni tőlem? Hát ez gyönyörű!

Visítani kezdtem:

– Anya! Anya!

Anya úgy szaladt be, akár azok a kis madarak, fogoly, vagy-minek hívják őket, amelyek gyorsan futnak, mégis érzed, hogy van szárnyuk, ha nem is látható.

– Mi a baj, Sally? Honor, csak nem…

– Ronnie írt neki – mondta a nővérem szárazon.

– Mit írt?

– Megmondta neki az igazat!

– Jaj nem! Hogy tudott ilyen kegyetlen lenni!

– Meg kellett tudnia egyszer. A történtek után.

– De hát mi történt? – sikítottam. – Miért kellett elmennem?

– Volt egy kis ideg-összeroppanásod, drágám – mondta anyám.

– Ronnie miatt?

– Hát, igen. Drágám, bele kell törődnöd, hogy az életben a dolgok nem mindig úgy alakulnak, ahogyan mi szeretnénk. Valamennyien tudjuk, mit érzel Ronnie iránt.

– Ezek csak szavak – jelentettem ki széles gesztussal.

Erős zajt hallottam, nem tudom, honnan. Talán a Természet érkezett meg, hogy pártomat fogja. – Megírtam neki, hogy tekintse magát szabadnak.

– Ez nagyon szép volt tőled, Sally. Büszke vagyok rád. Nem akárkiben van ekkora bátorság.

– Mi értelme van ennek? – kiáltotta Honor. – Ezzel nem megyünk semmire! Éppen elég ideje folyik már ez a bolondítgatás! Ha Ronnie nem venné el Thelma Bennettet, akkor sem venne el téged! És ezt te is pontosan tudtad, és most is tudod!

– Ezért roppantam össze?

– Mondtam ugye, hogy ne jöjjön még vissza! – mondta Honor.

– Igen, de Rosa… – kezdte anyám. Úgy beszélgettek, mintha én ott se lettem volna.

– Elmegyek, és beszélek Ronnie-val – jelentettem ki. – Megmagyarázom neki, hogy…

– Nem hiszem, hogy szívesen találkozna veled – mondta Honor. – Van már egy sebhelye amit viselni fog, amíg él!

Nem értettem, miről beszél. Ronnie arcán nincs sebhely. Ő a legszebb férfi, akit valaha is láttam.

– Menjünk el valahova, drágám! Csak mi ketten! – javasolta anyám.

– De hiszen alighogy hazajöttem! – meredtem rájuk. – Oh, értem már! Honornak nem tetszik, hogy itt vagyok. Nos, ha nem tud meglenni egy házban a testvérével, akkor csak menjen el ő maga! Végül is férje van, nem igaz? Nem mintha ki akarnálak dobni – tettem hozza udvariasan –, de ez az én otthonom és ne felejtsd el, hogy te itt vendég vagy.

Felmentem a szobámba és azon tűnődtem, nem vagyok-e önző. Anyámnak jól jönne egy kis vakációzás. Láthatóan nagyon kimerült. Rá kellett volna jönnöm erre, amikor előállt azzal az ötlettel, hogy menjünk el valahova. Az egész az ő kedvéért volna. Nem is hibáztatom őt Honor a követ is kivájná. Nem, ezt nem jól gondolom. A csepegő víz az, ami kivájja a követ.

Nagy csend volt. Mintha hirtelen légüres térbe kerültem volna. Egyszer csak megjelent Honor, kezében egy tálcával.

– Itt az ebéded. Ne gyere le! Anyának fáj a feje.

– Ki kellene kapcsolódnia – mondtam. – Sajnálom, hogy nem gondoltam erre. Ha lemegyek, majd megbeszéljük.

– Azt akarod mondani, hogy hajlandó volnál elutazni vele?

– Hát – húztam össze a szemem ravaszul –, nem hiszem, hogy veled akarna elmenni. Jobban is vigyázhattál volna rá, amíg én Spanyolországban voltam. Nem lehettem egyszerre két helyen. Nekem Rosa nénire kellett vigyáznom.

– Jól van, megmondom neki – mondta Honor különös, visszafojtott hangon.

– Hagyd csak – intettem békülékenyen –, nehogy kihűljön az ebéded.

Nyugodt hangon beszéltem, éreztem, hogy felelős vagyok a kialakult helyzetért. Szegény anyám, nyakig elege lehetett Honorból az elmúlt hetekben. Igazán nem csoda, ha nem akarja, hogy férjhez menjek Ronnie-hoz. Mióta apám meghalt, vagy elment, vagy tudom is én, mi történt vele, minden az anyám nyakán volt. Honortól nem sok segítséget kapott, azután meg férjnél is van. Ha én is elmennék, anyám egészen egyedül maradna. Rémes lehet, ha már senkinek sincs rád szüksége. Most értettem meg először, milyen égetően nagy szüksége van rám.

– Sose hagyom el Mr. Micawbert – mormogtam, és kitört belőlem a nevetés, mert megláttam a Honor arcát.

Csak akkor vettem észre, hogy megettem az ebédet, amikor Honor felemelte az üres tálcát. Azt mondtam, hogy megpróbálok aludni egyet.

– Mi is megpróbálunk aludni – mondta Honor.

– Remek ötlet – zártam le a beszélgetést.

Miután elment, jó sokáig várakoztam, majd óvatosan kinyitottam a szobám ajtaját. A házban nagy csend volt. A lépcsőfordulóig mezítláb osontam le. Nem is ébredt fel senki. Gondosan elkerülve a recsegő lépcsőt, leértem a hallba és kimentem a kertbe.

Gyönyörűen sütött a nap, a kör alakú ágyásokban illatoztak a rózsák. Eszembe jutott valami és nekiestem a virágoknak, válogatás nélkül szedtem őket, amíg a karom tele lett velük. A grúz lánynak csak egy galambja volt, de nekem egész kert van a karjaimban! Ha már bánatot fogok okozni – erről nem tehetek – legalább szépen csináljam, és lehet-e szebben, mint rózsákkal?

A hátsó kapun át távoztam, de előbb visszanéztem a házra. Félig-meddig vártam, hogy megmozdul egy függöny, hogy valamelyik ablakban megjelenik egy arc, vagy valaki integet. De minden csendes volt, istenien csendes és napfényes, olyan, amilyennek az örökkévalóságot képzeli az ember.

Nem mentem végig a bevásárló utcán. A mellékutcákon keresztül hamarosan eljutottam az Udvarházhoz. A ház melletti tavon egy hófehér hattyú ringatózott a csillogó vízen. Mintha csak szellem volnék – senki sem figyelt rám.

Elértem a tornáchoz, karomban a rózsákkal, bár néhányat elhullajtottam útközben. Valakinek azonban mégis csak észre kellett vennie, mert az ajtó kinyílt, mielőtt csengettem volna.

Nem néztem fel, úgy mondtam:

– Ezeket Bennett kisasszonynak hoztam. Thelma Bennett kisasszonynak.

– Én vagyok Thelma Bennett – mondta egy hang, és én felnéztem. Úgy van: ez az a lány, akit Ronnie-val láttam.

– Ezek a magáéi – mondtam és a rózsákat odalöktem a lány karjába. Néhány tüske beleakadt a hajamba, alig tudtam kiszabadítani magam. Rózsák ideje – Swinburne írt erről valamit.

– Ronnie írt nekem, és azt akarta, hogy találkozzunk – mondtam.

A hallon keresztül bementünk egy szobába. Nagyon szépen be volt bútorozva, de Ronnie-t nem láttam.

– Üzenetet hoztam tőle.

– Ön Sarah Trent?

– Nahát, hogy eltalálta! – mondtam tréfálkozva. Könnyűnek éreztem magam, és mindenre képesnek. Ha akarnám, talán repülni is tudnék. – Ronnie biztosan beszélt magának a mi dolgunkról. Arról, hogy össze fogunk házasodni.

– Nem – mondtam óvatosan –, ezt nem említette.

– Persze, hiszen tulajdonképpen ő se tud róla. Megírtam neki, hogy felbontom az eljegyzést.

– És miért gondolta meg magát?

Úgy nézett rám, mint a Hókirálynő, mozdulatlan volt, sápadt és szoborszerűen gyönyörű. De nincs férfi, aki egy szoborral akarna élni. Az ilyenfajta szépséget lehet bálványozni, de szeretni? Márpedig Ronnie-nak szerelemre van szüksége.

Nekifogtam, hogy elmagyarázzam a dolgot. Nagyon szépen beszéltem, és láttam, hogy meghatódik.

– Az előbb azt mondta, hogy Ronnie-tól hozott üzenetet – emlékeztetett.

– Igen. Azt üzeni, hogy tévedett. És arra kéri magát, hogy engedje szabadon.

– Ronnie nem az én rabom. Szabad ember.

– Hát ebben maga nagyon téved! Ronnie az enyém! És ha kell, harcolni fogok érte, amíg csak élek!

– Ön nem tudja, mit beszél… – kezdte a lány.

Hirtelen rettenetesen dühös lettem.

– Honor tanította ki, hogy így beszéljen, ugye? Tudja miért? Az anyám miatt! Honor úgy érzi, hogy otthont kellene nyújtania az anyánknak, de ehhez túl önző. És amíg én ott vagyok, addig az én nyakamba varrhatja a felelősséget. Csakhogy én nem állok le vele.

Tetszett nekem ez a kifejezés, ezért megismételtem.

– Nem állok le vele. Én is élni akarok! És Ronnie-val akarok élni!

Közelebb jött hozzám.

– Kérem, tegye le – mondta egészen nyugodt hangon. Meglepődve láttam, hogy egy ezüst papírvágó kés van a kezemben. Jó éles volt.

– Köszönöm a figyelmeztetést – mondtam komoran. – Ez a kés túl éles ahhoz, hogy papírt vágjanak vele. Veszélyes. Nem kellene kint hagyni.

– Majd teszek róla – ígérte és kinyújtotta a kezét. Szép keze volt, hosszú, vékony ujjai mintha külön életet éltek volna. De ez a kéz csak ne ragadja el Ronnie-t és ne akarja irányítani az életemet!

– Mire való ez? – érdeklődtem és a késsel könnyedén rávágtam a kezére.

Megpróbálta kicsavarni a kezemből – ez is bizonyítja, hogy bolond volt, nemde? Hiszen éppen most mondta, hogy a kés éles. Hirtelen minden csupa vér lett. És én nem bírom a vér látványát.

– Mit csinál? – kiáltottam. Elhúztam a kést. Közelebb jött, csepegett belőle a vér és kiabáltam, hogy menjen el.

– Menjen el tőlem! Menjen el tőlem!

De egészen nekiszorított a falnak. Ugye érthető, hogy védekeznem kellett? Később az az ember a kórházban, az aki nem úgy viselkedett, mint egy orvos, szóval az az ember egyetértett velem. Természetesen védekeznem kellett. Így mondta, biztosan így mondta.

Furcsa dolog, hogy az álomban mindig van egy pillanat, amikor az ember rájön, hogy álmodik, és, hogyha nagyon akarja, lerázhatja magáról az álmot. De ez csak egy pillanatig tart, és olyan nagy erőfeszítésbe kerül, hogy megszabadulj, hogy habozni kezdesz, és akkor kész, elszalasztottad a megfelelő pillanatot, nincs többé visszaút, végig kell álmodnod az egészet. Akkor történik veled valami, amin többé nem lehet változtatni. Olyan, akár a sebhely, megmarad. Valaki beszélt is valamilyen sebhelyről, de ki volt az? Nos, ebben az álomban nem jöttem rá arra, hogy melyik az a sorsdöntő pillanat, amelyben még lehetséges a visszavonulás és tudtam, hogy már túl mélyen benne vagyok ahhoz, hogy szabadulhassak.

Amikor kinyitottam a szemem, Thelma Bennett nem volt sehol és én egy ismeretlen szobában voltam. De ez nem volt szokatlan, sőt, az a furcsa, ha álmodban ismerős helyeken jársz. A szoba fehérre volt meszelve és volt benne egy szürke kandalló, egy nagy, fehér szekrény csillogó kulccsal és az ablakon rácsok voltak. Eltűnődtem azon, hogy mire valók a rácsok, aztán rájöttem. Arra, hogy távol tartsák a madarakat. Tudják, az emberek félreismerik a madarakat. Tollas zenészekről mesélnek, meg a madárról, amelyik a Kálvárián kiszedegette a tüskét Jézus homlokából, meg a vörösbegyről – azt hiszem, vörösbegyek voltak –, amelyek az erdőben betakargatták Jancsit és Juliskát levelekkel. De a valóságban nem ilyenek. Csőrük van, és csak csípnek, csípnek. Egyszer láttam egy filmet róluk az Odeonban. Honor haragudott is érte.

– Most aztán hetekig rémálmaid lesznek – mondta, de alig hallottam, amit mondott, olyan zajt csaptak a madarak, igazán, mint egy egész rajnyi lökhajtásos gép. Még sokáig hallottam azt a zajt.

Észrevettem, hogy egy kicsit nyitva van az ablak és erőlködve felkeltem az ágyból, mert még az egészen apró madarak is veszélyesek lehetnek. Megpróbáltam becsukni az ablakot, de ekkor bejött valaki, azt hiszem, a szobalány, mert csíkos ruhát viselt és fityulája volt. Nem is tudtam, hogy még hordanak ilyesmit. Odaszaladt hozzám és megragadta a karomat.

– Mit csinál?

– Becsukom az ablakot, láthatja.

– Azt nem lehet. Szüksége van a levegőre.

– Akkor hagyja nyitva az ajtót!

Erre azt mondta, hogy az meg szabályellenes.

– Hogyhogy szabályellenes? Hát hol vagyok?

– A kórházban, természetesen.

– Nem vagyok beteg! – kiáltottam. És ekkor kezdtek eszembe jutni a történtek. – Mi történt velem?

Eddig még sohasem álmodtam azt, hogy kórházban vagyok.

– Ő is itt van? Thelma Bennett?

Nagyon furcsán nézett rám.

– Nem – felelte – ő nincs itt.

– Rácsok mögött volna a helye! – kiabáltam dühösen. – Megtámadott egy késsel, tudja?

– Ugyan miért tett volna ilyet?

Észre se vettem, mikor vitt vissza az ágyba.

– Ronnie miatt, természetesen. Meg kellett mondanom neki, hogy hiába minden, nem mehet feleségül hozzá, mert Ronnie engem vesz el. Szerencséje Ronnie-nak, hogy rájött, mi lakozik abban a lányban.

Ezt is kár volt mondanom, hiszen Ronnie semmiképpen nem akarta őt elvenni.

– Ronnie nincs itt? – kérdeztem. Elképzeltem, ahogy idegesen sétál fel s alá a folyosón.

– Túl rosszul volt ahhoz, hogy látogatókat fogadjon.

– De most már jól vagyok.

– Majd meglátjuk, mit mond a doktor úr.

Kiment és bezárta az ajtót. Rájöttem, hogy nem mondta meg az igazat. Thelma itt volt valahol a közelben és be kellett zárnia az ajtót, hogy távol tartsa tőlem. Mégse várhatják el, hogy minden alkalommal megvédjem magam.

Ezt megmondtam a doktornak is, amikor bejött hozzám. Nem is olyan volt, mint egy doktor, nem tette fel nekem a szokásos kérdéseket, nem fogta meg a pulzusomat, a lázamat se mérte meg, csak azt akarta tudni, mire emlékszem mindabból, ami történt.

– Mire kellene emlékeznem? – kérdeztem bosszúsan. – Megmondtam neki, hogy nem mehet feleségül Ronnie-hoz, mire nekem jött egy ollóval.

– Ollóval?

– Hát nem, most már emlékszem rá, egy papírvágó késsel. Még figyelmeztettem is, hogy a kés túl éles ahhoz, hogy csak úgy kint hagyják az asztalon.

– És mi történt azután?

Hirtelen rettenetesen fáradt lettem.

– Mit számít az most már? – ásítottam. – Hiszen ez az egész csak egy álom, és mindjárt vége van. Thelma Bennett soha nem is létezett.

Amíg beszéltem, egyszerre csodálatosan kitisztult az agyam. Éppen ez a remek dolog az álmokban, hogy amikor elszállnak, eltűnik velük együtt minden kínzó érzés. Soha nem is láttam Ronnie-t a bevásárló utcán egy ismeretlen lánnyal. Soha nem mentem az Udvarházba egy öl rózsával – ezt egy kicsit sajnálom is, hiszen olyan szép volna. De mindaz, ami annyira gyötört és olyan sötét mélységekbe vetett, most egyszerre elvesztette a jelentőségét, hiszen soha meg se történt.

Egy darabig sötét volt, mintha egy úton mentem volna az álomból a valóság felé. Amikor kiértem a fényre, még mindig az ágyamban feküdtem, de most nem bántam, mert ez a saját ágyam volt. Csak ki kellet nyitnom a szemem és máris megpillantottam az új tapétát a felhőszerű rózsákkal és az éneklő madarakkal – csak tudnám, mi lett a cicámmal – és a tulajdon ablakom mögött a fáinkat. Kényelmesen megfordultam és kinyitottam a szemem.

És ott volt minden, minden, a fehér falak, a halványszürke kandalló, a szekrény a csillogó kulccsal és a rácsok az ablakon.

– Ébredj fel, ébredj fel, ébredj fel! – mondtam magamnak dühösen.

Mert az is lehetséges, ugyebár, hogy olyan mélyen elmerülsz az álomba, hogy soha meg nem szabadulsz tőle. Az is megtörténhet, hogy valaki megkaparintja az öntudatlan testedet és többé nem ereszt, úgy jársz, mint az a lány, aki elaludt egy díványon és valami rémes történt vele, de nem jut eszembe, hogy mi.

Biztosan kiabáltam, mert kinyílt az ajtó és bejött az ápolónő. Most már tudtam, hogy nem szobalány, hanem ápolónő.

– Itt nem lehet ordítozni – mondta határozottan. – Zavarja vele a többi beteget. Ha rosszat álmodott…

– Ez az – zokogtam. – Ébresszen fel! Miért nem ébresztenek fel?

Megragadtam a csuklóját, de igazán nem akartam megkarmolni. Elrántotta a karját.

– Hiszen ébren van! Nézzen körül! Ez ugyanaz a szoba!

– Nem az én szobám! – Hol zokogtam, hol meg visítottam. – Alakítsa át! Hallja, mit mondok! Alakítsa át!

– Ezt nem tehetem – mondta. – Lerántotta a ruhája ujját, hogy elfödje a karmolást. Vártam, hogy azt mondja majd, hogy rátámadtam, mint egy őrült. – Nem vagyok varázsló. És végül is, mi nem tetszik ezen a szobán? Ne féljen a madaraktól, látja, az ablak fölé bádogereszt szereltek. Ez távol tartja a legyeket, így a madarak se jönnek be. Itt jó helyen van. Jobb helyen, mint bárhol máshol – tette hozzá olyan hangon, mintha nem is hozzám beszélne.

Elment és bezárta az ajtót. Azt mondta, hogy hoz valamit, amitől elalszom. De én nem akarok aludni! Az álom álnok ellenség. Ha nem aludtam volna el, nem keveredtem volna bele ebbe az álomba. És az álom olyan, amilyennek lennie kell. Ha volt egy ajtó, amelyen beléptünk, kell lennie egynek, amelyen kilépünk.

Mert ha nincs, akkor mi lesz velem?

A második eljövetel

JOE GORES

De nézz a völgyre: Látod már folyását

a vérpataknak, melyben forrva nyög,

ki erőszakkal bántja földi társát!

Dante: Isteni színjáték, Pokol XII. ének 46-48

Sokat gondolkoztam rajta, öregem. Azon, hogy Victor meg én csupa élvezethajhászásból kerültünk bele abba a rémes színjátékba ott a San Quentinbe.

Victor odavolt az élvezetekért. Nyers, fekete hajú, ragyogó szemű fickó volt, karcsú és kemény, akár egy francia könnyűbúvár. A örege mindenből pénzt csinált, így aztán Victornak volt mit a tejbe aprítania.

Az ötlet is az ő nyaralójában született meg, Portreto Hillben, egy délután, amikor elnyúltunk a tornácon a gumimatracokon és gint ittunk.

– Tudod, öregem – mondta Victor – én már majdnem mindent láttam az életben. Voltam mindenféle nővel, rézbőrűvel, sárgával, feketével és fehérrel, ismerem a szipósok minden fajtáját, sőt, egyszer-kétszer magam is kipróbáltam a fehér port. De …

– Igazi veszett tigris vagy apuskám – mondtam.

– De egy fajta élményben még nem volt részem.

Mivel nem folytatta, felé fordítottam a fejem a gines üvegen, amelyet párnának használtam. Rám villantotta tüzes, vad szemeit.

– Na, mondjad! – biztattam.

– Soha nem néztem végig egy kivégzést.

Egy percig lustán fontolgattam a dolgot. A nap olyan forrón sütött, hogy valósággal odaszegezett a matrachoz. Végignézni egy kivégzést. Látni, ahogy egy ember átmegy a másvilágra. Művész számára nem is olyan különös ez a gondolat.

– Nem rossz – mormogtam. – Alkalomadtán gondolj rám is.

Másnap persze visszatértem a munkámhoz, egy absztrakton dolgoztam, készültem az első önálló kiállításomra, és közben tökéletesen megfeledkeztem a beszélgetésünkről. De este felhívott Victor.

– Na, öregem, írtál a San Quentin-i börtön igazgatójának? Tudod, hogy fel kell vennie a kapcsolatot a San Franciscó-i rendőrség főnökével, hogy biztos lehessen abban, hogy nem vagy nyilvántartott, vagy idegbeteg, szóval, hogy hasznos tagja vagy a társadalomnak.

Így aztán nekiültem és megírtam a levelet, mert az ötlet, ha nem is volt vidám, a maga módján szórakoztatónak ígérkezett. Tudtam, hogy ilyenkor mindig szükség van tizenkét tanura, akik bizonyíthatják, hogy az elítéltet nem csempészték ki a hátsó ajtón, vagy nem történt valami az utolsó pillanatban, mint egy Jimmy Cagney filmben.

Két hónapnyi várakozás után megjött a válasz.

A színjáték hőse egy hülye csődör, aki betört egy lakókocsiba, hogy megerőszakolja egy hadnagy feleségét, de éppen, amikor jól belejött a dologba, a nő sikoltozni kezdett, ő meg, az arcára nyomta a párnát, hogy elhallgattassa, amíg befejezi. Csakhogy a nő megfulladt. Az esküdtek között meg nyolc fehérnép volt, akik majd kitörték kezüket, lábukat, úgy siettek az ipsét gázkamrába küldeni. Nem mintha engem izgatott volna a dolog.

Victor fél nyolckor jött értem, egy órával azelőtt, hogy a San Quentinben kellett lennünk. Olasz import gönc volt rajta, ötven dolláros cipők és keskeny karimájú kalap egy kis tollal. Szóval csak az aktatáska hiányzott a kezéből és ő lehetett volna az igazgatótanács elnöke. A hideg ellenére a Mercedes teteje le volt engedve és amikor meglátta a fekete öltönyömet és a kézzel kötött nyakkendőmet rám villantotta fehér fogsorát. Ilyen vigyort bizonyosan nem lehet látni az igazgatótanácsi gyűléseken.

– Hűha, öregem! Ha megfésülködnél, azt hihetnék, hogy te vagy a temetkezési vállalkozó, aki a hulláért jött.

Mivel a fekete hajam mindig a szemembe lóg, nagyon magas vagyok és elég sovány – felöltözve nyomok annyit, mint egy átlagos skót juhászkutya – azt hiszem, nem járt messze az igazságtól.

A kocsi ajtaján lévő zsebbe becsúsztattam egy üveg José Cuervót és elrobogtunk. Mindketten alaposan fel voltunk túrázva. Akarom mondani, minden ok nélkül izgatottak és vidámak voltunk, mintha a világ legjobb tréfáját hallottuk volna, vagy arra készülnék, hogy meghallgassuk.

Igazi kaliforniai, hűvös reggel volt, ragyogó kék éggel és hideg napfénnyel, itt-ott néhány felhőcskével. Egyszerre láttam mindent. A magányos, hajnali jachtot, amely odadobott papírcsónakként ringott az öböl vizén. A fehér tarajos hullámokat, amelyek úgy gyűrűzték körül az Angyal-Szigetet, mintha kőből lettek volna kifaragva. Lefele tartottunk, a tenger felé, éreztem a sós illatot, és a szél jeges fuvallatát. Amint átmentünk az alagúton, ráfordultunk a 101-es útra és elindultunk Marin City felé. Hirtelen nagyon hideg lett körülöttem, mintha egy felhő úszott volna a nap és én közém, pedig erről szó sem volt. Most döbbentem rá arra, mit is akarok csinálni.

Victor ugyanígy érezhetett, mert hirtelen felém fordult.

– Hidegvér, öregem!

– Számíthatsz rám – mormogtam.

A San Quentin börtön úgy kuporgott a félsziget végében, akár egy csúnya, napon sütkérező sárkány. Odahajtottunk a keleti kapuhoz. Még csak egy madár hangja sem hallatszott. Egy csapat feketébe öltözött férfi gyülekezett a kapu körül csendben, kvékerek, vagy mennoniták, akik néma jelenlétükkel a halálbüntetés ellen tiltakoztak, mióta csak Chassmant sikerült kiszabadítaniuk. Amikor megláttam őket, sötét félelmet éreztem magamban feltámadni.

– Lépjünk ki a buliból, öregem – mondtam valódi pánikba esve. – Majd a jövő héten nézzük meg a matinét.

De Victorba belebújt az ördög, minden áron kétségbe akarta ejteni azokat a feketeruhás alakokat. Amikor felénk fordultak, felugrott az ülésre, szétvetette a karjait, mint Jézus a Hegyi beszédben. Teknősbéka páncéljából készült napszemüvegében, villogó fogaival, drága öltönyében úgy festett, akár egy Hollywoodba igyekvő Krisztus.

Megragadtam a karját és lerángattam az ülésre.

– Krisztus nevében, ember, hagyd abba!

De csak nevetett és nevetett, magas, hisztérikus hangon, lázas izgalmában rácsapott a kezemre, majd a kabátja felső zsebéből előrángatott egy aprócska amerikai zászlót és vadul lengetni kezdte a szélvédő fölött. Homlokán veríték gyöngyözött.

– Ebben az országban érdemes élni! – kiáltotta oda a fekete ruhásoknak.

Beindította a motort és elindultunk. Megfordultam és láttam, hogy az egyikük keresztet vetett. Ez egészen megváltoztatta a dolgok állását. Ezek az emberek a semmiből termettek itt a középkorból. Nem mintha elítéltem volna őket. Ez az ő dolguk. Kinek a pap, kinek a papné.

Az őr a kapuban egy kis faépület felé irányított minket, amely a hátát a külső falnak vetette. Öt másik tanú már megérkezett. Három közülük riporter volt, a negyedik egy kövér pasas, aki Virginia szivart szívott, akár egy sacramentói politikus, az ötödik tanú a hadsereg hadnagyi egyenruháját viselte, a derékszíján a csat és a rangjelzése úgy állt mintha az egész éjszakát egy kancsó Brassó mellett töltötte volna.

Egy másik őr közölte velünk, hogy mindent át kell adnunk, ami a zsebünkben van, cserébe kapunk egy elismervényt. A cipőnket is le kellett húznunk, mert a röntgen számára túl vastagnak bizonyultak. Egyenként kellett átmennünk a szobán, és valamennyiünket átvilágítottak. Fényképezőgépet kerestek, nehogy valaki Kodak reklámot csináljon a kivégzésből. Végre bejutottunk a börtönbe. Visszakaptuk a cipőnket, orrunk megtelt az öreg börtön mosószer és fertőtlenítő bűzével.

A politikus kinézésű, hideg szemű pasas trágár viccekkel hozakodott elő, de mindenki lehurrogta, még a riporterek is. Gondolom, legfeljebb egy börtönőr tudja megszokni a kivégzések látványát.

A vörös hajú hadnagy halálsápadt arcán valósággal lángoltak a szeplők.

Egy idő után még bejött öt börtönőr és ezekkel a tanuk száma a megkívánt tizenkettőre emelkedett. Közönyös képet vágtak, mint a zsaruk általában, összegyűltek az egyik sarokban, röhögtek meg heccelődtek akár egy csapat kutyát rugdosó, vásott kölyök. Victorral közelebb húzódtunk hozzájuk, hogy halljuk, miről beszélgetnek.

– Ki szipózik ma reggel? – kérdezte az egyik.

– Nem tudom – ásított a másik. – Nem olvastam a jegyzőkönyvet.

– Nem emlékeztek? – szólt közbe egy harmadik. – Az a fickó, aki megerőszakolta azt a nőt a lakókocsiban. Ott lejjebb, a Salinas völgyében.

– Aha! Katona feleség volt. Megerőszakolta és…

Mint a kutya, ha tányérzörgést hall, egyszerre fordultak a hadnagy felé. De ebben a pillanatban bejött még néhány zsaru, hogy átkísérjenek a szobába, ahonnan megfigyelhetjük majd a kivégzést. Kettesével álltunk sorba, és az őrök között, öntudatlanul is egy ütemre lépve, elindultunk. Azon kaptam magam, hogy fülelek, nem hallom-e a baljós dobpergést.

A megfigyelő szobát a gázkamra köré építették, és emelkedő padsorok húzódtak benne, arra az esetre, ha nagyobb szabású dologról volna szó. A gázkamra maga hatszögű volt. A szobánk felé néző három fala üvegből volt, derékmagasságban sárgaréz korláttal, akár egy régimódi, vadnyugati kocsmában. A másik három falat sima acéltáblák alkották, a középső nehéz, szegecselt ajtóval, a két szélsőn apró megfigyelő ablakokkal.

A kamra közepén két masszív szék állt háttal egymásnak. Azt hiszem, tölgyfából készültek és a támlájuk körülbelül a nyakáig ért annak, aki beléjük ült. Mindkettő alatt egy vederszerű valami volt, és tudtam, hogy tele vannak sósavval. A megadott jelre a kivégzést végző egy nátrium-cianid-golyót csúsztat egy vályúba, az belegurul a vederbe és hidrogén-cianid gáz képződik. És a székben ülőnek vége.

A politikus kinézetűnek olyan mély baritonja volt, akár Burl Ivesnek. Azt kérdezte, hogy minek oda két szék.

– Arra az esetre, ha az elítélt kétfejű, apuskám – válaszoltam.

– Ne hülyéskedjen – mondta, de a hangja elárulta, hogy tetszik neki az ötlet. Majd tovább nyavalygott.

– Nem értem, miért fordították el a székeket. Még csak nem is látjuk majd az arcát közben.

Igazi, belevaló hüllő volt, éppen most mászott elő egy szikla alól, még jól meg se száradt a nyálkás bőre. Nem vállaltam volna az álmait. Azt hiszem, egyike volt azon alakoknak, akik sokáig kortyolgatnak a nagy korty előtt.

Úgy keringtünk körbe-körbe, mint a marhák a vágóhídon, amikor bentről megcsapja őket a vérszag, és érzik, hogy valami közük nekik is lesz a dologhoz. Hangok hallatszottak, és hirtelen kitárult a gázkamra ajtaja. Megjelent egy egyenruhás őr, és a lelkész, lehajtott fejjel, talpig feketében, akárcsak Zorro. Új fiú lehetett, mert alig bírta megőrizni a hidegvérét, amíg ott állt az őr mellett, háromszor is leejtette a kis fekete imakönyvét.

A hadnagy nem állta meg szó nélkül.

– Úgy megrendezik a dolgot, akár egy színdarabot, nem igaz?

– Csak éppen ráadás nélkül – felelte Victor tompa hangon.

Egy újabb őr bekísérte az elítéltet. A látvány eléggé megrázó volt.

Ilyenkor azt várnád, hogy az illető úgy viselkedjen, ahogy egy gyilkoshoz illik ebben a helyzetben. Legalább rémüljön meg a szék látványától, hiszen tudhatja, hogy ezzel mindennek vége, nincs hova menekülnie, nem fellebbezhet többé sehova. Vagy éppen fordítva, olcsó hősködést várnál, és káromkodást. De a mi emberünk csak langyos érdeklődést mutatott, semmi többet. Napbarnított volt, mint a katonák, és feltűrt ujjú, fehér inget viselt, nyakkendő nélkül. Harminc éves lehetett, rövidre nyírt, barna haja volt. A legrémesebb az, hogy képtelen vagyok felidézni az arcvonásait. A legtöbb, amit elmondhatok róla annyi, hogy hasonlított a hadnagyhoz, aki ott állt mellettem, orrát az üveghez nyomva. A kezeit viszont nem fogom elfelejteni soha. Hiába töltötte az elmúlt hónapokat a siralomházban, a kezei éppoly vörösek, cserepesek és bütykösek voltak, mint amíg répát szedett a San Joaquin völgyben. Hirtelen rádöbbentem, hogy máris múlt időben gondolok rá.

Két kopó hozzálátott, hogy a székhez kötözze. Egy szélesebb bőrszíj a mellen keresztül, keskenyebb szíjak a karok és a lábak számára. Uramisten, milyen nagy gonddal kötözgették! Úgy éreztem, vigyáztak arra, hogy közben kényelmesen üljön. És a fickó egész idő alatt beszélgetett velük. Persze, mi semmit sem hallhattunk abból, amit mondott, de talán így hangzott: – Minden rendben, fiúk, nem szoros a szíj és remélem, nem késik le miattam az ebédet.

Rettenetesen zavart, hogy olyan bocsánatkérő volt az egész magatartása, amíg az a kettő odakötözte afölé a mindent feledtető vödör fölé, a nyomorult ördög igyekezett hátra fordulni, a válla fölött ránk nézett és mosolygott! Ha szabad lett volna a keze, talán még integet is! Az egyik rendőr, akinek már fehér volt a haja és olyan jóságos szemekkel nézett a világba, akár egy barátpap, elmenőben megsimogatta a fejét. Mintha csak ezt mondta volna: – Semmi bajom veled fiam, de nekem ez a dolgom.

Ezután felgyorsultak a dolgok, akár az ember szívverése hajnali háromkor a sötét utcán, amikor a tulajdon lépéseid úgy visszhangzanak, hogy azt hiszed, valaki jön utánad. A börtönigazgató odaállt az egyik megfigyelő nyíláshoz, a pap meg az orvos a másikhoz. A lelkész keresztet vetett rá, így bocsátotta útjára az elítéltet, de az csak az orvost nézte. Azt az embert, aki letette a hippokratészi esküt, hogy minden körülmények között védeni fogja az életet, most pedig úgy hadonászott, akár egy tévéfilm rendezője, azt mutogatta a pasasnak, hogyan lesz a legkönnyebb meghalnia.

– Tartsd vissza a lélegzetedet, azután szívd le jó mélyen a gázt. Nem fogsz érezni semmit. No persze, a ciángáz forró kotyvalékot csinál a beleidből és eléget minden apró rostot a tüdődben, de amíg majd vonaglasz, nem érzel lényegében semmit. Azok csak csupasz idegvégződések.

Ennyit ér az ő személyes hippokratészi esküje.

Ott voltunk hát mi, három yardnyira, egy félhüvelyknyi vastagságú üvegfal mögött és bámultuk őt, és ott volt ő, aki csak a fejét mozdíthatta meg, hogy egyenesen ránk nézhessen. De az üvegfal két oldalát fényévek milliói választották el egymástól. És ő nem fordult meg. Már feloldozták a bűnei alól a lelkét, lekötötték a testét, kioktatták, hogyan kell meghalnia és ő kész volt felszippantani a gázt. Később megtudtam, hogy felajánlotta a testét orvosi kutatások számára.

Elfordultam. Victor homlokán izzadság gyöngyözött, szeme rátapadt az ablakra. A politikus szeme kitágult, az orrát az üveghez nyomta, kövér hasa nekifeszült a sárgaréz korlátnak, fokhagymás kolbászra emlékeztető ujjai összemázolták az üveget a feje két oldalánál. Az arckifejezése éppen olyan volt, mintha most készülne lefeküdni valami lotyóval.

A riporterek láthatóan szégyellték magukat, mintha valaki azon kapta volna őket, hogy a női vécében leskelődnek.

A katonán látszott, hogy rosszul van.

Csak rendőrökön nem látszott semmi, a dolog olyan közömbösen hagyta őket, mint a gyakorlótéri céltáblák látványa a sorozatlövés után.

Gyűlölet nem volt senkinek az arcán. Hirtelen, életemben először megértettem valamit. Üvölteni akartam, hogy álljanak meg, hiszen mindjárt elgázosítunk egy embert, pedig egyikünk sem akarja, hogy meghaljon!

Mi hoztuk létre ezt a társadalmat és valamennyien felelősek vagyunk azért, ahogyan működik, de egyenként, személyesen, senki sem akarja vállalni ezt a felelősséget. Olyanok vagyunk, mint az a náci, aki azt mondta Nürnbergben, hogy minden rendben lett volna, ha több kemencét adtak volna neki.

A börtönigazgató jelt adott. Hallottam, ahogy a gáz felbuzog a szék körül. Az elítélt nem mozdult. Követte az orvos utasításait. Azután óriásit lélegzett, úgy, hogy láthattam az arcát. A szeme szorosan csukva volt, az ínye felhúzódott a fogairól. Azután sebesen, felületesen kapkodni kezdte a levegőt, akár az újszülött az oxigénsátorban. Csakhogy az ő tüdejébe nem oxigén jutott.

A hadnagy hátralépett, aztán egyenesen ráhányt az üvegre. A hányadéka ott lógott egy percig, akár egy foszforos gyújtóbomba a bunkerben. Két őr kivezette a szobából, mi pedig valamennyien arrébb húzódtunk. Kivéve a politikust. Ő észre sem vette azt, ami körülötte történt, egészen elmerült a szexuális gyönyörben.

Arról szó sem volt, hogy az a szerencsétlen odabent két másodperc alatt és fájdalom nélkül ment volna át a túlvilágra, mert a teste még mindig ívben megfeszült a rettenetes csapás alatt, a kezei görcsösen ökölbe szorultak. Az állkapcsán úgy kidagadtak az izmok, mintha márványból faragták volna őket. Végre visszahullott a székre, és úgy lógott benn, akár egy legéppuskázott ejtőernyős.

De ezzel még nem ért véget a dolog. Újra lélegzetet vett, láttam, hogy a bordái nekifeszülnek a fehér ingnek. Aztán húsz másodpercig nem történt semmi. Azt hittük, vége. Ismét lélegzetet vett. Semmi. Egy fél percig semmi. Egy újabb, borzalmas, ziháló lélegzetével. No végre. Túl van rajta. Elvitték az angyalok. És ekkor újra! A halálra szánt test minden porcikája levegőért küldött. De nem levegőt kapott, hanem ciángázt. Még mozgott, akár a hal, amely tovább dobálja magát, miután fejbe verted a kés nyelével. Csakhogy most nem egy hal pusztulását néztük végig.

A feje féloldalra csuklott, lassan kicsúszott a nyelve, akár egy döglött szarvasnak. Valami csorgott belőle, azt mondták, nyál, nem is lehet más, de engem leginkább arra az anyagra emlékezett, ami egy ellenállás kiolvadásakor keletkezik. Fekete, égett valami.

Halkan, mintha csak magának mondaná, megszólalt Victor:

– Túl vagy már, apuskám.

Ez az! Átmentél a másvilágra, tata! Tíz kurta perc és átmentél a falon. Mistah Kurtz meghalt. Mistah Kurtz fenemód jól meghalt.

El is hittem. Csak rá kellett nézni arra, ami a fickóból megmaradt.

Olyan volt, akár egy öngyilkos utcalány, hiába tartod az égő gyufát a szeme elé, a pupilla nem mozdul, és nyilvánvaló, hogy senki sincs otthon. És nem is lesz soha. Végállomás.

Elváltunk egymástól. Amíg kifele vonultunk, azon tűnődtem, mitől lett rosszul a hadnagy. Attól, hogy az a fickó ott a székben volt az utolsó, aki behatolt a szerelmébe, még ha erőszakkal is, és most még ez a laza kapcsolat is megszakad? Akárhogy is legyen, a teste tudta azt, amit az eszével még mindig nem tudott elfogadni: hogy ez a halál nem adja vissza neki azt, akit szeretett. Ez a halál, függetlenül attól, hogy az ő szemében igazságos eljárásnak tűnt, nem eredményezett mást, csak hányingert.

Sokáig ültünk Victorral a leeresztett tetejű Mercedesben, bámultuk a gyönyörű fényben ragyogó félszigetet, amelyet nem valami szentről neveztek el, amint várnád, hanem egy csóró, együgyű indiánról, akit száz évvel ezelőtt itt akasztottak fel. Fák, felhők, kék víz, de sehol egy madár. Még a fekete ruhás pasasok is eltűntek, de most már értettem, miért gyűltek ide. A maguk néma ítéletével az igazságot hirdették, és mi vagyunk azok, akik a középkorból maradtunk itt.

Victor olyan mélyet lélegzett, hogy megremegett bele a teste. Mintha soha többé nem jutna elég levegőhöz. Majd alig hallhatóan azt mondta: – Mi a véleményed a dologról, öregem?

Megrántottam a vállam, most már nyugodt voltam, és azt mondtam, amit mondanom kellett.

– Gáz volt, apuskám.

– A padlón vagyok öregem. A gáztól.

Valami csakugyan nem volt rendben nála.

Kibontottam az üveget és egy negyedóra alatt megittuk az egészet citrom nélkül. Akkor beindította a motort, nekivágtunk az útnak és én rájöttem, hogy mi történt vele. Amíg azt a fickót nézte ott a gázkamrában, Victor, életében először rádöbbent arra, hogy az ember élete sokkal, sokkal több, mint élvezetek és élmények sorozata. Részben mi ketten is felelősek vagyunk azért, ami ott történt, és szégyellhetjük magunkat érte.

Amint kiértünk a főútra, Victor felpörgette a motort, százöt mérföldes sebességgel hajtott abban a forgalomban. Rémes volt. Ez volt a vég. De nem szóltam. Az őrzőangyalom engem is magamra hagyott forrongó véremmel. Amikor az országúti járőr kocsi végre megállított minket, Victor olyan hepciásan viselkedett, én meg olyan szelíden, hogy azonnal kinyitották a pisztolytáskáikat, közrefogták és megvizsgálták a vénánkat, nincs-e rajta tűszúrás nyom. Egy szót sem szóltam hozzájuk. Egyet sem. Még a nevemet sem mondtam meg. Át kellett kutatniuk a tárcámat, hogy megtudják, ki vagyok. És amíg ezzel voltak elfoglalva, Victor egészen megőrült. Harapott, habzott a szája, szóval remekül megjátszotta magát, míg végül kapott egyet a fejére. Én csak figyeltem.

Égy évre elvették a jogosítványát más baja nem esett, mert az örege sok pénzt adott valami sarlatánnak, aki igazolta, hogy Victornak idegösszeroppanása van, és be is tette egy darabig a diliházba. Most már kiengedték, de még mindig kezelik, háromszor egy héten, alkalmanként negyven pesosért.

Rá is fér a kezelés. Nemrég találkoztam vele. Ködös, nyirkos februári nap volt, ő csak ment, peckesen, karcsún, egy szál rövid ujjú pólóban, farmerben és mezítláb. Nyugtalan volt, ideges, látszott, hogy teljesen a gondolatai hatása alatt van, mégis megállítottam egy percre.

– Hogy vagy, öregem? Mi újság?

Óvatosan megrázta a fejét.

– Nem hagyják, hogy megússzuk szárazon, barátom. Szerintük élni annyi, mint bűnözni.

– Miért vagy mezítláb, öregem?

– Mert nem bírom a cipőt.

Közelhajolt hozzám és mielőtt megszólalt volna, szétnézett az utcán, majd valami tragikus őszinteséggel azt mondta: – Csak a talpammal hallok, öregem.

Bólintott és továbbment a tömegben csöndes, meztelen talpain, akár egy zavart párduc, sodródott a gyümölcsárusok, a részeg kamaszok és a rendőrök között.

Azt hittem, Victor most a Földanyát hallgatja. Semmi mást nem akar hallani, mint a kukacok vigasztaló cuppogását. Amint csak rágnak, rágnak és várják őt, Victort. Meg talán a Második Eljövetelt.

Az egértől a sólyomig

DION HENDERSON

LaCroix észrevette, hogy a medvecsapda eltűnt a sufniból, ahol a gereznákat meg a munkaeszközeit tartotta és akkor már tudta, hogy meg akarják ölni. Mindaddig azt hitte, hogy csupán megpróbálják majd kirabolni, és azután elfutnak. Végső soron egyikük a tulajdon unokaöccse, a húgának a fia, aki réges-régen elköltözött innen a városba. Az ám, a húga fiacskája. LaCroix gúnyosan elvigyorodott. Lehet, hogy nem is ritka az ilyesmi. Azért mégse várta volna tőle. Szóval elvitték a medvecsapdát. Ez pedig nem más mint hadüzenet. A vadon világában, ahol megöregedett, nem volt szokatlan az, hogy akire vadásznak, az megpróbálja kijátszani azt, aki meg akarja ölni. És akire majd szintén rájár a rúd – gondolta magában LaCroix és eltűnődött az élet végtelen láncolatán, amely egymáshoz fűzte az egeret és a sólymot, a rókát meg a farkast. És a lánc végén ott vannak a nyüvek. Az eszébe sem jutott, hogy jól van-e, vagy nincs. De hogy éppen a medvecsapdát választják, az már felháborító volt. Ha medvét akarsz fogni vele, azt is gyorsan kell tenned. Még azt sem hagyod ott az erdőben, hogy a kisebb állatok szétmarcangolják. Persze beszélgettek a csapdákról úgy általában, a medvecsapdáról külön is, azok meg elvitték és felállították valahol az ő számára. Most, miután észrevette, hogy a csapda hiányzik a sufniból, LaCroix biztos volt ebben, és elöntötte a harag.

Amikor megérkeztek barátai LaCroix örült nekik. Nemigen volt része emberi társaságban. Estefelé mindig előbújtak a fekete mókusok, amelyek a tűzhelye mögött laktak és várták a cseresznyemagot, és ha mozdulatlanul feküdt a priccsen a hosszú farkú, fehér lábú egér egészen közel szaladt hozzá a gerendákon. De amíg tartott a nagy hideg, a mókusok aludtak, a fehérlábú egér csak időnként mutatkozott, mert egészen lefoglalták az anyai gondok. A nagyobb vadak, a rókák, a cobolyok, szarvasok és a medvék nem voltak barátkozó természetűek. Megosztották vele a vadont úgy, ahogy a nagyvároson osztozkodnak a szomszédok.

Amikor meghallotta a repülőgép zaját, azt hitte, egy csapat halászt hoz, akiket a vadőr irányított hozzá. A vadőr volt az egyetlen ember, akivel rendszeresen találkozni szokott, de a hideg évszakban, a mókusokhoz hasonlóan, az sem mutatkozott. A repülőgép, amely tulajdonképpen egy kétéltű volt, elhúzott a fenyőkkel borított domboldal fölött és a júniusi napfényben rézsútoson leereszkedett az ő tavára. LaCroix kisietett a kunyhóból és lement a rakodópartra. Ez volt a gép, amely időről időre elhozta a halászokat, később pedig értük jött. A rakodón letett csomagok között valóban ott volt a halászfelszerelés is.

De a két férfi nem halászni jött. Egyikük a LaCroix unokaöccse volt, a másik meg, akit az öcsikéje Alnak szólított, egy törékeny testalkatú, kemény pillantású férfi, aki úgy tárgyalt az öccsével, mint egy szellemileg visszamaradott gyerekkel vagy esetleg egy értelmes kutyával szokás. Fehér szalagos fekete szalmakalapot viselt, amelyet csak akkor tett le, amikor lefeküdt.

Élelmet nem hoztak magukkal. LaCroix palacsintát sütött meg vastag disznóhús szeleteket és olvasztott, barna cukorból szirupot készített, de sem az unokaöccse, sem az Alnak nevezett ember nem evett sokat.

– Majd reggel fogunk halat – mentegetőzött LaCroix. – Elővesszük a csónakot és felmegyünk a tavon messzire, oda, ahol a nagy a halak élnek a hidegebb vízben.

– Nem – szólalt meg Al. – Maga megy.

LaCroix zavarba jött.

– Al azt akarja mondani – szólalt meg sietve az unokaöccse –, hogy mi nem nagyon értünk az ilyenfajta halászathoz. Mi a folyóban szeretünk halászni.

– Na de a felszerelésetek … a felszerelésetek tavi halászatra való, még a csali is.

– Hát akkor vigye magával azt is – mondta Al kurtán.

LaCroix nem tudta, mit válaszoljon. Ott ültek a simára gyalult gerendákból ácsolt asztal mellett. Az A1 nevű ember körbe-körbe jártatta a tekintetét a nagyszoba falait beborító bőrökön. Mintha csak az eszébe akarta volna vésni valamennyit, a karcsú hermelinprémet, a hódok nagy, kerek bundáját, az egymásra rakott vastag, téli rókaprémet.

– Sok pénzt érnek – mondta végre. – Nem adja el őket?

– Néhanapján, egyet-egyet – felelte LaCroix. – Előfordul, hogy egyik-másik halász ajándékot akar haza vinni. Nincs nekem szükségem a pénzre.

De a két ember félreértette őt. Az unokaöccse odafordult Alhoz és élénken mesélni kezdett.

– Tudod, a bácsikámnak valóban nincs szüksége a pénzre. Ha pedig pénz kell neki, hát van elég arany a patakban. Sok-sok éve, ha pénzre van szüksége, hát aranyat mos a patakból, a bőröket pedig megtartja magának.

Al szemei egyszerre villogni kezdtek.

– Régóta mossa az aranyat, mi? És gyűjt is valamire, ugye?

Hát jó, gondolta LaCroix, legyen, ahogy ők akarják.

– Nem nehéz dolog – felelte kedélyesen –, csak egy serpenyő kell hozzá meg húsz, harminc esztendő.

Nem beszéltek többet a dologról, de LaCroix megszimatolt valamit. Tudta, hogy amikor majd vízért megy, azok ketten megegyeznek.

Hiszen csak tegyék. Úgysem tudják rákényszeríteni, hogy megmondja nekik, hol van az aranya. Idős ember ugyan, de még mindig erősebb, mint az a kettő együtt. És meg sem ölhetik, mert ha meghal, végképp nem tudják meg, hol van az arany.

Visszament a vízzel a házba és azok ketten még mindig ott ültek a szíjakkal ügyesen összefont szarvasagancsokból készült székeken. De LaCroix észrevette, ámbár ennek semmi jelét nem adta, hogy a kandalló fölé akasztott puska kakasát egészen hátrahúzták. Vagyis levették, kiszedték belőle a golyókat és visszatették.

Al és az unokaöccse láthatóan felvidultak. LaCroix is jól érezte magát. Örült, hogy beszélgethet és igyekezett kihasználni az alkalmat, mert előfordulhat, hogy nem sokáig lesznek együtt. Azonkívül egyre izgatottabb lett. Egész más volt a helyzet, mint amikor az állatokkal kellett megküzdenie. Az nem is egészen igazságos küzdelem. Egy vadász számára a legizgalmasabb, ha emberrel kerül szembe.

Amint a hűvös, esti pára felszállt a tóról, LaCroix jól megrakta a tűzet, bőven csorgatott a vadméhek gyűjtötte mézből a kávéjába és mesélni kezdett. Sok történetet tudott aranyról, prémekről és csapdákról. Mesélt az aranyrögről, amely akkora volt, mint az ökle és odafönn találta a folyó zúgójánál, a pisztrángos tó mellett, és a medvéről, amelynek hét láb hosszú irhája ott nyújtózott a tűzhelye előtt. Ez volt az a medve, amely egy nap s egy éjszaka hurcolta magával a csapdát, míg LaCroix rátalált.

– Nem bírt kiszabadulni belőle? – kérdezte az unokaöccse.

– Egy jó csapdából? Soha. – mondta LaCroix. – Se a medve, se az ember nem bírja kiszabadítani magát. A csapda meg a lánc legalább nyolcvan fontot nyom, és akkor még nem is számoltam a nehezékkel. Az én csapdámon tölgyfából van a nehezék, és annyit nyom, mint negyven fontnyi fém.

– Egy ember nem tudná messzire elvinni – mondta Al.

– Általában a medve sem – tűnődött LaCroix. – Ámbár a súly maga nem jelent neki gondot. Hanem a nehezék beleakad az aljnövényzetbe meg a fákba és nem engedi elmenni. Már ha ki nem szakítja magát.

– Nem tudtam, hogy ez is lehetséges – szólt közbe az unokaöccse.

– Szerencsés esetben a csapda a csontot fogja meg. Na már most, ha a medve elég erős és kellőképpen elszánt, inkább leszakítja magáról a húst és kiszabadul – magyarázta LaCroix.

Észrevette, hogy az unokaöccse egy kicsit elsápadt. Al közömbösen bámult.

LaCroix folytatta:

– Ismertem egyszer egy indiánt a Chippewa törzsből, akit a bokáján felül kapott el a medvecsapda. Ámbár a csontja nem tört el egészen, az övével elkötötte a lábát, hogy a vérzést elállítsa és késével levágta a lábát.

Az unokaöccse még jobban elsápadt.

– A Chippewák bátor fickók – mondta LaCroix. – És nagyon gyakorlatiasak. Az az indián is, ha nem szabadítja ki magát, két nap alatt a lába egészen tönkremegy és víz nélkül az öntudata is elhomályosodik. Ellepték volna a bogarak, a rothadó hús szagára meg odagyűltek volna az apró vadak.

Magyarázatképpen hozzátette:

– Azoknak meg éles és hegyes, fogaik vannak. Jobb, ha az ember idejében bátor.

Az Al nevű férfi meg az unokaöccse nem voltak beszédes hangulatban. LaCroix megmutatta nekik a hálóhelyeiket és maga is lefeküdt.

Reggel hagyta őket aludni, csónakba ült és felevezett a tavon. Arra gondolt, talán jobb volna, ha vissza sem jönne. Akár éhen is halhatnak, mire a vadőr vagy a repülőgép pilótája megtalálja őket. Dehát az unokaöccse mégiscsak a család továbbvivője, és LaCroixnak nem volt senkije a húgán kívül.

Ezért még déli tizenkettő előtt visszatért négy nagy, fehér, omlós húsú, szálka nélküli csukával. Gondosan megmosta, megtisztította és moha közé tette őket.

A házban nem volt senki. Körülnézett a szobában, a konyhában, majd a sufniban is, ahol a csapdákat tartotta meg a prémeket, amelyek nem fértek már el odabent. Ekkor vette észre, hogy a medvecsapda hiányzik, és elöntötte a harag. Gyorsan végigvizsgálta az egész házat, de unokaöccse meg Al nem feledkeztek meg semmiről. Egyetlen fegyver, egyetlen darab lőszer sem maradt.

Otthagyta a házat és a lucfenyők között felfele kaptatott az ösvényen, egy mérfölddel arrébb, amint feljutott az első domb gerincére, kinyílt előtte a táj, amely az övé volt, úgy, ahogy a városi ember is a magáénak tartja az udvarát. A tó szépen kirajzolódott a mocsaras környezetben, ahol sok kis forrás tört a felszínre, betöltve minden repedést jéghidegen buzgó vízzel. A tó mély, hideg vizét körbeölelték a dombok, de nem egészen, egy csillogó kis szalag futott ki belőle, hogy arrébb azután folyóvá szélesedjen. A folyó nekiszaladt a világnak, majd hirtelen patkó alakban visszakanyarodott, és a patkó szárai között zöld tengerként hullámzott a szedres, sűrűn benőve a talajt ott, ahol egy hajdani nagy erdőtüzet megállított a víz. Lejjebb a sok apró ér patakká állt össze, amely meredek partok között futott és arrébb egyesült a folyóval. Most, június végén csak egy szelíd vizecske, de bezzeg olvadáskor harsogva zúgott el, színültig töltve a medret. Olyankor nincs ember, aki megállhatna a mély víz tomboló sodrásában.

LaCroix jól látta mindezt onnan fentről és a szedresen túl, ott, ahol a folyó visszakanyarodott, látta azt a helyet is, ahol a csónakját tartotta. Biztonságos hely volt, ott, a zúgókon túl, azonkívül, amikor visszatért a telepről gyorsabb és kényelmesebb volt ott kikötni, és a mérföldnyi utat gyalog megtenni a szedresen keresztül, a gerincen sétálva a házig, mint felcsáklyázni a csónakot a folyón a sodrás ellenében.

Figyelt és megpillantotta az unokaöccsét és az Alnak nevezett férfit. Onnan bújtak elő, ahol a csónakot tartotta és igencsak elcsigázottaknak látszottak.

– Hát így állunk – gondolta LaCroix. – Hosszú volt az út és nehéz a súly, amelyet elcipeltek.

Eluralkodott rajta az indulat. Pedig ez túl gyakran nem esett meg vele. A vadonban nem állítasz fel szabályokat. Hagyod, hogy a többi élőlény, amellyel megosztod a környező világot, megtanítson azokra a törvényekre, amelyek szerint él, és te is azok szerint cselekszel. És a törvények különböznek egymástól. Törvénye szerint él a mókus, ez az apró, társaságkedvelő állat a cseresznye-vagy a barackmagjai meg a paradicsommagok között és az övéhez nagyon hasonló törvények szabályozzák az egerek életét. A farkas törvényei egészen mások, irgalmatlanok és könyörtelenek, de igazságosak és becsületesek. És most íme, ez az ember törvénye.

– Hát jó – gondolta LaCroix. – Akkor az ő szabályaik szerint játszunk.

Visszament a házba és nagy tüzet rakott. A kémény úgy felforrósodott, hogy a mókusok sietve előbújtak és egy magas kőre telepedve, felháborodva makogtak rá. Mire az unokaöccse és a másik férfi visszaérkeztek, már sercegett a hal, ropogósodott a krumpli és a sütőben készült a szederpuding is.

A házigazda pedig nagyon nyájas volt. Az unokaöccse és Al azonban nem osztották a jókedvét. Ugyanabban a szép, új ruhában voltak, amelyben érkeztek flanelingben és műszálas nadrágban, de az inget feketére izzadták és a nadrág rájuk tapadt a melegben.

– Nem vagytok formában – mondta LaCroix. – Ha minden reggel ekkorát sétálnátok, hamarosan megerősödnétek.

– Ha minden reggel ennyit járnék, beledöglenék – válaszolta Al keservesen.

– Ezért ne aggódjon – biztatta LaCroix. – Még beledögölhet.

Al kezében megállt a villa. Éppen egy darab szederpudingot készült bekapni.

– Mit akar mondani? – kérdezte. A pillantása kemény lett és fagyos.

– Semmit. Az égvilágon semmit – vágott közbe sietve az unokaöccse –, csak úgy mondta, igaz-e bácsikám?

– Igaz – hagyta rá LaCroix.

– Nem tetszik nekem ez a dolog - mondta Al. Benyúlt szép, új nadrágja hátsó zsebébe és kihúzott egy aprócska, gonoszul csillogó pisztolyt.

LaCroix harsogva nevetett.

– Rendben van, igazán jó leszek. Például mit szólna ahhoz, ha megmondanám hol tartom az aranyam?

– Ez már másféle beszéd – mondta Al.

– Vagy esetleg azt szeretné tudni, milyen a szederrel összekevert sztrichin íze?

A férfi célba vette LaCroix mellét.

– Ne lődd még le – intette az unokaöccse. – Akkor sohasem tudjuk meg.

– Arról már nem is beszélve – folytatta, LaCroix nyugodtan –, hogy hiába is tudná a választ akármelyik kérdésre, egy lépéssel sem volna előbbre. Ugye, hogy a tudás sem mindig hatalom?

Felállt, a tűzhelyhez lépett, és a hamuban babrált valamit. A pisztoly Al kezében mindenhova követte.

– Az ördögbe is! – sziszegte Al. – Most rögtön lelövöm, aztán szétverjük ezt a helyet és megtaláljuk az aranyat.

– Hogyne! – kiáltott az unokaöccse. – A vadőr meg itt találja majd az öreget a golyóval a testében és nem érünk semmit az arannyal, mert egy fillért sem költhetünk el belőle.

Az Alnak nevezett férfi kőkemény tekintete csak egy pillanatra fordult a fiatalember felé. LaCroix közönyösen matatott a tűznél a hosszúnyelű lapáttal. Amint Al visszafordult, hirtelen egy egész lapátnyi tüzes parazsat kapott a szeme közé és LaCroix már kívül is volt az ajtón. A kis fegyver élesen felrikoltott a háta mögött és fájdalom csapott a karjába. Nem volt az valami nagy fájdalom, LaCroix nem is becsülte sokra a csöppnyi pisztolyt. Csak arra jó, hogy az ágyban lelőjenek vele valakit.

Keresztülszaladt a ház körüli tisztáson. Arra számított, hogy a fegyver újra megszólal a háta mögött, de ez nem történt meg. A forró hamu jól végezte a dolgát. Már elérte a fiatal erdő szélét és leereszkedett a folyó melletti ösvényen, amikor meghallotta a hangjukat. Szóval otthagyták a házat. Kár is lett volna, ha felgyújtják. Ámbár a padlója kőből van, annak meg nem sokat ártana a tűz.

LaCroix nagyon sietett. Nem tudta pontosan, mit fog tenni, csak abban volt bizonyos, hogy el nem fut semmi körülmények között. Erőpróba volt ez, kihívás és most már nem csak a harag fűtötte, hanem az izgalom is. Most már alig volt valami előnye velük szemben. De legalább megmutathatja, mennyit ér. Csak egyszer állt meg az árnyékban, hogy megszemlélje a karját. Csodálkozva látta, hogy mennyire véres. Az inge egészen a kézelőig átázott, és a kézfeje is véres volt. És alig bírta felemelni a karját. Egészen elképedt. Fájt is, persze, de hát ahol seb van, ott fájdalom is van. Leszakította az inge ujját és bekötötte a sebet. Ha lesz egy szabad perce, a késével kikotorja majd a golyót. Nem jó, ha a golyó a húsban marad, ámbár volt már ennél súlyosabb sebe is.

Félmérföldnyire lehetett a háztól és időnként a hangjukat is hallotta, de azok még mindig nem jöttek rá, hogy ő merre szaladt el.

Letért az ösvényről és leült egy percre a folyóparti, magasra nőtt bozótban. A folyó itt olyan erővel kanyarodott egyet, hogy sodró erejű zúgót, csaknem örvényt alkotott. LaCroix feljebb, a zúgó fölött üldögélt, de a szél éppen arról fújt. A folyókanyartól nem látott semmit, de szimatolni kezdett. Mélyen a folyó fölé hajolt, kiengedte a levegőt a tüdejéből, üres lett és könnyű. Hagyta, hogy a folyó suttogjon neki és a szél elhozza a hangokat. Amíg mozdulatlanul fülelt, láthatatlan rovarok felhője gyűlt a feje köré. Egyesek azt állítják, hogy ezek az apró lények képesek az őrületbe kergetni az embert. LaCroix figyelemre se méltatta őket. Olyanok, akár a csend, a fájdalom vagy a halál. Ha nem tudod elkerülni, el kell tudnod viselni őket.

Most már biztosan tudta, mi az, amit hall és érez. Otthagyta a folyót és továbbra is a fiatal erdő aljnövényzetében bujkálva a vízmosás felé indult. Alig érezhető szellő lengedezett, de LaCroixnak gondja volt rá, hogy mindig szembe fújjon vele, pedig a sűrűben láthatatlan maradt. Elérte a vízmosást és megkockáztatta, hogy észrevegyék, mert egészen a széléig gurult, hogy végül is kikössön néhány hüvelyknyire a víztől. Nem esett bele, mert minden mozdulatát pontosan kiszámította. A part itt magas volt, magasabb, mint egy ember. Nyugodtan felállt és elindult a csörgedező vízben.

A fenyőerdő szélénél elhagyta a vízmosást.

Ott volt a felégett fennsíknál, amelyet valóságos kis dzsungelként nőttek be a szederbokrok. Összehúzta magát és csendesen elindult a vadcsapáson. Időnként megállt, fülelt, elmajszolt egy-egy szem puha, húsos, sötétvörös szedret.

Korán érnek az idén – gondolta.

Nem talált friss szarvasnyomot csak egy-egy barna bundás nyúl billegtette feléje a füleit.

Már nem hallotta a hangjukat. Minden bizonnyal a tó körül keresik, gondolván, hogy a legrövidebb úton próbál menekülni.

Menekülni. Hm. Attól függ, hogy ki a vadász. Mert ez még nem dőlt el.

Jól bent járt a szedresben, amikor újra megmozdult a szél. LaCroix orrcimpája megremegett. Egy perccel később meglátta a medvebocsot.

Akkora volt, mint egy kövér kis kutya, de inkább gyerekre emlékeztetett, mint kutyára, ahogy ott ült a popsiján a szederbokor tövében, mancsában egy ággal és módszeresen eszegette a gyümölcsöt. Akár egy ember, aki egy ritkásan nőtt kukoricacsőről harapdálja a szemeket.

– Afff!! – mordult fel meglepetten a bocs, amint az embert megpillantotta. Nagy, kerek füleit mulatságosan hegyezte, ahogy figyelt.

LaCroix összehúzta magát, és meg sem moccant. Vajon milyen messze vitte a szél a bocs hangját? De nem történt semmi és a bocs kisvártatva visszafordult a bokorhoz. LaCroix is leszedett néhány szem szedret. A bocs ismét ránézett, vékony kis nyelvével körbenyalta az orrocskáját, de hangot nem hallatott, és hamarosan LaCroix együtt eszegette a szedret a mackóval.

Egyszer csak LaCroix elindult a víz felé, de nem a szakadék felöl közelítette meg, hanem keresztülvágott a folyó alkotta patkón, arra, ahol a csónakja volt kikötve.

A medvebocs felmeredő fülekkel figyelte. LaCroix letett egy marék szedret az ösvényre és arrébb ment. A bocs szimatolva követte. Nem tetszett neki a gyümölcsök szaga, de az ízük annál inkább. Óvatosan lépegetett LaCroix után, hegyes fülekkel, lógó nyelvvel, hátsó felét magasra emelve, puhán lépkedett, úgy, ahogy a medvék szokták. LaCroix megállt és szedett még egy maréknyi gyümölcsöt. A mackó reménykedve várt. LaCroix otthagyta neki a szedret, és tovább ment a folyó irányába. A bocs ment szépen utána. LaCroix elégedetten kuncogott.

– Vedd úgy, hogy egy kis fájdalomdíjat adok neked – suttogta. – Azért, ami esetleg ezután esik majd meg kettőnk között.

Az ember soha nem hallott hangjára a bocs megállt, két lábra emelkedett és felmordult. De ez csak egy pillanatig tartott, azután indult ismét a szederhalmocska után. Ha egyszer megszokta az ember szagát, a hangja már nem ijesztette meg. LaCroix azonban fintorgott. A medve, még ha kicsi is, korántsem rózsaillatú.

LaCroix és a bocsocska már egészen összebarátkoztak, amikor végre megpillantotta őket, az unokaöccsét és az Al nevű fickót. Még mindig őt keresték. Ott álltak fenn a dombon, ahol reggel ő állt, csakhogy ők tisztán megmutatták magukat a kék ég hátterében. Embervadászok! LaCroix utálkozva felhorkantott és csaknem elijesztette a bocsot. Hiszen csak volna itt a puskája! De nem volt. Nem volt egyebe, csak egy sajgó karja, meg annak a sok-sok kalandnak a tapasztalata, melyek során a halál hajszál híján elragadta.

Hirtelen felállt. A két ember a dombtetőn erősen nézegetett feléje, ő meg szándékosan nagy mozdulatokat tett, úgy, hogy a véres inge valósággal lángolt a délutáni napban a növények zöld és barna színáradatában. Egyikük felkiáltott, és amikor megbizonyosodott efelől, hogy ez a kiáltás valóban azt jelenti, hogy észrevették, LaCroix ismét lebukott a mellig érő bokrok alá. Még mindig látta őket, amint ragyogó műszálas nadrágjukban lefelé szaladtak a meredek ösvényen, egyikük egyenesen felé tartott a folyókanyaron keresztül, a másik pedig az erdő felé futott, hogy elvágja az útját, ha arra felé próbálna menekülni.

– Embervadászok – gondolta ismét utálkozva.

De most nem volt idő arra, hogy a jellemükön rágódjon. Az egyik férfi már leért a dombról és a vízmosás felé szaladt. Hamarosan LaCroix és a tó között volt már, középen meg ott volt a szakadék. A férfi megállt és a kezéből egy kis füstgomolyag szállt fel. Nem füst volt az persze, hanem a pisztolyt sütötte el. Egy pillanattal később már a dörrenést is hallotta.

– Tehát akkor ez Al – gondolta.

És jó alaposan belül volt azon a területen, amely LaCroix és a folyó kanyarban lévő tavacska között feküdt.

Jobb kezével átfogta a bal karját, amelyet most nagyon merevnek érzett és amelyen a kötözőpólyának használt ingujját megkeményítette a száradó vér. A mackó két lábra állva, felfelé meredő fülekkel figyelte őt, a szája tele volt szederrel.

– Medve – mondta LaCroix ünnepélyesen –, ha majd-felnőtt korodban eszedbe jut, hogy mit tettem veled, emlékezz rá, hogy nem jókedvemből tettem, és meg is fizettem előtte becsülettel.

A kis bocs mereven nézte, érezte, hogy az ember megváltozott irányában. LaCroix előrelendült és fellökte a mackót, az meg élesen felvisított ijedtében és fájdalmában. LaCroix jót rúgott a kövér fenekébe és a bocs hosszan, panaszosan jajgatott. Azután bukdácsolva elszaladt a bokrok között.

LaCroix meg se moccant a bokrok tövében. Hallotta a menekülő kismedve távolodó vinnyogását, messziről ugyan, de jól hallotta a két szaladó ember kiabálását, és egyszer csak meghallotta azt a vizet felverő, követ görgető, bokrot tördelő dühös ordítást is.

Most már nyugodtan felállhatott. Látta a vízmosás felé guruló-ugráló bocsot, az Alnak nevezett férfit a mackó előtt és a férfi mögött a dühödt ordítás forrását, a célt, amely felé a bocs szaladt, az anyamedve.

A nagy medve keresztülcsörtetett a folyón és egy percre megállt, a négy lába most egészen közel volt egymáshoz, valamiféle esetlen, halálos szépségű póza ez a medvének, aztán ingatni kezdte a fejét, ide-oda, mígcsak fülei és orra jól bemérték az előtte levő területet és megtalálták dühének célpontját. Nincs többé bölcsesség, óvatosság, félelem, csak a rettenetes düh, amelynek tárgya az az ember ott, közte és a bocs között, akit bántottak.

LaCroix feszülten figyelt.

– Öreg, nagy medve – gondolta. – Legalább négyszáz font.

Szakmai érdeklődés volt ez. Nagyon ritkán látni embert megtámadó medvét. De akit egyszer megtámad a medve, annak többé ilyen élménye nem lesz, az biztos.

A medve úgy rohant, akár egy mozdony. Gyönyörű volt.

LaCroix eszébe jutott az első mozdony, amelyet életében látott. Fiatal volt még, amikor a környéken megjelentek a kitermelt fát elszállító vonatok. Az a bizonyos mozdony az elején kissé erőtlenül szuszogott, pöfögött, de amikor aztán beindult, semmi sem állhatott volna ellen a rettenetes erejének. Váratlanul lendült mozgásba, simán és gyönyörűen futott, mind gyorsabban és gyorsabban, lefelé a Fehér Lóról elnevezett hegy hosszú gerincén. Amikor azonban a mozdony a vagonokkal leért a hegy lábához, nem kanyarodott be a síneken, hanem megállás nélkül robogott tovább, egyenesen a fák között mintha kaszálta volna magának az utat, elsodorva egy-egy túl közel hajló fenyőgallyat, míg az egész színjáték véget nem ért egy óriási robbanásban és egy hatalmas gőzfelhőben, és a vonatból nem maradt semmi.

Ez volt a legszebb dolog, amit LaCroix valaha is látott, mert a vadonban a halál a szépség egyik formájának számít és ritkán lehet olyan nagyszerű pusztulást látni, mint amilyen a vonaté volt.

Hanem utána mindjárt ez a dühödt anyamedve következik. Éppen úgy szelte keresztül a bokrost, egyenesen, akár a mozdony, ösvényt kaszálva magának a sűrű bozótban. Al egészen a vízmosás szélére szorult, rá is lőtt a medvére, de mit ér az, a medve csak közeledett feléje feltartóztathatatlanul, akkor Al megpróbálta átugrani a szakadékot, de a medve röptében, a levegőben kapta el és együtt zuhantak a mélybe.

LaCroix lassan kiengedte a levegőt. Az egész dologhoz nem kellett több idő, mint ameddig kibírta levegő nélkül. Akkor meghallotta az unokaöccse hangját. Valahol feljebb vágott át a szakadékon és most vadul és vaktában rohant, összetépték a szederindák, az arca halotthalovány volt, szája vonaglott az irtózattól.

Siess – gondolta LaCroix – az anyamedve téged is elér.

A szaladó ember most még hangosabban kiabált.

– Ott van már mögötted – motyogta LaCroix.

Az unokaöccse elesett, feljajdult, újra felállt, véresre karmolták a szeder tüskéi, de nem ez volt a baja.

LaCroix elballagott a közelben kikötött csónakhoz. Nagyon óvatosan mozgott. Jól választotta meg a helyet az a kettő, amikor felállították neki a csapdát. Sem megfordítani, sem arrébb csúsztatni, sőt, jóformán megközelíteni sem lehetett a csónakot anélkül, hogy az elrejtett csapda meg ne fogta volna az embert.

Elrejtett csapda – gondolta LaCroix. – Embervadászok, valóban.

Hosszú szárú fűvel fedték be a csapdát, feltornyozták a füvet a fogazott vasra és a tányérra is. Csakhogy a fű egy egész hosszú napig aszalódott a forróságban, teljesen összeszáradt és mostanra a csapda formája figyelmeztetően kirajzolódott a földön.

LaCroix arcára kiült az undor és újra feltámadt benne a harag. Belegázolt a folyóba és a víz felől közelített a part felé, ép karjával fordított egyet a csónakon s a sáros folyópartról behúzta a sekély vízbe, nem volt könnyű egyensúlyba tartania, amíg belemászott. Eloldotta az evezőket és csáklyának használva őket, igyekezett kijutni a mély vízre.

– Bácsikám, várj meg! – kiáltotta kétségbeesetten az unokaöccse, aki végre áttörte magát a szedresen. – Várj meg!

LaCroix megállította a csónakot és várt. A fiatal férfi letépte magáról az utolsó tüskés ágat is, és a félelemtől meg a kimerültségtől félholtan a folyó felé bukdácsolt.

– Várj! – zihált.

– Várok, de csak egy keveset – mondta LaCroix, és nagyon gondosan megnézte, hová irányítja a kenut.

Az unokaöccse arcán óriási megkönnyebbülés tükröződött. Sietett lecsúszni a partra, a keze már ki is nyúlt a csónak után. A lába azonban beleakadt valami gyökérbe. Megcsúszott a síkos iszapban és odakapott, hogy félretolja azt a száraz fűcsomót. A csapda úgy kapta el mind a két karját a könyök alatt, akár egy fűben lapuló, alattomos élőlény. A férfi asszony módra felvisított.

– Enyje – monda LaCroix –, végre mégis csak szerető és igaz öcsikémnek bizonyulsz, hiszen megtaláltad az elveszített medvecsapdámat.

Az unokaöccse nem szólt semmit.

– Sajnos nem találtad meg a kulcsot, amely kinyitná. Merthogy az már régebben elveszett.

Az unokaöccse furcsán összegörnyedt. Egészen úgy festett, mintha szorosan markolná a csapdát. Csakhogy a karjai erőtlenül lógtak.

– Két ember egy erős bottal kulcs nélkül is ki tudná nyitni – tűnődött LaCroix. – Persze, nem úgy, hogy az egyiknek fogja a kezét a vas, a másiknak meg csak egy használható karja maradt.

Az unokaöccse még most sem szólt semmit.

– Jó is, ha csendben maradsz. Így talán a medvének is eszébe jut, hogy igazából fél az embertől. És akkor nem jön ide. Vagy nem jön túl közel.

– Én nem akartalak bántani – jajgatott az unokaöccse. – Csak hát a pénz… Egész életemben azt hallgattam, hogyan ülsz itt a rakás aranyon.

– Úgy is van – felelte LaCroix. – És, hogy lásd, micsoda egy nagybácsi vagyok, most itt hagylak téged az arannyal együtt.

– Csodálatos – mondta az unokaöccse keserűen.

– Igazat mondok – folytatta LaCroix. – Ott van az arany a csapda nehezékében. Hiszen mondtam, hogy húsz fontot nyom. Húsz fontnyi tiszta arany. A tied az egész, amíg visszajövök. Az arany is, meg a csapda is.

– Csak nem hagysz itt? – A fiatalember arca eltorzult a rettenetes rémülettől.

– Mi egyebet tehetnék? Gyengéd lelkű ember vagyok én, fiam. Kiszabadítani nem tudlak, azt meg nem bírom végignézni, amint szép lassan meghalsz itt a folyóparton.

– Ne hagyj itt – zokogott a fiatalember.

– Meg aztán ott van a szabályzat – folytatta

LaCroix zavartalanul. – A szabályzat előírja, hogy jelentést kell tennem minden balesetről, amely vadászat közben esett. Például ha valaki apró pisztollyal akar medvét lőni. A vadőr nagyon szigorú ebben a tekintetben.

– Kérlek – sírta az unokaöccse. – Nem kell az aranyad, csak…

– Hát ez igazán szép tőled, fiam. Bár úgy látom, hogy pillanatnyilag elég szorosan kötődsz hozzá.

Várt egy kicsit.

– Holnapután itt vagyok – folytatta. – Lehet, hogy már holnap. Egy karral nemigen tudom gyorsan elérni a települést. Közben te kitalálhatsz egy újabb történetet egy emberről, akit megfogott a medvecsapda.

Felemelte az evezőt.

– Ne! – sikította a fiatalember. – Ne! Ne!

– De igen – válaszolta LaCroix. – De igen.

Belemerítette a vízbe az evezőt és a kenu nekilendült._ A háta mögött nagy csend lett.

Levél a szerkesztőséghez

MORRIS HERSHMAN

Tisztelt Hitchcock úr!

Azért írok, mert sokszor hallottam Önről és a tanácsát szeretném kérni. A barátaim szerint egyébként is írónak születtem. Nagyon szép leveleket szoktam írni.

Most azért írok, mert talán ön meg tudja mondani, van-e okom arra, hogy ilyen nagyon féljek. Amit elmesélek, az valóban megtörtént. Ha fel akarja használni, esetleg társulhatunk. Én adom a történetet, Önnek csak meg kell írnia.

A dolog velem esett meg a Brighton strandon. Tudja, ott Brooklynban, Coney Islandon. Valahányszor csak kimegyek oda, egy nagy papírzacskóban viszem a pokrócomat, leterítem, kilépek a nadrágomból, levetem az ingemet – ilyenkor alsónadrág helyet fürdőruhát hordok – és megpróbálok egy kicsit lebarnulni. Rendszerint a fából ácsolt jelzőoszlop mellett állok meg, amelyről már jócskán lekopott a festék, egyébként az van ráírva, hogy 2. Öböl. Sok, velem egykorú ember jár ide, olyan húszas, harmincasok. Csak fekszem a napon és elnézegetem a tengerparti sétányt. Mindenhova ki van írva, hogy ott csak felöltözve szabad járkálni, de ezzel senki sem törődik.

Az a dolog, amit el szeretnék mesélni, ma délután történt. Tudja, mi volt ma. 93°F árnyékban, az emberek úgy hulltak, mint a legyek. A strandon a homok áttüzesedett és úgy szúrt, mintha csupa tűhegyen sétált volna az ember. Vártam egy fél órát, de mivel egyetlen ismerős sem mutatkozott, felkeltem és beballagtam a vízbe. Az a szokásom, hogy bokáig megyek a vízbe, azután meg belebújok, hogy mindenhol jó vizes legyek.

Elúsztam az első bójáig. Ez is csak olyan, mint az összes többi, felül pirosra festett, az oldalain meg mintha fogantyúk lennének. Váratlanul megláttam egy férfit, aki kis híján nekem jött. Körülbelül húsz lábnyi távolságra valaki azt kiáltotta, hogy Sam, azután meg valamiféle bugyborékolás hallatszott.

A pasas eltűnt (mármint akit először láttam, nevezzük egyes számúnak, nehogy összekeverje őket) aztán megjelent a feje a víz fölött, az egyik karjával a másik férfi nyakát fogva, mintha csak be akarná nyomni a vízbe.

– Ezt az embert valami érte! – kiáltotta.

Én is jó nagyot tudok ordítani, ha kell.

– Helyet nekik, helyet!

A parton aztán megpróbálkoztak a mesterséges légzéssel. Odamentem, figyeltem az izmos, fehér inges életmentőt, lábai között az áldozat két lába, hol felemelkedett, hol meg lehajolt, fel-le akár egy óramű. Nem felejtem el amíg élek. Talán Ön is tudja, mennyi ideig tarthat az ilyesmi. Mindenesetre az a fickó, aki az áldozatot kihozta a vízből, ott állt egy kicsit arrébb. Ragyogó, piros gumi úszósapkát viselt és fehér csíkos fürdőnadrágot. Olyan paszulykaró termetű pasas volt, aki a soványsága ellenére valószínűleg szüntelenül eszik. Nagy, barna szemei elnéztek fölöttem.

– Szegény ördög, akárki volt is – mondta a paszulykaró a körülötte állóknak. Elhallgatott, majd kinyújtotta az ujját: – Nézzék!

Néztem, de nem láttam mást, mint a strand megszokott képét, a kölyköket, akik fagylaltot árultak és bádog aljú papírpoharakban narancslevet kínáltak, hideg kakaót, vagy celofán zacskóban sült krumplit. Jól fel lehet ismerni őket, mert fehér parafa sisakot hordanak, akárcsak az afrikai vadászatok hősei a filmekben.

Tőlem balra egy pasas egyik lánytól a másikig kódorgott, megpróbált szóba elegyedni velük, hátha leesik valami, ahogy manapság mondani szokás. A 2. Öbölben könnyű találkozni az ismerősökkel, mert rendszerint ugyanazokat a strandokat látogatják: White Roe-t, Banner Lodge-t, Tamiment-et, Lehmant, és így tovább.

Egy pokrócon összegyűlt néhány ember egy gitáros körül, aki a Kék repülést játszotta. Hirtelen abbahagyta és magyarázni kezdett valamit az egyik énekesnek a városban működő magányosok klubjáról.

– Ma este elmegyek táncolni a „Változtasd meg az életed” klubba – mondta.

Csak akkor vettem észre azt, amit a Paszulykaró mutogatott. Két férfi igyekezett utat törni magának a leterített pokrócok között. Valamit cipeltek ami úgy nézett ki, mint egy összehajtogatott szövet bála, de kiderült, hogy nem volt más, mint egy hordágy. A férfit letakarták egy fehér vászonnal.

Hogy lehet így lélegzeni?

– Azt hiszem, beviszik az elsősegélynyújtó helyre – mondtam, a mellettem álló kis szőkének, mert eszembe jutott a faházikó valahol a hatos vagy hetes számú öbölben. Cölöpökön állt és csigalépcső vezetett fel az orvosi rendelőbe.

A szőke csendesen ingatta a fejét.

– Nem. Eljön érte a mentőkocsi és elviszi a halottasházba. Láttam ma délelőtt nagyon jól úszott.

Paszulykaró bólogatott.

– Bizonyára görcsöt kapott, vagy ki tudja? Kint úsztunk a négyes bójánál és nem volt senki a láthatáron, kivéve…

Hirtelen felém fordult olyan arckifejezéssel, mintha csak most venné észre, hogy én is ott vagyok.

Bemutatkoztam. Valami olyasmit motyogott, hogy részéről a szerencse, de a nevét nem mondta meg. A pillantása kemény volt és átható.

– Mennyit látott a dologból? – kérdezte halkan.

– Láttam, hogy egészen rajta volt a férfin és próbálta megragadni. Igazán hősiesen viselkedett. Nincs miért szégyenkeznie, nekem elhiheti!

Elhatároztam, hogy aznap nem fürdők. Később, amikor megjelentek a barátaim, nekik is elmeséltem, ami történt és a délutánt napozással töltöttem.

Egyszer csak úgy éreztem, hogy valaki néz. Kinyitottam a szemem és megláttam a Paszulykarót pár lépésre tőlem. Az egyik lánnyal beszélgetett, megkérdezte, mi a címe annak a könyvnek, amelyet olvasott, de közben mindegyre felém pislogott. Visszafeküdtem, lehunytam a szemem és megfeledkeztem az egészről.

Mikor később hazafele döcögtem a helyiérdekűn, elkezdtem gondolkodni. Emlékszem, hogy egyszer csak megpillantottam a földalatti ablakában a képmásomat. Mintha csak egy koponyát láttam volna.

Amint hazaértem a Sydner Avenuen levő lakásomra, leültem, hogy megírjam Önnek ezt a levelet. Eredetileg úgy terveztem, hogy lezuhanyozok és elmegyek az Izrael állam újraéledéséért rendezett nagygyűlésre a Huszonharmadik utca és a Madison sarkára, de nem hiszem, hogy elmennék. Sőt, attól tartok, hogy egyáltalán nem járok többé gyűlésekre az életben.

A helyzet a következő:

A szőke lány ott a strandon azt mondta, hogy a férfi, aki megfulladt, remekül úszott. Márpedig mindenki, aki tud úszni, azt is tudja, hogy ha bajba jut a vízben és nem bír tovább úszni, elég, ha egyszerűen kifekszik a hullámokra és addig lebeg rajtuk, amíg történik valami. Hallottam, hogy az áldozat azt kiáltotta, hogy: Sam! és azután elmerült. Sam valóban ott is volt mellette, csakhogy a Paszulykaró azt állította, hogy sose látta életében a halott férfit.

Eszembe jutott valami, ami magyarázatul szolgálhatna a Paszulykaró viselkedésére, arra, hogy miért bámult engem olyan kitartóan. Most már, hogy olyan sokat gondolkodtam rajta, másként értelmezem a látottakat.

Ahogy a Paszulykarónak is mondtam: „Láttam, hogy egészen rajta volt a férfin.” Most már úgy gondolom, hogy a Paszulykaró nem megmenteni akarta az illetőt, hanem éppen fordítva, a víz alá nyomta. És addig tartotta ott, amíg minden mindegy lett neki. De az is lehet, hogy tévedek. Lehet, hogy Paszulykaró mégiscsak rendes fickó. Lehet.

Mégis, azt hiszem, én vagyok az egyetlen, aki látta azt, ami történt, és ezt ő is tudja.

Mint már mondtam, lehet, hogy tévedek. Lehet, hogy a Paszulykarót annyira megviselte a dolog, hogy utána csak szédelgett. Én ugyan nyugodtnak láttam, de van, aki mélyen elrejti az érzelmeit. Főleg akkor, ha meg akar ölni valakit.

Hát ezen el lehet gondolkodni majd reggel. És itt csaknem reggel van már, ha kinézek az ablakon, látom, hogy a hajnal fénye bevilágítja a háztetőket az utca túlsó oldalán.

Mégiscsak azt hiszem, hogy tévedek, megártott nekem a hőség, vagy nevezzük aminek akarjuk.

De a Paszulykaró olyan könnyen rám találhat! Hiszen tudja a nevemet és a telefonkönyvben megnézheti a címemet! Akár ebben a percben is bejöhet és szétlőheti a fejemet! De ha megteszi is, az igazság mégiscsak kiderül majd. Ha meghallom, hogy jön valaki, abbahagyom az írást és elrejtem a levelet olyan gyorsan, ahogy csak tudom. Később a rendőrök bizonyosan megtalálják. Biztos vagyok benne, hogy ma délután a Paszulykaró adatait is felvették és elég sokan jól megnézték őt maguknak.

Hát ennyi az egész, és amint azt már a levél elején jeleztem, szeretném, ha megmondaná, van-e okom arra, hogy ennyire féljek? Vagy a rendőrséghez kellene fordulnom?

Látja, milyen könnyű megijeszteni valakit? Megesküdnék rá, hogy ebben a pillanatban úgy érzem, a huzat megcsapja a nyakamat, mintha valaki halkan ajtót nyitott volna a hátam mögött, és…

A felesleges titkos ügynök

EDWARD D. HOCH

A lány karcsú volt, sötét hajú és nagyon csinos.

– Nagy szamárnak érzem magam – mondta és bizonytalanul pislogott az íróasztal túlsó felém ülő Randra.

– Ugyan, ugyan. Jól tette, hogy jelentette a dolgot – nyugtatta Rand. – Sőt. Arra kérem, mondjon el nekem mindent, úgy ahogy történt, elejétől a végig.

– Hát éppen ez a baj. Hogy – csak annyi az egész történet, hogy láttam, amint egy ember viaszlenyomatot készített a zárról, tudja, pontosan úgy, ahogy a filmeken szokták, és…

Rand halványan elmosolyodott.

– Még a nevét sem mondta meg, még azt sem, hogy hol dolgozik.

– Tessék? Azt hittem, a főnököm már felhívta önt.

– De én öntől akarom hallani. És a többi dolgot is. A legelejétől kezdve, ha nincs ellenére.

A lány előre csúszott a széken és keresztbe tette a lábait.

– Audrey Fowlernek hívnak és gépírónő vagyok a Külügyminisztériumban. Már három éve itt dolgozom és nagyon szeretek itt. A lányok barátságosak és rengeteg a jóképű férfi és…

Rand megköszörülte a torkát.

– A tegnapi napról meséljen.

– Ja, persze. Szóval, vasárnaponként nem szoktam dolgozni, természetesen, de most, hogy nyüzsögnek itt a tévések…

– Filmet készítenek a diplomatákról és engedélyt kaptak arra, hogy néhány felvételt a Külügyminisztérium épületében forgassanak. Gondolom utána meg a stúdióban veszik fel az irodai jeleneteket. Szóval emiatt néhányunknak be kellett jönnünk segíteni.

– Ön amerikai, miss Fowler?

– Nem, de miért kérdi?

– Mert egy kicsit olyanformán beszél.

– Itt születtem Londonban. De imádom az amerikai filmeket, talán azért.

– Csak folytassa. Elnézést, hogy félbeszakítottam.

– Szóval, éppen kiléptem az irodából a második emeleten, amikor megláttam azt az embert. Ott állt annál az ajtónál, amely az épület lezárt szárnyához vezet, ahol a Hírközpont van. Éppen kihúzott valamit a zárból, és óvatosan belecsúsztatta egy műanyag zacskóba. Tisztára, mint a filmekben, esküszöm!

Rand bólintott.

– Valószínűleg egy viaszos végű nyerskulcsról van szó. Tudja, hogy mit őriznek a Hírközpontban?

– Hát, a különböző országokban működő követségek személyzetének az adatait, a telex gépeket…

– És még?

– A diplomáciai kódot és … hát persze! A kódokat tartalmazó könyv!

Fogadok, hogy azért kellett idejönnöm!

Megfordult és a válla fölött egy pillantást vetett a szoba tejüveg ajtaján díszelgő feliratra: Titkosírások Osztálya.

Rand hátradőlt a széken és rágyújtott egy amerikai cigarettára. Kevés számú gyengéi közül ez az élvezet volt az egyik.

– És mit csinál az a férfi, amikor észrevette önt?

– Csak köszönt, hogy: Jó napot! és lement a lépcsőn, mintha mi sem történt volna.

Felismerte?

– Naná, hogy felismertem! Hát éppen erről van szó!

– És ki volt?

– Barton O'Neill, a tévé sztár. Mit gondol, mire kellhet egy filmszínésznek a diplomáciai kód?

– Ez az, amit ki fogunk deríteni, miss Fowler – mondta Rand.

Rand ritkán vetődött el a Brit Titkosszolgálat többi osztályára, mert a munkája során inkább az írott szövegekkel törődött, semmint az emberekkel. A Hastingshez hasonló munkatársak azonban mindig örömmel fogadták.

– Hogy van, Rand?

– Jól, mint mindig – válaszolta Rand, miközben kezet fogott a kopaszodó férfival.

– Nos miről van szó? Mert általában olyankor jön, ha valami baj van.

– Hát most nincs. Mindössze néhány információra volna szükségem egy Barton O'Neill nevű filmszínésszel kapcsolatban.

– Hivatalos vagy nem hivatalos értesüléseket óhajt?

– Kezdjük talán a hivatalosokkal.

Hastings tettetett közönnyel húzogatta a vállát.

– Főleg apróbb szerepeket kapó jellemszínész a tévénél. Negyvenöt éves, kétszer elvált.

Rand elvett egy cigarettát.

– Akkor most lássuk a nem hivatalosokat.

– Jó ideje gyanítjuk, hogy ő az egyik legagyafúrtabb kém, azok közül, akik jelenleg Londonban tevékenykednek. Úgy gondoljuk, hogy mindig annak dolgozik, aki a legtöbbet fizet, most éppen Moszkvának vagy Kairónak.

– Miért nem tartóztatták le?

– Túl okos. Egy alkalommal ugyan elegendő bizonyíték volt ahhoz, hogy elkapjuk, de politikai meggondolásból futni hagytuk. Tulajdonképpen soha nem tudtuk rajtakapni azon, hogy vétett volna az államtitkokat védő törvénycikk ellen.

– Angol állampolgár?

A kopaszodó bólintott.

– Hallott valaha a Szent György légióról, amelyet később Brit Szabad Testületnek is neveztek? A németek kísérleteztek azzal a háború alatt, hogy angol hadifoglyokat soroztak be és küldtek ki az orosz frontra. Ennek főleg propaganda jellege volt, és alig egy pár tucat embert tudtak rávenni. Jónéhányukat a háború után bíróság elé állítottak hazaárulásért, de O'Neill ellen sosem gyűlt össze elég bizonyíték. A szemünket azért rajta tartjuk.

– Érdekes.

– Most ön következik, Rand. Miért érdekli a fickó?

– Az egyik gépírónő a Külügyminisztériumból azt állítja, hogy látta, amint a tegnap viaszlenyomatot készített egy zárról.

Hastings meg sem lepődött.

– Mivel önt, és a Titkosírások Osztályát érdekli a dolog, gondolom, a diplomáciai kódot féltik.

– Hát persze. Mindig is úgy gondoltam, hogy az e körüli biztonsági intézkedések teljesen kielégítőek. Huszonnégy órás őrség van, mindenkit ellenőriztek, az épületszárnyat, amelyben őrizzük, lezárták. A Hírközpont ajtaja előtt ismét őr áll, odabenn éjjel-nappal folyik a munka. A teljes személyzetet alaposan és állandó jelleggel figyeljük.

– És a kódokat tartalmazó könyvek?

– Mivel állandó használatban vannak, lehetetlen elzárva tartani őket. Hat íróasztalra jut egy darab könyv és az emberek a lehető legváltozatosabb időpontokban dolgoznak. A követségekről folyamatosan érkeznek az üzenetek. A Hírközpontban megfejtik őket és pneumatikus csöveken küldik fel.

Hastings a fejét vakarta.

– Hogy tudott O'Neill keresztüljutni az őrökön?

– Az egyik tévétársaság engedélyt kapott a filmezésre és úgy látszik ő is tagja a stábnak. A nagy jövés-menésben nem volt túl nehéz meglépnie néhány percre.

– Dehát miért nem ellenőriztetik ezeket az embereket, mielőtt engedélyt adnak a filmezésre – kérdezte Hastings panaszos hangon.

– Van fogalma arról, hány ember kell egy forgatáshoz? Legalább egy hónapba telne, amíg mindenkit leellenőriznek és ha ez megvan, akkor ki maradjon ki? A biztonsági intézkedések mindenkit kizárnak, a kémgyanúsaktól a homoszexuálisokig és az idegbetegekig. Mellesleg úgy tudom, a Külügyminisztérium szerint a kódokat tartalmazó könyvekhez nem nyúlt illetéktelen.

– Aki viaszlenyomatot készít, az vissza akar jönni.

Rand bólintott.

– Erre is gondoltunk. A tévétársaság szerda este forgat, a hivatali órák után. Majdnem biztos, hogy Barton O'Neill akkor próbálja majd megszerezni a rejtjelkulcsot, már ha egyáltalán megpróbálja.

– Lehet, hogy nem is próbálkozik, miután a lány felismerte.

– Jelentéktelen szerepekben játszik. Valószínűleg eszébe sem jut, hogy egy filmrajongó felismerheti.

– Még ha, tegyük fel ki is nyitja azt az ajtót és bejut az épületszárnyba, hogyan jut keresztül a belső őrségen, hogy jut be a Hírközpontba, ahol éjjel-nappal dolgoznak, és végül hogy jön ki onnan a rejtjelkulcsokat tartalmazó könyvvel a hóna alatt?

Rand az ajkába harapott. Egy Taz nevű emberre gondolt, aki ott Moszkvában sokért nem adná, ha el tudná olvasni azokat a rejtjelezett üzeneteket, amelyeket a brit követségek küldözgetnek keresztül-kasul a világban.

– Ezt majd megtudjuk szerdai este – felelte. – És magam is ott leszek, hogy egy kis meglepetéssel szolgáljak O'Neill-nek.

Szerda este Rand jól érezte magát. A februári levegő hideg volt, de tiszta és a minden évben visszatérő fejfájás, amely hetek óta kínozta, ma először enyhült. A hivatalban jól ment a munka, az a kis bosszúság pedig, amelyet egy Barton O'Neill nevű színész okozott, könnyen elháríthatónak tűnt.

Beküldte az egyik legjobb emberét, egy Parkinson nevű fiatalembert a Külügyminisztérium épületébe, ő maga kint maradt, hogy szemmel tartsa O'Neill érkezését, aki bizonyára a többi színésszel és filmessel együtt jön majd. Abban a pillanatban, amikor használni akarja az álkulcsát, ő ott lesz és letartóztatja. Roppant egyszerű ügy, hála annak a lánynak.

Rand behúzódott egy kis könyvstandnak az árnyékába, szemben a Külügyminisztériummal és várt. Alig egy-két ember sietett el mellette, késői vacsorára vagy színházba igyekezhetett, különben az utca üres volt. Az épületben is a legtöbb iroda régen bezárt.

Szinte azonnal felismerte O'Neillt. Egyedül volt és egy olyasféle aktatáska volt nála, amilyent a diplomaták meg az amerikai reklámügynökök kedvelnek. Magas volt, enyhén őszülő és jóképű, nagyon hasonlított azokra a fényképekre, amelyeket Rand sokat tanulmányozott az elmúlt napokban. Pontosan úgy nézett ki, mint egy kormányhivatalnok. Vagy egy színész.

Rand úgy húsz lépésnyi távolságból követte. Csak akkor vette észre azt a másik embert, amikor az már ott állt O'Neill előtt, mintha egy sötétből előlépő szellem öltött volna testet váratlanul. Rövid, fekete bőrkabátot viselt, a sapkáját mélyen a szemébe húzta. Rand nem volt biztos abban, hogy szólt-e egy-két szót O'Neillhez. Azután, teljesen váratlanul, a bőrkabátja zsebén keresztül kétszer rálőtt a színészre.

Barton O'Neill a melléhez kapott és hátraesett. A férfi újra lőtt, de ekkor már Rand ráugrott és hanyatt rántotta a kövezetre. Valahol egy nő sikoltozott és az utca hirtelen megelevenedett. Kitört a pánik. Rand az öklével állon vágta a fickót és kicsavarta a fegyvert az elgyengült kézből.

Parkinson és egy egyenruhás rendőr futva közeledett és igyekeztek áttörni a sűrűsödő tömegen.

– Mi történt? – kiáltotta Parkinson.

Rand levegő után kapkodva meredt a színész összegörnyedt holttestére.

– Ez az ember lelőtte O'Neillt.

A rendőr egy pillanatra letérdelt, óvatosan kikerülve a növekvő vértócsát, aztán megrázta a fejét. Barton O'Neill maghalt. A játéknak vége volt, Rand mégis úgy érezte, hogy egy jól megtervezett színjátékot látott, amelyből azonban egyelőre egy szót sem ért.

Csütörtökön egész nap azt igyekezett elhitetni magával, hogy ez egy jelentéktelen ügy. Az O'Neill gyilkosa lehet közönséges bandita, vagy akár egy felszarvazott férj is. Az ég világon semmi oka nem volt azt feltételezni, hogy a gyilkosságnak bármi köze is lenne ahhoz, hogy a színész el akarta lopni a rejtjelkulcsot.

Az egész délelőtt ráment arra, hogy alaposan megvizsgálta O'Neill diplomatatáskájának rendkívül érdekes tartalmát. Ott volt a gondosan elkészített álkulcs, amely a Külügyminisztérium második emeletén nyitotta volna a mindig zárt ajtót. Volt benne még egy fekete férfi paróka, egy pár bozontos álszemöldök, két tubus arcfesték és egy kis fém tükör. Ezenkívül találtak még három nagy, amatőr fényképet egy férfiről, akiről az azonosítás során kiderült, hogy James Corbinnak hívják és a Külügyminisztériumban dolgozik a Hírközpontban. Végül volt benne egy körülbelül szótár nagyságú könyv szép, fekete szövetbe kötve, amely 882 oldalon keresztül recepteket és főzési tanácsokat nyújt a rászorulóknak.

– Ez tényleg egy szakácskönyv? – hitetlenkedett Parkinson.

– Méghozzá egy speciális kötésű szakácskönyv. A kötése csaknem azonos a rejtjelkulcsokat tartalmazó könyv kötésével és a nagyságuk is megegyező. Azt hiszem, most már összeáll a kép. O'Neill úgy tervezte, hogy filmezés közben, egy kávészünet alatt feloson majd a második emeletre, pontosan úgy ahogyan a múlt vasárnap csinálta. A lépcsőházban elmaszkírozta volna magát, hogy úgy nézzen ki, mint James Corbin, aki a nappali váltásban dolgozott. Azután már csak annyi dolga lett volna, hogy az ajtót kinyissa, a belső őrségen simán keresztül jutott volna, a Corbin íróasztalán álló valódi rejtjelkulcsokat tartalmazó könyvet kicserélte volna erre a szakácskönyvre. Néhány perc múlva már távozott volna, diplomata táskájában a könyvvel. Akik a szobában dolgoznak, bizonyára annyira elfoglaltak, hogy alig vetnek egymásra egy pillantást.

Parkinson megrázta a fejét.

– Nem tudott volna meglépni vele.

– Hát, ezt már sosem tudjuk meg. Ő nyilvánvalóan azt hitte, hogy menni fog a dolog.

Kérem, tudjon meg mindent arról a Corbin nevű fickóról, de most rögtön.

Parkinson egy órán belül visszatért azzal a hírrel, hogy a valódi James Corbin kéthetes szabadságát tölti valahol Dél-Franciaországban.

– A belső őrségből csak megkérdezte volna tőle valaki, hogy miért jött be dolgozni, ha szabadságon van – érvelt Parkinson. – Erre mondania kellett volna valamit. Honnan tudhatnánk, mennyire volt képes utánozni a Corbin hangját?

– Nemcsak titkos ügynök volt, hanem színész is. Fel kell tételeznünk, hogy hitt a képességeiben. Végtére is bent volt az épületben és rendelkezett egy kulccsal is, ez már önmagában is elhárította volna róla a gyanút. Egészen biztosan találkozott már Corbinnal, talán együtt söröztek valamelyik este. Lehet, hogy így tudta meg, mekkora az a könyv és milyen a kötése. Persze, megtudhatta mástól is. Corbint mindenesetre kihallgatjuk, ha majd visszajön. A legmegbízhatóbb személy is elszólja magát időnként.

A délután közepe táján áttelefonáltak a Scotland Yardtól. O'Neill gyilkosa egy kommunista gyanús fickó, bizonyos Ivar Kaden, munkanélküli dokkmunkás, szép hosszú bűnténylistával. A gyilkosság reggelén felkereste a lakásán egy jelentéktelenebb tisztviselő az orosz nagykövetségről.

– Hát ez remek – mondta Rand Parkinsonnak. – Szóval az oroszok megrendelik egy ember legyilkolását, aki éppen azon van, hogy megszerezze nekik a rejtjelkulcsokat tartalmazó könyvet. De miért? Hibát követtek volna el?

– Nemigen szoktak hibázni, uram – jegyezte meg Parkinson.

– Akkor miért lövették le O'Neillt?

– Mert túl sokat tudott. A kémek mindig túl sokat tudnak.

– Túl sokat, de miről?

– Ezt nem tudom, uram.

Rand még negyven éves sem volt, bosszantotta, hogy Parkinson mindig azt mondta neki: uram, de sosem szólt rá. A fiú jól végezte a dolgát, egyre biztosabban mozgott a rejtjelezett hírközlés bonyolult világában. Most azonban Rand gondolkodni akart, ezért elbocsátotta Parkinsont.

Amint egyedül maradt, az ablakhoz ment és lenézett az alant hömpölygő sáros Temzére. Azon tűnődött, vajon milyen az időjárás Moszkvában? Gyakran gondolt Moszkvára és néha megpróbálta elképzelni, milyen lehet az az ember a szovjet fővárosban, akinek ugyanaz a dolga, mint neki itt. Semmi egyebet nem tudott Tazról, csak a nevét és azt, hogy ugyanígy hívnak egy folyót Nyugat Szibériában. Néha elképzelt magának egy finomcsontú, törékeny emberkét, aki nyolc órán keresztül rejtjelezett üzenetek és titkos iratok fölött görnyed, munka után pedig felült a moszkvai metróra és hazabumlizott a feleségéhez és a négy gyerekéhez. Az ilyen napokon azonban, mint a mai, Taz ködös figura volt egy hatalmas sakktábla túlsó oldalán és Rand egészen másként gondolt rá.

Taz volt-e vajon, aki lenyomott egy gombot Moszkvában és megrendelte a Barton O'Neill halálát egy londoni utcán? Ugyanaz a Taz, aki minden este hazabumlizott az őt váró feleségéhez és a négy gyerekéhez? Rand felsóhajtott. Jól tudta ő, hogy Londonban, Párizsban és Washingtonban egyaránt voltak emberek, akik ugyanezt tették.

Halkan kopogtak a tejüveg ajtón. Hastings jött be egy dossziéval.

– Van egy ötletem ezzel az O'Neill-el kapcsolatban – mondta.

– Éspedig?

– Nos, színész volt ugyebár. És a színészeknek gyakran düblőrjük is van, nem igaz? Látja, az oroszoknak már öt éve fáj a foguk egy ilyen rejtjelkulcsokat tartalmazó könyvre. Egészen biztos, hogy nem lövették volna le azt, aki már-már megszerezte neki, nem igaz? Én úgy gondolom, hogy akit megöltek, az az O'Neill dublőrje volt, és az egész dolog csak azt a célt szolgálta, hogy elterelje a figyelmet arról, hogy közben a könyvet valóban ellopták.

Rand elmosolyodott.

– Ellenőrizték a halott ujjlenyomatát. Valóban O'Neill volt. Mellesleg egy jelentéktelen karakterszínésznek valószínűleg nincs is dublőrje.

Egy pillanatra megállt a beszédben és rágyújtott egy cigarettára.

– Mindenesetre fel voltam készülve egy lehetséges diverzióra. A valódi rejtjelkulcsokat tartalmazó könyveket már hétfőn elszállították egy emelettel feljebb. A Hírközpont azóta is mozgásban van, az üzeneteket kódoltan küldik az emeletre.

– Lehet, hogy éppen erről van szó – vélte Hastings. – Az oroszok megszagolták, hogy csapdát állított neki és ezért ölették meg Barton O'Neillt.

Randnek ez sem tetszett.

– A Hírközpontban mindenki tökéletesen megbízható, erre a fejemet teszem. Arról már nem is beszélve, hogy ha csakugyan kém van közöttük, akkor O'Neill egész bonyolult manőverezésére semmi szükség nem lett volna.

– Hát az a lány, aki látta, amint O'Neill viaszlenyomatot készített a zárról?

– Audrey Fowler? Leellenőrizhetjük. Egy kicsit butuska, de tökéletesen megbízható. Máskülönben aligha jelentette volna azonnal azt, amit látott.

– Akkor mi marad nekünk?

Rand vállat vont.

– Egy halott kém.

– De miért halott?

– Talán mert valamiről túl sokat tudott.

A következő napon, pénteken, Rand felkereste a börtönben Ivar Kadent. A szoba, amelyben a kihallgatás folyt, sivár, halvány zöldre festett falakkal és rácsos ablakokkal. A férfi ott ült vele szembe az asztal túlsó oldalán, az őr meg csendesen álldogált az ajtóban.

– Néhány kérdést akarok feltenni magának – kezdte Rand.

Kaden zömök, középkorú férfi volt, arcára sötét árnyékot vetett szakálla.

– Maga ugrott rám, az este, ugye? – mondta s az izmai pattanásig feszültek.

– Ez volt a dolgom – válaszolta Rand. – Pontosan úgy, ahogy a maga dolga meg az volt, hogy lelője O'Neillt.

– Ez a véres valóság! Ez volt a dolgom és jól el is végeztem.

– Mennyit kapott érte?

A férfi ravaszul elmosolyodott.

– Eleget.

– Miért kellett megölnie?

– Nézze, mister, én nem szoktam kérdezősködni, de felelgetni sem. Elvégzem a dolgom és kész.

– Maga kommunista, Ivar?

A terebélyes fickó hátradőlt a széken. A kezeit méregette.

– Azt hiszem, igen. Azt hiszem, az volnék, ha megérteném, hogy miről beszélnek.

– Ki fizetett az O'Neill meggyilkolásáért?

A férfi felnézett s a tekintetük találkozott.

– Valóban azt hiszi, mister, hogy megmondom?

– Nem köteles megmondani, Ivar. Úgyis tudjuk, hogy a parancsot egy titkos ügynöktől kapta. Még csak egy valami érdekel. Megmondták-e, hogy mikor kell meghalnia?

Ivar Kaden habozott egy kicsit, azután válaszolt.

– Szerda este, mielőtt bemegy a Külügyminisztériumba.

– Úgy – gondolta Rand. – Előtte.

Felállt és intett az őrnek.

– Végeztem. Visszaviheti.

Rand elhagyta a börtönt és visszahajtott a hivatalába. Felhívta a Külügyminisztériumot és még egyszer megbizonyosodott afelől, hogy a rejtjelkulcsokat tartalmazó könyvek biztonságban vannak. El kellett fogadnia a tényt, hogy az oroszok megölték Barton O'Neillt éppen akkor, amikor egy számukra életbevágóan fontos küldetést akart végrehajtani.

Erre csak egyetlen lehetséges magyarázat volt: csapdától tartottak és lelövették O'Neillt, hogy ne beszélhessen. Dehát miről beszélhetett volna a színész? Hiszen nem volt rendes kommunista ügynök, inkább csak amolyan szabadúszó, annak adta el a titkait, aki a legjobban fizetett. Aligha tudott többet a szovjet kémhálózat angliai ügyködéséről, mint a Brit Titkosszolgálat.

Rand egyedül üldögélt az irodájában és már azon volt, hogy elejti az egész ügyet. Végül is a rejtjelek biztonságban vannak, a kém meghalt, a gyilkosa börtönben ül. Milyen tennivalója maradt még? Vajon tényleg fontos, hogy miért ölették meg Barton O'Neillt?

Parkinson jött be egy jelentéssel és láthatóan alig várta, hogy elmondhassa a híreit.

– Azt a tisztviselőt az orosz követségről már régóta szemmel tartja a Brit Titkosszolgálat. Jól ismert ügynök és Barskynak hívják.

– Ő az, aki meglátogatta Ivar Kadent szerda reggel?

Parkinson bólintott.

– De ennél is fontosabb, hogy hétfőn, egy kocsmában együtt látták Barskyt egy férfival, akiről úgy gondolják, hogy O'Neill volt. Segít ez rajtunk valamit?

– Csak aláhúzza azt, amit eddig is gyanítottunk – mondta Rand. – Amikor O'Neill vállalta, hogy részt vesz a tévéfilmben, amit a Külügyminisztériumban akartak forgatni, már tudta, hogy meg fogja szerezni a rejtjelkulcsot. Azt is tudnia kellett, hogy a Hírközpontban dolgozik valaki, akinek a maszkját könnyen el tudja majd készíteni magának. Vasárnap lenyomatott vett a zárról és akkor már úgy gondolta, hogy elhárult az útjából az utolsó akadály is. Hétfőn tehát felajánlotta szolgálatait az orosz összekötőnek.

– A követség táviratozott Moszkvába, talán éppen Taznak és visszajött az üzenet, hogy O'Neillt meg kell ölni. Van ennek valami értelme, uram?

Randnek el kellett ismernie, hogy ugyanott vannak, ahol voltak.

– Ebben az ügyben sok részletnek nincs értelme, Parkinson – mondta bizonytalanul.

– Lehet, azt hitték, hogy már meg is szerezte a könyvet. Az álkulccsal, meg úgy elmaszkírozva, bármikor bemehetett az épületbe.

Rand megrázta a fejét.

– Abban a táskában sok minden volt, de hamis személyazonossági igazolvány, az nem. Mivel ilyen papírra nem tudott szert tenni, az őrségen nem jutott volna keresztül. Csak azután foghatott hozzá a dolgához, miután a tévéstábbal együtt bejutott az épületbe. De időre volt szüksége ahhoz, hogy az álkulcsot elkészítse, ezért szerda estig nem próbálkozhatott.

– De ha nem voltak papírjai, amelyeket felmutathatott volna, hogyan képzelte, hogy a Hírközpont őrei beengedik?

– Tudja, hogy van ez, Parkinson. Az épület őrei jóval gondosabban megvizsgálják azt, aki be akar menni, mint a belső őrök, akik ugyanazzal a féltucatnyi tisztviselővel találkoznak nap, mint nap. O'Neill meglehetősen biztos lehetett abban, hogy, ha egyszer azon a mindig zárt ajtón átjutott, a többi már simán fog menni hála a maszkjának meg a színészi képességeinek.

– Hát akkor hogy állunk, uram?

Rand behunyta a szemét.

– Adva van egy ügynök, akinek a lehető legjobb esélye van arra, hogy ellopja a diplomáciai rejtjelkulcsot tartalmazó könyvünket és meglépjen vele. És, ámbár az oroszok számára rendkívüli fontos volna, hogy megkaparintsák a könyvet, lelövetik az ügynöküket éppen akkor, amikor a tettét végre akarja hajtani. Miért?

Miért? A kérdés vele maradt akkor is, amikor Parkinson már régen kiment. Rand csendben ült, törte a fejét és tudta, nem fogja elfelejteni ezt az ügyet, amíg választ nem kap a kérdésre. Arra is gondolt, hogy még egyszer szóba áll azzal a lánnyal a Külügytől, de valahogy érezte, hogy a titok nyitja nem ott rejlik.

Az ablakhoz ment s a hideg üveghez szorította a homlokát. Lebámult a sáros Temzére és megpróbált annak a moszkvainak a fejével gondolkodni, akivel sosem találkozott.

Miért ölték meg? Mert túl sokat tudott? Nem. Mert túl keveset tudott?

Rand otthagyta az ablakot és felkapta a telefont.

– Halló, nagyon sürgős! Kérem a Külügyminiszter urat!

– Túl keveset tudott? – ismételgette a kérdést Hastings később és nem volt biztos abban, hogy jól értette a dolgot. Rand bólogatott miközben a megkönnyebbülés füstfelhőit eregette maga köré.

– O'Neillt nem azért ölték meg, mert túl sokat tudott, hanem azért, mert túl keveset. Tudtam, hogy a rejtjelkulcsot tartalmazó könyv a dolog nyitja és eszembe jutott valami, ami a háború alatt történt. Amerikai és angol titkosírás szakértők megfejtették a japán katonai attasé által használt kódot. De erről nem értesítették a kémosztályt, azoknak meg Lisszabonban sikerült ellopniuk egy példányt a rejtjelkulcsot tartalmazó könyvből. Természetesen a japánok abban a pillanatban felhagytak az előbbi kódok használatával, a titkosírás szakértők meg kezdhették elölről az egészet.

– Azt akarja mondani, hogy a vörösek…

Rand bólintott és töltött magának egy kis brandyt.

– Biztos vagyok benne. Ne feledje, hogy öt éve ugyanazt a kódot használjuk. Ennyi idő alatt Taz embereinek sikerült valamikor megszerezniük. Ön mit tenne, Hastings, ha ott ülne Moszkvában, kezében a mi rejtjelkulcsukkal, amelynek segítségével hétről hétre elolvashatja az üzeneteinket, és akkor valami szabadúszó titkos ügynök, aki fölött alig van hatalma, előállna azzal, hogy ellopja a rejtjelkulcsot?

Hastings bólogatott. Most mát világos volt számára a dolog.

– Még ha sikerült is volna elfutnia vele, órák, esetleg napok múlva észrevettük volna a dolgot és azonnal megváltoztatjuk a kódokat. És még csak meg se parancsolhatták neki, hogy hagyja békén a kódokat, mert mindenképpen ellopta volna őket, azután meg felajánlja valamelyik másik ország kormányának. Valóban nem tehettek mást, mint amit tettek – lelövették, még mielőtt bármit is csinált volna.

– Mocskos ügy – mondta Rand az éjszakai London fényeit bámulva. – Mocskos.

– Most mit fog tenni?

– Rand belekortyolt a brandybe.

– Már intézkedtem. Ma délután a követségeink egy ideiglenes kódot használnak, amíg újat nem kapnak. Taz ugyancsak meglepődik majd, amikor nekiül megfejteni az üzeneteinket.

Mellékfoglalkozás

JAMES HOLDING

Manuel Andradas hátulról közelítette meg az udvarházat a szépen gondozott kerten keresztül, amely körbevette. Szenyor Martinho kényelmesen üldögélt a verandán, szemben a vízililiomokkal teli kis medencével. Jeges italt kortyolgatott és egy használati utasítást olvasott. Meglepetten nézett fel, amikor Manuel megjelent. Legjobb tudomása szerint soha nem látta még ezt a jelentéktelen, zavaros barna szemű kis fickót.

– Kicsoda ön? – kérdezte élesen. – Nem hallottam amikor csengetett.

A poharat letette maga mellé az üveglappal fedett asztalkára.

A betolakodónak egy fényképezőgép lógott a nyakában és udvariasan meghajolt, amikor a névjegykártyáját átnyújtotta: – Manuel Andradas, fényképész – olvasta Martinho hangosan. – Ja, persze. – Felnézett Manuelre. – Ismerem a munkáit, szenyor. Gyakran megcsodáltam őket a Rio Illustrated-ben.

A nagyon gazdagok leereszkedő udvariasságával intett Manuelnek, hogy üljön le.

Manuel megköszönte és leült egy egyenes hátú székre pontosan szembe a vendéglátója nyugszékével. Nagyon jól esett neki, hogy Martinho ismerte a munkáit és emlékezett a nevére.

– Mivel a személyzet nyilvánvalóan nincs itthon, szenyor Martinho, bátorkodtam egyenesen ide hátra jönni – mondta.

A háta mögött a napfény megcsillant a kis tó vizén, amelyen két hattyú is úszkált fenséges némaságban.

– Á, persze, a szolgák piknikje, egy kis szórakozás, amelyet minden évben megrendezek nekik. El is felejtettem, hogy ma csakugyan egyedül vagyok a házban.

Martinho hátradőlt.

– Nos, mit óhajt tőlem, szenyor Andradas? Le akarja fényképezni a gyűjteményemet?

Prekolumbiai műalkotásokból álló gyűjteménye világhírű volt.

Manuel megrázta a fejét és a kabátja zsebéből elővett egy pisztolyt.

– Nem szenyor – mondta halkan – azért vagyok itt, hogy megöljem.

Martinho arca meglepően nyugodt maradt, csak a szemében csillant fel a megdöbbenés.

– Csakugyan? Micsoda meglepetés! Azt hittem, hogy ön fényképész.

– Az vagyok – felelte Andradas. – Méghozzá remélem, jó fényképész. De van egy másik, jobban fizető szakmám is.

– Azt akarja mondani, hogy pénzért gyilkol?

– Jobban szeretem megsemmisítésnek nevezni – mondta Manuel méltóságteljesen. – Nincs ebben semmi rosszakarat érti? Részemről csupán üzlet, semmi más. Úgy is mondhatom, hogy az ön halálából élek.

Martinho azt hitte, az utóbbi kijelentést viccnek szánta a fényképész. A vékony ajkak azonban nem mosolyogtak, a szemei még kevésbé.

– Értem – mondta Luis Martinho. – Tehát ön valódi profi.

– Pontosan.

– Csakhogy egy igazi profi nem csevegne itt velem már két perce, mielőtt megadná a coup de grace-t. Ezért azt hiszem, szenyor, hogy az egész csupán blöff. Félelmet akar kelteni bennem, hogy elérjen velem valamit. Igazam van?

– Távolról sincs igaza. Azért vagyok itt, hogy megöljem és kétségtelenül meg is fogom ölni.

– Hát akkor miért nem igyekszik túl lenni rajta? – kérdezte Martinho és a prospektust letette az asztalra a pohara mellé.

Ez a kérdés Manuelt magát is foglalkoztatta. Ez is csak olyan munka volt, mint az eddigiek, hát akkor miért húzza az időt? Vajon az a vonzalom az oka, amelyet egyik művész érez a másik iránt? Vajon azért húzódozott attól, hogy „megsemmisítse” Martinhot, mert a műgyűjtőnek művészi ízlése volt és csodálta az ő munkáit? Válaszolni azonban csak ennyit válaszolt: – Én nem sietek, ha önnek nem sürgős.

Martinho megnedvesítette az ajkát.

– Gyakran csinál ilyesmit? Úgy értem, gyakran öl embert?

– Csak alkalmanként, szenyor.

– Ki fogadta fel arra, hogy megöljön?

– Nem tudom. Csak az összekötőt ismerem. A brókert.

Manuel elhallgatott. Nem volt szokása a munkaadóiról beszélni. De hát mi rossz származhatik belőle, hiszen Martinho gyakorlatilag halott?

– Hallott valaha a Társaságról? A Nagymenőkről?

– Ez valami bűnszövetkezet?

Manuel bólintott.

– Tőlük kaptam a megbízást az ön megsemmisítésére. Az egyik kliensünk rendelte meg, akit én nem ismerek, de bizonyosan jó sok pénzt fizetett nekik.

– Oh! – Martinho egy percig mozdulatlanul ült, majd benyúlt az inge zsebébe és kihúzott egy csomag cigarettát. Odanyújtotta Manuel-nak. A fényképész a fejét rázta, mire az öreg rágyújtott és a dobozt visszatette a zsebébe.

– Szóval egy közvetítő által történt – mondta elgondolkodva. – Azt hiszem, nem kétséges, ki az, aki az ön Társaságának fizetni hajlandó azért, hogy engem eltegyen láb alól.

– Mindenkinek van ellensége – mondta Manuel kenetteljesen.

Martinho figyelemre sem méltatta.

– Az unokaöcsém! Ki más óhajtaná a halálom?!

A hangja felforrósodott az izgalomtól.

– Hát persze! Ő a szegény rokon. Én meg gazdag vagyok. Meg akarja szerezni a gyűjteményemet annak a másodrangú kis múzeumnak, amelynek ő a gondnoka. És tudja, hogy ő az egyetlen örökösöm, csakhogy én meglehetősen erős vagyok még, ámbár öreg, amint látja. Így aztán valószínűleg beleunt abba, hogy megvárja, amíg természetes halállal halok meg, úgy, ahogyan szokás. És a dolgot önnel akarja elintéztetni. Meg akarja szerezni a vagyont és a gyűjteményt, most rögtön és nem a bizonytalan jövőben. Mi a véleménye erről a hipotézisről? Talál benne csak egy aprócska hibát is?

Manuelt mintha kőből faragták volna.

– Sokféle okból szoktak a társaság segítségét kérni.

– A hálátlan! – Martinhot a vad düh fogta el. – Nem akarok miatta meghalni!

– Attól tartok szenyor, hogy nincs más választása – Manuel pisztolya mozdulatlanul meredt a műgyűjtőre.

Martinho felegyenesedett a nyugszékében.

– Várjon! Azt mondta, a gyilkosságait jobban fizetik, mint a fényképeit, igaz?

A fényképész bólintott.

– Akkor nyilvánvalóan szereti a pénzt és minél többet akarna belőle.

– Úgy van – hagyta helyben a fotós.

– Odanézzen Martinho előre mutatott. – Az a két mocsika váza ott az ajtó mellett Peruból származik. Darabja ötezer új crezeirót ér.

Manuel szemei egy pillanatra rátapadtak a vázára, azután visszatértek Martinhora. A pisztoly meg se rezzent a kezében. Nem szólt semmit.

– És ott ön mellett az asztalon – folytatta Martinho – az a darab a Chimu birodalomból származó fekete kerámia, Háromezret ér.

Manuel végre megszólalt.

– Ha valóban ennyire értékesek, szenyor, elég gondatlanság az ön részéről, hogy nem tartja őket zár alatt.

– Óh, éjszakára biztonságosan elzárják őket a gyűjtemény többi darabjával együtt és van egy csomó riasztóberendezés is a házban. Nappalra azonban idehozatok néhány darabot a kincseimből, tudja, csak úgy a magam örömére. Nagyon szeretem elnézegetni őket.

– Hát, nem valami mutatósak – mondta Manuel.

– Valóban nem. Ezek szerint inkább a pénz kellene önnek?

Manuel arca meg se rezzent.

– Megpróbálja megvásárolni a életét a kincsei árán?

– Hát…

– Ez nem fog önnek sikerülni. Mondtam már, hogy én profi vagyok. Ha megkötöm a szerződést, akkor el is végzem a munkát.

– Hát ez kár – Martinho felvette a poharát és belekortyolt az italba. Erősen izzadt. – Tudja mi ez a darab, amelyet én hamutartónak használok? – kérdezte, miközben elnyomta benne a cigarettáját. – Egy ötszáz éves, festett inka tányér, tízezer cruzeirot ér.

A fényképész megkockáztatta, hogy egy pillanatra odanézzen. Lehetetlen, hogy egy ilyen hitvány dolog annyit érjen. Tízezret! Martinho félre nyelte az italát és görcsösen felköhögött. Manuel pillantása visszarebbent a műgyűjtőre. Az öreg arca rákvörös volt, bal kezét a mellére szorította. Végre abbahagyta a köhögést.

Manuel megszólalt.

– Igazán hálás vagyok önnek, hogy felhívta a figyelmem ezekre a tárgyakra. Amikor majd elmegyek, elviszek néhányat közülük.

– Hogy úgy nézzen ki a dolog, mintha megöltek és kiraboltak volna, igaz? Tolvaj művészet!

Andradas vállat vont.

– Miért ne?

Martinho keskeny arca hirtelen nagyon egykedvű lett. Egyik kezével betúrt fehér üstökébe.

– Akkor már lopjon el valami olyasmit – mondta gúnyosan, – amivel hihetőbbé teheti a dolgot.

Az ajka kis félmosolyra húzódott.

– Becsaptam az előbb. Azok a tárgyak itt a verandán értéktelenek.

– Magam is úgy gondoltam.

– Igen, csupa vacak dolog. Ha valóban azt akarja, hogy a hatóságok azt higgyék, hogy valami műkedvelő rablók öltek meg, akkor vigye el az arany búzakalászomat.

– Az aranybúzakalászt? – Manuel megpróbálta leplezni zavarát.

– Nincs nagyobb kincs a gyűjteményemben. Színtiszta aranyból van, kézi munka, az egyetlen darab abból az arany búzamezőből, amelyet az inkák aranyművesei ültettek Cusco-i Cuoi-canchiban, az Aranykertben, a XV. században.

Martinho belenézett a fényképész kifejezéstelen szemeibe és nem látta bennük az inka kultúra iránti lelkesedés fényét.

– Ez nem is fontos. A lényeg az, hogy az én arany búzaszálamnak a szó szoros értelmében nincs pénzben kifejezhető értéke. De nincs az a gyűjtő vagy múzeum, vagy kereskedő, aki sokallná érte a lelke üdvösségét.

– Efelől semmi kétségem, szenyor – mondta Manuel bizonytalanul –, de mégis egy arany búzaszál…

Martinho felállt.

– Jöjjön, megmutatom magának!

Manuel kezében egy hüvelyknyit feljebb emelkedett a pisztoly.

– Hol van?

– Ott, az ajtón túl, a dolgozószobámban.

Még soha nem mutattam meg idegennek. Mivel azonban úgyis meg kell halnom, hát én magam is szeretném még egyszer utoljára látni.

Az utolsó szavakat egy kissé hangosabban ejtette.

Manuel Andradas úgy állt fel, akár egy macska.

– A háta mögött leszek.

Milyen veszély jelenthet számára Martinho szeszélye? Meg aztán egy kicsit valóban kíváncsi is volt arra a búzakalászra.

Követte a műgyűjtőt át a verandán és a francia ajtón keresztül be a tágas dolgozószobába, amelynek falai mentén üvegajtós szekrények sorakoztak, a szekrényben, bársonnyal bevont polcokon álltak az idő nyomát magukon viselő régiségek, amelyek Martinho gyűjteményét alkották. Manuel éppen csak végig pillantott rajtuk.

Martinho egyenesen a szoba túlsó végében terpeszkedő, fél embernyi magasságú, masszív, acélból készült páncélszekrényhez ment. Letérdelt előtte, egy pillanatra a mennyezet felé fordította a tekintetét, mintha nagyon gondolkodna valamin, majd a kezeivel titokzatos mozdulatokat tett a páncélszekrény ajtaja előtt, fölött és a két oldalánál is.

– Itt tartom a búzaszálat – szólt hátra a válla fölött. – Ez egy tökéletesen betörő biztos páncélszekrény. Bonyolult rendszerű elektronikus impulzusok hozzák mozgásba a zárat, amelyeket jól meghatározott pontokon kell aktiválni és megszakítani. Senki más nem tudja kinyitni csak én vagy a személyi titkárom.

A páncélszekrény ajtaja halk szisszenéssel kinyílt. Martinho kivett belőle egy henger alakú, kívül-belül bársonyba burkolt tárgyat. Kissé megingott, amint felállt és a göngyöleget Manuel felé nyújtotta.

– Nézze, szenyor Andradas! A búzakalász!

Manuel egy lépést hátrált. A pisztoly csöve szilárdan előre szegeződött.

– Ön bontsa ki!

Martinho engedelmeskedett. A bársonytokot letette a padlóra a nyitott páncélszekrény elé és ráfektette a búzaszálat.

– Itt van – mondta olyan halkan, hogy Manuel alig hallotta, mit mond. – Szebb darab, mint Pizarro bármely rablott kincse.

Szemei mély tisztelettel csüggtek a műkincsen.

– Hát nem egy csoda? – kérdezte.

Az inge zsebéből kivette a doboz cigarettát, rágyújtott, a füstöt élvezettel leszívta és várta a fényképész válaszát.

– Igen… csinos. Ha lehetne fényképezni úgy, hogy az ember tökéletesen visszaadja az arany fényét, és minden búzaszem külön látszódjon a képen… – egy pillanatig elhallgatott, majd rászólt Martinhora: – Zárja be a páncélszekrényt és a búzakalászt hozza ki a verandára.

Martinho bólintott. Becsukta a páncélszekrény ajtaját, felvette a búzaszálat és Manuel előtt kisétált a verandára. Az aranykincset az asztalra tette a prospektus mellé, amelyet korábban olvasott és kényelmesen elhelyezkedett a nyugszékben.

Manuel is elfoglalta az előbbi helyét.

– Sokan tudják, hogy az egyedülálló kincs az ön tulajdonába van?

– Természetesen. Ez a gyűjteményem legértékesebb darabja.

– Helyes. Magammal viszem majd, ahogyan javasolta.

– Figyelmeztetem, hogy ez csak arra jó, hogy a rablógyilkosság látszatát megerősítse. Nem adhatja el, mert azonnal gyanúba keverné magát. Túlságosan jól ismert darab.

– A Sugar Loafról bedobom majd a tengerbe – mondta Manuel. – Nem lesz senki másé. Ezt ígérem.

A pisztoly felemelkedett.

– Készen van?

– Nem szívhatnék el egy utolsó cigarettát? És még vetnék egy utolsó pillantást a búzaszálra is, ha megengedné. Manuelben nagy tiszteletet ébresztett az öreg bátorsága és beleegyezően bólintott.

– Rendben van.

– Adna egy cigarettát?

– Nem dohányzom – felelte Manuel. – Beérem a kasu lével. De hova lett a cigarettája? Ott volt az inge zsebében.

Éppen most zártam be a páncélszekrénybe – mondta Martinho nyugodtan.

– Miért?

– Mert a cigarettadobozban benne volt az új japán fényképezőgépem. Egy miniatűr Banzai. Nem nagyobb egy cigarettás doboznál. Ismeri? – kérdezte közönyösen az öreg.

– Ismerem. De én a Minoxot jobban szeretem. – Manuel egy kicsit várt, aztán folytatta: – Benne volt a cigaretta dobozában?

– Meg a bal kezemben is, amíg lefényképeztem önt – felelte Martinho. – Úgy tettem, mintha köhögnék az italtól, hogy ne hallja meg az apró csettenést. Emlékszik? Aztán becsúsztattam a gépet a cigaretta dobozába.

– Ön lefényképezett engem?

– Pontosan. Pillanatfelvételt készítettem, azt hiszem, így hívják fényképésznyelven. Az arcvonásai és a pisztoly minden esetre nagyon pontosan látszanak majd rajta.

Manuel türelmesen folytatta:

– Ne tréfáljon velem, szenyor. Azt akarja mondani, hogy amikor megérkeztem, egy miniatűr fényképezőgép volt a kezében? Hogy ezzel lefényképezett engem és utána a gépet bezárta a betörőbiztos páncélszekrénybe?

– Igen pontosan írta le azt, ami történt.

– Ez egy csodálatos blöff, szenyor. Ön azt akarja, hogy elhiggyem önnek, hogy amikor majd a halált követő nyomozás során a titkára kinyitja a páncélszekrényt, az értékes arany búzaszál helyén a fényképezőgépet találja majd meg. A gépben levő filmet előhívják és tökéletes képet kapnak a gyilkosról, akiben azután több száz ember felismeri majd Manuel Andradast, a fényképészt. Így gondolta?

– Pontosan. A helyzetelemzése csodálatos.

– Az ön ötlete meg zseniális – folytatta Manuel. – Fénykép csapdát állít egy fényképésznek. Csakhogy én nem hiszek önnek.

– Miért nem? – kérdezte Martinho nyugodtan, mosolyogva.

– Mióta megérkeztem, le nem vettem a szemem önről. Egyszerűen nem volt mikor lefényképeznie.

– Azért vetett egy futó pillantást a machica vázáimra, a chimu fekete kerámiámra és az inka tányérra is, nemde?

Manuelnek hirtelen elakadt a lélegzete.

– Lehet. De, hogy éppen egy miniatűr fényképezőgépet tartott volna a kezében, amikor én ide jöttem, az a dolgok valószínűtlen egybeesését feltételezné.

Martinho vállat vont.

– Nem szokásom hazudozni, ámbár most akár jogom is volna hozzá, hiszen az életem forog kockán. De ez talán meggyőzi önt – odanyújtotta Manuelnek a prospektust, amelyet akkor olvasott, amikor a fényképész megérkezett. Manuelnek elég volt egy pillantást vetnie a lapra, amely az új Benzai miniatűr fényképezőgép használati utasítását tartalmazta. Azután eltette a pisztolyát egy olyan embernek a mozdulatával, aki többet veszített annál, mint amennyit megengedhet magának.

– Gondolom, most hívja a rendőrséget.

– Nem feltétlenül. Motoszkál bennem egy gondolat – az orrától a szája sarkáig futó ránc elmélyült az öreg arcán. – Az unokaöcsém gonoszsága, sokkal mélyebben érint, ön egyszerű eszköz volt ebben az ügyben, szenyor Andradas.

Hirtelen odafordult a fényképészhez.

– Hogyan kapja a megbízatásait?

– Egy bizonyos Rodolfón keresztül…

– Nem erre gondoltam, hanem arra, hogy megmutatják-e önnek a maga valójában azt, akit meg kell ölnie?

– Az összekötő csak a nevet és a címet hozza. A személy azonosítása teljes mértékben az én dolgom.

– Ebben az esetben a dolog jóval egyszerűbb, mint gondoltam. Szóval csak a nevet és a címet kapja meg, igaz?

– Úgy van.

– Hát akkor, szenyor Andradas, ön sajnálatos módon eltévesztette a személyazonosítást. A név talál, a cím talál, csak a személy nem az, aki kellene, hogy legyen. Érti?

Manuel megrázta a fejét.

– Nem.

Martinho szürke szemei résnyire szűkültek.

– Nézze – mondta halkan. – Az unokaöcsém történetesen a bátyám fia, tehát Martinhonak hívják, akárcsak engem. A keresztnevét is utánam kapta, Louis Martinho.

– Aha – Manuel kezdte már érteni a dolgot. – De mi lesz a címmel, szenyor?

– Az a ház ott, szintén az enyém. Megengedtem az unokaöcsémnek, hogy ott lakjon, méghozzá ingyen. Így hát a címe azonos az enyémmel.

Manuel hallgatott.

– Még a mai romlott világban sem illő csak úgy megrendelni a gazdag nagybácsi váratlan halálát. Ezt az unokaöcsémnek is meg kell tanulnia.

– Örök időkre szóló leckét óhajt, szenyor? – kérdezte Manuel egy kis szünet után, minden izgalom nélkül.

– Feltétlenül. Szóval elintézné a dolgot?

– Mikor?

– Ma este megfelel? Tudom, hogy itthon lesz. A szolgák meg nem jönnek haza tizenegy előtt.

– És ön hol lesz akkor?

Martinho elmosolyodott.

– Nyolctól éjfélig a barátaimmal vacsorázom a városban.

– Rendben van – mondta Manuel.

– Hát akkor ebben megállapodtunk.

– Nem feledkezve meg arról, hogy a Társaság egy vasat sem fizet nekem, ha a megrendelt személy helyett valaki mást semmisítek meg, még kevésbé, ha éppen az ügyfelüket. Nem is beszélve arról, hogy mekkora csorba esik a hírnevemen.

Martinho felsóhajtott.

– Nem emlékszem arra, hogy ön tévedett volna, szenyor. Számomra azonban ez a nap csupa balszerencsét hozott. Elvesztem a pénzt, amit az ön megsemmisítéséért kaptam volna. Rákényszerülök arra, hogy ingyen megsemmisítsem az unokaöccsét. Elvesztettem a névtelenségemet úgy is, mint a Társaság alkalmazottja. Engem, a hivatalos fényképészt, a szakma területén lepipál egy amatőr. És gondolom, az arany búzakalászhoz sem lehet többé közöm.

– Hát ez így van – Martinho gyöngéden felemelte a búzaszálat. – Viszont amint móresre tanította az unokaöcsémet, átadom önnek a szóban forgó filmet.

Manuel szeme elkerekedett.

– Még akkor is átadja, ha ezzel lehetőséget nyújt nekem arra, hogy újra az életére törjek?

– Még akkor is. Ha ma éjszaka jól végzi a dolgát, ígérem, hogy holnap érintetlenül elküldöm a filmet a műtermébe.

A fényképész olyan ostoba képet vágott, hogy nyilvánvalóan nem értette meg ezt a színpadias nagylelkűséget. Martinho felnevetett: – Értse meg, hogy egy cseppet sem haragszom magára. Ellenkezőleg, hálás vagyok, mert felnyitotta a szememet és végre megismertem az unokaöcsém jellemét a maga valójában. Legyen nyugodt, elküldöm azt a filmet.

– Obrigado – mormogta Manuel. – Köszönöm.

Martinho végigmutatott a vázákon, a fekete cserépen, a hamutartón:

– Ha óhajtja, vigye el valamelyiket barátságom csekély jeléül.

Felállt és a búzaszálat olyan szeretettel és féltően vette a tenyerébe, akár a törött szárnyú madárfiókát.

– Most el kell búcsúznunk, szenyor Andradas. Újabban hamar elfáradok. Mindenesetre, köszönöm.

Megrázta a fejét.

– A sors iróniája, hogy az unokaöcsém éppen most veszítette el a türelmét. Néhány rövid hét múlva mindent megkaphatott volna.

– Hogyhogy? – értelmetlenkedett Manuel.

Martinho rávillantotta ragyogó mosolyát:

– Éppen tegnap biztosítottak az orvosaim afelől, hogy gyógyíthatatlan beteg vagyok. Szerintük legfeljebb két hónapot élek még.

Az öreg ember eltűnt a házban. Manuel utánanézett s igazított egyet a fényképezőgép szíján, hogy ne érezze olyan súlyosnak. Aztán gondosan kiürítette a csikkeket egy virágcserépbe, kifújta a hamut a színes hamutartóból és zsebrevágta a darabot. Az ember sohasem tudhatja, hogyan is áll egy ilyen kópéval, mint szenyor Martinho. Még az is lehet, hogy a hamutartó valóban értékes.

Az Ohio-i szoborcsoport

ADOBE JAMES

Az erotika a hobbym, sőt, nyugodtan állíthatom, hogy az egész életemnek ez ad értelmet. Körülbelül tizenötezer darab ilyen tárgyú művet őrzök, tűz- és betörésbiztos könyvtáramban, közülük sok még a Krisztus előtti időkből származik. Több, mint kétmillió mérföldet utaztam értük és hárommillió-ötszázezer dollárt költöttem rájuk. És körülbelül ennyi időt és pénzt áldoztam erotikus jeleneteket ábrázoló műkincsekre, amelyek a múzeumot alkotják. Fantasztikusnak tartja, barátom? Pedig nem az, egyáltalán nem. Ez csak egy költséges hobby. Mondok egy példát: egy alkalommal Kambodzsában egy barlang egész falát lebontattam, becsomagoltattam és a fél világon keresztül hazahajókáztattam New Yorkba. Egy kis tisztogatás hiányzott még, meg a hozzá illő megvilágítás, hogy előbukkanjanak a rejtett részletek a falon. Amikor valaki belép az elsötétített múzeumba, amelyben lassan felragyog a fény, a szemlélőt pedig valóságos színözön köszönti és száz meg száz emberi figura összefonódva minden elképzelhető szerelmi pózban.

A látvány olyan erős hatást gyakorol a nézőre, hogy jónéhány műgyűjtő, aki valóságos hipnózisban bámulta a barlangfal panorámáját, megesküdött nekem, hogy ha kellő ideig nézi az ember, az alakok mozogni látszanak.

Lehet, hogy csodálkoznak azon, hogy ilyen mértékben foglalkoztat az erotika. Pedig az ok nagyon egyszerű: egyedül az erotikus művészet nem változott semmit az emberi történelem folyamán. Hősök és megváltók születtek és eltűntek, civilizációk, fajok, országok felemelkedtek és porba hulltak. Vallások, politikai elgondolások és divatok létrejöttek, virágoztak, majd befedte őket a történelem pora. Hegyek emelkedtek, sivatagok terjeszkedtek, hósapkák vándoroltak ide-oda a földön, mohó tengereket nagyokat haraptak a szárazföldből. Csak egy valami nem változott soha: az erotika.

Az erotikának ez az állandósága megmutatkozik a műalkotásokban Mezopotámiában, Egyiptomban, Anatóliában, Föníciában, Perzsiában, Indiában, Kínában, Japánban, Polinéziában, Görögországban, Olaszországban és mind a két Amerikában. Vigasztaló és megnyugtató ez a változatlanság.

Gyakran felteszik nekem azt a kérdést, hogy mi a különbség az erotika és a pornográfia között. Erre a kérdésre nincs válasz, mert az, aki képes feltenni egy ilyen kérdést, bizonyosan nem képes megérteni a választ. Így csak annyit mondhatok, hogy az erotika az erotika, a pornográfia meg pornográfia. A kettő között pedig akkora a különbség, mint a ritka fajborok meg a kocsisborok között.

Igazán sajnálatos, hogy az amerikai bírói testületben jó néhány primitív idióta leledzik, aki nem képes különbséget tenni a kettő között. Vegyük például az Ohio-i szobrok esetét.

Ali S. Reyemtől hallottam róluk először, aki a New York-i török nagykövetség tagja volt. Sosem tudtam meg, hogyan akadt rájuk, de hát Ali is műgyűjtő volt, és valamennyiünknek megvannak az informátoraink.

Jól emlékszem arra az estére. Olof Dahlstrand, Ali meg én együtt vacsoráztunk a klubban. Olof éppen elmesélte nekünk, hogyan tett szert gyűjteménye legújabb darabjára, Shakespeare: Válogatott szonettek urak számára című művének eredeti példányára. Minden hozzáértő irodalomtörténész azon a véleményen van, hogy ebből a műből mindössze két példány található a világon. Szerényen megjegyzem, hogy a két legjobb állapotban levő darab az én könyvtáramban található. De eltértem a tárgytól. Aznap este Ali meglehetősen szórakozottnak tűnt. Amikor még a fenti történet sem ébresztett fel benne kellő lelkesedést, Olof kissé megbántva fordult hozzá: – És ön mit vásárolt az utóbbi időben?

Ali akkorát sóhajtott, hogy hatalmas teste megrázkódott bele.

– Semmit. Egyáltalán semmit. Akartam… de nem adták el.

Műgyűjtő ösztönöm súgott valamit, ami felborzolta az idegeimet. Olofra pillantottam. Látszólag nyugodtan ült, de kitágult orrlyukai elárulták izgatottságát. Ali úgy folytatta, mintha minden szó kimondása fájdalmat okozna neki: – Az elején azt hittem, hogy be akarnak csapni. Mert végül is miféle értékes tárgy rejtőzhet egy Amboy nevű városkában valahol Ohioban, az önök mezőgazdasági államában? De mégiscsak leutaztam oda, mert bíztam az informátoromban. A népek ott Amboyban csaknem olyan elmaradottak, mint a mi folyton nyugtalankodó törzseink Agri Dagiban. Elmentem a megadott címre, keresztül caplattam egy udvaron, amely tele volt hihetetlenül mocskos disznókkal és csirkékkel, majd bekopogtam a házba. Nem válaszolt senki. Ismét kopogtam. Azután hátra kerültem a gazdasági épületekhez és ott – Ali mélyen leszívta a cigaretta füstjét s a szemében kapzsi tűz gyúlt – ott, a csűrben megláttam őket…

– Miket? – vágott közbe Olof türelmetlenül.

Ali szemöldökei felhúzódtak:

– Hát az Ohio-i erotikus szobrokat, természetesen.

Elnyomta a szivarát és előre hajolt. A hangja rekedté vált az izgalomtól:

– Gyönyörűek voltak! Egyedülállóak! Tökéletesek! Három darab feküdt ott a szalmán, várakozó pozícióban. Az egyiknek így álltak a lábai: Ali az ujjaival mutatta meg, hogyan.

Három, körülbelül tizenöt éves lány valamilyen áttetsző anyagból kifaragva, amely hasonlított egy asaghi kézműves által lefestett carrarai márványhoz. Buja arckifejezésük, vágytól szétnyílt, telt ajkaik, hasukon a feszülő izom, lábaikon a megnyúlt inak mind, mind az érzékiség dicsfényét árasztották.

– Több, mint egy percig meg se bírtam mozdulni – folytatta Ali, s most már beleizzadt a mesébe. – Láttam már Ajanta harmincadik barlangját, az aginai Aphrodite sírkamráját, mielőtt összedőlt volna, láttam titkos Rembrandt, Lautrec és Gaugin gyűjteményeket, de ezek közül egy sem hasonlítható hozzájuk. Nincs semmi más, hozzájuk fogható a földön.

Bocsánatkérően nézett rám:

– Még az ön barlangfala sem, Andrew.

– Folytassa – suttogtam. Tulajdonképpen nem hittem el, hogy a szobrok éppen annyira értékesek lehetnek, de a tudatom mélyén már azt számítgattam, mennyi idő alatt érnék el Ohioba. Olof gyanúsan csendes volt. Valószínűleg ő is belépett a versenybe.

Ali elbiggyesztette az ajkait, s furcsa fintort vágott:

– Előre léptem, hogy megtapintsam őket, amikor egy puska csettenését hallottam a hátam mögött. Megfordultam, és ott állt előttem a szobrász – egy mocskos, vad tekintetű zseni, melles kertésznadrágban. A ruhája bűze áthatóbb volt, a csűrben terjengő csirketrágya szagánál is. Egy hosszú percig csak néztük egymást, aztán én elkezdtem: – Jó reggelt, uram! A nevem Ali Reyem, a török nagykövetségen dolgozom New Yorkban. – Elővettem a papírjaimat. Ő egy percre sem vette le a tekintetét az arcomról. Megmondtam neki, hogy a szobrai a legszebbek, amelyeket valaha láttam. Erre a bókra sem látszott rajta semmi változás. Azután megkérdeztem tőle, mennyit kér értük. Akkor szólalt meg először. Gonosz, túlvilági hangon ezt mondta: – Nem eladók. Távozzon, vagy lelövöm!

A fenyegetés ellenére megpróbáltam egyezkedni vele. Felajánlottam huszonötezer dollárt darabjáért. Az ember csak megrázta a fejét és feljebb emelte a puskáját. Az ajtó felé hátráltam.

– Ötvenezer?

A puska egyenesen a gyomromat célozta meg.

– Százezer? – kiáltottam, miközben elhagytam a csűrt.

A férfi végre megszólalt ugyanazon a síri hangon:

– Nem eladók!

Ali ránk nézett:

– Azzal hízelgek magamnak, hogy ismerem az embereket. Ez az ember őrült volt. Minden bizonnyal zseniális, a világ egyik legnagyobb szobrásza Michelangelo óta, de őrült. Nem fogja eladni a szobrait. Soha! Tudniuk kell, hogy másnap délután ismét visszamentem és százötvenezer dollárt ígértem neki. A fejem fölé lőtt. Minden méltóságomat elvesztettem és szaladni kezdtem az autóm felé. Ismét lőtt és golyók mellettem csapódtak a földbe. A csirkék rémült kotkodácsolással rohantak szerteszét az egyik még az autó ablaknak is nekicsapódott. Az az őrült ismét megtöltötte a puskáját és utána lőtt az udvarról kihúzó autómnak. Én meg hazajöttem. Ennek már egy hete. Azóta nem aludtam semmit. Azok a gyönyörű szobrok… és ott lepi őket a por… abban a tyúkólban…

Megrázkódott az undortól és a boldogtalanságtól.

Olof hirtelen támadt fejfájásra hivatkozva majdnem futva távozott.

Attól tartok, én legalább ennyire udvariatlan voltam, amikor öreg, bánatos Ali barátomat ott hagytam a kialudt szivarjával és a félig elfogyasztott brandyvel.

Semmi kétségem nem volt afelől, hogy Olof megpróbál előttem Ohioba érni. Így aztán azt találtam a legalkalmasabbnak, ha kibérelek egy lökhajtásos gépet. Három órával azután, hogy faképnél hagytam Alit, a gépem leszállt Lebanonban, Ohioban. Még negyvenöt perc és ott voltam a helyszínen.

Hideg szél süvöltött a gabonatáblák fölött, amikor a sáros úton a ház felé közeledtem. Ámbár jócskán elmúlt már éjfél, az emeleten az egyik ablak még világos volt. A tornáncon ócska szék állt, a rugók úgy meredeztek belőle minden irányban, mint Medusa fején a kígyók. Valamelyik ablakon nyikorogva lengett rozsdás sarkain egy fatábla, és a tetőn a szakadozott kátránypapír nagy zajt csapott valahányszor csak a szél belekapott. Kopogtattam. Hosszú idő múlva lépéseket hallottam bentről és az ajtó nyikorogva kinyílt. A szobrász pontosan olyan volt, amilyennek Ali leírta, talán még kisebb és piszkosabb meg büdösebb, de kétségtelenül ugyanaz a személy. És ahhoz sem férhetett kétség, hogy őrült volt.

Bemutatkoztam és azt mondtam:

– Azért jöttem, hogy megnézzem a szobrait.

– Takarodjon innen – vicsorgott –, nem eladók! – Az arca eltorzult a gyűlölettől. Előhúzta a puskáját.

Számítottam arra, hogy ez fog történni, és ennek megfelelően készítettem el a haditervemet. Mosolyogva emeltem fel az egyik kezem: – Természetesen nem eladók! Hiszen művészi munkák – egy zseni alkotásai. Az ember nem is próbál alkudozni, mert az ilyesminek nincs ára.

Ez a megjegyzés Ohio-i nép nyelvén szólva csöpögős duma volt. Annak is szántam. És bevált, mert az emberem arcán a gyűlölet átadta a helyét valami bizonytalan arckifejezésnek. Félrehajtott fejjel pislogott fel rám: – Szóval… nem akarja elvenni őket tőlem?

– Á, dehogyis – hazudtam. – Csak hallottam róluk, arról, hogy milyen egyedülállóan gyönyörűséges darabok, és sok-sok mérföldet utaztam, hogy kinyilvánítsam hódolatomat a mesternek.

Nincs az az épeszű ember, aki bedőlt volna ennek a szövegnek, de ez a vénember, aki inkább volt állat, mint ember, csak a behízelgő hangomra figyelt, és nem arra, amit mondtam. Néhány pillanatig csak bámult rám, azután leengedte a puskáját. Karvaly orra mellett csordogált a könny.

– Mindenki, aki látta az én gyönyörűségeimet el akarta őket venni tőlem. Még azt is megpróbálták, hogy ellopják őket!

Szánalmas látvány volt, akár egy elcsigázott, fájós lábú Diogenész, aki szeretné valahova letenni a lámpáját.

Nem törődtem a soha ki nem mosott ruhák szutykával és átöleltem a vállát:

– Valóban olyan szépek, ahogy hallottam?

Most már az öreg sürgetett, hogy nézzem meg őket. Magasra tartotta a viharlámpát, így vágtunk át a gazdasági udvaron, az árnyékunk táncolva és ugrándozva jött utánunk. Amikor elértük a csűr dupla lakattal bezárt ajtaját, megfordult: – Várjon meg itt. Éjszaka fontosabb, hogy a fény megfelelő legyen, hiszen tudja.

Íme, egy igazi műértő, gondoltam, aki pontosan tudja, hogyan kell bemutatni egy műkincset úgy, hogy az teljes szépségében felragyoghasson. Hallottam a motoszkálását, a felriasztott tyúkok méltatlankodó kárálását majd az öreg csaknem szégyenlős hangját: – Jöjjön be!

A hullámzó fény valósággal simogatta a szobrokat. A lélegzetem is elakadt. Az alakokból áradó érzékiség valósággal tapintható volt és acélos ujjakkal markolta meg a belső részeimet. Hosszú, hosszú évek óta gyűjtöttem a műkincseket, de ilyen csodával még nem találkoztam. Biztosan éreztem, hogy minden eddigi utam csak arra volt jó, hogy ide elvezessen. A szépség hatalmát még – soha nem találtam ilyen lenyűgözőnek, a szexualitást még nem láttam ennyire valóságos ábrázolásban – és tudtam, hogy ehhez foghatót már nem is találok többé soha.

Kérem, értsék meg, mit is éreztem. Csak egészen fiatal koromban, amikor az érzékcsiklandó erotika még jóval erősebben hatott rám, csak akkor éreztem így magam. A torkom kiszáradt a vágytól, a vér a lágyékomba tódult. Nem tudom, meddig álltam ott, de végre az önuralom visszaparancsolta a helyére a józan eszemet.

A lelkemet adtam volna azért, hogy megszerezzem őket – de legalább több millió dollárt. És sajnáltam az alkotójukat, mert tudtam, hogy ha makacskodna, nem haboznék kioltani az életét.

Halkan, de növekvő izgalommal beszélgetni kezdtem vele. Lépésről lépésre igyekeztem mind beljebb hatolni őrült agyának homályos, félelmetes dzsungelébe. Legalább egy órán keresztül egyébről sem beszéltem, mint azokról, akik egyik tervet a másik után szövik, hogy elvegyék tőle a szobrait. A végén úgy zokogott a csűr sarkában, mint egy megrémült gyerek. Éreztem, hogy eljött a coup d'etet ideje. Összeharaptam az ajkamat, azután úgy tettem, mintha váratlan eszembe jutott volna a megoldás: – Az volna a legjobb, ha elvinnék innen valami titkos helyre, ahol ön őrizhetné őket.

Felugrott:

– Igen, igen! Ez az! El fogom rejteni őket!

Megráztam a fejem:

– Az nem lesz jó. Mindenütt a nyomába lennének. De én tudnék önnek segíteni. Elvinném innen messzire. Mondjuk New Yorkba.

A szobrász térdrehullott előttem és könyörögve markolászta a nadrágom szárát:

– Kérem, kérem, segítsen rajtam! Mondja meg, hogy hova menjek!

– Rendben van – mondtam kegyesen – majd utánanézek, hogy elrejthesse őket valami múzeumban.

Mivel a szeme összeszűkült a múzeum szó hallatára, sietve hozzátettem:

– De önnek kell rájuk vigyáznia a nappal és az éjszaka minden órájában, mert ön felel érettük.

Ez a megjegyzésem eloszlatta az öreg utolsó, kósza gyanúját is. Hajnalra kész is voltunk. A kakasok első kukorékolásától kisérve gondosan elhelyeztük a szobrokat a gazda ütött-kopott kis teherautóján. Úgy döntöttünk, hogy azonnal elindul és harminchat óra múlva ott lesz nálam. Az elkövetkező másfél nap maga lesz az örökkévalóság a számomra, de minden más megoldás egyszerűen keresztülvihetetlennek látszott ezzel a mélységesen gyanakvó vénemberrel.

A szobrász elfújta a viharlámpát, én meg egy utolsó pillantást vetettem a teherautóban pihenő szobrokra. Alinak igaza volt, amikor Michelangelóhoz hasonlította az öreget, de az Ohio-i szobrokkal legfeljebb a Piéta állná a versenyt. A hajnal növekvő fényében a lányok arckifejezése várakozónak tűnt. Segítettem az öregnek betakarni őket szalmával, pokrócokkal és egy darab ócska kátránypapírral. Egy perccel később az öreg kihátrált az udvarról és elhajtott. Négy óra múlva ismét New Yorkban voltam.

A következő órákat lázas készülődésben töltöttem. Vörös bársony római ágyakat vásároltam a szobrok számára és átrendeztem az egész múzeumomat. A sarokban kapnak helyet, körülbelül huszonöt lábnyi távolságra a barlangfaltól, mintegy lélegzetelállító csúcspontként szolgálva a vendégeimnek. Már a pezsgő fajtáján törtem a fejem, amelyet rendelni fogok és magamban listát készítettem arról a kétszáznál is több műértőről, akik a világ minden tájáról összegyűlnek majd a leleplezésre. Már azt is elhatároztam, hova temettetem az öreget – ha eljön az ideje.

Amikor másnap este megszólalt a telefon izgatottan kaptam fel a kagylót. Azt hittem, a szobrász érkezett meg fél órával hamarabb, mint vártam. De nem ő hívott, hanem Olof Dahlstrand. A hangja távolinak és furcsának tűnt.

– Azért hívom, hogy gratuláljak önnek.

– Oh, szóval már hallotta? – A hangomban boldogság és büszkeség csengett és egy kis káröröm is, amit nem bírtam elfojtani.

– Nem, nem hallottam, és mire én odaértem, a szobrok már nem voltak ott, és tudtam, hogy ön megelőzött.

Mosolyogtam és őszintén sajnáltam szegény, öreg Olofot. Ha valami komoly dologról volt szó, mindig utánam érkezett. Amikor azonban Olof újra megszólalt, valami rémes előérzetem támadt: – Szóval… azt akartam mondani, hogy igazán sajnálom azért, ami történt…

– Sajnál? Miért? Mi történt?

– Hát… – folytatta bizonytalan hangon – nem olvasta a ma délutáni lapokat?

– Nem – a torkom olyan fájdalmasan összeszorult, hogy a szó kurta vakkantásnak hallatszott. – Mi közük az én dolgomhoz?

A vonal túlsó végén hosszú csend volt, hallottam Olof szuszogását. Amikor megszólalt, a hangja leírhatatlanul szomorú volt: – A lapokban minden benne van. Az első oldalon. Az öreg ember meg az Ohio-i szobrok. Valami jelentéktelen balesetet szenvedett Goshen után és a rendőrség meg akarta állítani, ő meg rájuk lőtt. Kénytelenek voltak vissza lőni. Az öreg meghalt. És persze megtalálták a szobrokat.

Hallottam, hogy Olof nagyot nyel:

– Andrew, ezek… a rendőrök… szóval…. meg fogják semmisíteni a szobrokat.

– Megsemmisíteni! – ordítottam. – Úristen azt nem! Nem! Nem! Miért követnének el ilyen baromságot?! Ez nem pornográfia! Fel fogom hívni őket. Elmegyek a kormányzóhoz és…

– Hiába, Andrew, a kormányzó sem tehet semmit.

– Miért nem, maga marha! Azok a szobrok művésziek! Hallja, mit mondok! – visítottam –, művésziek! Bárki megesküdne arra, hogy műremekek! A rendőrség nem teheti tönkre őket! Az enyémek! Fizetem értük! Megvettem őket a szobrásztól!

Olof hangja mintha nagyon, nagyon messziről jött volna, s amíg hallgattam, s józan eszem egyre mélyebbre hátrált, valami sötét lyukba és ott vinnyogott tehetetlenül fura, ördögűző igéket. Mivel nem szólaltam meg, Olof elismételte, amit mondott: – Érti, Andrew, az öreg nem szobrász volt, hanem – állatpreparátor.

A gyilkos ház

DAY KEENE

Kétségtelenül ez a beszámolóm utolsó része. Bizonyára lesznek, akik bolondnak tartanak majd azért, hogy papírra vetek egy ilyen titkot. De kétlem, hogy a törvény keze valaha is utolér.

Sarah-t persze keresni fogják egy idő után. A rokonai kutatni fognak utána. De nem találják meg soha. Sem őt, sem a kötvényeit. A kötvények nálam vannak – forgalomba hozható, bemutatóra szóló kötvények. És mire keresni kezdik, én már messze járok. Elvégeztetett. Az élet megy tovább.

A lámpa pislog…

Múlt nyáron kezdődött a dolog az Estrella tónál a Sierrák hegyei között. Volt egy kis szerencsém Las Vegasban és szokásom szerint felhajtottam a hegyek közé, hátha leesik nekem is valami. És mit találtam? Valóságos aranybányát! A fürdőhely tele volt egyedülálló nőkkel. A legtöbbjük persze középkorú volt, ott gömbölyödött, ahol nem kellett volna, de a bőrük alatt is pénz volt, papagáj módra rikácsoltak arról, hogy milyen istenien szórakoznak, miközben halálra unták magukat.

Miután röviden tájékozódtam az anyagi helyzetéről, kiválasztottam egy özvegy asszonyt, Mrs. Parkert, aki még ebben a csapatban sem számított szépnek és teljes figyelmemet neki szenteltem. Rózsát küldtem neki és körülugráltam, amint az szokás. Alacsony, kövérkés nő volt a negyvenes évei közepén, s a gyémántgyűrűk sem tudták finomabbá tenni agyondolgozott kezeit. Először szórakoztatta a dolog, azután meg hálás volt nekem. Soha életében nem legyeskedett körülötte egy hat láb magas, finoman őszülő, kackiás bajuszú, jóképű fickó. A hálából vonzalom lett, a szerelem pedig azt a kis eszét is elvette, ami volt. És akkor már könnyen ment a dolog. Nem szélhámoskodtam. Minden bizonnyal hitt nekem, amikor bevallottam, hogy szeretem és vigyázni akarok reá egész hátralevő életében. Tudom, hogy szerelmes volt belém. Én voltam a fehér Cadillacon érkező herceg, akit nemcsak a jó kislányok várnak, de még a középkorú hölgyek is, akik lehetnének tájékozottabbak. Mégis én voltam az, akinek a szép álomból rideg valóságra kellett ébrednem. Még két hónapja sem voltunk házasok, amikor felfedeztem, hogy a megboldogult Mr. Parker korántsem hagyott rá annyit, amennyit gondoltam. Eltekintve a szőlővel befuttatott, zegzugos, nagy kőháztól, amely a San Fernando völgyben épült a dombokon, éppen csak annyija volt, amennyiből ketten kényelmesen megélhettünk. Én tulajdonképpen be is értem volna ennyivel. Józan ember vagyok én. Nem volt szándékomban megölni őt. Önigazolásképpen elmondhatom, hogy Sarah most is élne, és most is éppen olyan undok lehetne, mint mindig, ha nem olyan rosszindulatú és nem követeli olyan elszántan azt, hogy munkába álljak és hozzájáruljak a háztartás költségeihez. A magam részéről inkább annak a kilencvenötezer dollárt érő tőkének a kamataiból éltem volna, amelyet megboldogult férje – többek között – az egymásba illeszthető cementkockákkal folytatott üzletből szerzett.

Három hónappal az esküvőnk után ő is rájött arra, hogy az én ötezer acre nagyságú birtokom és ezer szarvasmarhám csak a mesében létezik és csak arra voltak jók, hogy becsalogassam őt az aranyos pókhálómba. Jól emlékszem arra a reggelre. Kifogytam a készpénzből és kénytelen voltam hozzá folyamodni. És akkor aztán kipakolt. Bőgött is: – Értem már! Hiszen tudhattam volna! Nincs egy vasad sem. Csak a nagy dumád van te csóró dzsigoló. Fütyülsz te rám! Csak a pénzemért vettél el!

Ez volt a színtiszta igazság. De pénz nélkül voltam, így hát bolond lettem volna, ha bevallom. Elismertem ugyan, hogy szegény vagyok, de felháborodottan tiltakoztam a többi vád ellen. Hazudtam neki, ez igaz, de nem a pénzbeli nyereség reményében, hanem azért, mert féltem, hogy elveszítem őt. Minden szerelmes így tett volna a helyemben.

Tudnia kellett volna, hogy hazudok. De hinni akart nekem – és hitt is.

Magam előtt látom őt, kövér, negyvenes, buta, szeretetéhes nő, aki egyébre se vágyik, mint arra, hogy szeressék és szerethessen.

– Komolyan mondod, Jack? – kérdezte esdekelve. – Igazán szeretsz? És nem hagysz el soha?

Megígértem, hogy soha nem hagyom el. Természetesen eszem ágában sem volt az ígéretemet megtartani. De ő jól érezte magát tőle én meg nyertem néhány hónapnyi időt arra, hogy nyugodtan végiggondoljam, mi módon tehetném rá a kezem néhai Parker kötvényeire. Akkor már tudtam, hogy hibát követtem el. Sarahból nem fogok sok pénzt kiszedni. Valahogy meg kell lépnem. Arra is gondoltam, hogy egyszerűen csak elmegyek és el is mentem volna, ha a pénznek legalább egy részére rá tudtam volna tenni a kezem. De Sarah nem volt teljesen bolond és gondja volt rá, hogy ezt ne tehessem meg. Továbbra is hangoztatta, hogy szeret, de minden, kegyesen nekem juttatott centért százféle megalázó kis szolgálatot várt, miközben bőkezűen juttatott minden unokahúgának és unokaöcsének, akik folyton körülötte nyüzsögtek.

Éppen az egyik unokahúga miatt vesztünk össze másodszor. Carol gyönyörű teremtés volt, karcsú, szőke, izzóan fiatal – tulajdonképpen Sarah is így nézhetett ki tizenkilenc évesen.

Ha jól emlékszem, vasárnap volt, néhány héttel újév után. Sarah családja nálunk volt, mint mindig. Családi vacsora volt sok itallal. Az asztalon álló palack kiürült és Carol maga ajánlkozott, hogy lejön velem a pincébe és segít lehúzni egy gallon bort.

A pincéről egyébként rövidesen több szó is esik majd. Kulcsszerepe van ebben a történetben, ámbár Kaliforniában nemigen építenek pincét a házak alá. Mérföldes körzetben ez az egyetlen pince és ez se volna, ha Sarah megboldogult férje nem dolgozott volna cementkockákat gyártó cégnél. Sarah elmondta nekem, hogy a férje azért építtette a pincét – miközben egy csomó víztárolót meg vendégházat is épített a föld felett –, hogy bebizonyítsa, hogy a termék nemcsak erős, de tökéletesen vízhatlan és remekül szigetel. És én állítom, hogy Mr. Parker igazat mondott. Az általa előállított termék a legjobb minőségű. Zuhoghat az eső akármeddig, a pince mindig száraz marad és csendes, akár egy sírkamra, mert a hangot sem ereszti át. Ha egyszer a cementhasábokat habarccsal összeragasztják, többé nem árt nekik sem ember, sem az elemek. Tudom. Próbáltam.

De térjünk vissza Carolhoz és az említett vasárnap délutánhoz. Nem mentegetem magamat azért, ami történt. A lány gyönyörű volt. Ittam is. A pince csendes volt és homályos.

Lehúztam a bort a hordóból és már meg is fordultam a lépcső felé, amikor egyszer csak ott találtam őt a karomban. Fiatal teste forró volt és éppen csak illendőségből tiltakozott: – No de Jack bácsi!

Az ajka megtalálta az enyémet és én már arra gondoltam, hogy talán nem is csináltam olyan rossz vásárt ezzel a családdal, amikor az arcomon végigvágott a lovaglókorbács, amelyet lefele jövet a lépcső aljában láttam, és Sarah azt mondta jeges dühvel: – Vedd le a kezed arról a gyerekről, Jack Markham! És ha még egyszer, akár egy ujjal is hozzá érsz, megöllek!

Komolyan gondolta.

Carol felsóhajtott, kisiklott a karjaim közül és felszaladt a lépcsőn.

– Én csak… – fordultam Sarah felé.

– Igen. Láttam – mondta.

Nem hiszem, hogy valaha is éreztem volna ilyen gyűlöletet. Tepsi képe vörös volt a bortól és a dühtől, festett haja rendetlenül lógott, dagadt rajta a háj, de egyetlen kanyar sem ott volt rajta, ahol kellett volna lennie, utolsó illúzióját is elvesztette és nem volt más, mint a világ összes, középkorú, megcsalt fehérnépének a groteszk karikatúrája.

– Hát ezt megkaptam. Egy utolsó rongyhoz mentem feleségül. Ki mint veti ágyát, úgy alussza álmát. Senki nem kényszerített az oltár elé. De ha még egyszer csak egy pillantást vetsz Carolra, Jack, én megöllek. Komolyan mondom. Ami pedig a többit illeti, holnaptól kezdve elmész dolgozni, vagy felfordulhatsz éhen.

Azzal fogta a kancsót és otthagyott. Lehúztam egy pohár bort a hordóból és végiggondoltam a helyzetet. Nem tetszett a dolog. Kétséges volt, hogy akár szép szavakkal, akár kényeztetéssel vissza tudom-e tornászni magam a vén bolond kegyeibe. Sarah nem beszélt félre. A dolog kezdett komolyodni. Valamit tennem kellett.

Megittam a bort és utánaengedtem még egy pohárral. A pince csendes volt és megnyugtató. A homályos megvilágításban mintha a ködös, végtelen örökkévalóságig nyúltak volna a fehér falak. Kíváncsian elindultam befele. Sose vettem észre, hogy a ház valójában milyen nagy és zegzugos volt. A padló öntött cementből készült, a falak pedig beton hasábokból, még a közfalak is. A borospince után egy gyümölcstároló következett, azután egy sosem használt pihenő-szórakozó terem, egy mosoda, egy szárító, egy műhely és még számtalan raktárhelyiség és valamennyi falát betontömbökből rakták. Mintha csak egy kínai labirintusban jártam volna. Sarah bizonyára a felét sem látta ennek a pincének, a legtöbb szobáról nem is tudott. Csak egynéhányat használtunk belőlük és sosem láttam, hogy beljebb ment volna a mosodánál vagy a szárítónál. Én mindenesetre végigsétáltam rajta. Becslésem szerint mintegy százhúsz lábnyi hosszú lehetett és amikor a végéhez értem, azt hiszem, a fedett veranda és a kerti hússütő alatt jártam. Ez az egész egy vagyonba kerülhetett Parkernak. A pince végében a mennyezetet egyetlen masszív vasbeton lap alkotta. Ide valamit építeni akart Parker, ez nyilvánvaló. A fal mellé gondosan le volt rakva egy csomó betontömb, elegendő ahhoz, hogy felhúzzanak egy falat a padlótól a mennyezetig.

Egy szilárd fal, mondjuk öt lábnyira a pince külső falától, amely hermetikusan lezárna egy fülkét. Ezen érdemes volt elgondolkodni. Parker halott. Rengeteg anyag hever szanaszét. Senki se venné észre, ha egy része eltűnne. De a Sarah eltűnését biztosan észrevennék. Ez hát a nagy akadály, amelyet el kell gördítenem az útból. De kilencvenötezer dollárért mit meg nem tesz az ember!

Én, Jack Markham megtettem! Tökéletes gyilkosságot hajtottam végre! Megöltem Sarah-t és megszereztem a kötvényeket. Sőt, mi több, teljes biztonságban vagyok. Csak az a lámpa égne egyenletesebben…

Tehát megöltem őt és felépítettem a falat és most ott van mögötte bezárva az idők végezetéig. A ház új tulajdonosa sosem tudja meg, hogy a pince eredetileg öt lábbal hosszabb volt. És hónapok telnek el, amíg Sarah-t keresni kezdik.

Csak persze, nem ment ez olyan könnyen. Először is vissza kellett kerülnöm a kegyeibe. Vigyáztam, hogy ne tűnjek túl mohónak és arra is, hogy ne kövessek el olyan hibát, amelybe valamelyik szimatoló rokon beleköthetne. A tettek érthetőbben beszélnek, mint a szavak.

Az én tetteim ékesszólóak voltak. Először is abbahagytam az ivást. Azután eladtam az autómat és a pénzt odaadtam neki. Ez persze jó néhány nappal később történt.

– Rendben van. Úgy látszik, azt hiszed, ingyenélő, rongy alak vagyok. Gondolom, ezzel a pénzzel kiegyenlítettem egy időre a kosztom és a kvártélyom költségeit.

Sarah zavarba jött, de továbbra is gyanakodott. És én hagytam őt gyanakodni. Közben pedig állást kerestem magamnak. Legalább egy tucat különféle munkaalkalom adódott. Szándékosan azt választottam, amellyel két legyet ütöttem egy csapásra. Mindent meg akartam tudni arról, hogyan kell cementkockákat malterral egymáshoz ragasztani.

És az egész roppant mulatságos volt. Az utolsó leheletemig nem felejtem el azt az estét, amelyen először tértem haza mészporos ruhában és cementdarabkákkal a körmöm alatt. Sarah tudni akarta, mit csináltam egész nap.

– Cementkockákat gyártottam – feleltem. – Egyszerű munkásként dolgozom annál a cégnél, amely megvásárolta néhai Mr. Parker találmányát.

Sarah azt hitte, viccelek. De erről szó sem volt. Évek óta nem dolgoztam semmit és minden izmom sajgott. De megérte. Amint Sarah meggyőződött arról, hogy igazat mondok, el volt ragadtatva és egy kicsit szégyellte is magát: – Oh, Jack! – mondani akart valamit, aztán mégse szólt semmit. De én már elültettem a magot, amelyet el akartam ültetni. Tudtam, mi jár az eszében. Az, hogy: talán mégis tévedett. Talán mégse csak a pénzéért vettem el. Talán nem is vagyok olyan gazfickó, mint gondolta volna.

Másnap reggel virág volt az asztalon és Sarah felkelt, hogy elkészítse a kávémat. Már-már megsajnáltam. Olyan kétségbeesetten kívánta azt, hogy korábbi, rólam alkotott véleménye tévedésnek bizonyuljon, hinni akarta, hogy én valóban szeretem, és hátralévő életünk mégiscsak szép lesz.

És erre vastagon megvolt az esélye. Amint egy kicsit belejöttem, a munka gyerekjátéknak bizonyult. Minden bolond jól elvégezte volna. Két hét múlva mester lettem és még egy hónap sem telt el, már az értékesítésben dolgoztam. Április végére a néhai Mr. Parker helyén tevékenykedő üzletember valósággal könyörgött nekem, hogy legyünk üzlettársak. Ragaszkodott ahhoz, hogy sosem találkozott nálamnál jobb üzletemberrel. Azt mondtam neki, hogy majd gondolkodom a dolgon, bár eszem ágában sem volt elfogadni az ajánlatát. Sarahnak azonban beszámoltam az ügyről. Csak látták volna, hogy ragyogott!

Én azonban röhejesnek találtam a helyzetet.

Szóval másszak bele egy filléres kis üzletbe a San Fernando völgyben, később esetleg összeállhatnék a Lions és Kiwanis-szal, sőt még a Kereskedelmi Kamarának is tagja lehetnék! Na, nekem más terveim voltak.

Sarah azonban nagyon megváltozott. A szemeiből eltűnt a fáradtság. Napról-napra fiatalabbnak tűnt. Már nem aludtunk külön szobában. Meg volt győződve róla, hogy tévedett és százféle módon próbált kibékíteni. Akárki jött hozzánk, hallgathatta, hogy „Jack ezt csinált, meg azt csinált”, „Jack így gondolja meg úgy gondolja”. Valóságos kisisten lettem, aki nem is képes rosszat tenni. Most, hogy azt hitte, valóban szeretem, többé nem számított semmi más. Végre valóban az voltam, akiről ábrándozott, a fehér kocsin érkező, mesebeli herceg.

Én meg eközben pokolian szenvedtem. Szerettem volna a sárga földig leinni magam, zenét akartam és nevetést. A rulettkerék surranását akartam hallani és a kártyalapok csattogását az – asztalon. Egy csinos nőt akartam, aki hozzám dörgölőzik és azt mondja: – Hello, szép fiú! Mit csinálsz ma este?

Legszívesebben hájas vén bolondnak neveztem volna Sarah-t, az arcába vágtam volna valamivel, ami a kezem ügyébe esik, felmarkoltam volna a kötvényeit és elrohantam volna velük.

Ez persze lehetetlen volt. A kötvények a páncélszekrényben voltak és még ha rá is tudtam volna venni, hogy átadja őket nekem, nélküle egy lépést se tehettem volna. Sarah-t nem lehetett kihagyni a számításból. Nem engedhettem meg magamnak, hogy jártathassa a száját.

Ezért kellett a fal. Még Sarah sem képes egy egy láb vastag fal mögül kinyúlni, hogy visszarángasson Buenos Airesből. Kilencvenöt ezer dollár, meg amit a házért fogok kapni! Ezért érdemes dolgozni! És ennél sokkal kevesebbért is öltek már embert.

Május elsején hozzáláttam a terv megvalósításához. Szórakozottan bámultam a semmibe és csak piszkáltam az ételt. Sarah azt hitte „a májam rendetlenkedik, de megnyugtattam, hogy erről szó sincs. Testileg tökéletesen rendben vagyok – egyszerűen csak ráuntam a dologra. Nem őt unom – Isten ments! – hanem a cementtégla-gyártást. Ez nem egy életerős, természetimádó embernek való mesterség. És nincs is nagy jövője. A kapcsolatunk elején becsaptam őt, mondván, hogy van egy nagy ranch-em. Hát most nincs, ez az igazság, de volt, és jól is ment és azt hiszem, a szívem mélyén most sem vagyok és nem is leszek soha más, mint egy egyszerű szarvasmarha tenyésztő, falusi ember. Nem szeretem az importált pálmafákat, a filmcsillagokat és a két acre nagyságú csirkefarmokat. Tágas, nyitott térre vágyom, végtelenbe nyúló, lila zsályamezőkre, szürkülettel megtérő csordára. Ismét érezni akarom az arcomon az esti szél hűvösét, lovagolni akarok, kétszersültet ropogtatni és sózott disznóhúst sütni nyitott tűzhelyen. A színes, csipkézett élű hegyek látványára vágyom, amelyek mintha a hosszú szárú, dús bölényfűből törnének az ég felé fenségesen, ahogy az Isten megteremtette őket.

Ha most azt mondják, hogy ez egy érzelgős limonádé duma, hát egyetértünk. Egyenesen egy Gene Antry filmből származik. De Sarah bevette. Különösen miután papírt és ceruzát vettem elő és elmagyaráztam neki, hogyan lehet meggazdagodni úgy, hogy az ember egy kicsiny csordával kezdi, hagyja, hogy a természet megtegye a magáét, a szaporulat hím egyedeit pedig eladogatja. Felidéztem számára egy hegyek közé bújtatott kis ház képét is, ahol csak mi ketten lennénk, a. végtelen természet meg az Isten. Amikor kellőképpen fellelkesedett, áttértem a nehézségek ecsetelésére. Elismertem, hogy az állattenyésztés kockázatos vállalkozás, meg is lehet gazdagodni belőle, de az ember rajta is veszthet. Azonkívül ő valószínűleg nem érezné jól magát a családja nélkül. Többször is elmondtam, hogy nincs jogom kirángatni őt abból a környezetből, amelyhez olyan sok szállal kötődik. Az ő kedvéért hajlandó vagyok elfeledni az álmaimat és életem derekán beletörődni abba, hogy mostantól kezdve egymásba illeszthető cementtéglákat fogok gyártani.

De Sarah már bekapta a horgot. Hallani sem akart ilyesmiről. Most már csak velem akart törődni. Bebizonyítottam, hogy valóban szeretem őt. Az ő kedvéért embert csináltam magamból. Hát most ő boldoggá akar tenni engem. Neki mindegy, hogy hol lakik, ha velem együtt lehet. El fogjuk adni a házat, ő átadja nekem a kötvényeket és az egészet befektetjük egy ranchbe, abban a pillanatban, amikor találok egy megfelelőt.

Hagytam magam meggyőzni. De aznap éjjel nem sokat aludtam. A gyilkosság gondolata ott feküdt mellettem, körülvéve mindama büntetésnemekkel, amelyek várnak rám, ha valamit elrontok. Reggel felé lelopóztam a földszintre és négy hónap óta először ittam alkoholt.

– Uramisten! Ha valamit elrontok!

Ennek tegnap éjjel múlt három hete. A házat nem volt nehéz eladni. Még két napja sem volt, hogy piacra dobtuk, az ingatlan ügynökségen máris sokan jelentkeztek. Tegnap megkötöttük a szerződést. A pénz, huszonhárom ezer dollár itt van nálam, ugyanabban a borítékban, mint a kötvények. Száztizennyolc ezer dollár. Szép summa. Sokáig megleszek belőle. Remélem, hogy az új tulajdonosok, egy fiatal házaspár két gyerekkel, nem túl érzékeny lelkületűek. Ámbár Sarah úgysem mondhat már nekik semmit. Akkor öltem meg, amikor aludt – és természetesen rólam álmodott.

Ez tegnap éjjel történt.

A rokonai nehezen törődtek bele abba, hogy elköltözik. Gondoltam is, hogy így lesz. De reám nem gyanakodott senki, még Carla sem, ámbár kicsit furcsán nézett rám, amikor Sarah felajánlotta neki, hogy látogasson majd meg minket az új otthonunkban. Sarah még azt is hozzátette, hogy nagyon sokat köszönhet Carlának.

Elmagyaráztuk a rokonoknak, hogy a terveink egyelőre bizonytalanok. Még nem tudjuk, hol fogunk megállapodni, valahol Texas és Mantana között. Még a termékeny Sonora-i és Chihuahua-i vidék is szóba jöhet, ámbár nem szívesen mennénk a határon túl. Sarah maga is elismerte, hogy nem szeret levelet írni. De a rokonok csak ne aggódjanak miatta. Majd időnként küldünk egy lapot vagy táviratot.

Hónapok telnek majd el, amíg gyanút fognak. Addig a nyom már kihűl. Es ha egyszer keresni kezdik, hát elég nagy területet kell majd átkutatniuk.

A rokonok éjfél felé, jól beborozva távoztak, hangos „Isten veletek” és „Viszontlátásra” közepette. A házat bútorral együtt adtuk el. Az új tulajdonosok ma érkeznek. Sarah hajnalban akart indulni az autóval, amelyről én azt állítottam, hogy megvettem, holott csak béreltem, álnéven persze, egy észak-hollywoodi garázsból. Az autó ott vár rám a régi Topanga Canyon út egyik elhagyatott betérőjénél.

Minden nyomot eltüntettem. Nem feledkeztem meg semmiről. A zsebemben van egy vonatjegy New Orleansig és helyet béreltem egy Montevideóba induló kiránduló gőzösön, egy olyan útlevél alapján, amelyből senki nem ismerne rám. Még arra is gondom volt, hogy értesítsem az elektromos műveket, hogy zárják le a villanyt, így az említett, utolsó családi összejövetel gyertyafénynél zajlott le.

Mindenre emlékszem: a nyitott ablakokon beáradt a virágok nehéz illata, egy felriasztott madár csapkodott a sárga bogyókkal teli acacia fán. Valahol egy kutya ugatott és a lámpafény táncolt a falakon, amikor bementünk a hálószobába: – Szeretlek, Jack. Nem is tudtam, mit jelent boldognak lenni, amíg veled nem találkoztam. Most már örökre együtt maradunk.

A bolond. Az önző bolond.

Még ittunk egy pohár bort. Azután:

– Aludj már el, kedves. Aludj el, szerelmem! Aludj már el, hogy a fene egyen meg, aludj! Telik az idő, pedig reggelig még meg kell ölnöm téged és el is akarok futni.

Mivel vért nem akartam, a kezeimmel dolgoztam. Egy ökölcsapás, azután jöhettek az ujjaim. Így. Ezzel megvolnánk. Elolthatjuk a lámpát. A pokolba veled, Sarah! A pokolba minden halott fehérnéppel! Sarah már rég nem mozdult, én mégis úgy éreztem, hogy követ a tekintetével, amíg összeszedtem a csomagjait és levittem a pincébe, hogy befalazzam őket vele együtt.

Azután hallottam, hogy kopognak az ablakon. Egy pillanatra pánikba estem. Valamelyik részeg rokona térhetett vissza. A szívem a torkomban dobogott, amíg rá nem jöttem, hogy csak egy hosszúra nőtt faág csapkodja az ablakot. Senki sem kíváncsi Sarah-ra. Sarah elbúcsúzott. Senkinek sincs joga zavarni többé. Alszik a férje karjaiban.

Még mindig lúdbőrözve, megtöltöttem a kancsót borral. A bor nem volt benne az alkuba. Minek hagynám itt az új tulajdonosnak? Nem is tudnák kellőképpen megbecsülni.

Bort kívántam, sok bort. Még mindig éreztem a nyakát az ujjaim között. De ez már a múlté. Nem volt időm rémüldözni. Eddig egyetlen hibát sem követtem el. Most már csak annyi dolgom maradt, hogy Sarah-t lecipeljem a pincébe, megkeverjem a maltert, beleszórjam azt az anyagot, amelytől gyorsan megszárad és felrakjam a falat a padlótól a mennyezetig.

– Isten veled, gyönyörűségem, te vén bolond, isten veled, örökre!

Felöltöztettem Sarah-t, nem feledkezve meg a kabátjáról, kalapjáról, táskájáról, sőt a cipőkről és a harisnyákról sem, amelyeket előkészített. Azután a vállaimra kanyarintottam, a kezembe fogtam egy lámpát és levittem a lépcsőn.

Végül is igaza lett. Gazember voltam. Minden nagy dumám ellenére csak egy nyamvadt dzsigoló vagyok, semmi több. Egy csöppet sem számított nekem a személye. Csak a pénze kellett. Száztizennyolc ezer dollár. És most itt van a markomban.

Csak a vízről feledkeztem meg. Elfelejtettem, hogy ugyanaz a vállalat szolgáltatta a vizet is, amelytől az áramot kaptuk. Így a villannyal együtt a vizet is elzárták. Víz nélkül pedig nem lehet maltert előállítani.

A kis halastóban azonban volt víz elég. Előkészítettem néhány vederrel. A homok, a cement, a mész és a habarcstartó deszka már várt rám. Először megkeverünk egy adagot, vigyázva, hogy ne legyen túl kemény, a minőséget ellenőrizzük a vakolókanállal. Jobb lesz belülről dolgozni, nehogy elcsepegtessük a földön az anyagot. A friss fal felrakásából származó nyomok maradjanak csak odabent Sarah-val.

Most egy jó réteg habarcs, azután következik az első sor cementtégla, lyukacsos, jól szigetelő darabok, amelyeket Mr. Parker gyártott és felhalmozott itt a pincében s csak az Isten a megmondhatója, mi célja volt velük.

Lámpafény mellett nehezen ment a munka. Megfeledkeztem a vízszintmérőről. Márpedig a falnak egyenesnek kell lennie. A szerszámos kamrában ráakadtam a vízszintmérőre és felraktam egy újabb sor téglát. Véleményem szerint tökéletes munkát végeztem.

– Jó éjszakát, hölgyem! Örülök, hogy elhagyhatom. Ez az egész öt láb széles kamra mind az öné, én meg megyek Montevideóba.

A pincének ezen a részén nem volt szellőzőnyílás, a levegő fullasztó volt. És forró. Munkám során egyre gyakrabban nyúltam a hátam mögé a boroskancsó után. De amilyen izgatott voltam, mintha csak vizet ittam volna. Már négy sor téglát raktam egymásra, és egy pillanatra abbahagytam, hogy szusszanjak egyet, amikor kétszer egymás után megszólalt a csengő. Nem a képzeletem játszott velem. Nem egy faág csapkodta az ablakot. Csengettek. Valaki volt az ajtónál.

Ing és nadrág volt rajtam. Lecibáltam magamról őket és a csomagban, amelyet az előbb lecipeltem, megtaláltam a háziköpenyemet. Tudtam, hogy senkit sem engedhetek be. De az ajtót ki kellett nyitnom. Tudnom kellett, hogy ki keresett minket és miért.

Carol volt. Azt akarta tudni, alszik-e a nagynénje. Azt mondtam, hogy persze, hogy alszik és megérdeklődtem tőle, hogy mit óhajt. Az arcán látszott, hogy sírt: – Hát nem találja ki? – kérdezte.

Azt mondtam, hogy nem. Várt egy kicsit, azután azt kérdezte:

– Hát akkor… mindennek vége?

Biztosítottam afelől, hogy igen:

– És nagyon sajnálom, ami történt – tettem hozzá. – Elvesztettem az eszemet, amikor egy ilyen gyerekre néztem, mint te vagy. De kijózanodtam. Komolyan gondolom, amit ma este mondtam. Vásárolok egy ranch-et és letelepedek. Sarah nénéd meg én új életet akarunk kezdeni.

Valamit motyogott, amiből csak annyit értettem, hogy „maga csirkefogó”, azután hátat fordított és visszament az autójához. Nem csuktam be az ajtót, úgy kiáltottam: – Nincs semmi baj, Sarah. Csak Carol volt. Itt felejtette a kesztyűjét.

Azt hiszem, a kislány bőgött, amiközben elhajtott. Igazán sajnáltam a dolgot. Nagyon kedves lány, és én rengeteget köszönhetek neki. Ha ő akkor nem sompolyog utánam a pincébe, talán nem bírtam volna ki az elmúlt néhány hónapot. Szégyen, hogy ennyire hiszékeny. Az ő érdekében remélem, hogy találkozik majd valakivel, aki megérti őt.

Amikor visszamentem a pincébe, ismét csak megállított a boroskancsó. Az előbbi kis közjáték rámijesztett. De miután a dolog jól végződött, tulajdonképpen örültem annak, hogy megtörtént. Jó lesz arra, hogy elhárítsa az időnap előtt feltámadó gyanút. Ha Carolt kihallgatják, majd azt mondja: – Nem, hallottam, hogy Sarah néni leszólt és Jack bácsi azt mondta, csak a kesztyűmért mentem vissza.

A pohárba nehéz volt bort húzni. Hoztam a konyhából egy nagy kancsót teletöltöttem és magammal vittem a falhoz.

Elhatároztam, hogy Glendale-ig autón megyek, ott az autót beállítom valamelyik parkolóba és felülök egy észak felé tartó vonatra. Egyelőre ugyan nem fognak keresni, de ezzel is nehezebbé teszem a dolgukat, amikor majd utánam indulnak. San Franciscóból Omahaba megyek, onnan meg Kansas Citybe. Végül Kansas Cityből New Orleansba.

New Orleans. Antoines. Huitres en coquille a la Rockefeller. New Orleans és a Francia Negyed, benne én magam huszonhárom ezer dollár készpénzzel és kilencvenöt ezer dollárt érő, forgalomba hozható kötvénnyel a zsebemben. Jó volt ezen elábrándozni, amíg dolgoztam.

Simítás. Habarcs. Egy betonkocka. Simítás. Habarcs. Egy betonkocka. És így tovább, és így tovább. Sose gondoltam volna, hogy egy fal ilyen magas tud lenni. Simítás. Habarcs. Egy kocka. Minden kockát pontosan a helyére kell illeszteni. Simítás. Habarcs. Egy kocka. No végre, szorítsuk be az utolsót. Most pedig hermetikusan lezárjuk a habarccsal.

Kész. Levegő után kapkodva dőltem neki az oldalfalnak. Amint a lámpa sárga fénye ráesett, úgy éreztem, sose láttam ennél tökéletesebb falat. Arra még emlékszem, hogy nagyot nyújtózva megpróbáltam kiegyenesíteni a hátamat, de a levegő is fullasztó volt, meg sok bort is ittam, hát megcsúsztam és azután elveszítettem az eszméletemet.

Amikor magamhoz tértem, a lámpa fénye éppúgy táncolt, mint most. Fájt a fejem, mint általában, ha sokat iszom. A levegő fojtó volt. Megnéztem az órámat. Öt óra volt. Nem volt már messze a reggel. Ideje lett volna indulni. Feltápászkodtam és a kezemmel a csomagom után tapogatóztam. És akkor megpillantottam Sarah-t. Az úristen szent nevére! A fal melyik oldalára kerültem?

Most már tudom a választ. És azt is tudom, hogy a fal erős. A betonkockán az a sötét folt az én vérem. És a kockák valóban a legjobb minőségűek. Ha egyszer a habarccsal a helyükre ragasztották őket, ellenállnak embernek és időnek egyaránt.

Semmi módon nem tudhatom meg, hogy beköltözött-e az új tulajdonos. Ide hang be nem hatol. Nem is merném felhívni magamra a figyelmüket. Én most már úton vagyok. De nem Buenos Aires felé. Nem ismerem a helyet, ahova megyek. Időm sincs arra, hogy tovább írjak. A lámpa már alig pislog.

Egy dolog biztos. Sarah utolsó kívánsága teljesülni fog. Együtt maradunk. Örökre.