T. O. TEAS
GYILKOSSÁG NÉGY LÉPÉSBEN

SPORTPROPAGANDA - 1985

Lektorálta:
SZENTGYÖRGYI JÓZSEF, HÁRSHEGYI JÁNOS
Borítóterv, grafika:
VISNYEI ILONA
Szerkesztő:
SZAMAY ILONA
Műszaki szerkesztő:
JÁVOR ELEMÉR
Műszaki vezető:
POGÁNY KÁROLY
A kiadásért felel: LÉWALD GYÖRGY
igazgató
Kiadja a Sportpropaganda Vállalat
ISBN 963 7543 13 9

Révai Nyomda Egri Gyáregység
F. v.: Horváth Józsefné dr. 85 1307 45000

EGY

– Még hogy robbanás – morogta Albert Lelac. – Már minden marhasághoz minket hívnak! – Amióta elindultak, megállás nélkül járt a szája. A fekete, jelzés nélküli Peugeot 504-es Neuillyben szedte föl. Albert overallban volt, ócska cipőben, körme alatt olajfoltok. A többieket nem zavarta. A kocsi végigszáguldott az avenue de Gaulle-on, majd a Grand Avenue-n, viszonylag könnyen átjutott a Carrousel hídon, aztán elakadt. Reménytelenül hosszú kocsioszlop állt előttük.
– Három buszt látok a sorban – mondta Boissy, a sofőr, és reménykedve nézett rájuk.
– Nem – felelte Charles Brichot. Charles-on ma új selyemsál volt. Barna sportzakóját viselte, amin a gombok első császárság kori pénzek utánzatai voltak.
– De – mondta Albert, és szemében veszedelmes fények villantak. – Nem érek rá.
– A kazán? – fuvolázta Charles. – Miért nem hívtok szerelőt?
Boissy illetlenül felröhögött. Gázt adott, közben benyomta a féket, és elrántotta a kormányt, örült orgonistaként taposta a pedálokat, s a kocsi bőgve, csikorogva, de engedelmesen kicsúszott a sorból, és felpattant a járdára. Boissy bekapcsolta a szirénát, s a gyalogosok rémülten kapkodva menekültek. Elsuhantak a part kőpárkánya és egy könyvárusbódé között, ahol a többiek szerint nem volt egy fél autónyi hely sem, balra perdültek, és mintha csak gyalogosok lennének, a zebrán vágtattak át a túloldalra. Aztán a járdán tovább. Charles fehér zsebkendőt vett elő, és megtörölte a homlokát. Albert pedig megfeledkezve a szétszedett kazánról, néma csodálattal nézte Boissyt, amint az fékez, kuplungol, gázt ad, sebességet vált, kormányoz, dudál és káromkodik.
– Szeretnék így vezetni – mondta.
– Sose fogsz – felelte szerényen Boissy.
Természetesen ők értek oda utoljára. Három tűzoltóautó állt ott, mentők, egy sötétkék, dróthálós ablakú furgon, ami a területet lezáró rohamrendőröket hozta, két rendőrkocsi és valamivel távolabb, a szálló pernye, a vízsugarak, és a csörlőkkel, légzőkészülékekkel, tűzoltószekercékkel rohangáló emberek hatókörén túl biztonságba téve, a főfelügyelő CX-e. A főfelügyelő a TF–1 tévések kis furgonja mellett állt. Magas volt, jóképű, jól öltözött, némi angolos eleganciával. Úgy állították, hogy a füst és a kiégett ablak legyen a háttér. Az operatőr még le is guggolt, hogy a felrobbant negyedik emeleti lakás is benne legyen a képben. A főfelügyelőnél keresve sem találhattak volna megfelelőbb embert arra, hogy az esti híradóban a nézők fölé magasodjék, értelmes profiljával félig eltakarja a szörnyű látványt, és biztosítsa a polgárokat, hogy a rendőrség mindent megtesz.
Rejtély, hogyan vette észre az embereit. Nem mert szokott mozdulatával az órájára nézni, hátha az is a híradóba kerül, de hosszú, jelentőségteljes pillantást vetett Boissyra. Az vállat vont, és Lelac-ra mutatott. A főfelügyelő rájuk nézett, hogy mars dolgozni, ha már elkéstek, aztán visszafordult a riporterhez. A riporter szőke, göndör hajú fiatalember volt. Ugyanolyan barna sportzakót viselt, mint Charles, fényes gombokkal, nyakában színes selyemsál virított.
Körülnéztek. Albert-nek nyilvánvalóan igaza volt. Semmi szükség itt rájuk. A terep tele volt lázasan dolgozó emberekkel. Mentősök sebesülteket segítettek ki a házból, rendőrök személyi adatokat írtak össze, tűzoltók fecskendőket csévéltek fel, riporterek vakuja villant – csak ők nem tudták, mit keresnek itt.
Albert felsóhajtott. – Megyek, körülnézek a lakásban, ahol a robbanás volt.
Charles lepöckölt egy kis kormot a zakójáról. – Helyes. Addig én idelent szétnézek.
Jobb bérház volt, a századforduló nagy városépítésének idejéből. Márványlapokkal borított lépcsőház, kovácsoltvas lépcsőkorlát, cirádás liftajtó. Valószínűleg soha nem volt még itt akkora kosz, mint amennyit a tűzoltók behordtak sáros csizmáikkal. Albert felbandukolt az emeletre. Az evakuáció már véget ért. Senkivel nem találkozott a lépcsőházban. Csak a negyedikről hallott hangokat. Megállt, hogy kifújja magát.
– De értsék meg, hogy rendőrök vagyunk – mondta egy kétségbeesett hang.
– Értem én – felelte büszkén egy másik. – De akkor sem mehetnek be.
– Ember, ne kényszerítsen, hogy erőszakkal... – dulakodás hallatszott, és Albert kicsit följebb osont, hogy lásson is.
– Uram, nem mehet be. Amíg nem volt itt a tűzszerész, egy lélek sem léphet be a lakásba. Hátha még egy bomba van odabent.
Két vaskos tűzoltó állt az ajtóban, velük szemben két középkorú férfi konfekciókabátban. Kerületi zsaruk, akiknek körül kell nézni a helyszínen, hogy elkészíthessék a jelentésüket. Albert fölsétált a negyedikre.
– Jó napot!
Végigmérték, a tűzoltók kissé bizonytalanul.
– Műszereket nem hozott?
– Nem lesz rá szükség. – Besétált, és még hallotta az egyik tűzoltó dörmögő hangját.
– Na látják. A tűzszerész úr mindjárt végez, aztán bemehetnek.
Szép lakás lehetett. Három nagy szoba, magas ablakok, a földön könyvespolcok és stílbútorok romjai. Könnyen megtalálta, hol történt a robbanás. A többi szoba csak úgy nézett ki, mintha földrengés után szökőár vonult volna végig rajtuk. Az az egy maga volt a pusztulás. Lelac megállt az ajtóban, és anélkül hogy bement volna, megpróbálta felbecsülni a terepet. Egy vastag íróasztal – a robbanás a falhoz vágta és kettétörte. A fal is beszakadt, a nemrég még fehér tapétán fura foltok sötétlettek. Albert jobbnak látta, ha nem nézi meg közelebbről. A robbanás könyveket tépett szét, a fehér papírlapok mintha hóval borították volna be a padlót. Megpörkölt, kormos hóval. Eláztatott hóval. Albert nem volt kezdő, mégis jó egy percbe telt, míg rájött, hogy a bútorok roncsai között egy ember roncsai is hevernek. Nehezen vette észre a pusztulás zűrzavarában. Aztán nehezen vette le róla a szemét és tudta, hogy nemigen fogja valaha is elfelejteni a látványt.
– A rohadt életbe! – Visszabotorkált a másik szobába, és mély lélegzeteket vett. – Azok a rohadt mentősök összekaparhatták volna. – Várta, hogy elmúljon a hányingere, és gondolkodott. Lett volna a robbanás a konyhában vagy a fürdőszobában, már menne is haza. Vizsgálják csak a tűzoltók! De mi robbanna föl egy könyvekkel megrakott, régivágású férfi-dolgozószobában?
Kényszerítette magát, hogy visszamenjen. A halott férfi volt, a korát nem tudta megállapítani. Az arcból nem sok maradt. Egy fotel és a fal közé beszorulva feküdt, a fotel támlája a hasába fúródva. Egyik karja néhány méterrel arrébb egy tálalóasztalkán, pohárszilánkok között.
– A szerencsétlen a fotelban ült, amikor felrobbant – dünnyögte Albert. Ennyi elég is volt neki. Ez gyilkosság. Ha ő kapja az ügyet, úgyis megtudja, ki volt ez a férfi, és hogy kapott-e valahonnan csomagot. Addig is jó lesz elpucolni, mert ha megjön az igazi tűzszerész, ez a két tűzoltó nem ismer majd tréfát.
Ott hagyta a szobát a halottal, és nekiállt, hogy gyorsan átnézze a lakás többi részét. A fürdőszobában, a konyhában, a hálószobában semmi érdekes. A nappalin egyszer már átment, de nem nézett igazán körül. Most rögtön megtalálta. A földön egy felborult szék mögött egy másik holttest. Fiatal, izmos férfi volt, jól szabott öltönyben. Albert odahajolt hozzá, hogy közelebbről is megnézze. A testen egy karcolás sem látszott, és az arc is épen maradt. A koponya hátsó része volt bezúzva. A férfi kezében egy Miroir de Football volt, mintha halála előtt előzékenyen maga takarta volna be magát újságpapírral. Albert, maga sem tudta, miért, félrehajtotta az újságot. Amit eddig nem látott, az egy pisztolytáska volt a férfi hóna alatt. A táskából kiállt a keményfa markolat. Egy colt. Ezt nem várta volna.

*

– Hát tessék, olvassátok! – A főfelügyelő felsóhajtott, és egy papírlapot nyújtott Charles felé. Albert hátradőlt a kényelmetlen fotelben, és a kazánra gondolt. Angol származású felesége azt mondta, elköltözik, ha estére nem lesz fűtés és meleg víz. Lelac egy héttel ezelőtt szedte szét a kályhát, és szerelte le a bojlert, amikor megvette az Építsünk magunknak központi kazánt című könyvet. A központi kazánnak sok előnye van. Csak egy helyen kell fűteni, és mégis az egész lakásban meleg van. A központi kazánt bárki meg tudja otthon építeni, ha megveszi a szükséges alkatrészeket. A jelenetek akkor kezdődtek, amikor Albert beállított az első adag csővel, fogóval és éles vasdarabbal. Az asszony nem lelkesedett. Albert hiába ecsetelte a központi kazán előnyeit. Hiába magyarázta, hogy így mennyivel olcsóbb, mint ha készen vennék. Hogy a szerelők drágák és megbízhatatlanok. Ennek egy hete.
Charles hangosan füttyentett, és ez magához térítette.
– Ez igen – mondta Charles, aki jól érzékelte a kínos helyzeteket. – A pofa nem sokkal a halála előtt rendőrségi védelmet kért.
– És kapott – mondta rá Albert, akinek eszébe jutott a pisztolyos holttest.
– És nem kapott – mondta kórusban Charles és a főfelügyelő. Az áldozat Daniel Rostand – olvasta Corentin egy cetliről. – 1950-ben született, matematikus. Három éve bérli ezt a lakást.
– Mikor kérte a védelmet?
– Hogy pontos legyek, nem is ő kérte, hanem a cége. A Franc-el.
– A számítógépesek?
– Igen. Azt mondták, Rostand valami fontos találmányon dolgozik, és szinte biztos, hogy el akarják lopni tőle. Ipari kémkedés...
– Nem kéne az egész ügyet gyorsan továbbpasszolni? – javasolta Albert. – Hadiipar, repülőgépek, CIA... nem nekünk való ez.
– De sietsz vissza ahhoz a kazánhoz!
Lelac felsóhajtott. Ma már legalább háromszor elmagyarázta a főfelügyelőnek, hogy ha estére nem lesz víz és fűtés, akkor kereshet válóperes ügyvédet. Úgy látszik, még mindig nem fogta föl.
– Értse már meg főnök, hogy otthagy az asszony.
– Már megérte.
Nem nevetett velük. Ez most komoly volt. Amikor megvette a Hogyan javítsuk gépkocsinkat című könyvet, Martba még nagyon örült. Azt mondta, ő sem bízik a szerelőkben. Akkor még fiatal házasok voltak, és az asszony azt is elnézte, hogy a kocsi hetekig nem működött. Boldogan metrózott, buszozott, és mesélte a barátnőinek, hogy a férje egy nagy gyerek. Amikor Albert megvette a Tanuljunk önvédelmet című munkát, még mindig nem volt baj. “Ugyan, drágám, miért zavarna, hogy homokzsákot szerelsz föl a szobában, meg ütőfát, és gumikötéllel gyakorlód a befordulásokat? Csak arra kérlek, hogy az eséseket ne itthon tanuld, mert az alattunk lakók már szóltak." Igen, akkor még lehetett Marthával értelmesen beszélni. Albert azóta tanult könyvből repülni, nyílmérget készíteni, hajómodellt gyártani, kínaiul beszélni. Martha a legtöbbet jól tűrte. Most a kazánnál hirtelen megbolondult. Valami női dolog lehet.
A főfelügyelő felsóhajtott. – Meg akartalak lepni vele. Elküldtem hozzátok a szerelőmet. Estére kész lesz a kazán.
Rejtély, hogyan csinálta. Párizsban, ahol a polgárok rettegnek attól, hogy elromlik a vízcsap, mert napokig nem találnak egy vízvezeték-szerelőt, a főfelügyelőnek minden mesterember a zsebében volt. Albert nem köszönte meg neki. Nem is fogja. Soha életében nem vallja be, hogy unta már az egészet, gyűlölte azt a rohadt kazánt, és ha Martha nincs, már napokkal előbb hagyja az egészet a fenébe. Inkább nem fűt, és hideg vízben mosdik. Nem köszönte meg, hogy ilyen pazar ügyön dolgozhat, ahelyett hogy nehezen hozzáférhető helyen megbúvó csavarokat tekergetne, és reménytelenül bonyolult ábrákkal próbálná összevetni azt a modern szoborra emlékeztető ócskavas kompozíciót, amit egy hét alatt produkált. Lelac ismerte magát, és tudta, hogy mindenkinek szidni fogja a főfelügyelőt, hogy zsarnok, és tönkretette a munkáját. És szidni fogja a központi kazánt, hogy nem lett olyan, mint ha ő fejezte volna be. De azt is tudta, hogy a bűnöst, aki a bombát elhelyezte, szépen, masnira kötözve fogja a főnöke elé tenni.
– Min is dolgozott ez a Rostand? – kérdezte.

*

A Computoy cég irodaháza a Défense negyedben volt. Félóra metrózás, aztán egy másik félóra kóválygás a jövő század házai között. Teraszos toronyházak, földbe süllyesztett patiók, néhány öreg, aki boule-t játszik, s fázósan toporog a dobó körül. Meg néhány őrült turista, aki nézi őket. Ja, a Défense-t látni kell.
Az irodaház tetején a Franc-el reklámja virított. Csak az nem vette észre, aki nem akarta. A Computoy, ahol Rostand dolgozott, a Franc-el leányvállalata, két teljes emeletet foglalt el anyukája üveg-beton kuckójából. Albert-t igazolványa átsegítette az udvarias, de keménykötésűnek látszó kapuőrségen, meg a Computoy igazgatójának udvarias, kemény húsúnak látszó titkárnőjén. Már kezdő nyomozó korában megtanulta, hogy mindig az igazgatókhoz menjen érdeklődni. Különben már a portánál magyarázhatja, hogy mit akar. Aztán bolyonghat ismeretlen gyárudvaron vagy folyosókon, nyitogathat be szobákba, ahol semmi dolga, és le kell nyelnie, hogy akit keresett, továbbküldi. Na nem. Albert jó ideje öntudatosan besétál az igazgatókhoz, letelepszik a legkényelmesebb fotelba, megissza, amivel kínálják, elbeszélget az időjárásról, meghallgatja, mi újság az iparban, rendőrségi pletykákat mesél, míg a nagyfőnök titkárnője telefonon összetrombitál mindenkit, akire szükség van.
A Computoynál kávé volt. A pipi papírpohárban hozta, nyilván a folyosón levő automatából. Francois Rotrou egy-kilencven magas volt, legalább száztíz kiló, kopasz és szakállas. Nem tűnt keménykötésűnek, de barátságos, nagy mackóra sem emlékeztetett. Albert hosszan gondolkodott magában, hogy melyik csoportba tegye. Elégedett? Vidám? Albert-t lelki beteggé tette, ha nem tudta címkével ellátni a beszélgetőpartnereit.
Rotrou tévékészülékekkel, számítógépekkel és elektromos játékokkal telizsúfolt szobában csinált helyet a vendégnek. Egy székről lesöpört egy köteg folyóiratot, hogy Lelac-nak legyen hová ülnie, ő pedig egy nagy dobozra telepedett.
– Hogy miért kértünk rendőri védelmet Rostand-nak? – Mintha csodálkozott volna a kérdésen.
– Tudták, hogy valaki meg akarja ölni?
– Mi? Hogy őt? Dehogyis. Miért akarta volna Danielt bárki is megölni?
Albert nagyot nyelt, és számolt magában háromig.
– Otthon dolgozott az Ultimate-en, és tudtuk, hogy a konkurrencia nagyon érdeklődik utána – folytatta Rotrou. – Egyszerűen féltünk, hogy ellopják a programot.
– Uhum – bólintott Lelac, mint aki tudja, miről van szó Rotrou sarkával idegesítően rugdosta a doboz oldalát.
– Maga nem ismeri ezt a szakmát. Ezek mindenre képesek. Egy percig sem éreztem biztonságban a programot, amióta hazavitte. De meg kellett engednem. Holnapután kezdődik a verseny, és ha nem dolgozhat otthon, nem készül el vele.
– Uhum.
– Elmentünk a rendőrségre, hogy tessék az Ultimate-unkat megvédeni, nemzeti érdek, hogy mi jöjjünk ki vele, ne az amerikaiak, hongkongiak vagy az oroszok. Vagy nem? – Legyintett. – Kidobtak, majdhogy ki nem röhögtek. – Előrehajolt, és Albert térdére támaszkodott. Albert, aki irtózott ettől a szokástól, összeszorított foggal tűrt.
– Na persze, értem én, ne is mondja, kevés a rendőr, növekszik a kábítószer-fogyasztás, a fiatalkori bűnözés, az ipar viszont úgyis elég pénzt keres, oldja meg a saját problémáit, így van, nem? Ezt mondják. De gondolt valaha is arra, hogy a mi játékaink több fiatalt tartanak vissza az italtól, a kábítószertől és a bűnözéstől, mint a maguk összes rendőre?
Elhallgatott, mint aki választ vár. Albert még mindig nem tudta eldönteni, hogy Rotrou pojáca, vagy nagyra nőtt, örök gyerek.
– Nem – válaszolta neki. – Erre eddig nem gondoltam. És mit csináltak aztán, hogy nem kapták meg a rendőri védelmet?
– Eszünkbe jutott, hogy a Franc-élnek van egy kis házi rendőrsége, tudja, akiket a kapuban is látott. Ezek elvállalták. – Büszkén mosolygott. – Látta volna, hogy pattantak, amikor megtudták, hogy az Ultimate van veszélyben. Gondolhatja. Végül is tudjuk, mi az az Ultimate...
– Én nem – jegyezte meg Lelac szerényen.
Az Ultimate sakkautomata volt. Rotrou dobozokat mutatott, játékokat kapcsolt be, rábeszélte Albert-t, hogy játsszon egy partit egy géppel, amelyik jól megverte, egyáltalán, elemében volt. Amikor hülyeségekről van szó, jó fej. Amikor komoly dolgokról van szó, hülye. Lelac végre megtalálta Rotrou receptjét.
Az Ultimate sakkautomata volt, s hogy ez mit jelent, azt Gaston Duval, a Franc-el biztonsági főnöke mondta el,
– Óriási pénzt, felügyelő úr, elhiheti. Nem tudom pontosan megmondani, mennyi hasznot várnak tőle, de azt igen, hogy most ez a legfontosabb térve az egész irdatlan vállalatnak. Azért ez jelent valamit!
Albert kissé csalódott képet vágott. Nehezére esett összehoznia a fegyveres őrséget, ipari kémkedést, felrobbantott lakást, megölt matematikust egy sakkozó dobozzal.
– El tudja képzelni, hányan szeretik tologatni a bábukat? – folytatta Duval. – Ezek mindegyike sakkautomatát akar. Hányan vennének a gyereküknek? Ne tévedjen, felügyelő úr! Nem sakkról van itt szó, hanem pénzről. Rengeteg pénzről.
Duval vékony, kicsit pocakosodó férfi volt, valamivel közelebb az ötvenhez, mint a negyvenhez. Rendőr volt, évekig a lyoni kapitányság diszpécserközpontját vezette. A nagy cégek biztonsági osztályait csak a regényekben irányítják kemény öklű fenegyerekek. A cégek nem a legjobb bűnügyi nyomozókat csábítják el, és nem is terroristaellenes kommandók vezetőit. Inkább egy olyan precíz, szakosodott hivatalnokot, mint Duval.
– Sok dolga van a kis magánrendőrségének? – kérdezte Albert váratlanul.
Duval vállat vont. – Akad. Elég sok dologgal foglalkozunk. Számítógépek, orvosi műszerek, repülőgép-fedélzeti műszerek, a Mirage rakétájának célzóautomatikái, játékok, amit akar. – Nem árult el hadititkot, mindezt az átlag újságolvasó is tudhatta. – Gondolhatja, hogy nagy az érdeklődés.
Lelac gondolta. Duval irodája olyan volt, mint egy új, nagyiparosokról szóló film egyik díszlete. Formatervezett üveg íróasztal, formatervezett guruló fotel, rejtett lámpák, agyafúrt bemélyedések a falakban, ahogy a belsőépítész úgy tíz évvel ezelőtt elképzelte a jövő század irodáját. Albert az irodáról, az előtte beszélgető titkárnőkről, az odáig vezető folyosóról meg tudta mondani, hogy a biztonsági szolgálat vezetője magasabban áll a France-el hierarchiájában, mint a Computoy leányvállalatáé.
– Hány embere van?
– Változó. Amikor szükség van rá, ügynökségektől is bérbe veszünk embereket. Persze elég drágák, és mihelyt nincs rájuk szükség, lemondjuk őket.
– Aha. – Lelac nem értette, miért titok, hogy volt kollégájának most hány alkalmazottja van. Hosszan kortyolt az üdítőitalból, amit a csúnyábbik titkárnő hozott be.
– Rostand-t hány ember őrizte?
Duval felsóhajtott. – Rostand-t nem őriztük. Eszünkbe sem jutott, hogy veszély fenyegeti. Csak a vállalat igazgatóinak biztosítunk személyi védelmet, amióta divat lett, hogy a terroristák ipari fejeseket lőnek szitává az utcán, vagy rabolnak el. Vagy néha egy-két olyan szakembernek, aki hadügyi megrendelésen dolgozik. De Rostand-nak? – Látszott rajta, hogy azt latolgatja, mit jelentene költségben, ha a cég minden kutatóját őrizni kéne. – Egy ember őrizte éjjel-nappal a programot, és egy riasztóberendezést is beszereltünk. Páncélszekrényt már három éve adtunk Rostand-nak, amikor elkezdte azt a munkát.
– És kitől akarták megvédeni a programot?... – Albert köhögött, érezte, hogy pontatlan a fogalmazás. – Volt valaki, akire különösen gyanakodtak?
– Igen – felelte határozottan Duval. – Rostand korábban az apósa üzemében dolgozott. Amikor elvált, ott hagyta a céget is. Akkor szerződtettük. – Duval előrehajolt, hogy nagyobb nyomatékot adjon szavainak. – Rostand az apósa üzemében is játékokat és sakkautomatákat tervezett. Ott kezdett az Ultimate-el is foglalkozni. Azóta a bíróság előtt kellett bizonyítanunk, hogy nálunk született a program. Ott még csak az ötlet volt meg.
– És a család ezt nem akarja elfogadni...
– Nem. Rostand bejött hozzám is, hogy a felesége el akarja lopni a programot.
– És?
– Megkérdeztem az elnököt, mennyit ér meg a program. Ha valamit meg kell védenem, tudnom kell, meddig mehetek el. Ráállíthatok húsz embert is, ha kell, elektronikus megfigyelést, helikoptert, vagy ha ennyit már nem ér meg a dolog, inkább vigyék. Hogy őszinte legyek, nem hittem volna, hogy szabad kezet kapok. Eddig csak kétszer volt ilyen, és mind a kétszer hadi megrendeléseknél. Ki a fene gondolta volna, hogy egy sakkautomata programja, ennyit ér?
– És hány embert állított rá? – kérdezte Lelac, akinek még mindig gyanús volt a dolog.
– Kettőt. Tizenkét óránként váltották egymást. Elégnek tűnt, nem hittem volna, hogy idáig elmennek.
– De nem volt elég. – Albert nem tudta megállni, hogy ne csípjen egyet ebbe a magabiztos hivatalnokba.
Duval gúnyosan nézett rá. – Hogyne lett volna elég? Nem Rostand megvédése volt a feladatom... és a programot nem vitték el.

*

Elege volt. Nem akart több rendőrt látni, számítógépről, sakkról, robbanásról hallani. El akarta felejteni a szétszaggatott, véres roncsot, ami valamikor egy matematikus volt és azt, hogy Corentin főfelügyelő szívességet tett neki. Még hogy az ő szerelője! Alacsony, rosszarcú emberke, aki a második üveg borát itta, amikor Albert hazaszaladt átöltözni, mielőtt a Défense-ba ment volna. Pimasz alak, aki humorosnak szánt megjegyzésekkel kommentálta a kazán állapotát. Lelac legszívesebben belerúgott volna. Remélhetőleg végzett már.
Elege volt. Ma nem akart több hullát és kazánszerelőt látni. Be akart ülni egy kád forró vízbe, és elolvasni azt a könyvet, amit hazafelé vett. Tony Piccoli: Vezess úgy, mint én! A szerző autóversenyző volt, később kaszkadőr, aki autós bravúrokra specializálta magát. A könyv fülszövege szerint Piccoli több magántestőr-társaság kiképzője, aki bőséges tapasztalatait világosan, érthetően teszi közzé, lehetővé téve az átlagembernek is, hogy átlagon felül uralja kocsiját.
Pontosan erre volt szüksége. Hazafelé menet megpróbálta jobb lábával egyszerre nyomni a gázt és a féket, ahogy az egyik ábra mutatta, de csak annyit ért el vele, hogy bőgő motorral majdnem belecsúszott az előtte álló Renault-ba. Na persze! Ha ez olyan egyszerű volna, hogy minden hülye rögtön meg tudná csinálni, nem volna szükség mesteriskolára. Albert még örült is a kudarcnak. Benne van szorgalom, képes arra, hogy lassan, szisztematikusan tanuljon. Csak ne legyen ott az az átkozott szerelő, legyen meleg víz, majd megmutatja ő, hogyan kell autót vezetni!
A szerelő nem volt ott. A lakásban meleg volt, és tisztaság. A felesége kitakarított, és Albert automatikusan elkönyvelte, hogy plusz egy veszekedést kell elviselnie kazánügyben. Martha hajlamos felfújni az ilyen apróságokat. Jobbnak látta a zsebébe dugni az autóvezetéskönyvet, mielőtt belépett a szobába. Másik zsebéből előhalászta a kissé meggyötört virágot, és nagy svunggal kinyitotta az ajtót. Minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne hervadjon le arcáról a mosoly. Jacques-ék voltak ott. A két gyerek már szétszedte a szobát, és telemorzsázta a frissen takarított padlót. Martha arca mosolygott, szeme gyűlölettel nézett Albert-re. Szegény asszony. Egész nap azt a hülye szerelőt hallgatja, utána takarít, és amikor pihenne, háziasszonykodnia kell. Persze hogy ennek is a férje az oka! Ahogy az első sokk elmúlt, kezdett működni a megfigyelőkészsége. Jacques-on melegítő van és edzőcipő. Nincs előtte pohár. Úristen! Ez az őrült ma edzeni akar. Segélykérőén nézett Marthára, de nem volt kegyelem.
Jacques tíz kilométert futtatott vele, meggyötörte a gimnasztikával, megtanította egy karfeszítésre, amit nagyon élethűen mutatott meg, aztán bokszkesztyűt húzott, hogy egy kicsit mozogjanak. Mire Albert magához tért, a vendégek már elmentek. A szobában félhomály volt, Martha aggodalmas, szeretetteljes arccal hajolt fölé, a kezében egy pohár gyümölcslé.
– Jobban vagy? – kérdezte ijedten. – Igyál, ha agyrázkódásod van, sokat kell innod.
– Az isten áldja meg Jacques-kot – gondolta Albert. – Igazán jó, hogy kiütött.

KETTŐ

Másnap már nem örült ennyire. Szédült, hányingere volt, a feje minden hevesebb mozdulattól úgy fájt, mintha újra beleütöttek volna. A jobb karja szinte használhatatlanná vált. A sok kicsavarástól kikészült a könyöke, piszokul érezte magát. Fázott. Az az idióta Boissy leeresztette az ablakot a kocsiban, hogy kiszellőztesse a cigarettafüstöt, és Lelac hangosan vacogott. Ágyban lenne a helye.
A St.-Benoit utca és a Jacob utca sarkán álltak. Corentin hajnalban telefonon trombitálta össze a csoportot, és öt órakor már mindannyian elfoglalták őrhelyüket. Két kocsi az első bejáratot figyeli, kettő a hátsót, egy-egy ember tartalékként a szomszédos kereszteződéseket. A nyomozók sokszorosított fényképeket kaptak, és rövid jellemzéseket. Huszonöt éves férfi, hosszú haj, széles, nőies száj, durva vonások, kegyetlen arc. Harmincéves férfi, magasodó homlok, rövid bajusz, fiatalos öltözék; sóherebb értelmiségi megfáradt arccal. Huszonnyolc éves lány, vékony, valószínűleg tűrhető alakú, jellegtelen arc, rövidre vágott haj; balos kékharisnya. A főfelügyelő a politikai rendőrségtől kapta meg a képeket és a leírásokat, a nyilvántartásból a címeket. A társaságot hat évvel ezelőtt vették lajstromba mint aktív ultrabalosokat. A bélyeget soha nem mossák le magukról. Bármikor rájuk törhet a rendőrség csak azért, mert néhány házzal odébb gyilkosság történt, örök gyanúsítottak maradnak, tartalékok, akiket egy megszorult főfelügyelő bármikor elővarázsolhat. Pedig lehet, hogy már rég dolgoznak, tanulnak, és igyekeznek elfelejteni a múltjukat. Lehet. Meg az is, hogy támogatókból mára aktív terroristák lettek, hogy fegyverrel fogadják a rendőröket, hogy tíz perc múlva lövöldözés zaja veri fel a Jacob utca csendjét, hogy egyenruhások kordonokat húznak, sebesülteket szállítanak kórházba, meghal néhány rendőr, akiket a kutya sem fog sajnálni kollégáikon kívül. Albert nem akart köztük lenni.
Persze értette Corentint. Ezek hárman, ha valóban terroristák, a lakásukból könnyen szemmel tarthatták Rostand házát. Rostand könnyen lehet a technokrata társadalom jelképe; a Franc-el egyik vezető kutatója, akit éjjel-nappal fegyveres gorilla kísér. Akit védenek, azt érdemes megtámadni. S akit csak egy emberrel védenek, azt könnyű is. Érthető volt a főfelügyelő gondolatmenete. A robbantás tipikusan terroristaügy. Tegnap még Lelac is egyetértett volna vele. Ma már bizonytalan volt. Még mindig nem akarta elhinni, hogy egy sakkgépért öljenek, de elvetni sem tudta a gondolatot. Valamit csak megért ez a marhaság, ha a Franc-el vezetői szabad kezet adtak Duvalnak. Rostand vagy valami hadititkon dolgozott, amit még mindig sakkprogramnak álcáznak, vagy komolyabb dolog ez a játék, mint gondolta. Nem tudta eldönteni, de most már érdekelte az ügy és elhatározta, hogy utánajár. Csak innen szabaduljon el épségben!
Nyolc óra volt. A sötétkék, ablaktalan busz menetrendszerűen érkezett. Egyenruhás rendőrök ugráltak le róla, golyóálló mellényben, géppisztollyal. Anélkül hogy utasításra vártak volna, eltűntek a 18. számú ház kapujában. Néhányan ezalatt fedezékbe húzódtak, és megcélozták a harmadik emeleti ablakot. Egy másik busz az utca bejáratát torlaszolta el, a rendőrök többé-kevésbé udvariasan megállították a gyalogosokat. Az egész akció olajozottnak és profinak tűnt. Lelac kezdett megnyugodni. Az volt a feladatuk, hogy feltűnés nélkül figyeljenek, nehogy a rajtaütés előtt kirepüljenek a madarak. Ha valamelyikük feltűnne, kövessék, és ha kell, tartóztassák le. Most már akár mehettek is volna reggelizni. De maradtak. Boissy autós üldözésben reménykedett, Charles kitüntetésben, Albert abban, hogy nem lesz semmi dolguk.
Aztán hirtelen lövés dördült. Először egy pisztoly hangja, majd válaszul géppisztolyropogás. Valami kirepült az ablakon. Ami ezután következett, olyan volt, mint egy rémálom. A sötétkék buszból láng csapott ki, aztán jött a robbanás hangja, a szétszakadó karosszéria, a levegőbe emelkedő motorblokk képe. Furcsa mód ez vonta magára leginkább a figyelmet. A repülő motorblokk.
A busz mögött fedezékbe vonuló rendőröket nem látták. Egy rendőr, aki a túloldalról célozta meg az ablakot, két kezét vérző arcára szorítva ordított. Alig lehetett látni a füsttől. Az ablakból ismét kirepült valami, s mire rájöttek, hogy összehajtogatott kötél, addigra a mászó alak már a másodikig jutott. Már az elsőnél volt... Nem is mászott, hanem csúszott lefelé...
Boissy kapcsolt. Indított, és csikorgó kerekekkel kilőtt. Farolva állt meg néhány száz méterrel odébb. A menekülő már földet ért, és lehajolva, cikcakkban futott. Senki nem lőtt rá. Először Charles ugrott ki, utána kötelességszerűen Albert. Félt, ha nincs ott Charles, meg se tud mozdulni. Az egész olyan valószínűtlen volt, hogy megbénította az irrealitás érezte. Igen, vannak ilyen dolgok, ő is látott hasonlót a híradóban, de nem vele történnek. De hiszen egy lövöldözésbe kerültem – mondta benne egy hitetlenkedő hang. Az alak berohant egy kapualjba, Brichot teljes sebességgel száguldott utána.
– Ne!!! – sivította Albert. Charles is észhez tért. Nem rontott be egyenesen a kapu feketén és fenyegetően tátongó nyílásába, hanem oldalazva közeledett. Albert nem hagyhatta cserben. A kapu másik szárnya felé futott. Még soha nem sprintéit ilyen gyorsan, és még soha nem érezte ilyen lassúnak magát. Mire odaért, a kezében volt a pisztolya. Fogalma sem volt arról, mikor húzta elő. Egymásra néztek Charles-lal, és egyszerre mozdultak. A földre vetették magukat, és célzás nélkül belepörköltek néhányat a félhomályba. Charles felpattant, és a falhoz ugrott, miközben Albert újra belelőtt a folyosóba. Most Charles lőtt, még mindig nem célpontra, és Albert követte. Lassan elindultak előre. Idegesítő ház volt. Jobbra, balra egyaránt boltíves lépcsőfeljárat nyílt, amögött udvar, még távolabb pedig újabb lépcsőfeljárók és egy fényes kis nyílás, az átjáróház másik kijárata. Megindultak a lépcsőfeljáratok felé. Az izzadságtól csúszkált a markolat a kezükben, úgy érezték, cipőjük túl hangosan nyekereg, zihálásuk mérföldekre elhallatszik, a térdízületük szokásos kattanása is figyelmezteti a rejtőzködőt. Aztán hirtelen felbődült egy motor. A rendőrök megperdültek, hátukat a falnak vetették, és a hang irányába szegezték a pisztolyt. A motor ötszázas Honda volt, és úgy indult, mint a rakéta. Albert lőtt, hallotta, hogy Charles pisztolya is megszólal. Aztán a szemközti nyílás elsötétült egy pillanatra, ahogy a Honda szinte lassítás nélkül kiszáguldott a kapun.

*

Rostand egy Richárd Martinet nevű sakkozóval dolgozott együtt az Ultimate-en. A Franc-el előzékenyen úgy döntött, hogy védelemben részesíti. Amikor Lelac becsöngetett hozzá, fegyveres gorilla nyitott ajtót, egy másik pedig valahonnan a kapualjból materializálódott mögötte. Martinet magas, hosszú hajú, negyven körüli férfi volt. Olyan arccal, ami mintha mindig mosolyogna, olyan modorral, mintha udvarias volna. Természetesen viselkedett, cseppet sem zavarta a fegyveres őrség, nem tűnt idegesnek, nem félt. Lelac ismerte ezt a fajtát: egész életében megszokta, hogy kiszolgálják, hogy neki nem eshet baja, hát miért aggódjon. Martinet-nek most is mázlija volt. Ha nem utazik el, akkor tegnap ő is Rostand-nál dolgozik a programon. De elutazott, és ezt Martinet láthatóan természetesnek vette.
Éppen csomagolt. Piros bőr utazótáskájából kihajigálta a szennyest, és tiszta ruhát keresett.
– Látja, szállodában töltöm az életemet – mondta panaszosan.
– Elutazik? – kérdezte gyanakodva Albert.
– Még csak az kéne! Beköltözöm a Champion szállóba, amíg a világbajnokság tart. Ott lakik az egész mezőny.
– Milyen világbajnokság?
Ha Martinet eddig félig-meddig embernek tekintette is, Albert most eljátszotta ezt a kegyet.
– A sakkcsapat-világbajnokság. Idén a gépek is játszhatnak, és indulunk az Ultimate-tel. – Behajított egy bőröndbe néhány rendesebb öltönyt, és egy-két teljesen punkos külsejű, éktelen színekben pompázó nadrágot meg trikót.
– Maga homokos? – kérdezte Albert.
– Én? Mi? Ugyan, dehogy. – A sakkozó nem sértődött meg. – Lesz ott a tartalékok között egy csomó helyes kiscsaj. Este tánc, amíg a menők alszanak.
– Istenkém – gondolta Albert. – Van, aki úgy őrzi a fiatalságát, hogy sportol. Van, aki égőpiros, zöld csíkos gatyába bújik.
– Miben segíthetek még? – Martinet kezdte unni a rendőrséget.
Albert jegyzetfüzetet, tollat kotort elő a zsebéből, és kényelmesen elhelyezkedett.
– Meséljen nekem az Ultimate-ről!
– Mit tud egyáltalán a sakkozógépekről? – kérdezett vissza Martinet. – Gondolom, nem sokat. Nem baj, elmondom, amire szüksége van. Amióta sakkjáték van, próbálkoznak sakkozógépek készítésével. A leghíresebb ezek közül egy Kempelen nevű magyar tudósé volt, egy törökre formázott bábu. Egy törpét bújtatott el benne. Nem automata volt, inkább egy cifra manipulátor.
Albert türelmesen hallgatott, nem tudta, mi köze ennek az Ultimate-hez, de Martinet bármilyen ellenszenvesnek tűnt is, szószátyárnak nem.
– Mihelyt elkészültek az első számítógépek, elkészültek hozzájuk az első sakkprogramok is. Majd minden számítógépes matematikus megpróbálkozott velük. A sakk végül is testet öltött matematika, és egy olyan sakkprogram, ami erősebb, mint a többi, ideális erőpróba. De ez még mindig csak játék volt. Üzlet akkor lett belőle, amikor megjelentek a mikrokomputerek. Amikor lehetővé vált, hogy sakktábla méretű automatákat készítsünk. Amikor a kis számítógépek árai úgy csökkentek, hogy a sakkozógépek is mindenki számára elérhetők lettek. Mert mindenki vesz, aki sakkozik. Legalábbis majdnem mindenki. Az amatőrök szinte kivétel nélkül.
– Miért?
Martinet meglepődött. Még soha nem jutott eszébe ez a kérdés.
– Fogalmam sincs – felelte őszintén. – Nem is tudom, miért jó az embernek egy géppel játszani. Talán azért, mert felsőbbségtudattal tölti el őket, ha megverhetnek egy gépet, ami pedig tökéletes, és percenként több ezer műveletet képes elvégezni. Meg azért, mert azt kikapcsolhatják, ha vesztésre állnak. De várjon csak! Az emberek ugyanis nemcsak megveszik a sakkgépet, de minél erősebbet akarnak venni. Ne kérdezze megint, hogy miért, fogalmam sincs. Maga miért akar gyors autót, amikor sebességkorlátozás van? Tény az, hogy a pancser is olyan gépet szeretne, ami legalább első osztályú szinten játszik. Talán azért, mert egy pancser gyakorlatilag sose kerülhet össze egy menővel, így aztán kialakult a gyárak között a konkurrenciaháború. Évenként kijönnek egy új modellel, őrületes pénzeket szánnak kutatásokra, reklámra, és akiknek a gépe jól szerepel a számítógépes világbajnokságokon, degeszre keresik magukat.
Lelac úgy érezte, kezdenek közeledni a lényeghez.
– A jelenlegi legjobb gépek nagyjából mesterjelölt szinten játszanak. Néha komoly mestereket is képesek elverni, de ugyanakkor kikapnak egészen gyenge játékosoktól. Igazi jó sakkozó ellen pedig egyszerűen nincs esélyük.
– Miért? – szólt közbe Albert ismét.
– Hát ez az – felelte elégedetten Martinet. – Betáplálják a gépbe a legjobb lépéseket, aztán jön egy rafinált alak, és teljesen őrülteket húz. Szegény gép elveszti a fejét, mert erre nem tanították meg, és kikap. Olyan lépésekkel lehet nyerni erős gépekkel szemben, amiket egy frissen igazolt serdülő sakkozó ellen nem szabad megpróbálni.
Martinet belelendült, s mint bárki kedvenc témájáról, valódi örömmel magyarázott. De szerencsére olyan szinten, hogy a hozzá nem értő is felfogja.
– Két alapvető iskola alakult ki. Ha nem érdekli ilyen részletesen, csak szóljon közbe, szívesen abbahagyom. Szóval az egyik társaság igyekszik minél több ismeretre megtanítani a gépet. Végül is egy mai élvonalbeli sakkozó napi hat-nyolc órát tanul. Megnyitásokat, végjátékokat, középjátékot, variációkat. Végeredményben magol, beseggeli a többi sakkozó által eddig kipróbált megoldásokat. Nem mondom, hogy nem gondolkodnak, de inkább csak azon, hogyan fúrják meg a többiek ötleteit. Azon dolgoznak, hogy olyan terepen harcoljanak, amit ők ismernek jobban. Ez pedig, ha tetszik, ha nem, igazi gépi tevékenység. Egy megnyitás huszonöt változatát évekig magolja valaki, hogy igazán jól tudja, a gépnek pedig percek alatt megtanítom.
– Világos – mondta Albert, aki csak azt nem értette, hogy minek ide másik iskola, ha ez ilyen jól megfelel.
– Csak éppen ezek azok a gépek, amelyeket a legkönnyebben sarokba lehet szorítani váratlan, elméleten kívüli lépésekkel. – Martinet mintha csak meghallotta volna a gondolatait. – A másik iskola pedig – hogy is mondjam, hogy maga is megértse – tulajdonképpen gondolkodni akarja megtanítani a gépet. Arra, hogy tanuljon a hibáiból. Ne kövesse el ugyanazt a hülyeséget háromezerszer is egymás után, mint a másik. Ezek a gépek azok, amelyek egyre inkább ellenfelei az embereknek.
– És az Ultimate? – kérdezte Albert, aki kezdte unni az ügyet.
– Várjon csak! – mondta gúnyosan Martinet. – Most jön csak a lényeg. A cél tulajdonképpen az, hogy megtaláljuk a sakk képletét, algoritmusát, hogy a számítógép igazán megértse a sakkjáték lelkét. A fenébe is, de nehéz ezt elmagyarázni olyannak, aki nem matematikus...
– Miért, mi van akkor, ha megtalálják ezt a képletet?
– Hogy mi? – Martinet sátáni kacajt hallatott. – Kész a legyőzhetetlen sakkozógép, a valóra vált álom, a megvalósult sci-fi. Megvesz egy kis masinát, és az jobban játszik, mint a világbajnok. El tudja ezt képzelni? – Legyintett, nem akart újabb magyarázatokba bocsátkozni. – Tudja, mit jelent egy ilyen gép annak a gyárnak, amelyik először jön ki vele?
Erről már Albert-nak is voltak elképzelései.
– Övé a piac.
– Így van A többi akár be is zárhatja a boltot. Egy ilyen gép milliókat jelent mindenkinek, akinek csak köze van hozzá.
Martinet arca úgy ragyogott, hogy Lelac-nak lassan kezdett leesni az érme. – Úgy érti, hogy az Ultimate...
– Úgy – szólt a diadalmas válasz. – Az Ultimate gyakorlatilag legyőzhetetlen. A legjobb sakkozónak sincs ellene esélye, csak egy hasonlóan jó gépnek.
– Milyen világbajnokságról is beszélt? – Lelac fáradt agya a szokásosnál lassabban rakta össze a mozaikokat.
– A sakkcsapat-világbajnokságról. Kétévenként rendezik, és idén először vehetnek rajta részt számítógépek. – Diadal ült az arcán, mint a kalandfilmek intrikusainak, amikor a hőst elfogják a gonoszok. Albert-nak kérdezni sem kellett a többit. – És beneveztünk egy Ultimate-csapattal, és minden táblán, minden partiban győzni fogunk.
A férfiből úgy áradt a siker és a boldogság, hogy Lelac biztos volt benne: még a zöld csíkos, piros gatyában is lesznek a csajoknál esélyei.

*

Mikor visszaért, a kapitányság még mindig olyan volt, mint a megbolydult méhkas. Vagy inkább a bolondokháza, ha kevésbé hízelgő hasonlatot keresett. Ennyi rendőrt még sohasem látott bent egyszerre. Bejöttek a szabadnaposok, a délutánosok, az éjszakások, azok, akik két hét szabadságot vettek ki, hogy nászútra mehessenek Martinique-ra. Két rendőr meghalt, öt súlyosan megsebesült, és aki tehet róla, valahol Párizsban kószál.
Albert-ba kezdett visszatérni az egész szörnyűség. Amikor a motoros eltűnt, lassan leengedte kezét, és visszarakta a tokjába a pisztolyt, még csak megkönnyebbülést érzett, hogy megúszta.
– A rohadt életbe – mondta Charles. – Csak találkozzunk még egyszer!
Lelac lopva végigmérte. A jó öreg Charles Brichot! Az aranyifjú. Nem lő jobban nála. Nem is gyorsabb. Nem is buta gyerek. Hogy nem jut hát az eszébe, hogy most itt feküdhetne holtan, vagy várhatná a mentőket átlőtt gyomorral? Soha nem gondolta volna, hogy egyszer ennyire fogja szeretni, mint most. Semmihez sem volt nagyobb kedve, mint beülni vele valami rendesebb helyre, inni egy sört, és megbeszélni, mi történt. Persze szó sem lehetett róla! Jött Corentin, jelentést kellett írniuk, aztán beindult a rendőrségi gépezet és Brichot lelkesen rohant, hogy kivegye részét a nyüzsgésből. Albert lelépett. Tudni akarta, kinek a számlájára írja a tegnapi robbanást. Az üldözött terrorista egyik véletlen áldozata volt Rostand, vagy a két ügynek semmi köze egymáshoz? Most, hogy beszélt Martinet-val, meg volt győződve az utóbbiról. Hogy ki ölte meg a matematikust, hogyan, miért, arról fogalma sem volt. De hogy az Ultimate-nek köze van hozzá, arra meg mert volna esküdni.
Visszatért a rosszulléte. Az izgalom egy ideig elnyomta a fejfájást, aztán Albert összeszedte magát, hogy rendben ki tudja hallgatni Martinet-t. Most kiengedett, s egyszerre tört rá az éhség és a hányinger. Leült az íróasztalához, behunyta a szemét, és megpróbált nagyokat lélegezni. Kiköhögte a beszívott cigarettafüstöt, papírt vett elő, és jelentést körmölt. Tudta, hogy ha dolgozni látják, nem ugráltatják. Több ezer rendőr fog most éjszakákat tölteni fűtetlen kocsikban, hogy gyanús lakásokat figyeljen meg, fog átkutatni szórakozóhelyeket, hivatalokat, szerkesztőségeket. Megvernek pimasz fiatalokat, és az életüket kockáztatják, amikor megtalálják az emberüket. Albert nem akart közöttük lenni. Épp elegen vannak ehhez a feladathoz. Legalább egy ember őrizze meg a normális élet látszatát, és próbálja meg kinyomozni a gyilkosságot, amivel megbízták. És Rostand gyilkosának lelkén is két ember élete szárad.
Időnként megjelent Charles, aki valahogy besündörögte magát az irányítók közé, utasításokat osztott, jelentéseket hallgatott meg, majd továbbított az illetékeseknek, papírpohárból forró kávét iszogatott... nagyon operatívan nézett ki.
– A csaj egyetemista korában egy spanyollal járt. Az ipse itt lakik a rue Blondelen. Be kéne gyűjteni!
Lelac csak ránézett, de úgy látszik, ma szavak nélkül is értették egymást. Charles két másik, ugrásra kész detektívet küldött a spanyolért, és felelősségtudattal átitatódott hangon figyelmeztette őket, hogy vigyázzanak, lehet, hogy a feladat veszélyes. A két férfi bólintott, és önkéntelen mozdulattal megtapogatta a pisztolytáskát, hogy helyén van-e a fegyver. Szemük komoran csillogott. Az isten mentse meg a fickót, ha megpróbál ellenállni. Vagy ha egyáltalán otthon van – tette hozzá gondolatban Albert.
Aztán a nyomozók elmentek, és Charles nem tudta magában tartani az addig történteket. A lakásban nem hárman voltak, hanem négyen. Az a három, akit el akartak kapni, nem volt kemény terrorista. Nem robbantgattak, nem lövöldöztek. Még rosszabb bagázs. Ők az a szimpatizáns háttér, akik lehetővé teszik, hogy a kemény gyerekek megússzák, ők azok, akik olvasmányaikból összekutyulnak valami zavaros filozófiát, ők azok, akik meghülyítenek jóindulatú egyetemistákat, ők azok, akik pénzt szereznek, lapot adnak ki, és valóságos hálózatot építenek ki azokból, akik politikai okokból, divatból, unalomból vagy bármi más okból támogatják zavaros radikalizmusukat. De nem bűnözők. Lenyomozhatok, kihallgathatok, megverhetők, legfeljebb tele lesz panaszaikkal a francia sajtó. Csak épp rejtekhelyet keresnek a terroristáknak, továbbítják az üzeneteiket, bekötik a sebeiket, átszállítják őket néhány határon.
Amikor a rendőrség rajtuk ütött, egyikük tüzet nyitott az ajtón keresztül. Nem. Albert téved, nem a kegyetlen arcú. A másik, a fáradt értelmiségi kinézetű. Most a Valde Grace kórházban haldoklik, a szobájában és a folyosón több a rendőr, mint az orvos és a nővér. A másik kettőt elkapták, és azóta megállás nélkül folyik a kihallgatásuk. A rendőrök óránként váltják egymást, állandóan öten vannak mindkettővel.
– És még nekik állt feljebb! – mondta Charles. Brichot bűnügyi nyomozó volt, aki rendes bűnözőkhöz szokott. Egy profi mindig tudja, hol a határ. Tagad, ameddig lehet, aztán vállat von; veszített. Az amatőrnek nagy a szája amikor behozzák, de aztán valósággal megkönnyebbül, hogy kipakolhat. De hogy valaki fasisztának nevezze, a polgári jogaira hivatkozzon, amikor két rendőr meghalt, és ötnek az életéért még harcolnak az orvosok, ez túlzás volt. Charles még életében nem ütött meg nőt, de most ütött, visszakézből, lendületből, teljes erővel. Némi örömmel mesélte. Albert egy pillanatig elgondolkodott, vajon ő is ütött volna? Ő elvből nem üt. Amióta rendőr, még nem ütött meg senkit kihallgatás közben; csak akkor ütött néha, amikor elfogott valakit, és az ellenállt, és persze Jacques-ot, amikor gyakoroltak. De ez más. Egy pillanatra megjelent előtte gondolatban a vékony, rövid hajú nő, amint egyenes háttal ül a rendőrségi székben, szeme csillog, arca eltökélt. Jeanne d'Arc! Ha egyszer felgyógyul ebből a kihallgatásból, és ha valaha is kiengedik, élete legszebb élménye lesz, hogy mártír lehetett, hogy megmondta a magáét a zsarnokoknak. Aztán Lelac szeme előtt megjelent egy másik kép. A rue Benoit-é. A lángoló autóbusszal, a fegyverüket eldobó, kezüket arcukra szorító, fájdalomtól üvöltő rendőrökkel.
– Én is ütöttem volna – mondta.
– Mi? Ja persze – csodálkozott Brichot. Meg sem fordult a fejében az ellenkezője.
A veréstől mindenesetre kezelhetőbbek lettek.
Fontaine egy hete lakott náluk, és nem mondta, meddig marad. Ők pedig nem kérdezték. Nem kellett magyarázniuk, ki az a Fontaine. Nevét egy régi, elég elmosódott fényképe fölött minden őrszoba falán olvashatták a rendőrök. Hivatásos őrült, aki valószínűleg elfelejtette, hogyan kell normális embernek lenni. De a túlélés szabályait tudja. Mihelyt beköltözött, gondoskodott a menekülésről. Az átjáróházban elhelyezett egy motort. A környékbeli utcakölykök pénzt kaptak, hogy vigyázzanak rá, és egy ígéretet, hogy átvágja a torkukat, ha a motornak baja esik. És a srácok elhitték. Két sarokkal odébb egy R 5-öst tartott egy garázsban, benne egy bőrönd ruhával. Az ablak mellé elhelyezte a kötelet, a végén súllyal, hogy gyorsabban essen és precízebben álljon, ráerősítve a hevedert és a fékezhető görgőket. Szakértőket hívattak be, és megkérdezték tőlük, hogy működik az ilyen szerkezet, és hogy mennyi idő alatt lehet lejutni vele három emelet magasból. Gyakorlott embernek néhány másodperc az egész. Lelac, akiben egész nap motoszkált az értetlenség, hogyan hagyhatták, hogy a fickó lemásszon, kicsit megnyugodott. Fontaine-nak volt egy útvonala a padlás felé is, és egy harmadik egy első emeleti lakáson keresztül. Ezeket használta volna, ha a házat körülveszik a rendőrök, de még nem érnek az ajtó elé.
– Nem tudod, szeret a pofa sakkozni? – kérdezte Albert.
– Nem. Miért? Fontos? – kérdezett vissza gyanakodva Charles. Leszállt Albert íróasztaláról, és a folyosó felé indult. – Megkérdezhetem.
Istenem! Erre a fontoskodásra mondják, hogy nyitott szellem, a rendőrség kreativitása! Egy jó pont a derék Brichot-nak, ha a főfelügyelő megtudja... nincs lényegtelen nyom, érdektelen kérdés. Mindennek utána kell nézni, fiúk!
– Kérdezd meg – szólt utána Albert.

*

Lidérces este volt. Martha egész komolyan közölte, hogy elválik tőle, ha nem lép ki a rendőrségtől. Mindennek a televízió volt az oka. Mindegyik csatornán a rue Benoit-i robbanás volt a szenzáció. Mutatták a kiégett rendőrségi buszt, a kötelet, amelyen Fontaine lesiklott, az udvart, ahol a motor várta. Riportokat készítettek a beszélőképes sebesültekkel, a meghalt rendőrök özvegyeivel, hogy némi részvétet csikarjanak ki a nézőkből, aztán tovább zengték a zseniális terrorista dicshimnuszát. Talán sehol nem olyan nagy dicsőség megölni két rendőrt, és meglépni a többi elől, mint Franciaországban. Aztán Albert legnagyobb megdöbbenésére ő maga is feltűnt a képen. Éppen a főfelügyelőnek magyarázott valamit élénken gesztikulálva. Aztán Charles jelent meg. Ki a fene sejtette, hogy nyilatkozott a tévének? Egész tűrhetően elmesélte a történteket, majd biztosította a nézőket, hogy legközelebb elkapják a csirkefogót.
Martha eddig is sejtette, hogy a nyomozói munka nem teljesen veszélytelen, de a hír, hogy az ő férje ennek a véres szörnyűségnek a kellős közepén lövöldözött, betett neki. Közölte, hogy beszél Corentinnel és komolyan is gondolta. Albert-bán meghűlt a vér. Megpróbált visszaemlékezni, mit írt ilyen esetekre a Hogyan legyünk jó férjek című könyv, amit egy amerikai nő írt. Az amerikai nők a legjobb férjidomárok, és ami egy amerikai feleségnek megfelel, azzal a világ minden táján le lehet venni a lábáról egy asszonyt.
Mindent ráhagyott, mindent megígért. Aztán lefeküdtek, és megpróbálta bebizonyítani neki, hogy él és használható. A recept bevált. Martha nyugodtan elaludt, egyenletesen szuszogott mellette a sötétben. Albert még sokáig álmatlanul forgolódott, és amikor végre elaludt, rémálmai voltak. Másnap örült, hogy fölkelhet és dolgozhat. Inkább a legvadabb bűnöző, mint azok az álmok.

HÁROM

Valamelyik lövés eltalálta Fontaine-t. Egy híján az összes kilőtt golyót megtalálták és biztosak voltak abban, hogy annak Fontaine-ban kell lennie. Nem lehet túl súlyos seb, ha a fickó tovább tudott vezetni. Vérnyomokat nem találtak, valószínűleg a motorosdzseki felfogta a vérzést. Nem lettek sokkal okosabbak ettől sem. Jacques Fontaine nyilván nem közkórházba megy a sebével.
Elolvasta a szakértői jelentéseket a Rostand-nál történt robbanásról is. A képletek és szakszavak közül lassan kihámozta a lényeget. Jó tíz deka plasztik robbant a rue Benoit-n. Jóval kevesebb is elég lett volna. A gyilkos vagy amatőr volt, aki nem tudta, mennyire van szükség, vagy nagyon nagy károkat akart okozni. De miért? – állt meg az olvasásban. Hogy megsemmisítsen valamit? Albert-nak tetszett a gondolatmenet, és folytatta. Az a valami pedig nyilván az, amibe a robbanóanyagot dugták. Valamilyen módon jellemző a gyilkosra! Gyorsan átfutotta a boncjegyzőkönyvet, de egy-két érdekes orvosi műszón kívül semmi újat nem tudott meg belőle. Rostand a karosszékében ült, amikor a robbanás történt. A robbanás leszakította a jobb karját, feltehetően épp azzal a tárggyal babrált, amibe a plasztikot dugták. A többi károsodást öt oldalon részletezték. Albert átlapozta. Volt alkalma látni az eredményt. Az előszobában ülő gorillának egyszerűen pechje volt. Ha ül, áll, fekszik, simán megúszhatta volna, ő viszont a szék két hátsó lábán hintázott, és a robbanás feldöntötte. Tarkójával a falnak csapódott, és ennyi elég is volt.
Rostand egyedül élt. Egy bejárónő jött hozzá naponta, takarított, főzött, mosott, vasalt. Charles még tegnapelőtt kihallgatta, és Albert nem sok értelmét látta, hogy ő is elmenjen hozzá. Az asszony reggel hétkor érkezett, rendbe tette a fürdőszobát, kitakarította a dolgozószobát, aztán reggelit csinált Rostand-nak. A matematikus nyolckor kelt. Az asszony ezután ingeket vasalt, rendet rakott a hálószobában, és ebédet főzött. Tizenkettő előtt ment el. Így volt ez mindennap, és a rendőrök egyelőre nem láttak okot a kételkedésre. A nő nyilván semmit sem tud a robbanásról.
Albert szerette Brichot jelentéseit olvasni. Charles röviden, pontosan és lényegretörően fogalmazott. Föltette a szükséges kérdéseket, látta, hol, mi fontos. Néha nem rossz egy karrierista kolléga, aki ráadásul értelmes is. Cornuné egyszerű asszony volt. Amikor azt mondta, hogy semmi különöset nem vett reggel észre a dolgozószobában, Charles nem zavartatta magát. Nem volt túl jó véleménye az emberek megfigyelőkészségéről. Papírt, ceruzát tett a nő elé, és megkérte, írja le, mi volt a dolgozószobában. A jelentés nem írta, de Albert el tudta képzelni, milyen nehezen ment. Neki is volt szerencséje egy-két ilyen listát íratni. Szegény asszony nyilván csak ült ijedten, kezében a tollal, és komoran bámulta a papírt. Esetleg leírt egy-két nyilvánvaló dolgot, mint asztal, szék, s utána megállt. Mindig így van. Aki ilyenkor folyamatosan írni kezd, az éneikül is megmondja, volt-e valami oda nem tartozó tárgy egy szobában.
Brichot nyilván megkérdezte Cornunét, törölt-e port. Igen, felelte az asszony sértődötten, ha ő takarít valahol, port is töröl. Albert felröhögött, amikor a képzeletében élő bejárónő zsémbelni kezdett. “Miért, felügyelő úr, láttak maguk port abban a szobában? Nem mondom, rendetlenséget csinált az a bomba, de láttak-e port?" Vékony, aszott, ötven körüli nőt képzelt el. “Mert tessék elhinni felügyelő úr, ha én rendet rakok, nem hevernek kezek a könyvespolcon..."
Lelac továbblapozott. Takaros, kerek betűkkel, iskolás kézírással teleírt papírlapot talált. Charles nyilván megkérte az asszonyt, hunyja be a szemét, és képzeletben töröljön újra port. Úgy, mint aznap reggel. Aztán amit letörölt, annak a nevét írja le szépen. Íróasztal, szék, könyvespolc, üveges könyvszekrény, szobrocska valami kopasz pasas fejéről, a bőrgarnitúra, két fotel és egy heverő, a heverő és az egyik fotel a dohányzóasztalnál, a másik fotel a sakkasztalnál. Egy cserepes pálma, egy lemezjátszó, alatta italszekrény.
Nem lehetett kellemetlen kis szoba. Albert fölkelt és nyújtózkodott. Charles nincs a szobában, de a kabátja igen. Gyors pillantás a főfelügyelő ajtaja felé. Nyitva. Marad a büfé. Brichot valóban ott volt. Épp ott tartott a történetben, amikor becserkészték az üres lépcsőházat. Albert udvariasan végigvárta, csak azután kérdezte meg.
– Te, milyen nő ez a Cornuné?
– Cornuné? – Charles-nak kellett egy kis idő, hogy visszatérjen a köznapi dolgokhoz.
– A bejárónő Rostand-nál – segített Albert.
– Ó, hát az a Cornuné – Charles elmosolyodott az emléktől. – Remek pipi.
Albert tudta, hogy eléggé eltér az ízlése Charles-étól. Teljesen hidegen tudja hagyni az, akit Brichot jó nőnek talál, és fordítva. Neki a helyes lányok tetszenek, Charles-nak a szép asszonyok. Istenkém! De az biztos, hogy akit a barátja remek pipinek nevez, az nem aszott porszívótartozék. Az tetszhetett Rostand-nak is.
– Nem tudod, mi a nő férje?
– Katona – felelte kapásból Charles. – Tiszt valamelyik laktanyában. Miért?
– Csak azért, mert hátha hozzájuthatott plasztikhoz, talán ért a robbanószerekhez, és lehet, hogy féltékeny természetű!
Charles felsóhajtott. Azonos rangban voltak Albert-ral, hol baráti, hol vetélytársi, de állandóan cukkolói viszonyban. Nem szoktak egymásnak utasításokat adni. Viszont nem is szoktak hiányosan átadni egy aktát.
– Oké – mondta. – Délutánra meglesz.

*

Az Hôtel Champion Albert szemével nézve egy mattüveg vacak volt. Számára a múlt századi elegancia jelentette a jó hotelt, és minél jobban eltért ettől valami, annál ellenszenvesebbnek találta. Az Hôtel Champion sokban eltért, óriási nyitott tér volt előtte, mintha városházának építették volna, a tér tele zászlórudakkal, színes zászlókkal. Erre mondják, hogy színes látvány, és hogy vendégcsalogató. A bejárat fölött tábla: “Szeretettel üdvözöljük a sakkcsapat-világbajnokság résztvevőit". Az ajtó üvegén a verseny plakátja egy stilizált lóval. És mindenütt a verseny emblémája. A szálló teljes egészében átadta magát a versenynek. Albert ismerte az ilyen hoteleket. Elég jók ahhoz, hogy vendégül lássák a sportolókat, a sajtót; a kényes ízlésű és vastag pénztárcájú sportvezetők is leereszkednek néha idáig. De elég rosszak ahhoz, hogy áraik ne terheljék meg túlságosan a verseny rendezőit.
Ilyenkor a szálloda átalakul. A néhány véletlen betévedő, gyanútlan vendég elveszettnek érzi magát, s mihelyt lehet, kiköltözik. Nem baj. Így is megéri. A verseny több száz vendéget hoz. A máskor csendes és elegáns előcsarnokbán ilyenkor zajos csoportok gyülekeznek, tréningruhás, papucsos alakok csellengenek. Ismerősök szobaszámait kérdezgetik a portástól, aki végül jobbnak látja hatalmas papírlapon kifüggeszteni a beosztást. A fotelok és a fikuszok közé hirdetőállványokat állítanak, időnként szürke nadrágos, kék blézeres sportvezetők tűnnek föl barátságosan jobbra-balra integetve, aztán egy másik, hasonlóan fontos emberrel elvonulnak egy csendesebb sarokba, valami nagyon fontos dolgot megbeszélni.
Ilyenek a szállók verseny idején, ha vendégül láthatják a mezőnyt. Ilyen volt a Champion is, sőt még ilyenebb. Nem csak a versenyzőknek adott otthont, hanem magának a versenynek is. Az úgynevezett konferenciatermet rendezték át. Albert-t udvariasan az első emeletre irányították. Két bácsika ült egy asztal mellett, megfonnyadt testükön lötyögött az emblémás öltöny.
– Jegyet kér, vagy bérletet?
– Mi? Hogy én? – Lelac-nak eddig eszébe sem jutott, hogy bármit is vegyen. Természetesnek tartotta, hogy mint rendőr mindenhová besétál. Most viszont elgondolkodott. Ha mint rendőr megy be, illene tudnia, mit akar, kivel beszél. De fogalma sem volt erről. Egyszerűen kíváncsi volt. Sakktáblát is gyerekkorában látott utoljára, arról pedig, hogy milyen egy sakkverseny, fogalma sem volt.
– Jegyet – mondta kis habozás után.
– Száz frank – felelte szemrebbenés nélkül az egyik öreg, és már nyújtotta is felé a bilétát.
– Száz frank? – Albert keze megállt a zsebe felé vezető úton. Ennyit nem ér a dolog. Mégiscsak az igazolványával kéne bemenni. Mögötte már álltak néhányan, a dolog kezdett kínos lenni. – Akkor inkább... – motyogta.
– Vegyen bérletet – tanácsolta jóindulatúan az öregúr. – Ezer frank az egész, és két hétig érvényes.
– Nem! – kiáltotta ijedten. – Bérletet nem kérek. – Most már határozottan kellemetlen volt. Ha ezek után előveszi az igazolványát, és közli, hogy hivatalból kell bemennie... A fene egye meg őket! Előkapart egy százast, és kirakta az asztalra.
Bent hosszú, kötélkordonnal elkerített asztalok voltak, és legalább kétszáz ember ült mellettük. Csend volt. A nézők fontoskodó arccal sétáltak a sorok között, időnként megálltak egy-egy játékos mögött, hosszasan gusztálták az állást, és úgy néztek ki, mint akik értik, amit látnak. Albert kipróbálta. Ment egy kicsit, megállt, nézett, hümmögött, bólogatott. Egy idő után kezdte elunni. És nem történt semmi. A játékosok nagy ritkán léptek egyet, komótosan írtak valamit egy lapra, aztán hátradőlve cigarettáztak. Most a másik hajolt előre, és gondolkodott. Ilyen unalomban még életében nem volt része.
A nézők java része közben eltűnt a terem másik végén levő ajtó mögött. Albert reménykedve utánuk ment. A büfében találta magát. A pult mellett senki sem állt, világos volt, hogy ide nem enni jönnek, hanem beszélgetni. Izgatott csoportok ácsorogtak, esélyeket latolgattak, váratlan húzások szépségeit ecsetelték.
Ő azt latolgatta, hogy szendvicset egyen, vagy krémtortát, amikor valaki megszólalt mögötte.
– Mit szól hozzá?
– Mihez? – Hatvan körüli férfi állt mögötte kinyúlt nadrágban, félrecsúszott zakóban. Úgy nézett ki, mint egy zugügyvéd a hatvanas évek olasz filmjeiben. Ahhoz, hogy jóindulatú bácsinak látsszon, túl ravaszdi. Ahhoz, hogy veszélyes legyen, gyermeteg.
– Marceau kikapott – mondta lelkesen.
– Na és? – mondta Albert flegmán, mint aki már sok mindent látott. – Mindenkivel előfordul.
– Hát nem érti? – A zugügyvéd fellelkesedett. Ismert figura lehetett, már a játékteremben feltűnt, amint jobbra-balra köszön, pihenő versenyzőkkel sutyorog, beszélgető csoportokhoz megy oda, ragyog a képe a nyüzsgés gyönyörétől. Úgy látszik, kifogytak az ismerősök, hogy Lelac-ra fanyalodott.
– Marceau-nak 2605 Élő-pontja van, a világ tizedik legjobb sakkozója.
– Na és? – öntött Albert még egy kis olajat a tűzre.
– Mi az, hogy na és? – Az öregen látszott, nem tudja eldönteni, megverje-e Albert-t, vagy tovább magyarázzon neki. A beszédkényszer volt erősebb. – Simán kikapott az Ultimate-től. Érti? Simán. Az a gép egyszerűen jobb nála. Méghozzá vezérindiaiban.
Ez már érdekes volt. Az öreg gyorsan elhadarta a lépéseket, és már ment is volna tovább, hogy újabb madarat fogjon, de Lelac visszarántotta.
– Látom, maga ért hozzá.
Nem hatotta meg. A zugügyvéd itt valamilyen intézmény lehetett, akit mindenki ismer, és aki ugyanolyan tartozéka a versenynek, mint a tábla és a sakkóra, akiben eddig fel sem merült, hogy Albert nem ismerős sakkozó, akinek elfelejtette a nevét.
– Igen – felelte hidegen.
– Talán segíthetne nekem. Most vagyok először versenyen.
– Szívesen – kotyogta a másik. Látszott, hogy megbocsátott. Egy alázatos és tanulni vágyó kezdőnek igazán elnézheti egyszer, hogy sima hozzáértőnek nézte.
– Ismeri Rostand-t?
– Persze. Tudta, hogy ő csinálta az Ultimate-t? Ez már a negyedik sakkgépe, és a legjobb, ahogy elnézem. Meghalt szegény. Egyébként randa alak volt, mindenki utálta. De tudja, mi a legszebb az egészben? A felesége fekete ruhában jött el.
– Ha egyszer a felesége?
– Ugyan, ugyan – ingatta a fejét a zugügyvéd, és lehalkította a hangját. – Nem lennék meglepve, ha Ő ölte volna meg.
Egyértelmű volt, hogy Albert-nak rá van szüksége, a nyomozók védőszentje vezette az útjába.
– Lelac felügyelő vagyok. Gyilkossági csoport. Rostand halála ügyében nyomozok.
A zugügyvéd remegő kézzel halászott elő egy névjegyet. Jules Regnard nemzetközi mester, sakkedző, újságíró, szerkesztő. Lakáscím, szerkesztőségi cím, az egyik sakk-klub és a La vie d'échec emblémája, hét telefonszám. Albert még életében nem látott ilyen zsúfolt névjegyet.
– Huszonöt évig én vezettem a La vie d'échec Külföldi érdekességek rovatát. Tavaly nyugdíjba mentem. Elég volt. – Úgy hazudott, mintha könyvből olvasná. – Halálosan untam már. Egyszerűen nem volt időm megírni a könyvemet. Állandóan a napi robot. Kis hírek, valamelyik sakkozó megnősült, a másik összeveszett az edzőjével, ketten összeverekedtek egy szálloda bárjában, színesek csodagyerekekről, áh – legyintett. – Elegem volt az egészből. Végre van időm írni a Nagy sakkozók kis titkai-t.
Albert megsajnálta. Hogy volt szívük ezt az embert nyugdíjba küldeni? – Mondja, Regnard úr, mi történik, ha valaki csinál egy legyőzhetetlen sakkautomatát?
– Hát először is milliomos lesz. De a sakkozókat jobb, ha elkerüli.
– Miért?
– Maga sakkozik? Nem? Na nem baj, azért talán megérti. Kétfajta sakkozó van. A profi és az amatőr. A kettő közül a profi az igazi sakkozó, a többi csak pancser. No de miből él a profi? A sakkból, persze, de miért él meg a sakkból? Mert ott van az a sok pancser, aki felnéz rá. A profi járja a világot, és komoly pénzeket keres, ha jól szerepel egy versenyen. A versenyt vagy egy szálloda finanszírozza, hogy reklámot csináljon a holtszezonban, vagy egy nagyvállalat állja a költségeket, esetleg egy újság. És miért? Mert ott van az a sok érdeklődő amatőr. Ugyanúgy van itt is, mint a teniszben vagy bármelyik népszerű sportban. Az amatőr soha nem lesz olyan jó, mint a profi, mert nincsen ideje napi hat-nyolc órát gyakorolni. De örömöt szerez neki a tudat, hogy vannak nagymenők. Elolvassa a világbajnoki partikat, elmegy egy-egy szimultánra, amit egy nagymester ad, hiába játszik sokkal rosszabbul, úgy érzi, mintha köze lenne hozzájuk. Valahogy távlatot kapnak a vacak partijai, amiket a barátaival játszik.
– De mi közük ehhez a gépeknek?
– Miért izgatná az amatőrt, hogy ki a világbajnok, amikor vehet egy gépet, ami sokkal jobban játszik?
– Miért? Hát azért, amiért futóversenyre is járnak az emberek, pedig a kocsi gyorsabb.
Regnard még inkább zugügyvédre emlékeztetett, mint korábban.
– Igen, ezt mondják a számítógépesek is. Lehet, hogy igazuk van. De sokan biztosak benne, hogy ha lesz verhetetlen sakkozógép, az megöli a magas szintű versenysakkot.
– És akkor ugrik a nagy pénz, a siker – mondta Albert elmélázva.
– Ugrik. – mondta lelkesen Regnard. – Marceau-nak most főbe kell lőnie magát. Tavaly ünnepélyesen megfogadta, hogy ha őt megveri egy gép, öngyilkos lesz. Nem jön? Megnézzük mi van vele – s elrohant. Egy ember, tele reményekkel...

*

– Daniel a férjem volt, és ezt azután is tiszteletben tartom, ahogy elbánt velem. Nézze meg az állítólagos jó barátját! Csak úgy ragyog a képe a boldogságtól.
Lófejű, elegáns, negyven körüli nő volt. Jó alakú, hosszú lábú, bőségesen festett. A foundás, körömcipős, a legújabb divat konzervatívabb hullámát követő fajtából. Aki otthon érzi magát az első osztályú vendéglőben, a luxusszálló szórakozóhelyén, az Opera díszpáholyában, aki mellett rájössz, hogy nem pucoltál cipőt, reggel óta kinőtt a sorté az arcodon, és nincs nálad elég pénz, hogy kifizesd, amit ez a nő rendel. Albert-t mindez nem zavarta. Az igen, hogy a decens úriasszony üvöltött.
– Nézze meg a Computoyos csirkefogókat! Amikor magukhoz csábították a férjemet, fűt-fát ígértek neki. Most meg hagyták megdögleni. Azon sem lepődnék meg, ha ők ölték volna meg, hogy ne kelljen kifizetni. Nézzen csak utána, felügyelő úr!
– Érdekes. A Computoynál önökre gyanakodtak.
– Felügyelő úr, maga úgy keveri a szart, mint egy sakkozó. Ezt az egészséges stílust nem várta volna madame Rostand-tól.
– Igaz, hogy pereskednek az Ultimate-ért?
– Persze hogy pereskedünk. Az Ultimate elveit nálunk dolgozta ki az a szegény hülye. Aztán behálózták. Tudták, hogy amíg a férjem, nem hagyja ott az üzemünket, így aztán nőkkel környékezték meg. Akkor nagyon rosszulesett, de most már megértem szegényt. Hogy tudott volna ellenállni azoknak a kéjnőknek? Gondolhatja, hogy a Computoy jól megfizette őket. Aztán egy nap értesítették az apámat. Apám régivágású ember, nála a hűtlen házastársnak nincs helye a családban. Elment a megadott címre, és ott találta a férjemet egy nővel. – Fakó, érzelem nélküli hangon mondta, mint egy bemagolt szöveget. Meggyőzőbb volt, mintha sírt volna. – Apám azonnal kidobta, és megbízta az ügyvédünket a válóperrel. Mire magamhoz tértem, Daniel már nem volt a férjem, és a Computoynál dolgozott. És vitte az Ultimate ötletét. Végül is erre ment ki az egész. Most pedig megölték, hogy ne kelljen fizetni.
– Miért, mennyit kellett volna fizetniük?
– Tíz százalékot. Az összes Ultimate-eladásból. Tudja, mit jelent ez? – Idegesen cigarettára gyújtott. Albert a pulthoz sétált, és hozott két kávét. A nagyteremből újabb vitatkozó csoportok jöttek ki, valaki a szomszéd asztalnál egy bonyolult partit elemzett angolul.
– Maguknál mennyit kapott volna? – Albert tejet öntött a kávéba, és nézte, ahogy az ital csíkokban világosodik.
– Nem értem a kérdést – felelte a nő. – Miért kapott volna százalékot? Családtag volt.
– Valóban. – Lelac reflexszerűen bólintott. Családtagnak miért adnának százalékot? Rostandné megitta a kávéját, majd méltóságteljesen elvonult, ő pedig lassan kortyolgatta a tejeskávét a sakkcsapat-világbajnokság büféjében. Szokás szerint jó egy perc késéssel jutott eszébe, mit kellett volna válaszolnia. Azt, hogy milyen családtag, az, akit egy régivágású és idióta após egyik pillanatról a másikra kirúghat?

*

– Te is fizettél? – Charles láthatólag kezdett megnyugodni. – Bevasaljuk a főnökön. – Vakító kék ing volt rajta, sötétkék nyakkendő, puha, fekete bőrlemberdzsek, fekete szövetnadrág.
– Mi a fenét keresel itt?
– A munka, öregem, a munka! Mondd, ki volt az a pipi, akivel az előbb beszéltél?
– Rostand felesége. Ha ezért jöttél, bemutathatlak neki.
– Nem rossz. Tudod, hogy igazad volt? – Nem tartozott Charles gyengéi közé, hogy féltékeny lett volna más eredményeire. Szerencsére volt elég hibája, amiért utálhatták a kollégái éneikül is. – Fontaine sakkozik. Hogy a fenébe jöttél rá? Ez az egyetlen hobbija. Ha nincs partnere, újságokból játszik le partikat.
– Hm. Ezért jöttél?
– Hozhatnál nekem egy konyakot. Egy vasam sem maradt.
Albert habozott. Nála sem volt sok pénz.
– A lövöldözés után még meg akartál hívni.
– Akkor nem jöttél. – De azért fölállt. – Kávé nem lenne jobb?
Sorba is kellett állnia. Előtte két férfi állt. Valami nőről beszélgettek, aki a jelek szerint nem a sakkban lelte az örömét. Jobban megnézte őket. Valahogy nagyon magabiztos tartásuk volt. Előredőlt, mintha a süteményes pultot akarná szemügyre venni, és közben nekidőlt az előtte állónak. A férfi hátrafordult, és végigmérte. Hidegen, nyugodtan nézett rá, aztán visszafordult.
– Bocsánat – motyogta Albert.
A férfi meg sem hallotta. Nem tartotta veszélyesnek Albert-t, s ettől az megszűnt létezni számára. Albert sértődötten arra gondolt, hogy hátulról a szemébe nyúl, és lerántja a földre. Talán nagybetűkkel van ráírva, hogy ő nem veszélyes? Vagy vesén vághatná a pasast, amíg az itt beszélget előtte. Két konyakot rendelt.
Charles az egészből semmit sem látott. A szálloda prospektusát olvasgatta. A prospektus a hotel sportolási lehetőségeire hívta fel a figyelmet. Teniszpálya, szauna, szolárium, kondícióterem, uszoda. A szaunát két meztelen nővel reklámozták, akik felhúzott térddel kucorogtak, hogy minél kevesebbet mutassanak magukból. A többi képen ugyanez a két nő volt látható teniszruhában, fürdőruhában, tornadresszben. A szálló többi vendége nyilván inkább a bárt látogatja.
Albert megbökte. – Ide figyelj! Annál a két férfinál pisztoly van.
Charles megnézte őket. A pofák ötven körül járhattak, öltönyük valamikor divatos volt, kezük nagy, csontjaik vastagok.
– Rendőrök – mondta. – Tele van a szálló zsarukkal. – Ivott egy kis konyakot, és láthatóan nem érdekelte tovább a dolog. – Szóval a mi kis Fontaine-ünk. Amikor kiderült, hogy sakkbuzi, gondoltam, más is kiderülhet róla. Kikértem az aktáit, és átnéztem. – Elhallgatott, hogy Albert-nak legyen alkalma közbekérdezni.
Az megszánta, és feladta a labdát. – És találtál valamit?
– Fontaine-nak van egy húga.
– Na és? Vagy az is terrorista?
– Nem – felelte Brichot diadalmasan –, sakkozó.
– Érdekes – mondta Lelac.
– Érdekes – visszhangzóit Charles. – Még érdekesebb, hogy tagja a francia válogatottnak, és most a másik teremben játszik. Úgy vigyorgott, mintha mindez az ő érdeme lett volna.
Albert megdermedt. Szabályos bénultságot érzett, mint mindannyiszor, amikor eszébe jutott a rue Benoit-i lövöldözés. Aztán elszállt a bénultság, szégyellte magát, és dühös volt magára, Charles-ra, mindenkire.
– Na és? A húga az nem ő. Gondolod, hogy Fontaine eljön megnézni a versenyt?
– Nem. – Brichot kicsit sértődöttnek látszott. – Csak gondoltam, megnézem magamnak a pipit.
– És milyen?
– Gyenge eresztés. Egy fejlődésben visszamaradt kerti törpe. Sehol semmi, amit meg lehetne fogni rajta, legfeljebb a nyakát, és addig szorítani, amíg el nem mondja, hol a bátyja.
– Gondolod, hogy tudja?
– A fenét. Még csak azt sem. – Charles kiitta az utolsó cseppet is, és várakozásteljesen nézett Albert-ra. – És te mit csinálsz itt?
– Én? Megkeresek egy Marceau nevű sakkozót.

*

Marceau nem volt a teremben. A zugügyvédet sem találták. Albert leszólította az első szembejövő jelvényes, formaruhás alakot. A férfi egy blokkot húzott elő a zsebéből, ráfirkált valamit, kitépte a lapot, és Albert kezébe nyomta. Aztán elment. Albert megnézte a papírt. Autogramnak látszott. Lelac körülnézett. Néhány méterre tőle ott állt a két férfi a büféből, és hüllőszemmel nézte. Fiatal, karszalagos férfi lépett hozzá.
– Keres valakit, uram?
– Egy Marceau nevű sakkozót.
– Már befejezte a játékot, nyilván pihen.
– Lelac felügyelő vagyok, rendőrség. – Nem mutatta föl az igazolványát, hadd idegeskedjenek tovább büfébeli barátai. A férfi éneikül is hitt neki. Kis noteszt vett ki a zsebéből, és egy darabig böngészte.
– Az 504-es a szobája, uram.
A lifthez sétált. Megnyomta a gombot, és várt. Halk csengetéssel nyílt ki az ajtó, de Albert nem lépett be. Két árnyék vetődött az övé mellett a falra. Megfordult, és a fickók ott álltak mögötte, zsebre dugott kézzel, unatkozva. Nem félt tőlük. Ha valóban rendőrök, nem lehet baja. A lépcső felé indult. Szépen, komótosan, kettesével vette a fokokat, aztán a forduló után nekiiramodott. Nem csalódott. Hallotta maga mögött a nehéz zihálást, a bőrtalpú cipők nyikorgását. A harmadik emeletnél lemaradtak, ő is leállt, mintha fáradt volna, hangosan lihegett. Várt, amíg a pofák újra megindulnak, és ő is továbbcaplatott. Aztán belegyorsított. Lehet, hogy kemény legények, de hogy a kondíciójuk nem olyan, mint az övé, az biztos. A tizedikig még kétszer állt meg. A végén kemény hajrát vágott le, hogy kellő előnnyel érjen a lifthez. Most valóban lihegett. Egy csodálkozó takarítónő előtt néhány légzőgyakorlatot csinált, és figyelte, hogyan lassul a szívverése.
A lift üres volt. Beszállt, de nem engedte az ajtót becsukódni, amíg meg nem látta a két alakot. Fáradt, öreg embereknek látszottak, kis híján megsajnálta őket. Lement a földszintre, újra a lépcsőföljárathoz sétált, és várt. Látta, hogy Charles érdeklődve nézi. Intett neki, hogy semmi baj. Charles visszaintett, és megindult felé. Albert felmutatta öt ujját, és a lift felé bökött. Brichot bólintott.
Aztán megjelent a két férfi. Kicsit kifújták magukat, de még mindig nagyon csapzottak voltak. Az előcsarnokban levő fotelok felé indultak, aztán meglátták Albert-t, amint a lépcsőnél vigyorog. Nem lehetett , őket sokáig hülyíteni. Egyikük felé masírozott, a másik visszaszállt a liftbe. Fölmegy a tizedikig, és elindul lefelé gyalog, míg a másik Albert után mászik a lépcsőn.
Kedves emberek. Lelac nekiiramodott, és fölszaladt az ötödikre. Charles már várta. A lift mellett nyilak mutatták a szobaszámozást. Az 504-es a keresztfolyosón volt. Csönd volt. A takarítónők már végeztek ezzel az emelettel, nem hallatszott porszívózúgás, nem jöttek-mentek emberek, nem hallatszott beszéd a szobákból. Csak sakkozók laknak most itt, és mind lenn vannak a nagyteremben.
Kopogtattak, de nem jött válasz. Albert már indult is volna visszafelé, s azon gondolkodott, hogyan kerülje el új barátait, de Charles makacsabb volt. Lenyomta a kilincset, és az ajtó kinyílt.
A szoba olyan volt, mint a prospektuson, csak a fényképen valahogy nagyobbnak látszott. Egy dupla ágy, egy asztal, két hajlított fa ülőalkalmatosság, öszvér a fotel és a szék között, éjjeliszekrény, a sarokban televízió. A kis előszobában jobbra beépített szekrény, balra fürdőszoba. Valószínűleg ilyen a Champion összes szobája. Ugyanilyen. Kivéve, hogy a többiben valószínűleg nincs holttest.
A férfi a székben halott volt. Mindketten elég rég voltak rendőrök ahhoz, hogy első látásra tudják. Charles a hátával belökte maguk mögött az ajtót, és anélkül hogy elmozdultak volna, körülnéztek. A szobában rend volt. Az ágy bevetve úgy, ahogy csak szállodai takarítónők tudják bevetni, a pizsama szépen összehajtogatva a párna alatt. Az asztalon sakktábla pár figurával, néhány állva maradt egy hajdan büszke hadrend maradványaként, a többi eldőlt, amikor a halott férfi feje az asztalnak ütődött. A férfi karjai lelógtak a föld felé, és valószínűleg ez volt az, ami rögtön mutatta, hogy nem az asztalra dőlve bóbiskol. Nemcsak a halál áradt a figurából, hanem a reménytelenség, a legyőzöttség. Olyan volt ott a sakktáblára dőlve, mint egy leütött és félredobott figura.
– Őt kerested?
Albert vállat vont.
– Ha ő Marceau, akkor igen.
– Várj meg itt. Megyek és telefonálok.
A szobában is volt telefon, de nem akartak beljebb menni. Ki tudja, nem maradt-e nyom a szőnyegpadlón, hajszál, szabad szemmel nem látható piszok, amit Marceau – ha ugyan ő az áldozat – nem hozhatott be, fonaldarab egy pulóverről... vagy bármi, ami bizonyítaná, hogy más is járt a szobában. Ha igen, Marceau-t megölték. Ha nem... a fenébe is? Hát elképzelhető, hogy valaki megölje magát egy vereség miatt?
Albert szeme még egyszer végigpásztázott a szobán. Az éjjeliszekrényen könyvek. Krimi, egy megnyitáselmélet, alatta két másik kötet, aminek a címét nem lehetett az ajtóból megállapítani. Egy fénykép. Egy fiatal lány fényképe. Albert nem tudta megállni, hogy közelebb ne menjen. Óvatosan lehúzta a cipőjét, egy óriási lépéssel beljebb ment, és az éjjeliszekrény felé hajolt. A lány nem egyszerűen szép volt. A szép olyan jelző volt rá, mint a Rolls-Royce-ra az, hogy jó kocsi. Volt valami zavarbaejtő, valami szívszorító ebben a szépségben. Amitől az ember arra gondol, miért kell ennek is elmúlnia. Bájos és titokzatos arc volt. Albert a kezébe vette a képet, és megfordította. A hátoldalon nem volt felirat, sem dátum. Ettől a lány lehetne akár Marceau testvére is. Albert biztos volt benne, hogy nem az. És aki ezzel a lánnyal jár, az nem lesz öngyilkos. Legalábbis nem egy vesztett parti miatt. Összerezzent, amikor az ajtó kinyílt mögötte.
– Legalább nekem is mutasd meg! – mondta Brichot gúnyosan. Albert odaadta a képet, kicsit büszkén, mintha őt szeretné ez a gyönyörű lány, kicsit húzódozva, félve Charles tényszerű megjegyzéseitől. Charles füttyentett.
– Ez igen.
– Ugye szép...
– Mi? Hogy ez? A fenét. Tudod, ki ez a lány? Lelac megrázta a fejét, pedig már tudta, legalábbis belemarkolt a rossz érzés, hogy tudja.
– Fontaine húgocskája. A bájos kis Marianne.

*

Semmit sem találtak. Semmi olyat, ami gyilkosságra utalt volna. A technikusok összeporszívóztak mindenféle szabad szemmel nem látható szőröcskét és szálacskát, és semmire sem mentek velük. Marceau két napja lakott abban a szobában, és ezalatt legalább húsz sakkozó fordult meg nála. Mind hagyhatott nyomokat, amiket a leggondosabb takarítónő sem tudott eltüntetni. A poharak egy kivételével tiszták voltak, és nem volt köztük olyan, amit frissen mostak volna el. Az egyetlen használt pohárban konyak volt, és cián. A konyakosüveget megtalálták az asztal alatt, több ciánnak nyoma sem volt.
Brichot, aki legalább valamit konyított a sakkhoz, leírta az állást, ami Marceau előtt volt a táblán, és megmutatta az egyik rendőrnek, aki minősített sakkozó volt. Az elég tisztességes halandzsát vágott le arról, milyen megnyitásból jöhetett létre ez az állás, aktív centrumról beszélt, szabad gyalogról, tisztáldozatról, kétségbeesetten igyekezve, hogy megtartsa szakértői tekintélyét. Lelac és Brichot mindössze annyit tudtak kivenni belőle, hogy valaki végül mattot ad. Nem sokra mentek vele. Albert mindenesetre zsebre vágta a jegyzetet.
Este volt, a munkaideje rég lejárt, de nem tudta rászánni magát, hogy hazamenjen. Két napon belül a második gyilkosság, és még csak a lehetőségét sem látja, hogy sikerrel nyomozzon. Itt nem fog előkerülni váratlan tanú, aki látott egy kocsit befordulni, nem szólja el magát a gyászoló özvegy. Nett, precízen megtervezett és precízen végrehajtott gyilkosságok. Egy apró hiba a másodikban; a gyilkosnak ott kellett volna hagynia a ciános kapszulát, ha valóban öngyilkosság látszatát akarta kelteni. De ki tudja, hiba-e? Lehet ez is egy terv része...
Reménytelen volt. Kihallgatták a személyzetet. Kihallgatták az összes sakkozót, aki Marceau halála idején nem ült asztalnál. A néző két, bírókat, funkcikat és nyüzsgöncöket. Senki nem tudott semmit, senki nem látott semmit. Albert persze tudta, hogy ez még nem sokat jelent. Ismerte az ilyen sorozatkihallgatásokat. Minden zsarunak papírt, ceruzát nyomnak a kezébe, különben soha nem érnének a végére, azok aztán felírják az adatokat, ki hol, merre járt a gyilkosság idején. Ha szerencséjük van, ellentmondásokat fedeznek fel. Valaki azt mondja, hogy a büfében volt, míg más a liftben találkozott vele. Valaki azt mondja, semmit sem tud az ügyről és el is hiszik, de egy másik vallomásban az áll, hogy látták kezében egy üveg konyakkal. De miért lenne ilyen szerencséjük? Albert nagyon is el tudta képzelni a másik variációt. Nem lesz tanú, hogy valaki a liftben volt, amikor mást mondott, nem látnak senkit, kezében konyakosüveggel. Fogalmuk nem lesz, merre induljanak! Még az sem biztos, hogy a két disznóság összetartozik. Mi oka volna megölni Marceau-t annak, aki felrobbantotta az Ultimate megalkotóját?
Hogy utálta, amikor így üresjáratban forogtak agyában a kerekek! Miért ölne Fontaine sakkozókat? Nem ugrik be a válasz a kérdésekre, nem születik új gondolat, örült alakok óriási pénzeket adnak egy gépért, ami megveri őket egy játékban! örült alakok száz frank belépőt fizetnek, hogy lássanak sakkozókat, akik komor képpel ülnek egymással szemben. Őrült volna a tettes? Nem hitte igazán, de kötelességszerűen elővette a noteszt, és felírta. Minden új ügynél vett egy noteszt. Egy olcsó, vékony, zsebre vágható kis jegyzettömböt. S egy hosszabb nyomozás végére ez megtelt kusza jegyzetekkel, érthetetlen szavakkal, utalásokkal. Ha Albert-t eltalálná holnap Fontaine golyója, kollégái nem sokra mennének ezekkel a jegyzetekkel, “örült sakkozó. – Írta most, aztán kis habozás után: – Zugügyvédet megkeresni!" Belenézett az eddigiekbe. “Cornu, a derék katona." Mi a fene lehet ez? Ez volt módszerének egyik szépséghibája. Neki is gondolkodnia kellett, mit jelentenek az emlékeztetők, és egy-egy krikszkraksz értelme számára is titok maradt. Lelac alapvetően slendrián volt, aki pontosan azért kényszerítette magát a jegyzetírásra, mert tudta, mindent elfelejt. De hogy szép, kerek betűkkel összefüggő mondatokat írjon, arra már nem tudta rávenni magát. Időnként elmondta, hogy a krisz-kraksz jegyzet – mivel gondolkodni kell olvasásakor – további asszociációkat indít el, felidézi azt a lelkiállapotot, amikor az ötlet megszületett és így tovább... Mindig volt érzéke ahhoz, hogyan kell meggyőzni valakit, főleg ha az a valaki saját maga.
Szóval mi ez a Cornu-ügy? Gondolatban végigfutott a szereplőkön. Daniel Rostand kollégái, főnökei, felesége, szeretői... Megvan. Cornuné, a csinos bejárónő. Akinek a férje katona. Elfelejtette Charles-t megkérdezni, mit tudott meg róla. Lehet, hogy a nő valóban csak takarítani járt Rostandhoz. Eszébe jutott a lista, amit lányos, kicsit ódivatú betűkkel írt az asszony a matematikus dolgozószobájáról. Valamit már akkor furcsállt benne. Hogy is volt? íróasztal, na igen, látta kettétört roncsait, szék, könyvespolc, szobrocska valami kopasz pasasról, biztos római utánzat, két fotel, az egyik a dolgozóasztalnál, a másik a sakkasztalnál. Érdekes, hogy az ilyen marhaságokat milyen remekül megjegyezte. Csak az ötleteit felejtette el mindig, meg azt, hol várják, mikor tart a főnök értekezletet, mikorra kéri a vizsgálóbíró a jelentést, hányra jön érte reggel a kocsi. Most biztos volt a memóriájában! Sorolta tovább. Egy heverő, egy cserepes pálma, lemezjátszó, iratszekrény. Mi nem tetszett itt neki? Csupa olyan bútor, amire szükség van! Próbálta maga elé képzelni a szobát, amilyen a robbanás előtt lehetett. Rostand a sakkasztalnál ül...
Nem csapott a fejére, de megtehette volna. Egész délután azt látta, hogy ülnek egymással szemben a sakkozók. Előbb feltűnhetett volna. Rostand-nál a sakkasztal mellett egyetlen fotel van. Hol ült az ellenfél? Ez volt a jegyzetkészítés pillanata. “Rostand egyedül szerette? – Írta. Aztán egy pluszjelet tett a zugügyvédhez, ami azt jelentette, hogy ő lesz a válaszadó. “A sakkozók szoktak egyedül?" “Rostand rendszeresen?" “Ki tudta róla?"

NÉGY

– Mikor törted össze?
Valami nem stimmelt. Martha nem szokta rázni reggelenként.
– Mikor törted össze?
Kinyitotta a szemét, és mégiscsak a felesége állt az ágy mellett, kigombolt nagykabátban.
– Vagy nem te törted össze a kocsit? Valami kezdett rémleni.
– De igen. Amikor hazafelé jöttem. De ne aggódj, nincs semmi bajom.
– De mégis, mit csináltál?
Már többször gondolt arra, hogy nehéz kihallgatásoknál behívja Marthát, hogy segítsen. Remek kihallgatótiszt lenne belőle. Türelmes, konok, kíváncsi, gyanakvó.
– Megcsúsztam. – Rögtön tudta, hogy ez kevés. Tizenöt éve vezet, miért csúszott volna pont most meg, száraz úton. – Kipróbáltam valamit, és nem egészen sikerült.
– Mit?
Hallgatott. Most magyarázza el az asszonynak, hogyan kell berántott kézifékkel úgy megfordulni, ahogy a filmekben csinálják az autós üldözéseknél?
Martha az éjjeliszekrényre nézett. Aztán a könyvespolcra.
– Hol van? Ne hallgass, mint a kukái, és ne hazudozz összevissza! – Felemelte az ujját, és fenyegetően rázta. – Meg ne merd kérdezni, hogy mi, mert sikítani fogok!
Fölkelt, és megvető mozdulattal kihúzta kabátzsebéből Tony Piccoli könyvét: Vezess úgy mint én! Most már soha nem fog úgy megtanulni. Martha láthatólag hadat üzent a szakkönyveinek. Tegnap takarítás ürügyén átrendezte a könyvespolcot, és Albert könyveit legfelülre tette, hogy csak létrával lehet elérni őket. Nem baj. A kínai nyelvvel most úgysem ér rá foglalkozni. A gyorsolvasás tankönyvét már rég kiolvasta. A Száz praktikus késvédés Jacques-nál van. A Szabás-varrás férfiaknak marhaság, kár is volt megvennie. A Zen és meditációs gyakorlatokba mindennap bele kéne néznie, de most úgy sincs ideje, és ha majd lesz, akkor leveszi, hogy kéznél legyen. Egyébként is jobb, ha ilyenkor nem ingerli Marthát. A Mindenki lehet Casanova, avagy a hódítás iskolája az irodájában van az íróasztalfiókban. Érdekes, ebből Brichot is vett.
Tony Piccoli fölkerült a polc tetejére a gitáriskola és az indiai szakácskönyv közé. Béke poraira. Martha elment, és Albert úgy döntött, már nem fekszik vissza. Reggelenként tornászott, volt egyperces tornája, ami jórészt szakszerű nyújtózkodásokból állt, volt ötperces, húszperces és háromnegyed órás sorozata. Hetek óta csak az ötpercesre volt ideje egy-két nap kivételével, amikor inkább elkésett, de beszorította a reggelbe a húszperces gyakorlatot. Most hála Marthának, van ideje a háromnegyed órásra is.
Épp fejen állt, amikor megszólalt a telefon. Fejen állás közben számolta a szívverését, a kétszázadiknál kellett kézenállásba nyomnia magát, majd leengedni és a hátára gurulni. Próbálta nem meghallani a csörgést, de a külvilág erősebb volt, mint ahogy el tudott mélyedni önmagában. A hegyekbe kéne vonulni, magával vinni a Zene és meditációs gyakorlatokat, ami ezentúl csak portörlés céljából kerül le a polcról!
A zugügyvéd volt. Albert lenyelte a mérgét, és majdnem udvariasan válaszolt.
– Felügyelő úr! – Regnard hangjából sugárzott a boldogság. – Óriási sztori! Gondolja, hogy tényleg öngyilkos lett?
– Micsoda? Miről beszél?
– Marceau-ról! Azért ezt nem hittem volna. Senki sem gondolta, hogy komolyan veszi.
– Mit is mondott Marceau?
– Szó szerint tudom, mert az egyik barátom ott volt. Előbb dühöngött, hogy nem volna szabad gépeknek indulni a világbajnokságon. Hogy csináljanak a gépeknek külön versenyeket, és menjen el oda az a hülye, akit érdekel a dolog, de ne tegyék tönkre az emberek játékát. A gép nem utálja. Meg ilyeneket.
– Micsoda?
– Capablanca azt mondta egyszer, onnan tudja, hogy jól játszik, hogy az ellenfelek utálják.
– Marceau-t utálták?
– Hajaj! – Regnard hangja élettel telt meg. – Szemét alak volt szegény. Ott ártott, ahol tudott. Egyszerűen nyírta a nála gyengébbeket. Nem mintha ő olyan jó lett volna.
– De a múltkor azt mondta, hogy a tizedik a világranglistán – vetette közbe Albert.
– Olyan is az a világranglista, ahol egy Marceau a tizedik lehet! Tizennyolc évvel ezelőtt húsz lépésben szétkaptam sötéttel, nyílt spanyolban.
Lelac élvezte a szöveget, de kezdett fázni a rászáradó izzadságtól.
– Szóval, hogy is mondta Marceau, hogy megöli magát?
– Mi? Hogy Roger? Ja, a barátom persze azt mondta neki, hogy azért nem akar gépekkel játszani, mert fél, hogy kikap. Na, erre felelte, hogy ő nem olyan pancser, de ha mégis lesz olyan automata, ami őt biztosan veri, akkor fel is akasztja magát, mert rá már nem lesz szükség.
Ezt nehéz volt komolyan venni. Albert a füle és a válla közé szorította a kagylót, hanyatt feküdt, és biciklizni kezdett a lábával, így már jobban érezte magát.
– Volt valaki, aki a többieknél jobban utálta?
– Mindenki.
– Olyan, aki igazán akart neki ártani? – makacskodott Albert.
– Valles – lelkendezett az újságíró. – Az egy kanál vízben megfojtotta volna.
– Miért?
– Mert utálta. – Regnard szerint az ilyesmit, úgy látszik, nem volt szükséges különösképp indokolni.
Albert letette a lábát, és megpróbált emlékezni.
– Valles… Valles... nem ismerős a neve. Tegnap ott volt?
– Persze. Marceau mögött állt, amikor az kikapott.
– Igen?
– Aztán elrohant kötelet venni. Képzelje el! Azt mondja, jó erős kötelet kér. A boltos megkérdezi: “Mihez kell, monsieur?" Erre Valles: “Hogy Marceau fölakaszthassa magát."
Lelacnak gyanús lett az öreg.
– Mondja csak, maga vele volt?
– Persze. Ez a Valles olyan hülye, hogy egyedül még egy rendes kötelet sem tud megvenni. Szóval aztán szépen becsomagoltattuk a kötelet, egy kislánnyal írattunk egy üdvözlőkártyát, hogy a “Mesternek sok szeretettel rajongói", és feladtuk postán. Erre ez a hülye megelőz minket, és megöli magát.
Albert-nek kezdett elege lenni. Regnard-ra szüksége van, Regnard mindent tud, mindent lát, mindent hall, ha az ügynek vége van, kitüntetheti a rendőrség. De Regnard olyan mint a gyógyszer, kis mennyiségben használ, nagyban méreg. Világos volt, hogy egy bizonyos dózison felül veszélyes kiütéseket, gyomorfájást, erős szívdobogást okoz. Albert egyszerre ennyit tudott elviselni belőle. Megpróbálta letenni a telefont.
– De felügyelő úr, még nem beszéltük meg a riportot!
– Milyen riportot?
– De hiszen idáig arról volt szó! Nyilatkozik nekem a La vie d'échec-be. Ide figyeljen, felügyelő úr, ha én tudhatnám meg először, ki ölte meg Rostand-t meg Marceau-t, akkor az a szemét főszerkesztő sem tehetne mást, és vissza kéne vegyen a laphoz. Úgysem mennék, mert örülök, hogy végre megszabadultam tőle, de csak hívjon az a piszok azok után, hogy úgy kirúgott!
– Hát... ööö... – Albert még életében nem nyilatkozott, és a sajtóval való kapcsolattartás nem az ő feladata volt
– Köszönöm, felügyelő úr! Akkor a versenyen találkozunk. Jöjjön el mindenképp, a mai nap érdekes lesz!
Újabb hullákban reménykedik, vagy csak az izgalmas partikban?

*

Meglepő módon, mintha szorult volna a hurok Fontaine körül. Albert mindig is tudta, milyen hatékony, kíméletlenül őrlő malom a rendőrség apparátusa, de mint minden franciában, benne is élt a hit, hogy ez csak az átlagemberre vonatkozik. A cserbenhagyó gázolóra, a szomszédját feltrancsírozó asztalosra, az elszemtelenedett bankrablóra. De hogy megtaláljanak valakit egy több mint ötmilliós városban, egy ötvenmilliós országban, egy alig ellenőrzött határokkal felosztott Nyugat-Európában, valakit, akit lelkes őrültek segítenek, akinek titkos lakásai, hamis útlevelei, jogosítványai vannak? Egy hivatásos rejtőzködőt, akiben van szellem, kurázsi – azt már nem. Erre nem lehet képes a francia rendőrség.
De úgy látszott, mégis. Abban bíztak, hogy Fontaine-nek előbb-utóbb el kell látni a sebét. Nem tudták, milyen súlyos a sérülés, de akármilyen legyen is, kötszerre, fertőtlenítőre, antibiotikumokra mindenképp szüksége van. Nem volt nagy esély. Fontaine-nek lehetett valahol egy szépen berendezett elsősegélyhelye. Lehetett patikus is a támogatói között. A rendőrség abban bízott, hogy nem így van. Olyanokat kerestek, akik kimaradtak! az orvosi egyetemről. Pontosabban, akik gyanús körülmények között maradtak ki, nem egyszerűen pénzszűke vagy tehetség hiánya miatt. Ilyen is volt elég. De a rendőrségnek is van elég embere, ha kell, és a nyomozók elmentek azokba a patikákba, amelyek a volt diákok lakása közelében voltak.
Szerencséjük volt. Párizs Levallois külvárosában a gyógyszerész ránézett a nyomozó kezében lévő fényképre, és bólintott.
– Igen, ez az ember vett a napokban kötszert meg fertőtlenítőt.
Ez az ember Jean-Pierre Mercat volt. Nagydarab, negyvenhez közelítő férfi, egy reklámügynökség alkalmazottja. Hatvannyolcban lelkes forradalmár. Azóta kopasz lett, és hájas, vett egy 20-as Renault-t és egy háromszobás lakást. Elvált, két gyereke van, orvosi könyveket gyűjt. Mercat hatvannyolcban véresre verte az anatómiaprofesszort, akit fasisztának tartott. Akkor két éve hiányzott a diplomáig.
Nem akarták még egyszer elkövetni ugyanazt a hibát. Akkor kapták el Mercat-t, amikor reggel munkába indult. Hagyták, hogy beforduljon a sarkon, aztán körülfogták. Hirtelen mindenki rendőr lett, a virággal kezében várakozó fiú, a két vitatkozó üzletember, a motorját szerelő férfi. Úgy vitték el Mercat-t, hogy alig volt ideje ráeszmélni, mi történik vele.
Mikor Albert a riasztásra a kapitányságra ért, nem akart ráismerni a munkahelyére. Mintha egy őrült rendező itt akarna leforgatni egy háborús kalandfilmet, és ezért mindenkinek fegyvert nyomott volna a kezébe. A szoba tele volt civilruhás rendőrökkel, akiket Albert még életében nem látott. A főfelügyelő valószínűleg a kerületektől kapta kölcsön őket. A férfiak pisztolyt pucoltak, töltényeket cseréltek, néhányan azt gyakorolták, hogyan lehet a leggyorsabban előrántani a fegyvert vadnyugati módra. Lelac asztalán egy rövid csövű, könnyű géppisztoly hevert. Albert körülnézett. Kicsit távolabb a két férfi állt, a Champion hotelből. Ránéztek, és ő elkerülte a tekintetüket.
Aztán feltűnt Brichot. Fénymásolt vázlatokat osztott szét Mercat lakásának környékéről. Mindenkinek bejelölte a helyét, hol kell várakoznia, elmagyarázta a társaságnak az egész felállást, és láthatták, hogy valóban minden utat elzárnak, és mindegyiküket biztosítja valaki. Szép terv volt. Albert el nem tudta képzelni, Charles hogy szerezte meg. Hogy érhette el, hogy rábízzák? Megfúrta a politikaiakat, az antiterroristákat, az egyenruhás rohamrendőröket, aztán elintézte, hogy ő irányítsa az egészet? Lehet, hogy valamikor még sokat ér Brichot barátsága?
– Na, mit szólsz? – A nagyember végre észrevette a szürke polgárt.
– Egyáltalán ott van a pasas?
– Mercat tagadja. Azt mondja, bekötötte Jacques-kot, és az másnap odébbállt. Nem mondta, hova megy. De azért megnézzük. Így már érthetőbb volt. Másnak nem akaródzik hiábavaló akciókat csinálni.
– De azt ugye nem akarod, hogy én is menjek? Charles döbbenten nézett rá. – Dehogynem. Együtt megyünk. Ott lesz a főnök is. – Egy kézmozdulattal elhallgattatta az ellenvetéseket. – Muszáj jönnöd. Corentin ragaszkodik hozzá. Kijön a tévé, és azokat akarják látni, akik részt vettek a múltkori lövöldözésben.
– Nem – mondta Albert határozottan.
– Mondd meg a főnöknek.
– Martha agyonver. Már a múltkor is azt akarta, hogy lépjek ki, és menjek el hivatalnoknak.
– Most nem lesz veszély. – Charles a kezébe nyomta a géppisztolyt, és előrement. A fegyveresek boldogan követték. Albert nem tudta eldönteni, azért örülnek ennyire, mert azt hiszik, elkapják Fontaine-t, vagy azért, mert tudják, hogy a terrorista már nem lesz ott.

*

Eugéne Cornu, a bejárónő férje hadtápos volt. Nem kiképző, ahogy hitték, és nem tűzszerész vagy kommandós, ahogy Albert titkon remélte. Nem foglalkozott plasztikkal, és itt abba is hagyhatták volna, de Albert is volt katona, és tudta, hogy aki ismeri a módját, a hadseregnél mindent be tud szerezni. És ki ne ismerné, ha nem egy hadtápos. Miután végeztek a forgatással, vagyis a kamerák előtt “eredményesen" megtámadták az üres lakást, Lelac megkérte Boissyt, hogy vigye el a Montreuil-i laktanyába. Velük tartott a jövendő rendőrfőnök is. Albert nem bánta. Ha nem akarják beengedni őket, Brichot – amilyen formában mostanában van – megszervezi a laktanya ostromát.
Nem volt rá szükség. Az őr megnézte az igazolványaikat, telefonált valahová, aztán felnyílt a sorompó, és begördülhettek. Boissy a kocsiban maradt, azt mondta, látott ő elég kihallgatást, és unja őket. Keresztrejtvényt vett elő, és még arra sem vette a fáradságot, hogy a társai után nézzen. Albert szívesen vele maradt volna. Most kapcsolt, milyen kellemetlen helyzetbe került. Nem mondhatja Cornunek, hogy azért gyanúsítják., mert a felesége csinos, és Rostand biztos kefélte.
Cornu magas, kicsit közönséges, de jóképű férfi volt. Fiatal, még húszas éveiben. Marhaság az egész. Miért kellett volna e mellett az egészséges csődör mellett Cornunénak még a kopaszodó matematikus is? Albert elmélázott. Miért ne?
– Tudom, hogy fölöslegesnek tűnik, de hát a szabályzat – mondta Charles cinkos mosollyal: mi, egyenruhások, megértjük ezt. – Rutineljárás.
– Jó, de miről van szó? – A férfinak mély, váratlanul szép, érces hangja volt.
– Monsieur Rostand halálának ügyében nyomozunk.
– Aha. – Cornu elkomorult. Cigarettát vett elő, és hosszasan gyújtogatta. Többször kis híján megszólalt, és a nyomozók előre tudták, mit fog mondani. “Szóval pletykák után mennek?", vagy “Ki mesélt maguknak?" Most már tudták, hogy érdemes volt kijönni. Túlságosan jól ismerték a tüneteket, hogy tévedjenek. De Cornu nem szólalt meg.
– Ugye, tudja, miért jöttünk? – Primitív fogás volt, Charlesnak kár volt próbálkoznia vele.
– Ez a dolguk – felelte nyugodtan Cornu. – Erős, sűrű izmú férfi volt, magassága egy-nyolcvan fölött, súlyát Albert nyolcvan, nyolcvanöt kilóra becsülte. Ha nem látja saját szemével a kartonját. Albert megesküdött volna, hogy Cornu ejtőernyős-kiképző. Visszaemlékezett arra a pszichológiakönyvre, amit két éve olvasott. Valami olyasmi volt benne, hogy az ember egyszerre az, ami a hajlamaitól, képességeitől lehetne, meg az, amivé a körülmények alakulása folytán lett. A szakértő csak ránéz valakire – írta a könyv –, és látja rajta, hogy ügyvéd, míg a valóságban az illető autószerelő. Nem volt a szakértőnek igaza? Már hogy a csudába ne lett volna. A szakértőnek – legalábbis a saját könyvében – mindig igaza van. Az az ember igenis ügyvéd, csak az alkalom kell, hogy kiváltsa belőle a prókátort.
Albert biztos volt benne, hogy ilyen esetre bukkant. Cornu tulajdonképpen kalandor, az erőszak embere. Közelharc-szakértő, ért a robbantáshoz, álcázáshoz, titkos akciókat ,hajt végre fejlődő országokban. Csak a sors tréfája, hogy hadtápos lett, és esténként sört iszogatva nézi a televíziót.
– Ismerte Rostand-t? – Megint Brichot próbálkozott.
– Természetesen.
Elhallgatott. Nem mondta, hogy természetesen ismerem, találkoztunk, amikor a feleségemért mentem. Ez legalábbis szokatlan volt.
– Sűrűn találkoztak?
– Nem.
A két rendőr tapintatos akart lenni. Cornu nem könnyítette meg a dolgukat. Albert azért úgy döntött, még egyszer megpróbálja.
– Milyen viszonyban voltak?
Ismét a gyanakvó tekintet, és mintha mondani akarna valamit. És ismét az egyszavas válasz.
– Jóban.
– Nem volt féltékeny? – Charles megunta a játékot.
– Nem – Cornu hangjában őszinte meglepetés tükröződött.
– Mondja, maga mindig így beszél?
– Hogy?
– Morzejelekben. Egyszótagos válaszok váltakoznak a kétszótagosokkal.
Cornu vállat vont. – Maguk kérdeztek, és én válaszoltam. Nálunk – kihangsúlyozta a szó. – Így szokás. Röviden, egyszerűen, érthetően.
– Nálunk nem – mondta Albert. – Mi jobb szeretünk barátságosan elbeszélgetni az emberekkel.
– Arra nincs időm.
– Rendben. – Ismét Charles vette át a szót. Udvarias volt, de kemény, halk, de parancsoló. Egyszer úgyis rendőrfőnök lesz...
– Csalta a felesége Rostand-nal?
– Nem... – Cornu kizökkent a szerepéből. – Miért csalt volna?
– Miért ne?
– Azzal a pasassal? Engem? – Csak legyintett.
– Milyen robbanószerük van?
– Az nem a maguk dolga.
Ez sajnos igaz volt. Ha mindenáron tudni akarják, átírnak a katonai rendőrségnek, és az majd válaszol.
– Maga ért a robbanószerekhez?
– Amennyit kell.
– A plasztikhoz amúgy sem kell nagy szakértelem.
Cornu nem válaszolt. Mit mondhatott volna? Kicsi, kopár szoba volt, a falnál egy üres irattartó, az ablak előtt az íróasztalon egy itt felejtett 1978-as naptár. Az ablak a betonozott kézilabdapályára nyílt Katonák fociztak a pályán bakancsban, egyenruhanadrágban és atlétatrikóban. Albert megszomjazott.
– Tud sakkozni? – fordult Cornuhöz.
– Egy kicsit. A lépéseket ismerem. Miért?
– Játszhattunk volna egy partit.

*

Boissy megfejtette a keresztrejtvényt, és épp a motor nemlétező hibáit hallgatta felnyitott motorháztetővel. Megcsóválta a fejét, és babrált valamit egy csavarhúzóval.
– Szerinted ilyenkor állít is valamit? – kérdezte Charles.
– Elcsavarja egy félfordulatot, aztán visszacsavarja, és azt mondja, hogy jő lett.
Boissy sértődötten lecsapta a motorháztetőt.
– A szemét csirkefogó!
– Micsoda? – Boissy most már komolyan megsértődött.
– Még hogy náluk ez a szokás! Gondolod, hogy tényleg nem féltékeny?
– Kiről beszéltek? – Boissy szerette volna eldönteni, szóba állhat-e még velük.
– Szerintem nem. Túl jóképű az ipse.
– Mi bajotok van velem? – Boissynak lófeje volt, és barázdás arca, de egyszer egy nő azt mondta neki, hogy Yves Mondtand-ra hasonlít. Azóta, hogy ezt hitte magáról, komoly sikerei voltak.
– Valamit el akart mondani – észrevetted?
– Aztán meggondolta magát. Miért kérdezted, hogy szokott-e sakkozni?
– Nem is tudom. De ez volt az egyik kérdés, amire visszakérdezett.
Kigombolták a kabátot a meleg kocsiban. Boissy gyanakodva figyelte őket a tükörből.
– De miért állítgatja mindig a csavarokat? – kérdezte Albert,
– Az anyukátok! – Boissy csikorgó kerékkel indult. Pillanatokon belül száznegyvennel mentek. Albert és Charles abbahagyták a röhögést, és mindkét kézzel kitámasztottak. Ismerték Boissy kis trükkjeit. Ha felbosszantották, elszáguldott az első zebráig, és ott, mintha elé lépett volna egy gyalogos, teljes erejéből beletaposott a fékbe. Közben visszaváltott, és a padlóig nyomta a gázt. A gyanútlan utasok a hátsó ülésen úgy pattogtak előre-hátra, mintha pofozták volna őket.
– Jól megy a tragacs – mondta Albert.
– Érdemes volt állítgatni. – Ha egyszer Boissy megsértődött, nehéz volt kiengesztelni. Még az ilyen nyílt hízelgést is gúnyolódásnak vette.
– Hová megyünk? – kérdezte a lehető leghivatalosabb hangján, miközben az előírásos sebességre csökkentett. A hátsó ülésen ülők felsóhajtottak. Ha Boissy úgy hajt velük, mintha ők lennének a belügyminiszter, akkor nagyon haragszik.
– Zabálni – mondta Lelac, aki még nem reggelizett. – Meghívom az urakat.
– Ki tudom fizetni a számlámat – felelte Boissy, és jobbra fordult.

*

A Café de la Chemin igazi külvárosi lyuk volt. Hat műanyag asztal, kis pult, hátul játékgép, inkább egy tabac-ra emlékeztetett. A pincér középkorú volt, és kedvetlen. Szó nélkül meghallgatta a rendelést, és elsétált. Útközben megállt beszélgetni egy pofával, aki a pult mellett ült. A pofa úgy vélte, Antoine nem fog ma bejönni. A pincér szerint igen. Ők hárman úgy kiríttak a helyiségből, mintha elől-hátul nagy tábla lógott volna rajtuk: étrangers, idegenek. Vajon látszik rajtuk, hogy rendőrök? Vagy csak mert étrangers-k? Mert ezek utálják a külföldit, a vidékit, a másik kerületbelit, azt, aki a belváros divatos kávéházaiba jár“ aki úgy öltözködik, mint Charles.
– Van valami elképzelésed?
– Igen. – Albert, amikor megéhezett, nagyon türelmetlen tudott lenni. – Ha egy percen belül nem hozza a kaját, seggbe rúgom. – Elég hangosan mondta ahhoz, hogy a szomszéd kávézóban is hallani lehessen. Néhány asztaltól érdeklődéssel fordultak feléjük. Nem kocsma volt, ahol rakodók, matrózok, stricik isznak hajnalban hagymalevest, nem is bár, ahol a bűnözők keresztnevén szólítják a csapost. Kispolgári hely derék, jámbor embereikkel, akik nem akartak semmi rosszat.
– Úgy értem, a melóról...
– Ja? – Albert elmélázott egy picit, hátha eszébe jut valami. Semmi elképzelése nem volt. Charles tervszerűen szeretett nyomozni. Logikusan, szabályszerűen, lépésről lépésre haladt. Leírta, amit tudott, megtervezte a következő lépést. Albert helyében ő félórát beszélgetett volna a bűnügyi labor szakemberével, hogy pontosan tudja, milyen plasztik robbant, hogyan lehet az ilyet elhelyezni, miként hat, érdeklődött volna a gyújtószerkezetekről. Ugyanilyen figyelmesen olvasta volna el a labor jelentését, hogy milyen mérget találtak Marceau poharában. Albert viszont megelégedett azzal, hogy egyik esetben robbanóanyag, a másikban méreg volt az eszköz. Brichot és minden normális nyomozó listát készített volna a gyanúsítható személyekről. Utánanézett volna mindegyiküknek a nyilvántartásban. Logikusan megtervezte volna, milyen sorrendben látogatja meg őket, és kinek mit mond. Tudná, hol végezte Marceau az iskoláit, kik voltak a barátai, mikor lett profi sakkozó, hogy áll anyagilag.
Lelac nem ilyen volt. Jött, ment, beszélgetett, meghallgatta a pletykákat, figyelt, kérdezősködött, és furcsa mód általában sikerrel. Az a pszichológiakönyv, amit egyszer elolvasott, úgy magyarázta, hogy sok ember, amikor látszólag ösztönösen megy valahová vagy tesz valamit, tulajdonképpen jól meggondolta előtte. Csak nem fogalmazta meg még magának sem az okokat. Az ilyen ember, amikor gondolkodik, általában csak formába önti és indokolja a rég meghozott döntést.
– Lusta vagy – mondta Charles.
A pincér lepakolta az asztalra a szendvicseket és a forró csokoládét, morgott valamit és visszasietett a pulthoz. – Nem hiszem, hogy Antoine ma bejön. Azt mondta, a garázsban lesz...
– Azt kéne tudni, hogy összefügg-e a két ügy – próbálkozott megint Charles. A jövendő rendőrfőnök apró darabokat vágott le a szendvicsből, és villával tette a szájába őket. Villámgyorsan evett, és arra is képes volt, hogy csámcsogás nélkül beszéljen közben. Sokféle talentum kell egy karrierhez.
– Össze – felelte Albert, amikor végre letette a poharat.
– Én is azt hiszem. Nekem nem veszi be a gyomrom, hogy valaki megöli Fontaine húgának barátját, és Fontaine-nek nincs köze hozzá.
– És a Rostand-ügy?
– Becsületes robbantás, nem? A mester kézjegye.
Albert vállat vont. – Szerintem sakkügy. Ebben a hülye játékban óriási pénz van.
– Ez profi munka.
– Itt profik vannak. – Lelac, amikor lendületbe jött, élénken gesztikulált. Most kicsit távolabbról úgy nézhetett ki, mint egy őrült karmester, aki a pálca helyett szendviccsel kezében vezényel. – Milliárdos profitú elektronikai cégek, amelyek megfizethetik a legjobb profikat. Ahogy a France-el és a Computoy testőröket bérelt, ugyanúgy megfizethetett a konkurrencia profi bérgyilkost is.
– Milyen konkurrencia?
– Összesen öt gyár gépei indulhattak a világbajnokságon. Ez az első eset, hogy emberek és gépek közös versenyen játszanak, és a szervezők korlátozni akarták a gépek számát, hogy ne tolódjon el az arány. Csak a legjobb ötöt engedték.
– Oké. Én is olvastam a műsorfüzetet a szállodában.
– Az öt gép közül az egyik az Ultimate. A másik négy gazdája a konkurrencia. A világ vezető sakkautomata-gyárai, amelyek most elmehetnek a sóhivatalba, bezárhatják a boltot.
– És Marceau?
– Na igen. Ez a másik lehetőség. Hogy egy sakkozó ölte meg Rostand-t, mert féltette az emberi sakkozás jövőjét. Pontosabban az élsakkozók jövedelmét.
Brichot elfintorodott. Nem nagyon tetszett neki az ötlet.
– Valami nem megy ki a fejemből – mondta elmélázva Albert. Brichot hitetlenkedve ingatta a fejét.
– Mit csinálhatott ez a Rostand, amikor felrobbant? Neked nem tűnt fel, hogy a sakkasztalának csak az egyik oldalán volt fotel?
– Na és?
– Nyilván nem játszott. Oda ülhetett be olvasni, vagy felbontani egy csomagot. Az biztos, hogy a fotelban ült, és hogy ami felrobbant, az a kezében volt.
– Miért ne játszott volna? – szól közbe Boissy. Az, hogy végre ő lehet az okosabb, feledtette a sértődését. – A sakkozók szoktak egyedül is játszani.
– Rostand nem sakkozó volt.
– Akkor feladványokat fejtett.
Mindkét nyomozó hirtelen érdeklődéssel nézett rá.
– Mi ez a feladványdolog? Mesélj csak erről valamit!
– Olyan, mint egy rejtvény. Megjelenik az újságban, a pofák pedig megfejtik. Hogyan lehet egy adott állásból két lépésben mattot adni. Vagy valami ilyesmi.
– Hm. És ez népszerű?
– Azt hiszem, igen. Az öcsém állandóan ezzel szórakozik. Azt mondja, fejleszti a logikát.
– Uhum. – Albert hátradőlt a széken, és hintázni kezdett a két hátsó lábon. – Akkor pedig lehet, hogy a sakkasztal robbant fel.
– Láttál már ilyen asztalt? – szólt közbe Brichot. – Annyi plasztik belefér, amennyi egy városnak elég.
Fizettek. A számlában benne volt a borravaló, amit különben nem adtak volna. Eltették a visszajáró aprót, vették a kabátjukat, és köszönés nélkül távoztak.
– Viszontlátásra, uraim – szólt utánuk hangosan a pincér. Nem fordultaik hátra. Magukban számoltak.
– Nem stimmel.
– Nem. Húsz frankkal becsapott a nyomorult.
– Akkor mi legyen? – Boissy leállította a motort, és hátrafordult. – Hová menjünk? Albert legyintett
– A Hôtel Championba.
Charles elmosolyodott. – Járunk mi még erre.

ÖT

A lány kisebb volt, mint gondolta, így copffal egészen fiatalnak látszott, szinte gyereknek. Ovális, majdnem kerek arca volt, óriási szemei. Haja a homlokába lógott, a frufru még kisebbé tette arcát. Pici kezei voltak, pici ujjai. Pulóvere alatt pici domborulat, a többit eltakarta az asztal. Felnézett, amikor a két rendőr megállt az ellenfele mögött, szeme még nagyobbra nyílt. Ijedtség és csodálkozás tükröződött benne. Albert odébb sétált, távolabbról figyelte. Kicsi orr, széles, nőies száj. Mond valamit az ellenfelének, és közben elmosolyodik. Most még szebb, kacér és nőies. A szemben ülő válaszol. A kislány behúzza a nyakát, és kuncog, most olyan, mint egy gyerek. Kislány? Fontaine harminc körül jár, a húga is jócskán húsz fölött lehet.
– Még soká tart a parti – Charles mellé lépett, és reflexszerű mozdulattal igazított valamit a nyakkendőjén.
– Miből gondolod?
– Még nagyon sok figura van a táblán.
– És ez azt jelenti?
Brichot vállat vont. – Hagytam üzenetet a bírónál a lánynak, hogy keressen meg minket a büfében, ha befejezte. Gondoltam, addig megnézhetnénk az előcsarnokot.
Lelac nem bánta. Az előcsarnokban játékkiállítás volt. Az óriási termet megtöltötte a fény, hang, villogás és a játékok körül tolongó, tülekedő emberek sokasága. Elektromos játékok, videojátékok és sakkgépek minden méretben. Albert odament az egyikhez, ahol viszonylag kevesebben álltak. Kicsi, útisakkszerű tábla volt az asztalon, ilyesmi volt neki is gyerekkorában. Csak ezen a kockák sarkaiban kis lámpák is voltak. Albert tétován megtolta az egyik parasztot. Semmi sem történt.
– Biztos nincs bekapcsolva – mondta Charles.
Találtak néhány kapcsolót, nyomogatták jobbra-balra, de nem történt semmi.
– Nyomd meg a figurát, te balfácán! – Boissy, mihelyt megérkeztek, bevetette magát a forgatagba, és most isten tudja, honnan került mögéjük. A műszaki ember fölényével átnyúlt Albert válla fölött, és megnyomta a parasztot.
– És most mi van?
– Várjál csak! Mindjárt válaszol!
Két kis lámpa gyulladt ki. Az egyik egy olyan mezőn, amelyiken egy sötét gyalog állt a másik üres volt. Boissy felemelte a sötét parasztot, és letette a világító lámpácska mutatta üres mezőbe.
– Na, lépjél!
– Inkább nem! Ez nekem bonyolult.
– Neked, aki kazánokat tud építeni? Láttad volna az első sakkgépeket! Gombok voltak rajtuk, és be kellett ütni a lépéseket, aztán a gép kiírta, mit válaszol. Nekem is volt ilyen, a "feleségem vette karácsonyra.
– Szeretsz sakkozni?
Boissy széttárta a kezeit. – Szoktam néha. Az asszony szerint sokkal jobb, mint ha a haverokkal kártyáznék a kocsmában.
– Aha. És most már nem jársz a kocsmába...
– Dehogynem. – Boissy kacsintott. – Ott sakkozom a haverokkal. Gyertek, mutatok valami jót! – Bevetette magát a tömegbe, vígan lökdösődött a terem másik vége felé. Rengetegen álltak ott. Albert megpróbált átkukucskálni a fejek fölött. Valaki arrébb ment, és Albert közelebb nyomult. Egy sakktáblát látott, amelyből karok álltak ki.
– Mi ez?
– Neked való gép. Lép és beszél, mint egy igazi partner. Figyelj!
A gépkarok megmozdultak, szögletes mozdulattal lecsaptak egy huszárra, és felragadták. Néhány másodpercig ingadoztak a levegőben, majd ugyanolyan hirtelen, de meghökkentő biztonsággal letették a lovat.
– Na, erre mit lépsz, te pancser? – mondta egy pimasz hang, és a tömeg röhögött. A gép ellenfele, egy tíz év körüli kissrác, elvörösödött.
– Pancser a nénikéd! – Lépett a királynővel. A nézők felhördültek. A gépkar azonnal kinyúlt, és megállt a gyerek királynője fölött. Aztán visszahúzódott, újra megállt, visszahúzódott, újra megállt.
– Most figyelmezteti az ellenfelét, hogy ütésbe tette a vezérét – mondta Boissy. – Szegény kölyök nem látja. Tíz másodpercen belül még visszavehetne.
A srác tétovázott, a karok lecsaptak a királynőre, és a gép sátáni kacajt hallatott. A gyerek arca eltorzult a méregtől. A figurák felé nyúlt, egy picit bizonytalanul himbálta kezét a tábla fölött, ugyanúgy, mint a gép, amikor lép, aztán a kapcsolóhoz nyúlt. A kacaj elhallgatott.
– A gép előnye – mondta Brichot.
– Marha jó! – nyögte Boissy. – Megveheted így, gyári hanggal, de betáplálhatod az állandó ellenfeled szövegeit is.
– Sakk közben nem kell csöndben maradni? Bent a teremben meg sem szabad szólalni.
– Az verseny. – Boissy roppantul élvezte a szakértő szerepét. Hogy vezetni jobban tud, mint ez a két nagyokos, az csak természetes. De lám, még a sakkhoz is jobban ért! – Amikor a barátaiddal játszol, a szöveg a legjobb az egészben.
Albert el tudta képzelni. A rendőrök pingpong-klubjában volt egy pasas, aki megállás nélkül beszélt, amikor játszottak. “Na most egy kis csuszácska, jól van, így kell ezt csinálni, üsd meg, kis bogaram, ne sajnáld, hadd menjen a fenébe a labda, érte megy a bácsi..."
Albert egyszer hozzávágta az ütőjét. De hogy valaki még gépben is ilyen ütődöttet vegyen?
– Hol az Ultimate?
– Nem állították ki, csak hirdetik. Ott, azon a táblán.
Legyőzhetetlen gép? – Ez volt a felirat egy elektromos táblán, de úgy, hogy a betűk nagyok és távolról is jól láthatók voltak, míg a kérdőjel szerény, messziről akár fel sem tűnhetett. A felirat alatt a verseny állása, vagyis sorban az Ultimate győzelmei. Vereség vagy döntetlen egy sem.
– Az összes többi pedig ócskavas – mondta Albert.
– Hát...
– Lehet, hogy a gépet akarták felrobbantani.
– Nem csodálnám. Kikkel akarsz beszélni?
Lelac elővette a jegyzetfüzetét. – ICC, vagyis International Chip Company. A kereskedelmi igazgató jött el, két konstruktőrrel. Az igazgató egy nő, a neve után ítélve angol vagy amerikai.
– Amerikai cég?
– Hongkongi. De az eladást, úgy látszik, amerikaira bízták. Aztán az Orkin. Egy Orkin nevű pasasé, aki maga konstruált személyi számítógépeket, majd alapított egy céget, és beszállt a sakkautomataüzletbe is. A feleségével jött. Ezek mindannyian itt laknak a szállodában. A harmadik egy amerikai milliomos, a Plaza Athéné-ben lakik. Ő hobbiból csinálja ezt az egészet, a pénz nem érdekli.
– Akkor őt akár ki is hagyhatjuk.
– Nem hiszem. Az ember hamarabb gyilkol a szenvedélye miatt, mint a pénzért.
– Lehet. – Brichot szkeptikusnak látszott. – Honnan szeded mindezt?
– A sakkújságból. Átfutottam az utóbbi néhány számot. Az egyik rovat csak ezekkel foglalkozott.
Charles tisztelettel nézett rá. – Azt sem tudtam, hogy van sakkújság. Kivel kezdjük?
Az lett volna a logikus, ha megosztják a munkát. De egyik sem akart kimaradni semmiből. Évek óta így dolgoztak együtt. Hol nem is szóltak a másikhoz, csak cetliket raktak az asztalára, hol még a vécére is együtt mentek.
– Keressük meg az amerikait!
– És mi lesz Fontaine húgával?
– Majd megvár minket. Boissy beül a büfébe, és szól neki. Boissy nem volt lelkes. – Honnan ismerem meg?
– Egyszerű.
– Pici – mondta Charles.
– Pici – mondta Albert.
– Jelentéktelen – mondta Charles.
– Bájos – mondta Albert.
– Alultáplált.
– Karcsú.
– Bamba.
– Álmodozó.
– Mindent értek – mondta Boissy.

*

Az amerikai magas volt, sovány és elegáns. Sportvezetői formaruhát viselt, a sötétkék blézeren a sakkszövetség emblémájával. Albert rögtön megismerte. Morris Park egyike volt azoknak a figuráknak, akiket tegnap olyan élvezettel nézett. Bemegy a terembe, kijön a büfébe, félrevonul beszélgetni valakivel az előcsarnokba, barátságosan kezet fog emberekkel, de aztán sürgősen ott hagyja őket, mert nincs rájuk ideje. Láthatólag minden érdekli, csak a sakk nem. Albert még nem látott sportvezetőt, akit érdekelt volna a verseny, amin épp reprezentált. Ez az ember ölette volna meg Rostand-t egy nyavalyás gép miatt? Valószínűtlennek tűnt. De ha mégis, tehet-e okosabbat, mint hogy itt nyüzsög?
Charles-ra pislantott. Brichot cigarettát kotort elő, és Park felé kínálta a paklit. A magas, szikár alak előrehajolt a fotelban, hogy elfogadja. Aztán elmosolyodott, visszahúzta a kezét.
– Köszönöm, de azt hiszem, ez nekem erős. – Amerikai cigarettát húzott elő, a másik zsebéből pedig a szálloda reklámgyufáját. Albert kicsit csalódott. Meg mert volna esküdni, hogy Park arany öngyújtót használ. Kicsit, laposat, férfiasán elegánsát.
– Mi történt az öngyújtójával? – kérdezte.
– Nem tudom hová tűnhetett. – Park a fejét csóválta. – Nem értem a dolgot. Biztos vagyok benne, hogy nem tettem le sehol.
– Nézte az ágy alatt?
– Néztem mindenütt. A takarítónőnek komoly pénzt ígértem, ha megtalálja. Nem az értéke miatt.
– Emlék?
Park kifújta a füstöt, gondosan lepöckölte a hamut, mielőtt válaszolt. – Az Elnöktől kaptam, amikor még csak kormányzó volt. De nem az öngyújtóm miatt keresnek, gondolom.
Jól beszélt franciául, alig érezhető amerikai kiejtéssel. Albert-t valahogy egy ENSZ-főtitkárra emlékeztette. Sokkal inkább, mint a valódi főtitkár.
– Rostand és Marceau urak halála ügyében nyomozunk – mondta Charles, miután ő is fújt egy karikát, és pöckölt egy kis hamut. Acélkék kordöltönyében, sötétkék ingében, piros nyakkendővel, hosszú, oldalra fésült hajával olyan volt, mint a francia kalandfilmek gátlástalan detektívjei. Sokkal inkább, mint egy valódi detektív.
– Vártam, hogy megkeresnek.
Brichot várakozásteljesen felhúzta a szemöldökét. Albert nem szokott ilyen trükköket csinálni. Csak ült bambán, és várt.
– Nagyon sajnálom, uraim – Park széttárta karját, majdnem úgy gesztikulált, mint egy született francia –, tudom, hogy nekem kellett volna jelentkeznem. De végül is a bizottság csak ma délelőtt alakult.
– Milyen bizottság?
– Nem tudják? – A főtitkáron a zavar árnyéka suhant át. – Akkor mit óhajtanak tőlem?
– Milyen bizottságról beszélt, monsieur?
– A szövetség bizottságot alakított a közelmúltban történt szomorú események tisztázására. Engem bíztak meg a vezetésével.
– Gratulálunk.
– Az a feladatunk, hogy amolyan házon belüli kis nyomozással rendet tegyünk a saját portánkon.
Charles felsóhajtott. – Azt hiszem, két gyilkosság inkább rendőrségi ügy, uram.
– Természetesen. Ezekben az ügyekben a maguk munkáját szeretnénk támogatni. Ez a bizottság egyik feladata. De a többit, azt hiszem, elintézzük házon belül.
– Milyen többit?
Parkon csak egy pillanatig látszott a meglepetés, aztán a rutinos diplomata, bizottságvezető, beszédtartó és hozzászóló elnyomta benne
.– a kihallgatott embert. Komoly arccal, szomorú, felelősségtől átitatott hangon válaszolt.
– Nem tudom, mi történt a sakkozókkal. Mintha mind megőrült volna. – Ingatta a fejét. A rutinos előadó hatásszünete, hogy a hallgatóknak legyen idejük beleegyezően bólogatni, helyeslőén hümmögni. – Nem is tudom, mi kavarta fel jobban a kedélyeket, a gyilkosságok vagy az Ultimate, de olyan világvége-hangulat van.
– De mi történt?
– Verekedések, lopások, pletykák... Nézze, tudom, hogy az én öngyújtómat is ellopták. Valaki így akart bántani.
– Milyen verekedésekről beszélt?
– Látja, ez az, még csak nem is tudjuk pontosan. Épp azért alakult a bizottság, hogy kiderítsük,
– Valamit csak tudnak!
– Tegnap éjszaka néhányan összeverekedtek a szállóban. Meg állítólag volt, akit leütöttek a sötétben és azt sem tudja, ki tette.
– Hm. Azt hittem, a sakk békés sport.
– Akkor tévedett. A profi bokszolok nem utálják úgy egymást, mint a sakkozók. Ez mindig is így volt. De hogy erőszakhoz folyamodjanak? ...
Nem erőltették a dolgot. Brichot több bizottságban is tag volt, és tapasztalatból tudja, hogy egy ilyen profiból, mint Park, az életben ki nem húznak semmi konkrétumot. Még kínzással sem. A pasas egyszerűen elfelejtett tényekben beszélni. Albert pedig azt tudta, hogy ha rosszindulatú pletykák születtek, ki terjeszti őket. Park is témát akart változtatni.
– Még mindig nem tudom, uraim, minek köszönhetem a szerencsét... ha egyszer nem tudtak a bizottságról...
– Nagyon egyszerű. Megkeressük a Computoy üzleti vetélytársait.
– Óh, hát erre gondolnak.
– Önt hogy érinti anyagilag az Ultimate?
– Kiszállok a boltból. Eddig sem pénzért csináltam.
– Mekkora veszteséggel?
– Még nem tudom. – Elmosolyodott. – Ha tudnám, sem mondanám meg. A többi üzletből kiragadva egy összeg félreérthető.
– Úgy érti, soknak találnánk, és téves következtetéseket vonhatnánk le belőle?
– Érthetem úgy is.
– És mi lesz a játékával? Az Ultimate elvette a – hobbiját.
– Ugyan már. Ezt maguk sem mondják komolyan. Ne féljenek, nem sértődöm meg, tudom, hogy ez a dolguk, de ez kicsit gyenge motívum. A hobbim a sakk. Van elektronikai üzemem is, és kiadtam nekik az utasítást, hogy csináljanak sakk-komputert. Jó üzlet volt, és szerettem törődni vele. De vannak más üzletek és más játékok. Egy üzletember megtanulja leírni a veszteségeket.
– És a sakkvilág? Mi lesz ezután? Az Ultimate megöli az emberi sakkozást?
– Igen. Hallottam már ezt a marhaságot. Miért ölné meg? Külön kell megint választani a gépek partijait az emberekétől, és kész. Eddig tudtuk, hogy jó sakkozónak a gép nem ellenfél, és vígan játszottunk egymással. Most tudjuk, hogy jó gépnek az ember nem ellenfél, és vígan játszunk majd egymással. – Az órájára nézett. Elfoglalt ember.

*

Regnard bal szeme; alatt hatalmas monokli volt. Az öreg újságíró kopottnak és szerencsétlennek látszott. Már nem is az olasz filmek zugügyyédjére emlékeztetett, hanem állástalan kishivatalnokra, aki valami sötét üzletbe keveredett. Két férfival beszélgetett, de amikor meglátta Albert-t, ott hagyta őket.
– Hallotta, mik történnek?
Regnard felvillanyozódott. Valószínűleg Albert-ék voltak az egyedüliek a szállóban, akik nem tudták, mi történt.
– Foulet részeg volt. Ki akarta dobni Martinet-t a bárból. Egyszer csak felpattant egy székre, és elkezdett üvöltözni, hogy egy ilyen árulónak, mint Martinet, semmi keresnivalója közöttünk.
– Miért áruló?
– Mert régebben maga is versenyző volt – vetette oda Regnard mérgesen. Hogy lehet egy jó történetet ilyen idióta kérdésekkel elrontani? – Martinet meg leült a vele szemben levő asztalhoz. Foulet csak üvöltözött, hogy mars kifelé, Martinet meg vigyorgott, és puszit dobott neki.
– És? – Albert-nek nem esett nehezére elképzelni a diadalmas Martinet-t.
– Foulet hozzávágott egy üveget. Egész jó dobás volt. A doki azt mondja, ha egy kicsit arrébb megy, betöri Martinet fejét. Aztán kiderült, hogy az ipsét egy profi gorilla védi. Képzelje, egyszerre csak előugrik egy nagydarab pasas, kirúgja Foulet alól a széket, és leüti, mint a filmekben. Én még nem is láttam ilyent. – Regnard-t könnyű volt boldoggá tenni.
– A maga szemét is akkor ütötték meg?
– Mi? Hogy az enyém? Nem. Azt otthon, amikor nekimentem az ajtónak véletlenül.
Albert Charles-ra pillantott. Charles megragadta Regnard karját.
– Rendben van, velem jön! Ha nem őszinte, folytathatjuk odabent is a beszélgetést!
– De mi ez, mit képzel?
– Azt, hogy nem hallgatom tovább ezt a hazudozást! Na, gyerünk!
Rántott Regnard-on, aki kibillent az egyensúlyából, és bukdácsolva követte, miközben karját segélykérőén nyújtotta ki Albert felé.
– Felügyelő úr, segítsen, ez az őrült...
Manapság elcsavargott tizenévesekkel nem lehet megjátszani ezt a trükköt. A szemedbe nevetnek. Regnard-nál bejött.
– Leütöttek – mondta szégyenkezve, miközben helyrerángatta félrecsúszott nyakkendőjét. Gondosan úgy helyezkedett, hogy Albert közte és Brichot között legyen.
– Kik?
– Nem tudom. Ki kellett mennem, és ööö... a vécén sötét volt. Bementem, keresgéltem a kapcsolót, aztán egyszer csak zutty. Nekem estek.
– Honnan tudja, hogy többen voltak?
– Éreztem, összevissza ütöttek, rúgtak, még most is tele vagyok kék-zöld foltokkal. Ha akarják, megmutatom. – Kigombolt egy gombot az ingén, és elhúzta az atlétatrikóját. – Itt van. Látják?
Nem látták, de jobbnak tűnt ráhagyni, mielőtt tovább vetkőzik.
– Nagyon szép. Nem tudja, kik lehettek? Nem voltak ismerősek?
– Nem.
– Nincsenek ellenségei? Nem veszett össze valakivel?
– Nem. – Regnard maga volt a sértett ártatlanság. – Engem szeretnek a sakkozók. Tudja, hogy hívnak? Lolo bácsi, a mágus.
– Miért?
– Mert mindent tudok, ami a sakkéletben történik. Azt mondják, van egy varázsgömböm, abban látom. Ha én valakire azt mondom, hogy tehetséges, azt a világ bármelyik edzője boldogan fogadja. Tudja, hány sakkozónak indítottam el a karrierjét? És azt hiszi, hálásak?
– Pedig sakkozók verték meg – mondta a kegyetlen Charles.
– Miért? – nézett rá sértődötten Albert mögül a mágus. – Tele van a szálló mindenféle gyanús alakkal. Ilyen gorillákkal, mint aki Foulet-t leütötte. Rendőrökkel. Beköltözött az erőszak a sakk főhadiszállására. – Látszott, hogy főcímben gondolkodik, szinte látja maga előtt a La vie d’échec-et, a borítón a drámai szöveggel.
– Egy profi, ha akarja, egyetlen ütéssel elintézte volna úgy, hogy maga kórházba kerül. Ezek meg ketten verték, és kutya baja nem lett.
– Nekem? – A zugügyvéd arca elvörösödött. – Nekem nem lett kutya bajom? Megrepedt egy bordám, ha tudni szeretné. – Újra gombolkozni kezdett. Albert jobbnak látta gyorsan megállítani.
– Brichot felügyelő úr eltörte volna a bordáját egyetlen ütéssel. Regnard kicsit elhúzódott. – Hát igaz, ami igaz, ezektől a sakkozóktól is minden kitelik.
– És ez a Foulet? Milyen ember?
– Hülye – felelte meggyőződéssel a nagy mágus. – Bird-megnyitást játszik, meg From-cselt. Soha nem lesz jó sakkozó. Most jól jött neki az Ultimate.
– Hogyhogy? – Egyik rendőr sem tudta követni.
– Úgyis kibukott volna az élvonalból, így viszont a gépre kenheti a dolgot.
– És Martinet?
– Az egy csirkefogó, kérem. Ugyanilyen gyenge sakkozó volt, mint Foulet, csak idejében beszállt a számítógépüzletbe.
– Mondja, sok ilyen baleset történt tegnap, mint a magáé?
– Nem tudom – felelte meglepő módon a mágus. – Állítólag az egyik lányt megerőszakolták a szobájában. Parknak ellopták az öngyújtóját. Az egyik hollandnak a kabalája tűnt el – Regnard figyelmeztetően felemelte a kezét, mert látta, hogy nem veszik komolyan, amit mond. – Ha nincs nála, olyan rosszul játszik, hogy bárki megveri.
– Azt tudja, hogy Rostand feladványokat fejtett?
– Hogyne tudnám. Híres feladványszerző és – fejtő volt. Minden délután két órát feladványozott.
– Honnan tudja?
Regnard csodálkozva, zavartan nézett rájuk. – Mindenki tudja. Az újságban is benne volt. A legjobb barátai sem mehettek hozzá délután három és öt között.
– De azért csak felállt közben. Ihatott egy kávét, felbonthatott egy levelet vagy egy csomagot...
– Rostand? Az aztán nem. Azt mondta, a napi két óra feladványozás a szellemi edzése, szüksége van rá, hogy az agya megfelelően működjön. De miért kérdik? – gyanakodva nézett rájuk. – Csak nem hallgatnak el előlem valamit?
Albert megsajnálta. – Nyilván maga is olvasta az újságban, hogy a robbanás négy óra tíz perckor történt. Ez pedig azt jelenti...
– Hogy Rostand akkor a táblánál ült! – Regnard szinte toporzékolt. Sütött róla, hogy legszívesebben azonnal elrohanna, ha tehetné. – Mégiscsak vérbeli újságíró az öreg – gondolta Albert. – Hallott egy érdekes hírt, és rohanna megírni. Hadd menjen! Elköszönt tőle, és szórakozott mosollyal nézett utána. Regnard nem a kijárat felé indult. Néhány pillanatig körözött az előcsarnokban, aztán lecsapott az egyik beszélgető csoportra. Albert és Charles egyszerre nevette el magát.
Mire bementek a büfébe, Fontaine húga már ott ült az egyik asztalnál, és olvasott. Fekete kordnadrág volt rajta, fehér blúz, és még szebb volt, mint az előbb a sakkasztalnál. Nem az a típus, aki elmehetne manökennek. Alacsony, pici a keze, pici a lába, picik a mellei, az alakja semmivel sem hívhatná fel magára a figyelmet. De éppen kicsinységében tökéletes, szépen ívelt, hiánytalan. És arca azzal a szívbemarkoló, titokzatos bájjal... Olyan volt, mint egy elefántcsont szobrocska. Amit nagyon rég és nagyon távol készítettek egy elfelejtett vallás tiszteletére. Talán a tenger mélyéről került elő, talán egy rossz hírű régiségkereskedőnél bukkant fel, és senki sem tudja, hogy került oda.
Másfelől csupa élet ez a lány. Amikor mozdul, mintha tömör gumiból lenne, ruganyos és harmonikus. Arca pillanatonként változik. Észreveszi őket, megint az ijedt, tágra nyílt szemek, aztán mulatságosán behúzza fejét a nyakába, amikor mozdul, hogy helyet adjon nekik.
Albert kezdte megsajnálni. A büfében sutyorgó csoportok követték minden mozdulatukat. Regnard jó munkát végzett. Valószínűleg már a világbajnokság összes résztvevője tudja, hogy ők rendőrök. Most találgatnak, miért beszélget két nyomozó ezzel a lánnyal, aztán valaki majd csak rájön, hogy az egy terrorista húga. Akkor pedig csak percek kérdése, hogy mindenki megtudja.
Charles nem volt ilyen érzelgős. Vagy neki csak egyszerűen nem tetszett a lány. Mindig fafejű volt.
– Kisasszony, milyen kapcsolatban volt Marceau-val?
– Én? – Ismét az az ijedt pillantás, amitől az ember szeretné ölébe venni a kislányt, megsimogatni, és megnyugtató szavakat mormolni neki.
– Igen – feleli erre a tuskó. – Magát kérdeztem.
– A vőlegényem volt. – A hangja is szép – gondolta Albert. – Olyan, amilyennek lenni kell. Pici és bájos a hangja is.
– Elhinné róla, hogy öngyilkos lett?
– Nem.
Lelac egyetértett vele. Nincs az az őrült, aki megölné magát, ha megszerezte ezt a lányt.
– Nem vesztek össze az utóbbi időben? Nem szakítottak?
– Nem.
– Kérem, ne féljen tőlünk. Nem akarjuk bántani.
– Nem félek. – A huncut mosoly egy árnyéka futott át az arcán, s ettől Albert hisz neki. – Nem tudom, miért gondolja mindenki, hogy meg vagyok ijedve.
– Ki?
– Mindenki. Amikor iskolába jártam, a tanárom azt hitte, hogy vernek otthon a szüleim. – Kíváncsian felnézett oldalra, Albert arcába.
– Szóval nem veszekedtek? – Charles hangja ellenséges volt. Nyilván nem bánná, ha a lány valóban félne. Nemcsak hogy immúnis a bájára, de gyűlöli is. A lány Fontaine húga, és Charles-nak ez elég.
– Nem.
– A bátyja ismerte Marceau-t?
– Persze, ő mutatta be nekem.
– Mikor?
– Rég. Nem is emlékszem rá. Gyerek voltam, tizenkét, tizenhárom éves. A bátyám meg Roger együtt sakkoztak, és Roger feljárt hozzánk, ő kezdett el tanítani.
– Mikor kezdtek el járni Marceau-val? – kérdezte Albert.
– Kivel sakkozott még együtt a bátyja a mostani menők közül? – kérdezte Charles.
– Két-három év múlva. Egyszer csak megfogta a kezem, és attól fogva tudtam, hogy felnőttem, és járunk.
– Hm. Ez elég rég volt. Miért nem vette el Marceau?
– Eleinte nem is gondoltunk házasságra. Aztán... én nem akartam... nem akartam olyan esküvőt, amin a bátyám nincs ott.
– Kivel sakkozott még együtt a bátyja? – Charles most már hangosabban kérdezte, némi fenyegető hangsúllyal.
– Mit tudom én! – A lány tényleg nem volt félős, a fenyegetés csak dühöt váltott ki belőle, és ez is jól állt neki. – Rég volt, és vagy százan sakkoztak ott.
– Ha volt köztük olyan, aki itt van ebben a teremben, akkor arra emlékszik!
– Martinet is odajárt. És akkor mi van?
– Nem voltak barátok?
A lány vállat vont. – Nem voltak partnerek. A bátyám sokkal jobban játszott.
– Én azt hittem, hogy Martinet jó versenyző volt – szólt közbe Albert.
– Közepes nemzetközi mester – szólt némi megvetéssel a lány.
– Ha úgy játszott volna, mint a bátyám vagy Roger, akkor nem vonul vissza, és nem kezd gépet csinálni, hogy az győzzön helyette.
– Ki jár még ebbe a klubba?
– Nézze meg a nyilvántartásokat!
Brichot egy pillanatig hallgatott. Nem szokta meg, hogy a nők feleseljenek. Albert-ra pillantott támogatásért, de a társa nem vette észre. Aztán cigarettát húzott elő, és amíg rágyújott, összeszedte magát. Lennének csak a kapitányságon...
– A bátyja és Marceau mikor vesztek össze?
– Nem vesztek össze. – Újra az a csalóka nézés, az a hazug, ijedt pillantás. – Miért vesztek volna össze?
– Talán azért, mert a bátyja embereket gyilkol.
– Ő tudja, mit csinál!
– Mindenki tudja, hogy mit csinál. Ártatlan embereket öl meg. Bombákat rak kocsikba, zsúfolt bárokba, aztán eltűnik, és a biztos távolból figyeli, hogyan halnak meg emberek, anélkül hogy esélyük lenne védekezni. Aljas orgyilkos.
– Akármit is csinál, nekem a bátyám, és én szeretem.
– És Marceau?
– Ő pedig engem szeretett.
– És a bátyja mit szólt ehhez?
– Hogy mit szólt? Ha előbb találja meg azt, aki a vőlegényemet megölte, mint maguk, nem lesz tárgyalás. Ha azt hiszik, hogy ő tette, nagyon rossz nyomon vannak.
– Nézzünk más nyomot! – Albert sóhajtott. – Volt-e valakije Marceau-n kívül?
– Micsoda?
– Nézze, ön nagyon szép. – Lelac valósággal megkönnyebbülést érzett, hogy kimondhatta. Látta, hogy Charles elfintorodik, a lány viszont elmosolyodott.
– Köszönöm.
– Gondolom, más is észrevette...
– Roger egyszer azt mondta, én vagyok a legszebb lány, aki valaha megszületett. – Mintha egy könnycsepp jelent volna meg a szemében. – Azt mondta, olyan vagyok, mint egy elefántcsont szobor...
– Egy titokzatos, távoli szigetről, egy kihalt civilizációból.
– Igen. Honnan tudja?
– Látom.
Egymás szemébe néztek, és Albert úgy érezte, mintha elszédülne. Charles nem szólt közbe, ők pedig csak ültek egymás szemébe nézve, mintha ki tudnák olvasni onnan a választ egy fel nem tett kérdésre. Nagyon soká szólalt meg a lány.
– Ugye magukat láttam a tévében? Maguk lőttek a bányámra?

*

Most megtudták, mit jelent a népszerűség. Amikor felálltak, és elköszöntek a lánytól, hirtelen csönd lett a büfében, és majd ötven ember figyelte lélegzetét visszafojtva, mihez kezdenek. Aztán egy jól öltözött úriember afelől érdeklődött, hol tart a nyomozás. A szövetség egyik vezetője volt. Aztán egy másik jól öltözött kérdezte ugyanezt. A szálloda igazgatója volt. Azután két rosszabbul öltözött jött, ők riporterek voltak.
Gondolhatták volna. A legyőzhetetlen gép megjelenése, az alkotó felrobbantása, Marceau megmérgezése felkavarta a kedélyeket. Minél belterjesebb egy világ, annál nagyobb port kavarnak az események. És a sakk nagyon belterjesnek tűnt. Már rég észrevették volna a feszültséget a levegőben, a sanda pillantásokat, félrekapott tekinteteket, ha nem először vannak sakkversenyen. Ha nem arra csodálkoznak rá, hogy a nézők azért fizetnek, hogy lássanak két pasast, amint gondolkodnak. Hogy órák telnek el a lépesek között. Hogy mindenki akkor örül, ha valaki kikap.
Reggel bemondták a sporthírekben, hogy a szövetség összeült, és megvitatta, nem kéne-e abbahagyni a versenyt. Természetesen úgy döntöttek, hogy nem. Meggyőzték magukat.
Charles kávét rendelt, és csöndben ücsörögtek, amíg el nem terelődött róluk a figyelem. Hat óra volt, Albert szíve szerint indult volna már haza.
– Hol van Boissy?
– Meglépett, ötkor lejár a munkaideje.
– Nekem is.
– Ugyan már. – Brichot gonoszul vigyorgott. – Most jön a java. Diszkó, tánc, üvegdobálás...
– Tudod; hogy haza kell mennem. Martha vár.
– Hívd el. Neki sem árt egy kis szórakozás.
Albert gyanakodva nézte. Komolyan mondja, vagy gúnyolódik?
– Martha nem szereti a diszkót.
– Nem baj, rábeszéled...
Albert ebben korántsem volt olyan biztos. Nem hitte, hogy a lehetőség, hogy részeg sakkozók összeverekednek, olyan vonzerőt jelentene a feleségének. De azért fölállt és ment. Ne higgye ez a pimasz agglegény, hogy ő nem mer hazatelefonálni.
Az előcsarnokban az összes telefon foglalt volt. Mintha mindenki most telefonált volna haza a feleségének, hogy maradni akar. A portához ment. Az igazolványát sem kellett elővennie, a portás messziről mosolygott rá.
– Parancsoljon, felügyelő úr.
– Telefonálnom kell. – Mivel a portás széles mosollyal mutatott a pulton álló készülékre, folytatta. – Hivatali ügy. Szigorúan bizalmas.
Kis irodába vezették. Egy íróasztal, egy gépasztal, székek. A falon színes idegenforgalmi plakátok annyi kék tengerrel, fehér hegyorommal, naplementével, amennyi nincs is. Az egyik képen egy nő ült a tengerparti homokban, és a lábujját piszkálta. Rövid hajú, izmos testű nő volt, hosszú combokkal, kerek, szép mellekkel. Művészi aktkép volt, vagyis nem olyan jó fotó, mint a magazinok szexképei. Vajon miért tette ki ezt az iroda gazdája? Az irodát napközben nő használta, nem kellett rendőrnek lenni ahhoz, hogy első látásra megmondja az ember. A giccsparádé a falon, a képeslapgyűjtemény az íróasztalon, kisgyerekek bekeretezett fényképei, a szék mellett újságtartón divatlapok, az ajtón a sakkcsapat-világbajnokság plakátja. Női iroda. Martha a második csengetésre fölvette.
– Jó, hogy hívsz!
– Igen? – Nem szerette az ilyen kezdést. Kínosan emlékeztette azokra az időkre, amikor Martha mindenféle kazánokról akart társalogni vele.
– Ide figyelj, ne csak bort hozzál, hanem üdítőket is.
– Micsoda?
– Abban maradtunk, hogy hozol bort a vendégeknek, nem?
– De.
– Hát akkor hozzál üdítőket is. Jacques-ék nem tudták kire hagyni a gyerekeket.
– Nem – mondta határozottan. – Ezt nem tehetik. Akkor is nehéz elviselni azt a két rossz gyereket, ha csak Jacques-ék jönnek. De – most már emlékezett – Martha a fél várost meghívta.
– Mikor érsz haza?
– Hát... úgy másfél, két óra múlva.
– Megőrültél? A vendégek nyolcra jönnek, és addig meg kell mosdanod, borotválkoznod, át kell öltöznöd.
– Tiszta vagyok.
– Meg segítened kell teríteni.
Albert sóhajtott. – Rendben. Ahogy lehet, ott leszek.
Csak azt nem tudta, hogyan. Kocsival jó félóra az út hazáig, ha nagy a forgalom, még több. Busszal, metróval legalább egy óra, ha közben még bevásárol, nyolc előtt nem ér haza. Ha nem vásárol be, akár haza se menjen. Ha Jacques gyerekeire gondolt, határozottan vonzotta ez a perspektíva.
Kibotorkált az irodából. A portás lelkesen nézett rá.
– Mondja csak – Albert tétován beletúrt a zsebébe, hogy érez-e papírpénzeket –, van boruk és üdítőitaluk?
– Hogyne – mondta a portás csodálkozva. – Ott a büfé.
– De én elvinném. Üvegben.
A portás készséges volt. Hívta a konyhát, a szobaszervizt, a pincemestert, a német bornak a gondolatát is elutasította, a hazai borok közül olyanokat válogatott, amelyekről Albert még nem is hallott. Albert-nak olcsó asztali bort kellett volna vinnie, hogy a vendégek meg tudják enni Martha sültjét.
Intett a portásnak, hogy csak folytassa, és visszasietett a kis irodába. Egy kávé ebben a szállodában háromszor annyiba kerül, mint a kávéházban a rendőrség mellett. Az üdítő a duplájába. Nyolc üveg drága bort nem fog tudni kifizetni. Ahogy elnézte a zsebeit, még egyet sem.
Kétségbeesetten nézegette a homokban ülő nőt. Ennek bezzeg semmi gondja, csak ül, és piszkálja a lábujjait. Vagy a körmeit lakkozza? összeszedte a lelkierejét, és kiment. Végül is nem maradhat örökké itt az izmos testű nőt nézegetve, akármilyen szép is lenne. Legkésőbb holnap reggel megjön az iroda tulajdonosa, és kidobja. Elsietett a portás mellett, aki már letette a kagylót, és boldogan akarta újságolni az eredményt. Csak intett, és morgott valami olyasmit, hogy mindjárt jövök, így kéne kirohanni a szállodából, de nincs hozzá bátorsága.
Charles egy vörös hajú szexbombával beszélgetett. Szokásos pimasz közvetlenségével a füléhez hajolt, és suttogott valamit, amitől az asszony nevetett, és játékos pofont legyintett Charles arcára. Brichot megragadta a nő kezét, de nem kicsavarta, hanem gálánsán megcsókolta. Az asztalon hosszú poharak álltak, bennük valami gyanús folyadék. Semmi Albert által ismert alkoholhoz nem hasonlított, valószínűleg a büfé alkalmi specialitása volt, a Matt koktél. Albert csak annyit tudott róla, hogy már az ára sakkot ad az embernek.
Odament a párocskához, és tapintatosan köhintett. Charles felsóhajtott.
– Engedje meg, hogy bemutassam a kollégámat.
Közelről már látszott a festék, a púder, a műszempilla, az, hogy a haj rég lehetett festetlenül is ilyen bronzvörös. Valami csupa redő és ránc selyemruhát viselt a nő, hasonlót ahhoz, amit Albert a divatlap címlapján látott az előbb az irodában.
– Monique Nest kisasszony, a Far Eastern Electric Company marketingfőnöke.
– Üdvözlöm, felügyelő úr. – Kellemes, kicsit mély hangja volt, tökéletes kiejtése.
– Nest kisasszony New Orleans-i – magyarázta Charles bennfentesként. – A francia a második anyanyelve.
– És a kínai?
– Azért, mert hongkongi cégnél dolgozom? Ugyan. – A nő felnevetett. – Az üzleteket angolul kötik. Többet vagyok Európában vagy odahaza az Államokban, mint Hongkongban.
– Aha. – Máskor szívesen meghallgatta volna. De most nem ez érdekelte. – Megbocsát egy pillanatra... négyszemközt kéne a kollégámmal beszélnem.
– Persze, államtitkok – mosolygott a hölgy. Brichot nem volt lelkes.
– Ezért zavartál meg? Az eszem megáll. Az utamba került egy első osztályú pipi, a legjobb az elmúlt években, és amikor ráhajtok, jössz ilyen baromságokkal, hogy nincs-e nálam kétezer frank. Hát persze hogy nincs. Mi vagyok én?
– Jól van, azért nem kell megsértődni...
– Ha lenne nálam pénz, rendelnék még két ilyen vacakot. – Kicsit elgondolkodott. – Te, ide figyelj! Neked már úgyis mindegy. Nem adnál egy kis pénzt?
Mire visszaért a portára, az italok már előkészítve várták. Albert egy pillanatig megtorpant, aztán céltudatosan megcélozta a telefont. Sajnos a munka... Ha Jacques gyerekekkel jön, akkor kocsival lesz. Ha kocsival lesz, miért ne kerülhetne egy kicsit (húsz kilométer), hogy szegény barátjának ne kelljen cipelnie? Ha már úgyis idejön, miért ne hozhatna magával egy kis pénzt, hogy kifizesse a csomagot? A háttérben az egyik gyerek sírt, a másik üvöltött, a feleség kiabált. Jacques, aki keményen állta a sarat, és hősiesen vitatkozott, időnként letette a kagylót, és ráordított mindhármukra. Hasztalan.
– Értsd meg, én nem vihetem magammal! Még elmegyek letartóztatni egy gyilkost.
– Veled megyek – mondta reménykedve Jacques.
– Majd máskor. És nincs egy vasam se. – Letette a kagylót. Jacques jönni fog, még sohasem hagyta cserben a barátját. Igazán megérdemli, hogy egyszer magával vigye letartóztatni egy gyilkost. Legalább akkor megszabadul a családjától egy időre.
Kisétált a kapun, átvágott a parkolón, aztán amikor kiért az útra, futásnak eredt. Abban a tempóban futott, ahogy Jacques-kal szoktak kocogni esténként. Kényelmes, nyugodt tempó, tizenöt kilométert is bírna így. A metrómegálló legfeljebb másfél kilométer innen, meg sem fog izzadni. – Micsoda szégyen – gondolta. – A párizsi rendőrség gyilkossági csoportjának negyvenhez közelítő felügyelője fut, mint egy bolond, mert fél elkésni hazulról. Legalább Boissy várta volna meg! Vagy Martha ne vitte volna el a kocsit! Szégyen! – Belegyorsított.

HAT

Mit is ivott tegnap este? Sört azt biztos, mert nagyon zsíros volt a hús. Bort is, ha már egyszer ilyen finom bort vett. Whiskyt azért, mert vacsora előtt azt iszogattak beszélgetés közben. Konyakot azért, mert vacsora után az esik jól.
Nem szokott inni. Legalábbis nem ennyit. Martha szerint egyszerűen berúgott, azért hányt egész éjjel. Albert szerint a zsíros hús volt az oka. Martha nem vitatkozott, hanem gyógyszert adott, amit Albert rögtön kihányt, hánytatót, ami legalább megmaradt a gyomrában, borogatást tett Albert fejére, ami jólesett.
Egész éjszaka nem aludt. A vendégek kettőkor mentek el, háromkor jelentkeztek a rosszullét első hullámai, aztán reggelig ült az ágyban a borogatással a homlokán, mert mihelyt letette a fejét, forogni kezdett vele a szoba. Reggel Martha telefonált a főfelügyelőnek, hogy a férje beteg, dolgozni sem megy, telefonálni sem tud, egy napig fékezzék meg nélküle a bűnözőket.
Húsz perccel ezután beállított Charles és Boissy. Hosszan csengettek, mintha légkalapáccsal estek volna Lelac fejének. Hangosak voltak, jókedvűek, a széltől piros volt az arcuk.
– Mi van öregfiú, sok volt a bor tegnap?
Martha rosszalló pillantást vetett rájuk. Nem illik tréfálkozni azon, ha valaki nem érzi jól magát.
Rumosüveget vettek elő, gyanús fekete folyadékkal.
– Kávé. Olasz eszpresszókávé Pizza Mamától.
– Nem.
Nem vitatkoztak vele, csak töltötték belé a cukor nélküli, erős kávét. Meleg volt, égette a száját, inkább gyorsan lenyelte.
– Tudod mi van Cornuvel, a mi bőbeszédű katonánkkal? Házat vett. A múlt héten fizette ki a felét, a többit tíz év alatt.
– Na és?
– Neked telik házra?
Albert nem válaszolt. Néha csodálkozott, hogy a lakbérre telik.
– Talán örökölt – mondta Martha.
– Nem örökölt – mondta Charles. – Én viszont ma reggel elmentem a Banc Anglo-Frangais-be. Itt tartotta Rostand a pénzét.
– Honnan tudod?
– A Computoy pénzügyi osztályától. Szóval elmentem a bankba, és megkérdeztem, vett-e ki Rostand nemrégiben jelentős összeget.
– És vett. – Nyilván, ha Charles ilyen diadalmas képet vág. – Mennyit?
A mosoly lehervadt. – Azt nem mondták meg. De biztos, hogy Cornu háza vagy legalábbis egy jelentős része ebből van.
– Gondolják, hogy zsarolta?
Albert-t halálosan idegesítette, ha a felesége detektívet játszott. A kollégái szerint azért, mert az asszony jobban következtetett nála. Lelac szerint azért, mert ha a felesége agya ráállt egy irányra, az úristen sem tudta eltéríteni. Ez pedig az egyik legnagyobb bűn, amit nyomozó elkövethet.
– Lehet. – Charles mindenesetre komolyan vette a kérdést. – Az is lehet, hogy a szépfiú ennek a pénznek a fejében nem volt féltékeny.
– Miből gondolják, hogy a nő egyáltalán lefeküdt Rostand-nal? – Martha valami furcsa női szolidaritással kérdezte ezt együtt érezve az első ismeretlennel, akit ezek a piszkos fantáziájú férfiak megrágalmaznak.
– Hát ha nem, akkor az nem Rostand-on múlt. Bitang jó az a nő.
– De az még nem jelenti azt, hogy lefekszik a munkaadójával.
Brichot kezdte élvezni a vitát. Mindig elemében volt, ha nőkkel szexről beszélgethetett, és egy cseppet sem zavarta, hogy jelen esetben az a nő a barátja felesége.
– Nem jelenti azt, de hogyha azt a munkaadót felrobbantják, és a nő férje egy laktanyában dolgozik, és ismeri a robbanószereket, az már elgondolkodtató. Egyébként is az a nő nem olyan kis ártatlanság, mint hiszi. Huncut a szeme, nekem elhiheti.
– Cornuék kölcsön is kérhették azt a pénzt – mondta Albert.
– Na igen. Biztos ezt fogják mondani – komorodott el Charles. – De még mindig ott a kérdés, miért adott nekik kölcsön egy vagyont minden papír nélkül Rostand, és miből akarták megadni.
– Nem biztos, hogy minden papír nélkül – mondta Albert fáradtan. Intett Marthának, hogy csináljon még kávét, aztán kikászálódott az ágyból, és próbaképp tett néhány körkörös mozdulatot a fejével, hogy elszédül-e. Elszédült, de nem annyira, hogy vissza kelljen feküdnie. – Ha a dolgozószobában volt a papír, nyoma sem maradt.
– Ez sem rossz motívum – felelte Charles, és érdeklődéssel figyelte Albert-t, amint a sarkára ereszkedik, megfogja a bokáját, és úgy nyújtózkodik. – Kölcsönkérnek egy komoly összeget a házra. Azt mondják, hogy egy hónapon belül pénzhez jutnak. Rostand jó ember, vagy tetszik neki az asszony, esetleg csak kedvében akar járni a megbízható házvezetőnőnek, és ad. Cornu természetesen aláír egy adóslevelet, amit Rostand elzár a dolgozószobájában. Az íróasztalhoz az asszonynak nem volt kulcsa, és volt ott egy kis páncélszekrény is a számításoknak. Cornu ezek után hazavisz egy kis plasztikot, amit a pipi a sakkasztal aljára ken takarításkor, és úgy állítják be a detonátort, hogy a bomba fél négykor robbanjon. Tudják, hogy Rostand ekkor az asztalnál ül, és az agyát köszörüli.
– Jól hangzik – mondta Albert elégedetlenül. Meg volt győződve arról, hogy a gyilkost a sakkozók között kell keresnie. – És mi a helyzet Marceau-val? Őt miért ölték meg?
– Miért ölték volna meg? – csodálkozott Charles. – A két ügynek semmi köze egymáshoz. Ide figyelj! Rostand-t megöli a Cornu házaspár. Látványosan, felrobbantva az egész épületet. Felbolydul a sakkvilág. Mindenki erről beszél. Neked nem tűnt fel, milyen belterjes, külön világ ez? Egymás között házasodnak, szeretkeznek, utálkoznak, mindenki mindenkit ismer, és tud róla valami rosszat. Jön Rostand halálhíre, és valakinek ötletet ad. Na, hát ilyen könnyen megszabadulhatok attól, akit utálok?
– Ugyan már! – legyintett Albert.
– Miért ugyanozol? Az ember ezerszer hall meg olvas gyilkosságról, de nem jut eszébe, hogy a saját körére is vonatkoztassa. A gyilkosságokat távoli, civilizálatlan emberek követik el, vagy nem? Aztán bumm! Felrobban Rostand! Milyen kár, hogy nem Marceau volt, akit jobban utálok, így aztán megöli Marceau-t, és ha egy kis szerencséje van, a rendőrség ezt is Rostand gyilkosának a nyakába varrja. Na, mit szólsz hozzá?
Nem szólt semmit. Kiment a fürdőszobába, kinyitotta a vízcsapot, majd a mosdónak dőlve elrettenve nézte a tükörben ábrázatát. Ilyen egyszerű volna, ahogy Charles mondja? Fontaine húga tegnap azt mondta neki, hogy sohasem fogja megtalálni a gyilkost. Merthogy az sakkozó. “A sakkozó másképp gondolkodik, mint maga." Albert nézte a lányt, és szerette volna, ha az jobban bízik benne. “A sakkozó jobban meggondol egy döntést, mint az átlagember. Jobban előkészít egy akciót. Jobban biztosítja magát. Két lépéssel tovább gondolkodik, mint maga." Albert ideges lett. “Lehet, hogy igaza van – mondta –, de ennek a játéknak én ismerem jobban a szabályait." A lány hallgatott, majd nagy sokára, amikor rájött, hogy a férfi választ vár, ránézett óriási, komoly szemeivel, és azon a jellegzetes halk hangján felelt: “Remélem."
– Marianne Fontaine – mondta halkan Albert, és megcsóválta a fejét. Nem kívánta meg a terrorista húgát, és nem szeretett bele villámcsapásszerűen. Most, hogy megpróbálta kielemezni, mit érez iránta, rájött, hogy féltékenységet, ő maga nem akar tőle semmit, de féltékeny mindenkire, aki a kezébe veheti, átölelheti, megsimogathatja, a magáénak mondhatja.
Lehet, hogy a lánynak igaza volt? A bátyja hány lépéssel járt a rendőrség előtt? Beállt a zuhany alá, és felüvöltött. A víz forró volt, amíg mélázott, elfelejtette beállítani a hőfokot. Martha nyitott be ijedten. Egy tojást tartott a kezében.
– Meleg – panaszkodott Albert.
– Akkor siess. Mindjárt kész a reggeli.
– Én azokból egy darabot sem tudok lenyelni. – Vádlóan mutatott a tojásra.
– Nem is neked lesz. Te pirított kenyeret kapsz. – Martba tekert egyet a csapon, és hirtelen jéghideg víz zubogott Albert-ra.
A pirítós égett volt, mert Martha Charles-ék rántottájára ügyelt. Az tele volt kolbásszal, borsóval, zöldségekkel, reszelt sajt volt a tetején, és az átkozottak jó étvággyal zabálták.
– Nem lehet, hogy Cornu összejátszott valamelyik sakkozóval? Ez a két gyilkosság túl jól volt megtervezve.
Brichot legyintett, aztán gyorsan legyűrte a szájában levő adagot, hogy válaszolni tudjon. – A fenét! Meghülyített az a seggdugasz csaj. Tudod, hol kombinál jobban, a sakkozó? A sakktáblánál.
– Milyen csaj? – kérdezte Martha.
– Kihallgattuk Fontaine húgát – mondta szórakozottan Charles. – Szerinte hülyék vagyunk ahhoz, hogy egy sakkozót leleplezzünk.
Martha elgondolkodva ült, és Albert remélte, nem azon töri a fejét, hogy mit érthet Charles seggdugasz alatt.
– Hát, talán igaza van – mondta az asszony Kedvesen. – A bátyjának évek óta a nyomába sem érnek, legfeljebb véletlenül.
A rendőrök összenéztek. Azzal a cinkos, kirekesztő pillantással, amit Martha úgy utált. Azzal az “ugyan mit ért 6 ehhez" pofával.
– Nem lehet, hogy ő robbantotta fel Rostand-t? – kérdezte Martha.
– Nem – felelte határozottan Charles. Albert döbbenten nézett rá. Idáig úgy tűnt neki, Fontaine a főfelügyelő kedvenc gyanúsítottja. Változott a szél, vagy Brichot különvéleményt hangoztat?
– Fontaine profi, annyi robbanószert használ, amennyire szükség van. Egy grammal sem többet. Tegnap, mielőtt elindultunk, átnéztem Fontaine aktáit, öregem, az az ember úgy bánik a robbanóanyaggal, mint Armstrong a trombitával. Ha ő robbantja fel Rostand-t, egy kép nem esik le a falról. Felhívtam a labort, megkérdeztem őket...
Na igen, ez Charles. Felhívni a labort, a telefonhoz kérni valamelyik nagyképű és elfoglalt robbanóanyag-szakértőt, hogy konzultáljanak... Az ő charme-ja kell ahhoz, hogy ilyenekért ne utálják meg az embert.
– Azt mondja, négy-öt deka bőven elég lett volna, az is lehet, hogy egy olyan magabiztos profi, mint Fontaine, még kevesebbet használna. Itt pedig a szakértő szerint jó tíz deka robbant.
– És ez mit jelent? – kérdezte Martha, aki ma végre jól értesült rendőrfeleség lehet a munkahelyén.
– Azt, hogy a gyilkos egy mazsola, aki biztosra akart menni.
– Cornu nem mazsola – vetette közbe Albert.
– Szándékosan használt ilyen sok plasztikot, hogy minden szétmenjen a szobában, kő kövön ne maradjon. Még a páncélszekrényben levő adóslevél is égjen el.
– Hát akkor mi legyen? Újra kimegyünk Montreuil-be?
– Szerintem előbb a nőt kéne elkapni. A pasas kemény csirkefogónak látszik.
Indultak. Martha, úgy látszik, teljesen kisajátította a Renault-t, A kocsi kissé viharvertnek tűnt, Albert nem emlékezett rá, hogy ilyen károkat tett benne a múltkori mestervezetői kísérletezgetése, ők a szürke, jelzés nélküli szolgálati Peugeot-ba szálltak. Boissy érdeklődéssel nézte a Renault oldalán a horpadásokat.
– Az asszony vezet – mondta Albert könnyedén, mielőtt a többiek megkérdezhették volna, mi történt.
– Aha – bólogatott Boissy. – Isten mentsen a nőktől a volánnál. – Az ő felesége valóban rosszul vezetett.
Martha közben elindult, és gyanúsan elegáns fordulóval kanyarodott melléjük. Albert elvörösödött. Ha Martha most elárulja, hogy ki csinálta a horpadásokat...
– Ha nem siettek olyan nagyon, akkor menj vissza. Van valami az íróasztalodon. – Dobott egy csókot, ami valahol hármuk között szállt el a levegőben, aztán kilőtt.
Az íróasztalon egy könyv volt. Jó vastag, teli ábrákkal, pontosan az a fajta, amiket Albert szokott hazahozni, eleinte büszke örömmel, aztán egyre inkább dugdosva. A sakkjáték titkai volt a cím, az alcím pedig: Hogyan legyünk mesterek. Belenézett. Az előszó természetesen próbálta elhárítani a felelősséget. Hogy a könyv csak segédeszköz, abból ugye nem lehet megtanulni... Mindig így volt. Lelac jobban hitt a fülszövegeknek, amik azt ígérték, hogy ebből a könyvből igenis meg lehet tanulni, mégpedig gyorsan és jól. Végül is azért adták ki a könyvet! Ha nem, mi értelme az egésznek?
Szegény Martha. Tegnap egész este várhatta, hogy ő észrevegye a könyvet az íróasztalán. De hát alighogy hazaért, megjöttek a vendégek... Ma reggel pedig – arról jobb nem beszélni. Elöntötte a hála és a lelkiismeret-furdalás. Beljebb lapozott a könyvben, A sakkozó gondolkodása című fejezethez. Maga sem vette észre, mikor ült le a fotelba, mikor nyitott ki egy üveg üdítőt, vette le a cipőjét és tette föl a lábát az asztalra, vette elő az öreg, ezer éve nem használt sakktáblát a szekrény mélyéről, állította fel a királycselt a könyv alapján, de tény, hogy amikor Charles végül elunta a várakozást, és rájött, hogy hiába dudálnak, így találta.

*

A metró erre magasvasúttá alakult, az út alatta húzódott, lerobbant házak között. Olcsó boltok, bisztró, amely előtt sötét figurák ácsorognak, valahonnan keleti zene szól. Öreg autót szerel két férfi. Tegnap óta megenyhült az idő, még izzadnák is az öreg, koszos sípulóverekben.
Elkanyarodtak jobbra, és átmentek a metróállomás alatt. Boissy most lassan, nyugodtan vezetett. Az utasok szinte nem is érezték, mikor gyorsít, mikor fékez, vagy hogy egyáltalán megáll-e menet közben. Albert úgy vélte, ezt ő is meg tudná csinálni. Balra nézett. Kis tér, mögötte egy dísztelen sorház a hatvanas évekből, lucskos játszótér... ismerős volt a környék.
– Itt laknak valahol Cousinék.
– Nafene – mondta Charles. – És a kölyök?
Albert vállat vont. – Mit tudom én. Ha még nem ültették le, az sem lehet messze.
– Miért ültették volna le? – mondta gúnyosan Charles.
Boissynak fogalma sem volt, miről beszélnek, de lassított.
Cousinék idősek voltak, betegek, és az asszony egy nap azzal állított be a rendőrségre, hogy a férje meg akar ölni valakit. Egyenesen a gyilkossági csoporthoz ment. Vékony kis néni volt, a haja mintha piszkos vattadarabokból lett volna a fejére ragasztva. A férje azt akarja megölni, aki a horogkereszteket festi a falra. Majdnem kidobták. Párizs valószínűleg a világ legösszefirkáltabb városa. A Szabadság, Testvériség, Egyenlőség nemzedékének elfajzott utódai a szólásszabadságot összetévesztik a firkálásszabadsággal. Valami mániákus szorgalommal hirdetik véleményüket az épületeken, a metrószerelvényeken, óvodán, színházon és múzeumon, fákon és padokon.
Egy város, ahol mindenkinek mindenről véleménye van, és beledöglene, ha nem tenné közhírré. Cousinék közelében valaki horog keresztre szakosodott. Horogkeresztet is bőven látni a francia főváros utcáin, falra mázolva, padba karcolva. Akit zavar az ilyesmi, igyekszik nem észrevenni. Cousinék környékén már nem lehetett nem észrevenni. Valaki telemázolta a falakat, s mikor már kívül nem talált üres helyet, a házakban folytatta. Cousin úr pedig egy reggel, amikor kinyitotta az ajtót, látta, hogy a neve alá is egy nagy horogkeresztéit festettek.
Rosszul lett, két napig feküdt, és kapta az injekciókat. Nyugodjon meg, mondták neki, az ajtót lekaparták, csak ne izgassa magát. – Megölöm! – mondta az öreg.
Nem lehetett tudni, a néni mitől fél jobban. Attól, hogy az izgalom elviszi a férjét, attól, hogy az erős fiatal csibészek összeverik, amikor a férje nekik támad, vagy attól, hogy valóban megöl valakit.
Majdnem elküldték a nénit. De Albert megsajnálta. Firkálgató suhancok elkapása akkor sem a gyilkossági csoport feladata, ha azok horogkeresztet rajzolnak. Egy esetet kivéve. Ha a csoport komolyan veszi a fenyegetést. Albert papírt vett elő és gyorsan legépelte: Cousin úr a felesége elmondása szerint részt vett az ellenállásban, előbb a hegyekben harcolt, majd Angliában speciális feladatokra képezték ki. A gyors és zajtalan emberölés szakértője. A jegyzőkönyv mellé csatolta.
Egy szó sem volt igaz belőle, de tökéletesen megindokolta, miért veszik komolyan az ügyet. Még aznap este elkapta a srácot, tizenhét éves, izmos kölyök volt, a barátai fenyegetően üvöltöztek, amikor Albert megbilincselte és a rendőrautóba tuszkolta. Egy óra múlva hazaengedték, mert fiatal, nem tudja, mit csinál, később úgyis megkomolyodik. Cousint pénzbüntetésre ítélték, mert életveszélyesen megfenyegetett valakit.
– Hm – mondta Boissy, amikor elmesélték neki a történetet. – Ne kanyarodjunk arra?
– Minek? – mondta Albert. – Mit tudunk csinálni?
– Charles-t ismeri a kölyök?
– Nem, de... – abbahagyta, tudta, hogy hiába beszél. Boissy makacs, mint egy öszvér, főleg, ha Charles is támogatja. Brichot pedig helyeslőén bólintott. Albert sóhajtott, fáradt mozdulattal intett, merre menjenek.
Az akció gondolata megpezsdítette Boissy vérét. Legalább két fokkal gyorsabban kanyarodott, mint amit Albert megkínzott gyomra ma el tudott volna viselni. Lelac leeresztette az ablakot, kihajolt, és megpróbált mélyen, egyenletesen lélegezni. Charles-t nem hatotta meg. Megrángatta, hogy merre menjenek tovább, és hagyta szenvedni Nem barát az ilyen!
Fèvre-t egy csoport fiú között találták, akik két motort álltak körül. A motorokon lányok trónoltak, láthatólag élvezték, hogy ennyi fiú csodálja őket, amikor vagy hatvan lőerő van a lábuk között Boissy befúrta a kocsit valami lehetetlen helyre egy lámpaoszlop és egy CV 2 közé, s Charles kiszállt. Nyújtózkodott egyet, megropogtatta a csontjait, behajolt a kocsiba, és a hátsó ülésre dobta a pisztolyát majd ismét nyújtózkodott. Aztán komótosan odasétált a csoporthoz.
Nem hallották, mit mond, de el tudták képzelni. Látták, amint Fèvre elé áll, csípőre tett kézzel, előrebökött fejjel. Na, mi van, mi akarsz, a pantomim nyelvén. A többiek Charles köré húzódtak, a megfélemlítés több ezer éves gyakorlata szerint, amiről a srácok azt; hitték, tökélyre fejlesztették. Charles először állon vágta Févré-t, az tán kezét visszahúzva könyökkel gyomron verte a mögötte állót A kör tágult. Fèvre a feje elé húzta a kezét, és felsőtestével cselezett. Aztán jobb lábbal Brichot hasa felé rúgott. Charles bal kézzé oldalról eltolta a rúgást, elkapta a fiú lábát, és előrelépett, hogy ki rúgja a másikat. Nem sikerült. Csak a cipő maradt a kezében, amikor Fèvre visszahúzta a lábát, Charles egy pillanatig döbbenten nézte a kopott edzőcipőt, aztán ellenfeléhez vágta. Rögtön mozdult a teste halántékon ütötte Fèvre-t, aztán térddel hasba rúgta, majd ismét halántékon verte, amikor az összegörnyedt. A fiú elterült a földön Brichot belerúgott kettőt, csak hogy lássák, komolyan veszi a dolgot. Tudta, hogy félholtra rugdalnák, ha ő kerülne a földre. Körülnézett, amíg Fèvre tápászkodott. A többiek a beavatkozás és a várakozás között ingadoztak. Charles váratlanul és erõsen herén rúgta az egyiket, majd, ahogy a lábát visszahúzta, egyenes ütéssel a srác arcába vert. Kegyetlen akció volt, sokkal kegyetlenebb, mint ahogyan Fèvre-rel bánt. Albert és Boissy az autó kilincsére tette a kezét. Ha Charles jól számított, és a legelszántabb srácot intézte el, aki alig várja az alkalmat, hogy közbelépjen, akkor a csoport egy ideig kussol. Ha tévedett, akkor az egész banda ráveti magát.
– Nem szeretném, ha beavatkoznátok – mondta Charles hanyagul, és az egyik fiú felé sétált.
– Nem avatkozunk bele – mondta az gyorsan.
Brichot felemelte a kezét, és a srác gyorsan megismételte:
– Isten bizony, nem avatkozunk. – Charles körülnézett, és akin megállt a tekintete, az buzgón bólogatott.
Mire újra Fčvre felé fordult, az már a cipőjét húzta. Amikor látta, hogy Charles közeledik, tett két lépést hátra, majd megállt, és felemelte a kezeit. Előrehajolt, fejét a válla közé húzta. Jobban imbolygott, mint az előbb. Elhajolt Charles ütése elől, aki, úgy látszik, túlságosan is lebecsülte, mert egész jó sorozatot kapott válaszul. Egyik Charles arcát érte, egy másik súrolta, míg a többi csak a levegőt kavarta. Charles megvárta, amíg Fèvre az egyik ütés után kifordul, aztán rövid, gyors mozdulattal vesén vágta. Bal kézzel felütötte Fčvre állát, majd ismét vesére ütött. A fiú hetekig pirosat fog pisilni. Megint hagyta, hogy a másik összeszedje magát. Földön fekvő embert nem rugdoshat nyomorékká, csak addig verheti ezt a szemétládát, amíg az is harcol. Hát akkor hadd harcoljon.
Fèvre legalább harcolt. Vagy tartás volt benne, vagy makacsság, de újra és újra összeszedte magát, és imbolyogva, fejét kettős fedezékbe húzva várta az összecsapást. De Albert inkább Brichot-n csodálkozott. Az a profi nyugalom, ahogy megfélemlítette az egész csoportot, az a biztonság, amivel mindig akkorát ütött vagy rúgott, hogy Fčvre még fel tudjon állni, megdöbbentő volt.
– Hol tanult meg ez a Brichot ilyen jól verekedni? Soha nem láttam a tornateremben.
– Minek azt tanulni? – csodálkozott Boissy. – Az ember vagy tud, vagy nem. De aki tíz éve nyomozó a gyilkosságin, az biztos tud.
Albert hallgatott. Komoly összeget adott volna egy kis szódabikarbónáért. Vagy legalább egy kólát ihatna. Remélte, hogy Charles most már hamar befejezi. Aztán annak is eljött az ideje. Fčvre hátrált néhány lépést, egyre gyorsabban, mint aki futásnak eredne, de hátat fordítani is fél, aztán amikor Charles újra felé indult, rohanni kezdett. Charles számított erre. Néhány méteren belül utolérte a fiút, és összerúgta a lábát. Az összekuporodott a földön, és vonyított.
– Gyertek, segítsetek! Ez az őrült megöl... segítsetek! Senki sem mozdult, csak Charles.
– Ne hagyjátok! Hívjatok rendőrt! Hívjatok...
Brichot előhúzta a zsebkendőjét, és megtörölte a homlokát. Boissy indított. Albert nagyot nyelt, hogy visszakényszerítse a felfelé igyekvő gombócot a gyomrába, és zárt szájjal dünnyögte a sofőr felé:
– Lassabban, te őrült! Rosszul vagyok!
A motorok mellé kanyarodtak, és Boissy kipattant.
– Mi történik itt?
A csoport hangja visszatért.
– Ez az alak megtámadta a barátunkat.
– Minket is.
– Ha nem jönnek, még megöli...
Albert is kikászálódott, megpróbált nagyokat lélegezni. Boissy hátracsavarta Charles karját, és a kocsihoz vezette. A srácok tisztelettel nézték. Néhányan felsegítették Fèvre-t. A fiú szépen nézett ki. Brichot profi munkát végzett. Nagyon megverte, de úgy, hogy ne okozzon komoly sérülést. Az az igazi művészet, ha még nyomokat sem hagy az ember, de arra most nem volt szükség. Kiverte Fèvre néhány fogát, megrepesztette egy-két bordáját, csinált néhány fájdalmas véraláfutást, egy kis agyrázkódása is lesz a fiúnak, de egyikbe sem fog belehalni.
Fèvre-be, ahogy magához tért, kezdett visszatérni a bátorsága.
– Te szemétláda! – üvöltötte. – Ezért még számolunk.
– Igazolják magukat! – mondta Albert. Elvette Charles igazolványát, és érdeklődéssel nézegette. Az igazolványképen Brichot-nak bajusza volt, és ápolt szakálla.
– Ez az igazolvány nem érvényes – közölte. – Nem lehet magára ismerni.
– Ne az igazolvánnyal törődjön! Azt nézze, velem mit csinált! – Fèvre Albert orra elé tolta kivert fogát.
– Az igazolványát kérem.
Komoly tömeg gyűlt köréjük, mindenki előbújt, aki magát a verekedést biztos helyről nézte végig. Nyugdíjasok, háziasszonyok, néhány nagydarab, overallos férfi, gyerekek, akiknek most iskolában kéne lenniük, szóval a szokásos társaság.
– Szegény kölök – mondja egy nő, aki csak az összevert arcot, az összevérezett inget látja.
– Fel kéne akasztani, aki csinálta – dühöng egy másik, akinek nyilván hasonló korú fia van. – Fel kell lógatni az ilyet.
– Örülne, hogy megverték azt a huligánt!
Lelac visszaadta az igazolványokat. Unta az egészet, és be akarta fejezni. – Maga velünk jön – mondta hidegen Charles-nak. – Boissy, ültesd be a kocsiba!
– Rendben. – Boissy kinyitotta a jobb oldali ajtót, és Charles beült a helyére.
Albent Fèvre-hez fordult. – Szerencséje volt, hogy erre jártam. Ha tudom, hogy magát verik, a környéket is elkerülöm.
A fiú vállat vont. Úgy látszik, még nem győzték meg eléggé.
– Nem ajánlom, hogy még egyszer verekedésbe keveredjenek. Többet nem védem meg magukat.
Túl sokan álltak körbe ahhoz, hogy a fiúk ezt lenyeljék.
– Nem is kell. Ha a fickó még egyszer idemerészkedik...
– Ahogy gondolják. Vegyük úgy, hogy erre sem jártam. Uram, kiszállhat.
A társaság megmerevedett. – Ezt nem mondhatja.
– Miért nem? Azt hiszik, van időm a maguk piszlicsáré verekedéseire? Kettős gyilkosságban nyomozok, mit érdekel a maga kivert foga?
Charles pedig újra kiszállt, gonosz mosollyal indult feléjük.
Még öt percig tartott a műsor. Albert beültette a srácokat a kocsiba, bilincset rakott Fèvre-re, aki meg akarta ütni Brichot-t, amikor azt lefogták, átkutatta a fiút, és adott neki egy óriási pofont, amikor egy festékes szprét talált a kabátzsebében. Végül azzal a jó érzéssel hajtottak el, hogy jól nevelt, tisztelettudó és törvénytisztelő gyerekeket hagytak ott. Azok pedig azzal a jó érzéssel néztek utánuk, hogy mégis van igazság, a rendőrök magukkal vitték azt a szörnyű frátert.
Charles visszatette a pisztolyt, kényelmesen hátradőlt az ülésen, és nyalogatni kezdte az öklét.
– A fenébe. Vérzik a kezem. Megharapott a rohadék.

*

A nő izmos volt, jó alakú, és valami állati érzékiség sugárzott belőle. Egészséges nőstény volt, ahogy a férje egészséges hím. Egyszerre izgalmas és visszataszító.
Albert nem ilyenre számított. Inkább Nest kisasszony, a New Orleans-i marketingfőnök egy olcsóbb változatára. Az volt Brichot ízlése. Ez a nő neki is tetszett. Már a gondolatot is erotikusnak találta, hogy egy ilyen naponta megjelenjen a lakásában takarítani. Takarítani?
A ház nagy volt, egységes és biztos kültelki ízléssel berendezve. Cornuék, mint jobb lakberendezők is teszik, több helyről szedhették össze az egymáshoz illő darabokat. A fotelhoz passzolt a kisasztal, a kisasztalhoz a szekrény, mindenhez a tapéta, a szőnyegek, és az egészbe beleillett a Cornu házaspár. A nőn óriási bolyhos férfifürdőköpeny volt. A férfiak egy picit gondolkodtak, van-e rajta még valami, aztán úgy döntöttek, biztosan. A nő nem a fürdőből jön, az látszik a bőrén. Még szerencse.
– Jöjjenek be. Már vártam magukat – mondta Cornuné.
– Igen? Miért?
– A férjem mondta, hogy el fognak jönni. Isznak valamit? – Kinyitott egy lakkozott szekrénykét, amiben palackok álltak, mögöttük tükör volt, felettük egy fénycső, ami az ajtó nyitására gyulladt ki. Javarészt felbontatlan üvegek sorakoztak. Albert a látványuktól is újra elszédült.
– Sajnos nem – felelte sajnálkozva Boissy.
– Szép szekrény – dicsérte meg Lelac.
– Szép ház – folytatta Charles.
– Ugye? Én választottam.
Nem derült ki, hogy a házra vagy az italszekrényre gondol.
– De kávét ugye isznak?
– Igen – felelte Albert gyorsan, mielőtt ezek az őrültek visszautasíthatnák. – Köszönjük.
– Mondja csak... – kezdte Charles, de hirtelen elhallgatott. Cornuné lehajolt, hogy poharakat vegyen elő a szekrény alsó részéből, és Brichot, akárcsak társai, a köpenyre meredt.
– Mondja csak – kezdte újra –, sokba került ez a ház?
– Egy pillanat – mondta a nő kedvesen. – Mindjárt felhívom a férjem, csak előbb fölteszem a kávét.
– Miért hívja fel a férjét?
– Hogy válaszoljon. Ő jobban tudja ezeket a dolgokat.
– Milyen dolgokat?
– Hát hogy mi mennyibe kerül, meg ilyesmi.
– Azért van, amit maga is tud?
– Hát...
– Kértek kölcsön pénzt Rostand-tól?
Cornuné tárcsázott. Charles lenyomta a billentyűt. – Ha a férjével akarunk beszélni, megkeressük. – Kértek kölcsön pénzt Rostand-tól?
– Kérdezzék a férjemet.
– Majd megkérdezzük őt is. Kértek?
– Kérdezzék a férjemet!
Reménytelennek tűnt. Három összeszokott rendőr akármelyik vagányt megtöri. Felváltva kérdezik, szemből, hátulról, oldalról, és biztos, hogy ők bírják tovább. De nem akkor, ha egy nővel van dolguk, aki makacs, mint egy öszvér. A vagányt érdekli, hogy hisznek-e neki vagy sem. A nőt nem. A nő csak a fejébe vett valamit, és ragaszkodik hozzá mindössze azért, mert a fejébe vette. “Kérdezzék a férjemet." Ezt fogja mondani, ha egy órát faggatják, ezt, ha estig vagy ha két hétig. És ha sokat erősködnek, ezt mondja mindenre, még arra is, amire különben válaszolna. Inkább elhallgattak, inkább figyelték, amint szorgoskodott.
Jó háziasszonynak tűnt. Gazdaságosan, gyakorlott mozdulatokkal dolgozott. A szoba tiszta volt, ilyen tisztaság lehetett Rostand-nál is a robbanás előtt. Rumot, cukrot, tejszínt tett a kávé mellé az asztalra, aprósüteményeket, mindezt olyan gyorsan és természetesen, hogy tiltakozni sem tudtak. Mire észbe kaptak, már vígan vendégeskedtek. De azért nem adták föl.
– Ööö... asszonyom... nagyon finom... amikor utoljára Rostandnál járt, letörölte a port a sakkasztalról is?
– Persze. – Cornuné belekuporodott egy fotelba, lábát maga alá húzta. Nagy, zöld szemével csúfondárosan és kihívóan nézett a rendőrökre.
– Rostand úr minden délután bezárkózott sakkozni?
– Nem tudhatom. Én már korábban eljöttem.
– Hol ismerkedett meg vele?
– A Franc-élnél dolgoztam. Aztán egyszer mondtam, hogy szívesen kilépnék, ha találnék egy kellemes, pár órás házvezetői állást. Nem szorulok rá, hogy napi nyolc órát dolgozzak, a férjem elég jól keres.
– Mennyit kapott Rostand-tól?
– Ötezer frankot.
A detektívek egymásra néztek, Charles füttyentett.
– Szép pénz.
A nő vállat vont.
– Megérte neki. A felesége kidobta, ő viszont megszokta, hogy tiszta a lakás, mindig van vasalt ing, fehérnemű, ebéd, sütemények... még mindig nem kerültem annyiba, mint ha elvett volna valakit.
– A házasságnak vannak más előnyei is, amiket Rostand megszokhatott.
– Annyit nem fizetett – mondta Cornuné keményen.
– Rostand-nak sok látogatója volt?
– Nem tudom.
Albert mérgesen nézett Charles-ra. Minek kellett a pipit megbántani? Most aztán nem húznak ki belőle semmit. Charles sértődötten egy süteménybe temetkezett, csinálja csak Albert egyedül, ha jobban tudja.
– Ismer valakit, aki rendszeresen járt hozzá?
– Martinet urat. Együtt dolgoztak minden délelőtt. Egy ideig mindennap ott evett, és annyit nem mondott, hogy köszönöm.
– És ezt az embert látta már? – Beletúrt a zsebébe, de persze nem volt ott semmi. Charles nem vett róla tudomást, békésen rágcsált. Albert az asztal alatt belerúgott.
– Látta Rostand-nál ezt az embert?
Charles nagy kegyesen előkaparta Marceau fényképét.
A nő gondolkodott.
– Igen. Azt hiszem. Csak akkor hosszabb volt a haja.
– Mit csinált?
– Honnan tudjam? Én a konyhában voltam, ők a dolgozószobában. Kérdezzék meg Martinet-t, ő is ott volt.
– És őt látta már? – Fontaine fényképe került elő a táskából. Régi kép volt, jó tízéves, a terroristáról azóta nem készült fotó. Jóképű fiatalember mosolygott a lencsébe. Szőke volt, olyan kedves rosszcsont, aki tetszik a nőknek. Értelmes arc volt, élettel teli. Albert sem látta még a képet, és amikor Cornuné közömbösen megrázta a fejét, és visszaadta, ő vette a kezébe. Istenem! Erre a férfira lőtt rá. Ez ölt meg a szeme láttára két rendőrt! Ez a férfi...
Charles közben újabb képet vett elő. Madame Cornu elismerően nézte.
– De szép lány! Ha láttam volna, emlékeznék. – Marianne hosszú haja ki volt engedve a képen, ettől még kisebbnek látszott az arca. Nevetett, és Albert arra gondolt, milyen jó volna, ha az életben is látná így nevetni.
– Ízlés dolga – felelte Charles. – Nekem más jobban tetszik.
– Szíve joga – mondta a nő, és lustán nyújtózkodott. Charles nézte, hogy hullámzik a kemény hús, a puha anyag alatt, s úgy érezte magát, mint egy kamasz, aki először lát kacér nőt, mintha meglepően sok szeretőjét mind csak álmodta volna. Aztán összeszedte magát.
– Veszek egy ilyen köpenyt a barátnőmnek – mondta. Letarolt asztalt hagytak maguk mögött.

*

– Barátom, micsoda baba! – Boissy a kocsi biztonságában kezdte visszanyerni a hangját.
– Holnap megint megkeresem – álmodozott Charles.
– Csak hozzál sok pénzt magaddal.
– Ugyan. – Charles nyújtózkodott, talán, hogy jobban felidézze a gyanúsított emlékét. Meglepően kicsi volt a forgalom, percek alatt elérték a külső gyűrűt. Boissy jobbra fordult, hogy a gyűrűn menjen el a Szajnáig, aztán a rakparton a kapitányságig. Kerülő, de még mindig a leggyorsabb útvonal.
– Erről jut eszembe – mondta Albert –, hogy sikerült a tegnapi?
– Mi? – Brichot pimaszul úgy tett, mintha nem is tudná már, miről van szó. Mint minden agglegény, azt hitte, hogy bosszanthatja a házasembereket sikereivel. – Ja, az a kis vörös? Köszönöm, egész jó volt.
– Úgy értem, mondott valamit?
– Ja, nem sokat. Hosszasan bizonygatta, hogy nem megy csődbe a cége az Ultimate miatt. Majd gyártanak mást. Nem érdekes.
– Hm. – Albert egész jól érezte magát. Cornuné süteménye csodákat művelt a gyomrával. – Érdekes, hogy mind ezt mondja. Mintha teljesen mindegy lenne nekik, hogy övék a piac, vagy nem. Vajon miért hazudnak?
– Úgy gondolod, hihetőbb volna, ha panaszkodnának? Nem válaszolt. Egy jövendő rendőrfőnök ne tegyen fel hülye kérdéseket. Várjon velük, amíg kinevezik.
– Úgy gondolod, azért játsszák meg, hogy nem érdekli őket a dolog, mert mind megpróbálkoztak valamivel az Ultimate ellen? – erősködött Charles.
– Úgy – hagyta rá Albert.
– A Far Eastern Electric Company tavaly százhúszmillió dollárt keresett sakkautomatákon – büszkélkedett Charles.
– Hm. És a kedvesed azt mondta, hogy nem volt olyan nagy üzlet...
– Nem vitatkoztam vele. Ráhagytam a dolgot. Persze hogy nem volt komoly üzlet. Ha az lett volna, nem egy csinos, helyes nőt bíznak meg a marketingmunkával.
– Gratulálok. Azt nem mondta a kisasszony, mennyi volt az összbevételük? Hátha ez a százhúszmillió tényleg nem olyan nagy üzlet nekik.
– Nem. De szerintem a Computoynál megmondják. Ezek a számítógépes csirkefogók mindent tudnak egymásról. Nest szerint, ha nincs ez a gép, a Computoy még idén csődbe megy. Azt mondta, drágán termelt, rosszul értékesített, a Franc-el már tavaly tervezte, hogy felszámolja a leányvállalatot.
– Lehet – mondta Albert. – De az biztos, hogy nem ők akarták ellopni a saját programjukat.
– Ki mondta, hogy el akarták lopni? – kérdezte Charles gúnyosan. – Valaki a tervezőket akarta eltenni láb alól. Talán, hogy ne kelljen fizetni nekik, A konkurrencia inkább a gépeket robbantotta volna fel.
– Ezt a marhaságot a nő az ágyban mondhatta, ezért hiszed el. Hiába teszi tönkre a konkurrencia a gépeket, ha a két tervező pár óra, vagy pár nap alatt újra elkészíti a programot. Akkor érdemes a gépeket kicsinálni, ha már végeztek a tervezőkkel. Százhúszmillió dollár töredékéért is öltek már meg embereket.
Brichot sértődötten hallgatott, Albert tehát folytatta.
– És mindezt most kell megcsinálni, amíg a verseny tart. Mihelyt vége a világbajnokságnak, a Computoy futószalagon beindítja a gyártást, és az Ultimate minden porcikáját levédeti vagy szabadalmaztatja. Addig azonban nem tudja. Rostand-ék az utolsó pillanatban készültek el. Csak annyi példány van, amennyi versenyez. A versenyből pedig nem vehetnek ki gépet. Az egész reklámjuknak az az alapja, hogy mindegyik Ultimate mindegyik meccsét megnyeri. Minden eredménynek öt nullnak kell lennie.
– Rendben, neked van igazad! – Charles mogorván ült, kinézett az ablakon, mintha még soha nem járt volna erre. A Cité mellett jártak. Innen már csak néhány perc a Quai des Orfèvres, gyalog hamarabb odaérnének. Albert megpróbálta kiengesztelni.
– Nem azt mondtam, hogy a barátnőd a gyilkos...
– Nem mondtam, hogy a barátnőm.

Bekanyarodtak a rendőrség boltíves kapuján, és elhúztak az indulásra kész autók mellett.
Lelac még egy kísérletet tett. – Marhaság az egész. Lehet, hogy a konkurrenciának semmi köze a dologhoz.
Charles várt a válasszal, amíg megáll az autó. – Lehet. De én a helyedben megnézném, hogyan őrzik a magántestőrök azt a Martinet-t.

*

A főfelügyelő meglepődött, amikor meglátta. Albert szerényen mosolygott, mintha a meglepetést örömnek látná főnöke arcán. Corentin a folyosón jött szembe, a hóna alatt egy tömött iratrendezővel. Rosszkedvűnek tűnt, gyűröttnek és öregebbnek a rossz megvilágításban.
– Hát te mit keresel itt? A feleséged azt mondta, beteg vagy.
– Jobban vagyok.
Corentin továbbment, de két lépés után visszafordult.
– Most már késő. Akár otthon is maradhattál volna. Betegnek jelentettünk.
– Mit csináljak, reggel rosszul voltam.
– Ne igyál annyit.
Albert hallgatott. Martha mondta meg a főfelügyelőnek, hogy sokat ivott? Vagy csak ráhibázott az öreg szokása szerint?
– Na, nem baj, ha már itt vagy, dolgozhatsz. Megkéseltek egy öregasszonyt a rue d'Athénes-en.
– Na és?
– Mi az, hogy na és? Nincs benned egy csepp érzés?
– Van. Nagyon sajnálom szegényt, de én a Rostand-féle robbanáson dolgozom.
– Az ráér. – Corentin látta Albert-en, hogy azt hiszi, rosszul hall. – Jó, igazából nem ér rá, de ez mindenképp hosszú nyomozás lesz. Bonyolult ügy, rengeteg gyanúsítottal, motívummal, ki tudja, mikor zárjuk le. Az öregasszony gyilkosát viszont félóra alatt behozod. Ki lehetett? Valami suhanc a környékről, aki ki akarta rabolni.
– A Rostand-ügy sem ér rá. Egy hét múlva vége a világbajnokságnak, és a társaság szétszéled. Most mindenkit megtalálok egy helyen.
– Ne hülyéskedj már, tegnap történt a gyilkosság, és nincs, akit kiküldjek a rue d'Athénes-re.
Albert sóhajtott. – Hogy áll az ügy?
– A holttestet elszállították, a lakást lezárták. Látod, még csak nem is az utcán ölték meg, hanem otthon. Tuti, hogy ismerős. Csak kimész, és behozod...
– A lakókkal beszélt valaki?
– Igen. Nem láttak semmit.
– Ujjlenyomat, cipőnyom, ruhafoszlány?
– Nincs. Ha lenne, akkor nem fárasztanálak, de így...
– Tudom, főnök. Kimegyek, és félóra múlva behozom a gyilkost.
Corentin megveregette Albert vállát, és elment. A csuda tudja, mintha most nem tűnt volna olyan megviseltnek és öregnek. Talán komolyan vette ezt a félórás baromságot. Corentinnél soha nem lehetett tudni. Túlságosan is bízott az embereiben.
Az asztalán egy cetli várta. Fogalma sem volt, ki írta, a szobában senkinek sem volt ilyen szögletes, visszafelé dőlő írása. Talán a folyosóról nyitott be valaki, amikor meghallotta, hogy senki nem veszi föl a telefont.
“Lelac! Valami Martinet nevű hapsi keresett, hívd vissza, azt mondja, fontos."
Előkapta a jegyzeteit. Ez valóban fontos. Az öregasszony gyilkosa nem fog ezalatt elmenekülni. A főnöknek ennyiben igaza van. A sakkozógyilkosságot megtervezték. A késelést nem. Csak a sürgősségi sorrendben nincs igaza. A sakkozó gyilkos minden perc előnyt kihasznál. A csibész, aki megölt egy öregasszonyt, legfeljebb csendben lapul, vagy elbízza magát, és fecsegni kezd.
Martinet lakását hívta, de senki nem felelt. Hová mehetett? A verseny csak három órakor kezdődik. Csak nincs veszélyben? Felhívta a szállót. Udvarias, fiatalos női hang felelt.
– Martinet urat keresem, ha ott van valahol.
– Kapcsolom a szobáját.
Persze. Hiszen akkor csomagolt, amikor Albert nála járt. Beköltözött a szállodába, hogy a gépei mellett lehessen. Hogy lehetett ezt elfelejteni? Talán jobb lett volna, ha mégis otthon maradok? – gondolta Albert.
A telefont a gorilla vette föl, mintha valaki a kagylón keresztül is tudna ártani védencének. Aztán Martinet szólt bele, vidáman és magabiztosan.
– Jó napot, felügyelő úr. Ne haragudjon, hogy zavartam, de van itt valami...
– Örülök, hogy hívott. Már úgyis akartam gratulálni a sikereihez.
– Köszönöm. Akar majd játszani egy partit az Ultimate-tel?
– Köszönöm, nem... nem is tudom, miért ne? – Albertnek eszébe jutott a könyve. – Kezdőnek való gyengébb gépe nincs?
– Csak nem sakkozni tanul?
– De. Valaki azt mondta, hogy enélkül nem találom meg a gyilkost.
– Nézze, ha a gyilkos nagymester, akkor magának tíz-tizenöt évig kell napi nyolc órát sakkoznia, hogy jobb lehessen nála.
Albert felnevetett. – De ez nem sakkparti. Ez olyan játék, amiben én vagyok profi, és a maga sakkmesterének tíz-tizenöt évet kéne gyilkosságok nyomozásával vagy kitervezésével tölteni, hogy felvehesse velem a versenyt.
– Hát akkor?
– Rá kell jönnöm, hogyan gondolkodik a sakkozó. Tudom, hogyan gondolkodik az a középkorú férfi, aki nőket erőszakol meg az utcán, aztán megfojtja. Tudom, hogyan gondolkodik az a srác, aki elszegődik valami profi csirkefogóhoz, és lelő egy bankpénztárost, mert az nem elég gyorsan adta át a pénzt. Még azt is tudom, hogyan gondolkodik a becsületes átlagpolgár, aki húsz év házasság után egyszer csak agyonüti a feleségét, aztán megrémül, és megpróbálja eltüntetni a nyomokat. De azt nem tudom, hogyan jár az agya egy sakkozónak.
– Talán úgy, mint mindenki másnak – javasolta Martinet –, kivéve, hogy megtanuljuk mérlegelni az esélyeket.
– Ez is valami – mondta Albert. – Miben állhatok rendelkezésére?
– Tudja, a sakkozók pletykás társaság, talán ennek is hasznát veszi. Szóval hallottam, hogy valami sakkasztal robbant fel szegény Danielnél. Igaz ez?
Albert kicsit habozott. Nem szokás idegeneknek beszámolni a nyomozásról, és nem szokás telefonon tájékoztatást adni.
– Igaz – felelte mégis.
– Nézze, nem tudhatom biztosan, nem volt-e ott más is, mint szokott lenni...
– Nem.
– Akkor az nem asztal volt, hanem egy sakkautomata.
– Igen? – Albert bosszankodott. Hamarabb megkereshette volna Martinet-t. Gondolhatta volna, hogy a sakkozó tudja, min játszott naponta a társa.
– A P43-as. A Computoy elit gépe, alig száz darab készült belőle. Olyan mint egy sakkasztal, sőt tulajdonképpen az is. Mahagónifából készült gyönyörű stílbútor. Azt hiszem, neobarokk stílusú, de ha ez fontos, jobb, ha mást is megkérdez.
– Nem hiszem, hogy befolyásolná a nyomozást.
– Az asztalban persze vannak fiókok a figuráknak, jegyzettömbnek, papírnak meg ilyesmi, de a lényeg az elektronika.
– Miért, mit tudott ez az asztal?
– Mindent. Csak épp nem játszott olyan jól, mint az Ultimate. De Danielt a legerősebb fokozaton már ez is megverte.
– Beszélt?
– Mi? Ja, tudom, mire gondol. Az játék, komolytalan dolog. A P43-as először is erős gép volt, amikor készült, az egyik legerősebb. Aztán vannak benne olyan apróságok, hogy gombnyomásra kinyomtatja a partit. Kvarc sakkóra van beépítve. Lehetett vele elemezni lépéseket. Be lehetett állítani feladvány megfejtésére.
– Mikor vette Rostand a gépet? _
– Nem vette. Tőlem kapta ajándékba, amikor biztos volt, hogy sínen vagyunk, és megcsináljuk az Ultimate-et. Nem is hiszi, milyen lelkes voltam, és milyen hálás, örömet akartam szerezni neki.
– Mikor volt ez?
– Mikor is? Tavaly? Vagy másfél éve? Ha vár egy kicsit, utánaszámolok.
– Nem olyan fontos. – Albert hátradőlt a széken, lábfejét beakasztotta az íróasztal aljába, és hintázott. Úgy látszik, ez hosszú beszélgetés lesz. – Mondja, tudta, hogy Rostand minden délután feladványokat fejt?
– Persze. Mindenki tudta. Nem volt szabad zavarni.
– Ilyenkor mindig egyedül volt? Maga sem mehetett be?
– De. Néha együtt fejtegettünk. Miért?
– Néha, vagy többször is?
– Többször is, de... értem már. Arra gondol, hogy valaki azt hitte, én is ott leszek... – Kicsit zavart volt a hangja.
– Ha nem utazik el, ott lett volna?
– Biztos. Délelőtt együtt dolgozunk, akkor már ott is ebédelek, és minek menjek el, amikor utána megint dolgozunk. Az utóbbi időben késő estig ott voltam mindennap.
– És miért utazott el?
– Anyám megbetegedett.
– Azt hittem, küldöldön volt...
– Anyám külföldön él. A férje diplomata.
– Közölte valakivel, hogy elutazik?
– Csak Daniellel.
Albert beszéd közben előhalászta jegyzeteit. – Tudna nekem mutatni olyan gépet, amilyen Rostand-nak volt?
– Ugyanolyat? – Martinet hangja tudálékossá vált. – Az luxuskivitel volt, amilyet ma csak megrendelésre készít a gyár. De P43-as van a szállodában a kiállításon.
– Jobban szeretnék olyat látni.
Martinet felsóhajtott. – Meglátom, mit tehetek. Keressen meg délután.
Míg elbúcsúztak, Albert a válla és a füle közé szorította a kagylót, és beírta a jegyzetfüzetébe: “Hogy őrzik Martinet-t? Elég? Ha kell..."

HÉT

A rue d'Athénes a Saint-Lazare pályaudvar mellett volt, amerre csupa városról elnevezett utca van. Milánó, Párma, London, Amszterdam, Moszkva... Egyik sem fogja megköszönni. Albert szerette a várost, de néha megállt, és elcsodálkozott, mi tetszik benne a külföldieknek. Jó, a sugárutak szépek. Igen a Diadalív, a Concorde tér, a múzeumok, a Notre Dame, a Szajna hidjai... De magán a városon mit szeretnek? Mi az, amire azt mondják, hogy párizsi hangulat, és úgy mosolyognak, mint az öreg házasok, amikor a nászútjukról van szó? A lejtős utcákon a járda mellett csordogáló szennylé? A kanálisok mellé dobott rongy, aminek ki kell szűrni a lében úszó nagyobb szemetet? A mindebből áradó bűz? A lökdösődő, udvariatlan emberek? A pincér, aki miközben becsapja az idegent, úgy érzi, hazafias tettet hajtott végre? A negédes bolti eladók, akiknek hangjából úgy csöpög a túlzott udvariasság, ahogy szemükből sugárzik a megvetés és érdektelenség?
Párizs múltja? Az, hogy köztársaságot csináltak, hogy császárjuk legyen? Hogy mindig is jobban szerettek az utcán hőzöngeni, mint dolgozni, hogy mindig tele voltak idegenekkel, akiket odahaza lecsuktak volna, s egy részüket biztos joggal? Hogy most is jobban hasra esnek rangtól, címtől, mint bármely más város lakói? Hogy mindenre koronát raknak, még a vajasdobozra is, amit a világon mindenütt egy boci képével díszítenének? Hogy embereket lőnek le nyílt utcán, autókat és éttermeket robbantanak fel, hogy a híradóban egy-egy este több a véres esemény, mint a külföldi hadi jelentésekben?
Albert szerette ezt a várost, de néha úgy érezte, torkig van vele. Például amikor Boissy átfurakodott az autóáradaton, megelőzve a többi türelmetlen ügyeskedőt. Vagy most, amikor kiszálltak a kopott ház előtt a kocsiból. Feljebb egy sarkon használtruha-kereskedő volt, a túloldalon bajuszos, barna férfiak beszélgettek, és szúrós szemmel nézték az arra járókat. Valaki fellökte Albert-t, iá keskeny járda nem volt alkalmas arra, hogy körülnézzen az ember. Lelépett a parkoló kocsik közé. Régi szokása volt ez. Mielőtt nyomozni kezdene, pár percig csendben nézelődni. Amikor a kollégái kérdezték, miért csinálja ezt, azt felelte, nem tudja. Amikor Corentin főfelügyelő kérdezte, azt mondta, ilyenkor hangolódik rá az ügyre, magába szívja a környék hangulatát, megfigyeli az embereket. Martha szerint egyszerűen erőt vesz magán, hogy el tudjon kezdeni dolgozni.
Boissy ismerte ezt a szokását, és nem zavarta. Albert egy ideig két terhes nőt bámult, akik láthatólag órák óta trécseltek már a hidegben, és nem is akarták abbahagyni. Aztán egy kövér, nagydarab férfit, akinek karjai szétálltak a túlméretezett vállizmoktól. A férfi elől kitértek az emberek, a szúrósszeműek is, anélkül hogy különösebben törődtek volna vele. Aztán egy CV 2-t, aminek le volt engedve a jobb első kereke, majd a 11. számú ház kapuját.
Sóhajtott egyet, és bement. Hosszú, téglalap alakú udvart látott, a végében a cselédlépcső előtt egyenruhás rendőr unatkozott. Balra a lépcsőház, az udvarban sorra lakásajtók, amelyekhez néhány lépcső vezet. Olcsó bérű lakások. Sok az öreg, és biztos van köztük legalább egy, aki egész nap az ablakban ül, és az idegeneket lesi. Körülnézett, de nem látta, hogy bárhol is meglebbenne a függöny.
A rendőr tisztelgett, és elé jött.
Albert megmutatta az igazolványát. A rendőr szinte meg sem nézte. Ahogy bejöttek, tudta, hogy kollégák.
– Itt van még a holttest? – Tudta, hogy nem, de valahogy el akarta kezdeni a beszélgetést.
– Nem, uram. – A rendőr kinyitotta a lakást, és bevezette őket. Kétszobás lakás volt, az öreg bútorokkal, a régi fényképekkel, amilyenekből Albert olyan sokat látott már, amióta rendőr. A francia filmekben a bűnözők általában törvényen kívüli lovagok. Albert tapasztalata szerint többnyire az ilyen lakásokban kucorgó öregasszonyokat ölik meg néhány száz frankért.
– Beszélt valaki a szomszédokkal?
– Igen. Beaupolet felügyelő a kerületi kapitányságról.
– És mondtak valamit? – Albert magában átkozta Corentint, és felkészült arra, hogy hosszú kihallgatás! jegyzőkönyveket kell átolvasnia. De Beaupolet lezser fickó lehetett.
– Nem. Azt üzeni, hogy senki nem látott semmit. Lelac csak hümmögött. Lehet, hogy Beaupolet lezser, de ezek szerint túlságosan is. Hogy egy ilyen házban ne lássanak semmit...
– Azt üzeni, beszéljen madame Dubois-val. Az első emeleten lakik.
Már ment is. Tulajdonképpen unta az ügyet, vissza akart térni a robbanó sakkautomatához, a nagy ügyhöz ebből a vérfoltos szobából. Madame Dubois nyilván mégis látott valamit. De mégsem csak ezért sietett. Tizennégy év alatt sem tudta még teljesen megkeményíteni magát. Képes volt már arra, hogy rosszullét nélkül nézzen szétvert koponyájú halottat, és ha nagyon kellett, segített a hullaszállítóba rakni a több hetes vízihullát. Nem szerette, de kibírta. Képes volt szóvicceket mondani a törvényszéki orvosnak egy lakásban, ahol egy kiirtott családot találtak. Képes volt rá, mert az volt a szakmája, hogy az ilyen szörnyűségekkel foglalkozzon, és beleőrült volna, ha mindig mindent enged az agyáig hatolni. Aztán néha megállt, és ugyanazt a bénító pánikot érezte, mint minden ép érzékű ember. Hogy az a mozdulatlan test nemrég ugyanolyan ember volt, mint ő, tervekkel, reményekkel, lám, reggel borotválkozott, a cipője kicsit kopott, az inge kitűrődött, de már nem törődik vele.
Ilyenkor egyszerűen nem értette, hogyan képes valaki ölni. Nem értette, miért van nála a szolgálati revolver, amikor úgysem használná soha. Ilyenkor undorodott a fegyvertől, a tokja is égette a bőrét. A filmeken meg a könyvekben milyen romantikus! A valóságban gonosz, súlyos kis fém, s elég egy mozdulat, hogy valakibe becsapódjon a golyó, szilánkok váljanak le belőle, eljutva a szívbe, májba, tüdőbe, belső vérzést okozva, hogy aztán egy ember helyett egy tárgyat találjanak a padion.
Hogy is volt képes rálőni Fontaine-re? Brichot kilőtt golyóit mind megtalálták a földön vagy a falba fúródva. Az övéiből egyet nem. Vajon hol találhatta el a terroristát?! Fájhatott neki?
Albert menekült ebből a nyomasztó lakásból, mert érezte, hogy megint a puhány hangulatainak egyike közeledik.

*

Duboisné szikár, ötven körüli nő volt. Fáradt arcáról nemcsak azt nem lehetett megállapítani, szép volt-e fiatalon, hanem azt sem, volt-e egyáltalán fiatal. A szobában szekrényfal, hozzá tartozó olcsó garnitúra, lapos fotelokkal. A polcon néhány könyv, regények háború előtti kiadásai, kertészeti munkák, A borszakértő kézikönyve. Albert reflexszerűen közelebb ment. Azért ezt nem ártana megvenni. A könyvek mellett porcelándíszek voltak, vázák, állatfigurák.
Duboisné hellyel kínálta őket, és anélkül hogy megkérdezte volna, kérnek-e, egy üveg bort és tálon sajtokat tett az asztalra.
– Ne haragudjon, hogy zavarunk...
– Az a kollégájuk, aki tegnap itt volt, mondta, hogy biztos megkeresnek.
Albert tudta, hogy a nő várta őket. Még be sem csöngettek, máris kinyílt az ajtó. A bor is elő volt készítve, az üveg nyitva, a poharak az asztalon.
– Látott valamit?
– Nem.
Lelac felsóhajtott. A nő látott valamit, az biztos. Hát akkor kezdjük el szép lassan.
– Mondja el, legyen szíves, milyen- sűrűn nézett ki az ablakon?
– Én? Tegnap délelőtt? Megállás nélkül. Itt ültem, kérem, és figyeltem.
Albert meglepődött. Sok ilyen nő van, de nem szokták bevallani. És Duboisné ehhez azért még fiatal. Az asszony észre sem vette a meglepetést, megállás nélkül folytatta,
– Figyeltem, ki megy be ahhoz a szajhához.
– Kire gondol? Talán a... – Elhallgatott, nem is tudta az áldozat nevét. Csak annyit, hogy valami öregasszony. Őt nevezné szajhának Duboisné? Ez rögtön megváltoztatja az ügyet.
– Arra a nőre a négyben. Persze van állása, állítólag gépírónő valahol. – Az asszony hangját elfojtotta a felháborodás, Albert már értette. Az a nő nyilván fiatalabb, csinosabb, férfi látogatói vannak, a kedvükért egyszer-kétszer beteget is jelent, és otthon marad. Nincs az a férfi, aki ezt elvárná madame Dubois-tól, legkevésbé nyilván a monsieur.
– Ön mikor dolgozik?
– Éjszakás vagyok.
– És mégis egész délelőtt az ablakban ült...
– Gyűjtjük a bizonyítékokat. Az asszonyokkal felváltva őrködünk, és rám került a sor. Írjuk, hogy hány férfi fordul meg nála egy hét alatt, aztán majd meglátja az a kis ribanc!
Az asszony régimódi nevelést kaphatott, gondosan kerülte az erősebb jelzők használatát. Legalább ez szimpatikus volt benne. Albert tudta, hogy teljesen hiába töltik az időt a ház irigy asszonyai. Nincs törvény, amelyik szabályozná, hogy egy nő hány férfit hódíthat meg. E téren teljes szociális igazságtalanság van, lehet, hogy egyiknek mindennapra másik jut, míg az összes többinek egy sem. Az a ribanc a négyből semmi törvénybe ütközőt nem követ el, hacsak be nem bizonyosodik róla, hogy pénzt fogad el.
– És mit látott?
– Egész nap nem jött hozzá senki. Pedig otthon volt, az biztos, nem láttam elmenni.
– Nem így értem. Az... áldozathoz ki jött?
– Ja, Vouteur nénihez? Senki.
– Asszonyom, ez lehetetlen. Emlékezzen vissza!
– Emlékszem – felelte Duboisné hidegen. – Nem vagyok bolond. Azután, hogy a kisasszony a szociális gondozótól elment, senki sem jött hozzá.
– Milyen kisasszony?
– Nem tudom a nevét. Az a helyes kis fiatal nő, aki mindennap hozza neki a tejet, kenyeret meg ami kell. Ez a munkája. Gondozza az öregeket, akiknek nincs senkijük, és már nem tudják ellátni magukat.
– Hm. Régóta jár a kisasszony a szomszédba?
– Úgy másfél éve. Kivéve, amikor szabadságon volt, akkor más jött helyette. Amikor Vouteur néninek születésnapja volt, még virágot is hozott, meg süteményt, pedig az igazán nem a munkája.
– Szép volt tőle – mondta Albert. Csak nem lett volna szükség rá, ha az asszonyok a házban a ribanc figyelése helyett az öregasszonynak segítenek – tette hozzá gondolatban. Az ablakhoz lépett. – Melyik a négyes ajtó?
– Ott középen – Duboisné lehalkította a hangját. – Ha rám hallgat, körülnéz annál a nőnél odalenn. Őhozzá jött az a sok gyanús alak a házba. Le merem fogadni, hogy azok ölték meg szegény Vouteur nénit, a pénzéért.
– Sok pénze volt?
– Annak? Mint a pelyva. Amikor a férje lezuhant az állványról, és megbénult, egy csomó pénzt kaptak a biztosítótól. És nem költöttek el belőle semmit, csak berakták a bankba.
– Ühüm. – Lehet, hogy igaz – gondolta Albert –, lehet, hogy nem. Csak annyi biztos, ez a nő nem bánná, ha az ő férje is lezuhanna az állványról. Tuti, hogy be van biztosítva. Elővette a jegyzetfüzetét, és mindenesetre beleírta: “öregasszony; betétkönyv. Találtak?"
Lesétált a lépcsőn. Boissy egy lépéssel mögötte elégedetten törölte meg a szája szélét. Amíg ők beszéltek, addig kettő helyett csipegetett. Neki szemmelláthatóan jobb véleménye volt madame Dubois-ról. Albert a bor látványától is rosszabbul érezte magát. Intett a rendőrnek, aki kíváncsi képpel nézett rá Vouteur néni bezárt ajtaja elől, és továbbsétált. A négyes ajtó. Miért nem ment el hazulról az a nő? Lehet, hogy őt is megkéselték? Szép kis ügy szakadna a nyakába, öngyilkos lett szerelmi bánatában, vagy mert utálják a ház asszonyai? Nem volt gázszag, nyugodtan csengethetett.
– Na, mit gondolsz? – kérdezte Boissy, akit, úgy látszik, mégis érdekelt valami a fehér boron és az édes süteményen kívül.
– Egyszerűen beteg a pipi.
– Szerinted csinos?
Nem volt az. Csúnya sem volt, egyszerű, harminchoz közeledő nő, átlagos alakkal, tűrhető formákkal, alig észrevehető arccal, barna hajjal, ami most kócos volt.
– Rendőrök? Jöjjenek be. – Megfordult és előrerohant, mire becsukták az ajtót, és utána mentek, már ágyban feküdt. Éjjeliszekrényén tea volt, mellette hőmérő, könyvek. Megkopott tinédzserszoba volt, gitáros fiúk fényképeivel a falon, a szekrény oldalán havas hegyi tájkép, néhány színes akt, az egyiken egy férfi, izmait feszítve és úgy fordulva, hogy a nemi szervét eltakarja egy súlyzó. Röhejes volt.
A nő követte Albert tekintetét, és elmosolyodott. – Már többször próbáltam azt a súlyt elmozdítani, de nem ment.
– Legalább százhúsz kiló.
– Edzenem kéne.
– Megéri. – Albert már értette. Az asszonyok irigységét, a férfiakat, akik ehhez a nőhöz loholnak, esetleg sokkal szebbek helyett. Megnézte jobban. A szeme kicsit zöldes, a haja majdnem szőke, amikor rásüt a fény. A mosolya szép. A teste rugalmas és csupa izom.
– Tornázik?
– Nem. Kézilabdázom egy öreglánycsapatban. Csak úgy szórakozásból. Látszik?
– Aha.
A nő a fejét ingatta gúnyos mosollyal, mintha csak azt mondta volna, hogy ezek a férfiak mindig bókolnak.
– Isznak egy teát? – kérdezte.
Albert Boissyra nézett. Az a fogát piszkálta, láthatólag mindegy volt neki. Albert ivott volna.
– Akkor csináljanak.
Lelac elfintorodott, és kiment a konyhába. Felrakta a vizet és visszament. – Tudja, mi történt a szomszédban?
– Hogyne tudnám.
– Látott valamit? Fejrázás.
– Én nem a szomszédokat nézem, ha itthon vagyok.
– Ismerte az áldozatot?
– Vouteur nénit? Persze. Aranyos öregasszony volt. Ne higgye, hogy nem sajnálom. Csak megvan a magam baja. Esténként átjártam hozzá, amikor egyedül voltam. Vittem egy kis vacsorát, megnéztem a tévét, tudja, nekem nincs. Most már csak ellenségem van ebben a házban.
Albert kiment, a forró vizet a teafőzőbe öntötte, és új vizet tett föl melegedni. A forró vizet a cserépben hagyta, míg teát keresett. Volt mindenfajta kínai tea, fekete hosszú levelű, füstízű, gyümölcsízű, egy egész sorozat.
– Indiai teája nincs?
– Nincs. Vegye azt a hosszú levelűt. – A nő érdeklődéssel nézte a nyitott ajtón keresztül. – Még soha nem láttam, hogy valaki így készítsen teát, mindig csak olvastam róla.
Albert vállat vont. Kiöntötte a vizet a cserépből, kanállal beadagolta a tealevelet, és várt, amíg a második víz melegszik.
– Hány férfi jár magához?
– Kettő.
– Csak? – Kiöntötte a vizet, és megkavarta a teát. Csészét keresett.
– Jobbra alul – kiabálta a nő bentről. – Két férfi nem elég magának?
– Nekem igen. De magának elég-e?
– Te jó isten, mit mesélhettek magának! Van egy vőlegényem, aki évek óta nem akar elvenni. És van egy barátom, ez minden.
– Tudnak egymásról?
– A barátom néha hozza az ő barátját és annak a nőjét, és akkor azt tudja, hogy barátok vagyunk, csak azt nem, hogy le is fekszünk.
– Soha nem szoktak más férfiak jönni?
– A barátom néha hozza az ő barátját és annak a nőjét, és akkor négyesben vagyunk.
– Cserélnek is? – kérdezte Boissy felcsillanó szemmel.
– Igen.
– Mi a fiúja?
– Liftszerelő.
– És a barátja?
– Rendőr. Nyomozó. Itt a kerületben, öt küldték ki Vouteur nénihez is.
– Beaupolet felügyelő? – Albert kitöltötte a teát. Erősre sikerült, szinte marta a gyomrát. Nagyon jólesett. Pont erre volt szüksége, hogy fogjon az agya. Már csak egy kérdése volt.
– Valóban gazdag volt az öregasszony?
– Hát... ezen a szegény környéken igen. Lehetett vagy ötvenezer frankja. Időnként elmesélte, kire akarja hagyni, ez minden.
– Kire?
– A nagy részét az unokatestvérére Bordeaux-ban, valamint arra a nőre, aki a szociális gondozótól járt ápolni, néhány frankot rám meg egy barátnőjére, akivel hetente egyszer találkozva már vagy húsz éve.
– Hát... – Nem volt mit mondani. Elköszöntek és távoztak – megint kijött két férfi a földszint négyből. Albert most sem látott függönyt mozogni, de biztos volt abban, hogy nézik. Elküldte a rendőrt, aztán ő is elvonult a színről. Boissy láthatólag ugyanazon morfondírozott, mint ő.
Piszok jó dolga van ennek a Beaupolet-nak.
– Hogy lehet valakinek ilyen mázlija?
– Csak azt nem értem, miért nem ismerték meg az öreglányok, amikor mindenkit megkérdezett, láttak-e valamit?
– Azért, mert... – Albert elhallgatott. Fogalma sem volt róla. Csak abban volt biztos, hogy szívesen visszamenne ehhez a lányhoz megkérdezni.
– Na, és most hová? – zökkentette ki Boissy gyakorlatias hangja.
Elgondolkodott. Félóra alatt már nem viszi be a szegény öregasszony gyilkosát. Nemsokára fél három, háromkor kezdődik a játék a Champion hotelben. És biztos volt abban, hogy a nézők, a játékosok vagy a szervezők között ott lesz valaki, aki kitervelt két gyilkosságot. Olyan ravaszul és előrelátón, mintha sakkpartiban állítana csapdát az ellenfelének. Valaki, aki most ki tudja, min töri a fejét: újabb gyilkosságon vagy olyan lépéseken, amelyek megtévesztik a nyomozót. Minden kitelik tőle. Lehet, hogy Vouteur nénit is ő ölte meg csak azért, hogy Lelac-t elvonja a Rostand-ügytől. Tudta, hogy ez marhaság, de olyan marhaság, ami azért jellemzi a valóságot. Megpróbálta megosztani gondolatait Boissyval.
– Nem hiszem, hogy minden sakkozó okos volna.
– Persze hogy nem – helyeselt Boissy. – Ott van az unokaöcsém, az is egész jól játszik, mégsem vitte semmire.
– Úgy gondolom, hogy a gyilkos olyan sakkozó, aki a sakk elméletét, a taktikát, stratégiát képes volt lefordítani a való élet törvényeire. Érted?
– Azt hiszem, igen – mondta Boissy és beindította a kocsit. – Úgy gondolod, hogy egy sakkozó ölte meg szegény öregasszonyt is.
Albert lenyelte, amit mondani akart. Mi van, ha Boissy csak vissza akarja adni a múltkori húzást?
– Szóval hová megyünk?
– A Champion hotelbe. Sakkozógépet nézni. – Aztán, amikor Boissy szórakozottan bevágott egy busz elé, hozzátette: – És útközben megebédelünk valahol.
A valahol a rue de Rivolin volt, egy olasz vendéglőben, ahol viszonylag olcsón egy csomó paradicsomos tésztát zabáltak. Egy idősebb bőrdzsekis férfi valami zajos automatán játszott unott arccal, mintha utálná csinálni az egészet, csak kénytelen volna. Albert szívesen adott volna neki húsz frankot, hogy hagyja abba, amíg ő eszik. Vagy egy pofont. Az olcsóbb. Viszont a pénznél nem fenyeget a veszély, hogy visszaadják. Amikor végzett a tésztával, rendelt valami hangzatos nevű fagylaltot, és amíg kihozták, bejelentkezett a kapitányságon. Corentin nem volt bent, üzenetet hagyott számára, hogy minden rendben, aztán Charles-t kérte. Tudta, hogy Brichot lehetőség szerint a kapitányságon van, ha Corentin elmegy valahová. Lassan rászoknak a többiek, üzeneteket bíznak rá, beszámolnak neki az ügyeikről, tanácsokat kérnek. Ha így megy tovább, az önjelölt-helyettest egy éven belül ki is nevezik.
– Hogy állsz? – kérdezte pimaszul Charles.
– Sietek. Most hozzák a fagylaltomat.
– De az öregasszony...
– Nézz utána légy szíves, hogy hívják azt a szociális gondozót, aki a rue d'Athénes 11-be járt madame Vouteurhöz.
– Oké – mondta Charles. – Úgy gondolod, hogy...
– Ha megvan a neve, tudd meg, légy szíves, hol érhetem el egy rövid beszélgetésre.
– Rendben – felelte Charles. – Van valami nyom?
– Igen – morogta Albert. – Olvad a fagylalt. – Letette.
Brichot pompás kolléga volt, amíg vissza tudták szorítani a főnöki allűrjeit. Csupa jóindulat volt, csupa segítőkészség. Próbált tanácsokat adni, összekötötte az egyik ügyet a másikkal. A többség talán nem is bánta, szerettek hangosan gondolkodni, és tudták, hogy Brichot-nak vannak ugyan hibái, de nem lopja el az eredményeiket. Albert viszont, aki a barátja volt, ilyenkor nem tudta elviselni. Már a gondolat elviselhetetlen volt, hogy Charles ott ül az íróasztalánál, gyorsírásos jegyzeteket készít, jóváhagyóan hümmög, majd néhány dicsérő megjegyzést tesz. Amíg Brichot mással játszotta ezt, és Albert vele szemben ült széke hátsó lábain hintázva, egyszerűen csak röhejesnek találta. Hetente egyszer megfogadta, hogy ha Charles vele kezdi ugyanezt a játékot, belemegy. Jó gyerek, megérdemli. Aztán Corentin elmegy valahová, Brichot elkezdi helyettesítgetni, és mit ér a szép fogadalom? Albert-bán felmegy a pumpa. Aztán sajnálja.
Bedobott még egy érmét, és újra tárcsázott.
– Bűnügyi rendőrség, Briohot felügyelő.
– Szia, én vagyok.
– Tessék, parancsoljál – felelte egy hideg hang.
– Elfelejtettem mondani, hogy innen a Championba megyek.
– Ahogy óhajtod.
Albert sóhajtott, nehezebben ment, mint gondolta. – Jó volna, ha kijönnél.
Látta, hogy Boissy lassan kanalazni kezdi az olvadozó fagylaltot. A bőrdzsekis újabb pénzdarabokat dobált be, Charles pedig udvaroltatott magáinak. Lelac nem bánta. Ha Brichot nem játssza a főnököt, jó megbeszélni vele az ügyeket. Rendelt még egy fagylaltot, mielőtt visszaült volna a helyére.

*

Az Hôtel Champion parkolója tele volt. Albert nem is sejtette, hogy ennyi a sakkrajongó. Vagy az, aki jelen akar lenni egy történelmi eseménynél. Az újságok és a tévé télé voltak az Ultimate győzelmeivel. A Monde sportrovatának felét ez foglalta el, volt benne riport matematikussal a sakkprogramok nehézségeiről, Martinet-val, hogy miért verhetetlen az Ultimate, és sakkozók véleményei arról, mi lesz ezután. Albert sok újat nem tudott meg, körülbelül azokat az érveket olvasta az újságban is, amiket neki mondtak. Este a tévé sportbemondója drámainak minősítette az eseményeket. Albert kezdte azt hinni, hogy a szokásos idétlen túlzás mögött most van valami.
A kapuban fegyveres őrök álltak, és Albert megdöbbenésére egy fémkereső detektor. A nézőknek, miután az őrök figyelő tekintetétől kísérve megvették jegyeiket, ezen kellett átmasírozniuk. Lassan ment a dolog, a pénztár előtt már hosszú sor állt, néhányan hangosan morogtak.
Hiába mutatták fel az igazolványukat, az őrök csak intettek, hogy várjanak. Egyikük a házi telefonhoz nyúlt.
– Két nyomozó van itt, igen, a bűnügyi rendőrségtől. – Albert-ra nézett. – A nevét legyen szíves, uram.
– Lelac felügyelő, gyilkossági csoport.
– És az önét, uram!
– Mióta igazoltathat két rendőrt valami pitiáner magánrendőrség? – kérdezte Boissy.
– Ha nem adja meg a nevét, sajnos nem engedhetjük be, uram – mondta az őr változatlan udvariassággal. Fiatal férfi volt, az egyenruhája az amerikai rendőrökét utánozta, az oldalán 38-as volt, nyitott tetejű tokban. Az előbb még csak négyen voltak, most már vagy tízen álldogáltak ott a szóváltást figyelve. Látszott rajtuk, hogy nem dísznek hordják a fegyvert, de Albert nem hitte volna, hogy rá mernek lőni egy rendőrre. A maga részéről nem akarta kipróbálni. Az ilyen fafejű alakokkal vigyázni kell.
Boissy viszont nem bírta elviselni a fordított felállást. Szokásos laza mozdulatával felmutatta az igazolványát.
– Rendőrség. Igazolja magát.
– Sajnálom, uram – mondta az őr. – A világbajnokság védelméért mi vagyunk felelősek, a szövetség megbízásából. Fegyverest még akkor sem engedhetek be a főnököm engedélye nélkül, ha az ENSZ-békefenntartó. Ha nem akarnak várni, talán adják le a fegyverüket, ha elmennek, visszakapják.
Albert felsóhajtott. – Nem érti. Nyomozók vagyunk, és ez a szolgálati fegyverünk, amit nem akaszthatunk a ruhatárba még akkor sem, ha szeretnénk.
– Akkor várják meg a főnököt!
Az őr elfordult tőlük, és intett, hogy engedjék a nézőket. Boissy morgott valamit, de nyugton maradt. Fel-alá sétálgattak a sorban állók gúnyos tekintetétől kísérve. Boissy elszívott egy cigarettát, a csutkát a földhöz vágta, mérgesen eltaposta, aztán Albert-ra nézett. Albert elfordult. Nem akarta bátorítani, de féken tartani sem. Neki is elege volt. Boissy pedig elindult. Úgy látszik, vártak erre, mert mire az ajtóhoz ért, hárman is útját állták. Boissy a vállával félrelökte az egyiket, és egyenletes léptekkel tovább gyalogolt. Az egyik őr megragadta, és visszarántotta. Boissy térddel a heréjébe rúgott. Kezdett komollyá válni a dolog. Albert körülnézett. Hárman csak őt figyelték, ha a társa segítségére siet, ezek pillanatokon belül a nyakán lesznek. Boissy megőrült. Nem törhetnek fegyverrel utat. De most már azt sem engedhetik meg maguknak, hogy kizavarják őket, mint rosszalkodó kisgyerekeket. Most sajnálta csak igazán, hogy Brichot nincs velük. Lehet, hogy idegesítően játssza a főnököt, de ilyen esetben tudja, mit kell tenni. Szép csendben várna, vagy felhívná a belügyminisztert, vagy szétlőné az egész magántestőrséget, de bármit is tenne, azzal a magától értetődő biztonsággal tenné, hogy igaza van.
Boissyt közben hasba rúgták, de a rúgás elcsúszott, maradék erejét pedig felfogta a vastag kabát és az esti söröcskéktől lerakódott pocak. Az ő ütése sem talált, az őr elkapta a kezét, és tartotta, amíg a másik Boissyra vetette magát. Ideje volt közbelépni.
Albert behúzott fejjel, leszegett vállal egyszerűen belerohant a tömegbe. A támadók lepattantak Boissyról. Albert vaktában ütött egy felvillanó arcra, érezte, amint egy ütés a fülét súrolja, aztán megragadta a kart, és kulcsba fogta. Nagyon jó fogás volt. A legjobb az önvédelemkönyvben. Jacques-kal vagy egy fél évig gyakorolták, amíg olajozottan nem ment. És most nem jött be. Talán azért, mert Jacques hatvanöt kiló volt, gyors, kitartó, szívós és agyonverhetetlen, de nem különösképpen erős. Hogy az őr mekkora lehetett, meg sem próbálta felbecsülni, mert ha sikerül, elfut. A karja vastag volt, és a fogás olyan reménytelennek tűnt, mintha betonoszlopot kellett volna kicsavarni. Aztán az őr csinált egy hurkot a kezével, és már ő fogta Albert karját. Még egy mozdulat, és neki simán bejött a fogás. Albert lábujjhegyen állva sziszegett. Akárcsak otthon edzés közben. De rögtön indította az ellenfogást. Ahogy a könyvben meg volt írva: jobb tenyere az ellenfél bal könyökét tolja fölfelé. Elméletben ilyenkor az ellenfélnek el kell engedni, kicsavarodott karral hátat fordítani, és feladni a küzdelmet. Nem így történt. A pasas csak vigyorgott, és ő csavart még egy picit, amitől Albert úgy érezte, hogy kitörik a keze.
– Az anyád! – sziszegte. Most már elege volt. Széles, összpontosított alkaros védéssel lesöpörte magáról az őr kezét, aztán ugyanazzal a kézzel, ökölháttal ütött. Valakit hasba vert könyökkel, valakinek belerúgott a térdébe, valakinek végre sikerült kicsavarni a karját, azt fejbe rúgta...
Volt egy nagy különbség köztük és a magántestőrség tagjai között. Ők igazi profik voltak. Náluk igazibb profi csak egy közelharcban edzett katona lehet, vagy egy bérgyilkos.
Az őrök erős, kisportolt férfiak voltak. Jobban tudták az önvédelmet, mint ők, bár Albert már a haladóknak szóló könyvet is megvette. Az is valószínű, hogy nem voltak ijedős legények, és jóval többször kellett erőszakhoz folyamodniuk, mint a nyomozóknak, akiknek az esetek többségében elég volt az igazolványukat felmutatni. De ezek nem igazi harci helyzetek voltak. Egy részeg kivezetése, egy bolti tolvaj elfogása, egy irodaház látogatóinak igazoltatása... nem olyan testőrök álltak itt, akik a terroristák által különösen fenyegetett államfőket szokták megvédeni.
Albert viszont, akármennyire szelíd is volt, a halálból élt. Tíz éve gyilkosokat keresett és fogott el. Hol egyenruhás kísérettel, hol Charles-lal vagy valamelyik másik társával a háta mögött. Hol megtört, síró embereket, hol üvöltöző, fenyegetődző férfiakat, akikre alig tudta rárakni a bilincset. De mindig gyilkosokat. Megszokta, hogy a maga érdekében legyen óvatos. Hogy kellően átkutassa őket, vagy ha kell, halántékon vágjon valakit a pisztolya markolatával.
Hiába gyűlölt ütni, ha egyszer ütöttek a felügyelők, amikor ő kezdő volt, és ütni kellett neki is, amikor csak annyit kiáltottak oda neki, hogy az a sárgasapkás a tied.
Nem. A Jacques-kal való sok edzés, a haladóknak szóló önvédelemkönyv ellenére nem verekedett ő jobban, mint ezek az izmos fickók, akiket éppen vert. De ő több mint tíz éve csak olyanokkal állt szemben, akik már öltek. Pisztollyal, késsel, puszta kézzel.
– Mi folyik itt? Azonnal hagyják abba!
Vékony, kicsit pocakosodó férfi állt az ajtóban. Barna haja hátrafésülve, barna öltönyt visel, jelentéktelen kis ember. De a verekedés abbamarad. Az egyenruhások próbálják rendbe tenni magukat, egyikük kiköpi egy fogát, egy másik a lábát próbálja mozgatni, de nemigen sikerül.
– Uram, ez a két ember megpróbált behatolni – jelenti a vezető, aki korábban telefonált –, de feltartóztattuk őket.
– Látom. – A férfi Albert-hoz fordult. – Jöjjenek velem. – Bevezette őket az előcsarnokba, onnan jobbra fordult, vékony folyosókon haladtak, az elegáns szállónak azon a vendégek által nem látható részén, ahol linóleumpadló volt, és meszelt falak. Aztán egy kis iroda, a falon a szálloda térképével, amire színes fejű gombostűk voltak tűzve. A férfi becsukta mögöttük az ajtót, és rögtön felcsattant.
– Megőrültek? Teljesen elment az eszük?
Albert Boissy vállára tette a kezét, hogy megnyugtassa társát, akinek vér szivárgott az orrából.
– Az úr Gaston Duval, a Franc-el biztonsági főnöke. – Aztán ő csattant fel. – Mit képzelnek, hogy feltartóztatnak két rendőrt, aki a munkáját végzi? Maga is rendőr volt, ha jól tudom?
– Vártak volna egy percet, amíg előkerülök, simán bejöhettek volna. A mosdóban voltam, amikor kerestek, erre megostromolják a szállodát.
Boissy vállat vont. Duvalnak csak ez kellett.
– Tudja, mit jelent ez, maga szerencsétlen? Tele lesz a város vele holnapra. Tudja, hány fotós van kint a tömegben? – Legyintett.
Albert érezte, hogy Duvalnak igaza van. De nem olyan hangulatban volt, hogy ezt beismerje.
– Megtudhatnám, milyen alapon zárták le a szállodát?
– Nem a szállodát, hanem a világbajnokságot. A sakkszövetség elnöksége úgy döntött, hogy erősebb védelmet kér. A kapitányságon azt mondták, hogy épp elég emberük őrzi a szállodát, nyugodjanak meg. Mi viszont pont akkor kértük a szövetséget, engedélyezze, hogy nagyobb erőkkel védjük az Ultimate-et. Aztán a cég megegyezett a rendezőkkel. A Franc-el, illetve a Computoy ingyen biztosítja a világbajnokság védelmét, beleértve persze a saját gépeit.
– Aha – mondta Albert –, és megint szabad kezet kapott.
Duval elvigyorodott. – Hajaj! Azt gondolták, a legjobb reklám, hogy mi biztosítjuk a versenyt. Csak épp senki nem gondolt a gyilkossági csoportra.
– Honnan szedte ezeket a paprikajancsikat?
– Megbíztam a TSC-t, pénzem volt, emberem nem. Mit csináltam volna?
Nem kellett magyaráznia, mi a TSC. Tele volt a hirdetéseivel a Város. Top Security Company, értékei őrzője. Vállalja ipartelepek őrzését, személyi testőrséget, szállítmányok kíséretét.
– Ki vezeti őket?
– Tulajdonképpen én. Adtak egy iszonyú árajánlatot, hogy megszervezik a szálloda védelmét. Tele nagyképű szakkifejezésekkel, mint operativitás, dinamikus védelem, többlépcsős biztonsági rendszer meg ilyenek. Felhívtam őket, és rögtön lemondtam a megrendelést.
– És?
– Még aznap az asztalomon volt az új árajánlat. Olyan, amilyent én akartam. Adják az embert, a technológiát, annyit és oda, ahogy én akarom.
– És a saját emberei?
Duval elmosolyodott. – Azok az Ultimate-et védik. Úgy hogy ott ne próbáljanak meg vitézkedni. Egy fokkal keményebb gyerekek. Én nem veszek föl minden verekedős nagyokost, aki jól akar keresni.
Albert csak legyintett. Rég érezte magát olyan keménynek és férfiasnak, mint most, a sikeres verekedés után, Mindig gyűlölte a verekedést, de most elgondolkodott, nem kéne-e máskor is ilyenekbe keverednie. Na persze fájt a halántéka, és a füle is iszonyúan égett. Amikor beszívta a levegőt, éles fájdalom hasított a bordájába, és a lábát is húzta egy kicsit. Fogalma sem volt, mitől. A küzdelem hevében nem is vette észre ezeket a sérüléseket. Szóval úgy érezte magát, mint Jacques-kal egy-egy komolyabb edzés után. Csak egy jó zuhany hiányzott, és az, hogy átöltözhessen.
– Hogyan védik Martinet-t? Ugyanis elképzelhető, hogy amikor Rostand meghalt...
– Tudom, tudom. Mást sem hallok. A főnököm naponta elmondja, Martinet meg ahányszor csak találkozunk. Amióta magával beszélt, teljesen megőrült. Valósággal retteg.
– És nincs oka? Olyan biztos a védelem?
Duval újra azzal a cinikus, keserű mosollyal felelt.
– Maga is rendőr. Maga szerint van biztos védelem?
A biztonsági főnök a személyzeti folyosókon egy mosdóba vezette őket, ahol rendbe tehették magukat, és azt tanácsolta, vegyék le a zakójukat, illetve a pulóverüket is. Minél kevésbé ismernek rájuk, annál jobb. Nekik sem jó, ha mindenki rájuk mutogat, és összesúgnak a hátuk mögött.
Nem volt jó. A zakó levétele nem volt elég álcázás, valószínűleg a bajusz és az álszakáll is kevés lett volna. Kezdték megsejteni, milyen lehet a híres filmsztárok élete, akiknek minden mozdulatát csöpögő nyállal követi a közönség. De azok legalább tudják, hogy ebből élnek. Albert csak annyit tudott, ha Corentinnek rosszkedve van, emiatt fegyelmit kaphat. Vagy ha a TSC vezetője véletlenül jóban van valami belügyminisztériumi fejessel. Ami nagyon is valószínűnek tűnt.
Beráncigálta Boissyt a büfébe, és sört rendelt. Tömeg volt, le sem tudtak ülni. Állva iszogatták az elzászit, egyik kezükben az üveget tartva, a másikban a poharat, próbáltak úgy manőverezni, hogy ne lökje fel őket senki. Biztos volt, hogy rövidesen feltűnik egy ismerős. Talán Park, a sportdiplomata, aki öngyújtóját keresi, talán Rostandné vagy Nest kisasszony, a New Orleans-i szűz, de a legvalószínűbb, hogy maga Regnard nemzetközi mester és újságíró, a sakkpletykák nagy mágusa.
Martinet volt az. Egy sportzakós fiatalember kísérte. Vékony, inas arca volt. Kezét zsebre dugta, és azzal a laza, gazdaságos járással közeledett, amit Albert már annyiszor megcsodált jobb sportolókban. A fiatalember zakója össze volt gombolva, nyilván, hogy takarja a pisztolytáskát. Albert kicsit kényelmetlenül gondolt arra, hogy az övé Duval irodájában maradt. Nem hagyhatta magán, amikor le kellett vennie a lemberdzseket. A fiatalember ránézett, nem pimaszul, inkább kíváncsian. Albert tudta, hogy a testőr most azt latolgatja, hogy ha a kapuban találkoznak, ki győzött volna. Ugyanezen gondolkodott ő is. Örült, hogy nem ott találkoztak. A férfi nem volt nagydarab, de izmos, és láthatóan az a jobbik eresztés, amiről Duval beszélt. Aztán a fiatalember elmosolyodott. Albert is rávigyorgott, és biccentettek egymásnak.
Martinet kicsit idegesnek látszott. – Még tíz nap – mondta.
– Tessék?
– Még tíz napot kell kihúznom. Akkor vége a versenynek, elviszik a gépeket, és megkezdődik a sorozatgyártás.
– Ne féljen, látja, hogy vigyáznak magára.
Martinet keserűen elvigyorodott. – Remélem, két hét múlva is ezt mondja.
A sakkozó elhanyagoltan nézett ki. Hová lett az eszméletlen színes nadrág, amivel a lányokat akarta esténként hódítani a diszkóban? Hová lett az elegáns sötét öltöny, amiben az első napokban virított, amikor az Ultimate megkezdte győzelemsorozatát? Megnyúlt kordnadrág volt rajta, és kerek nyakú pulóver. A zsebében kotorászott, többért kíváncsian odanéztek, de lesütötték a szemüket, amikor a gorilla körüljártatta tekintetét.
– Tessék, ez az! – Fényképet vett elő, és Albert felé nyújtotta. Színes reklámfotó volt, a kép alatt négynyelvű szöveggel, Kecses, hajlított lábú asztalkát ábrázolt, közepén berakásos sakktáblával. Oldalt fiókok, mintha jó négyszáz évvel ezelőtt készült volna az egész. A fénykép mellett rajzolt ábrák mutatták, milyen modern technikát építettek bele. Albert elismerően nézte.
– Jó drága lehetett.
– Igen. Eléggé – mondta Martinet. – Nem is volt annyi pénzem. A cégtől kaptam nagykereskedelmi áron és részletre.
– Ilyen jó barátok voltak?
– Nem. – Martinet elgondolkodott. – Nem hiszem. Csak együtt dolgoztunk. És egyszer csak ráéreztünk, hogy sínen vagyunk. Legföljebb egy év, és meglesz, amit akarunk. Lesz egy legyőzhetetlen sakkautomata, és mi csináltuk meg. Híresek leszünk. Gazdagok, Amikor megvettem azt a méregdrága gépet, tudtam, hogy két éven belül a mellényzsebemből fogok kifizetni egy ilyen összeget, és ezt Rostandnak köszönhetem.
– Hm. Ez nekem is megérne egy kis beruházást.
– Akarja látni, mit tud a gép?
Albert bólintott, és az előcsarnok felé indultak. A testőr alig észrevehetően intett egy férfinak, aki a terem másik sarkában állt. Vártak, amíg a férfi újra megjelent, és intett, hogy mehetnek. Lelac reflexszerűen megpróbálta felbecsülni, hány testőr van a teremben, és hol helyezkednek el. Vajon ha akarná, ő meg tudná-e ölni tőlük Martinet-t? Igen. Minden bizonnyal! De hát ő több mint tíz éve gyilkosságokkal foglalkozik. A gondolat nem nyugtatta meg. Mi van, ha az ellenfél profit bérel fel?
Áttörtek a zúgó, nyüzsgő, játszó emberek tömegén a Computoy standjához. Felettük az Ultimate győzelmeit hirdető tábla világított, a legyőzőitek sora egyre hosszabb, az eredmény még mindig mindenütt öt null. Martinet egy lapos, szépen formatervezett géphez lépett.
– A P43-as. A legjobb gépünk volt az Ultimate előtt.
– Szép – mondta Albert. – Nagyon jó ötlet, hogy olyan bőröndfélében van.
Martinet meghökkent, és Boissy is szégyenkezve nézett rá. Az ilyen csak lejáratja a rendőrséget!
– A játékerejéről beszélek. – Bekapcsolta a gépet, és odatuszkolta Albert-t. – Na tessék, lépjen!
Lépett. Még jó, hogy ma reggel átnézte azt a könyvet. Vezércselt játszott, mert tetszett neki a neve. A királyindiai megnyitás még jobban hangzott, de odáig még nem jutott el. Úgy látszik, a P43-as is olvasta a könyvet, mert azt válaszolta, amit a szöveg előírt. Albert ismét húzott, és érezte, hogy Martinet némi meglepetéssel, sőt, tán tisztelettel néz rá. Előre tudta, mi lesz a gép lépése. Az egész nem is elmesportra emlékeztette, hanem olyan rítusokra épülő lovagi tornára, ahol mindenkinek meg van szabva a szerepe.
A könyvben volt mindenféle bosszantó kitérő és melléklépés, elágazás és variáció, de ezekre Albert-nek reggel nem volt ideje. Úgy látszik, a P43-ast hasonló módon töltötték föl, mert sehol sem szándékozott eltérni az alaplépésektől. Az egész gyönyörű volt. Albert gondolkodás nélkül lépett, és valóban kialakult az állás, amit a könyv ígért. A szakértő megjegyzése szerint világosnak némi pozícióelőnye van. Most kellett volna abbahagyni. Albert világossal játszott, és valóban némi pozícióelőnye volt. Fogalma sem volt, mit csináljon. Eddig vette a megnyitást. Találomra megtolt egy parasztot a szélen. Hallotta, hogy Martinet felszisszen, de nem törődött vele. A gép továbbra is középen támadott. Na persze, a centrumot kell elfoglalni – jutott Albert eszébe, ő is odatolt egy huszárt. A gép levette. Visszaütött, úgy kell a nyavalyás parasztnak! Még négyet lépett, amikor Martinet megveregette a vállát.
– Jobb sakkozók ilyenkor szokták föladni.
– Miért? – Őszinte csodálkozással nézte a táblát. Még rengeteg figurája volt.
– Mert semmi esélye sincs, hacsak az ellenfele nem néz el valamit, de gépnél ez nem valószínű. Nézze. Ha például vezér C4-et húz, akkor... – és mint a bűvész, hihetetlen gyorsasággal magyarázni kezdett, és mintha öt keze lett volna, tologatta a figurákat. – És akkor maga ezt, a gép azt, maga ezt, a gép azt és matt. Ha maga ez ellen B4-et lép, akkor ugrik a futója, ha pedig elviszi a futót, sakk bástyát kap és megint csak kész. Érti?
– Nem. – Felemelte a kezét, hogy Martinet hallgasson már egy pillanatig. – Én elhiszem, hogy igaza van, de ha mindezt ilyen jól látnám, nem kerülnék ilyen helyzetbe, nem?
Martinet vállat vont. – Hát az elején még jól játszott, de aztán iszonyúkat lépett.
– A sakkhoz nem értek, de azt tudom, hogy az ember ne adjon tol soha semmilyen harcot. Eddig legalábbis minden sportban azt tanultam, hogy nincs reménytelen helyzet. Ha így állsz hozzá, rögtön kikapsz!
– Látszik, hogy nem sakkozott. A sakkozó felméri az esélyeket, és aszerint dönt. Mi nem bízunk csodában, hősiességben, szerencsében, hanem csak a tudásunkban. Ha vesztésre állok, és nincs reális esélyem arra, hogy legalább egy döntetlent kihozzak az állasból, egyszerűen udvariatlanság folytatni. Csak rabolom az ellenfelem idejét. Versenypartinál is így van, de még inkább, amikor az ember csak játszik, gyakorol. Arra kényszerítem a partneremet, hogy végigszenvedjen egy már megnyert partit, ahelyett hogy elkezdenénk egy újat.
– Hát ebben is van logika, csak egy kicsit hidegen hangzik.
– A sakk hideg logika. Ha valahol sakkozókat lát, és még akkor is tologatják a bábukat, amikor az egyik nyert helyzetben van, tudhatja, hogy pancserek. A profi látja, mikor kell feladni.
Jó tudni – gondolta Albert. Újabb adalék a sakkozó lélektanához, amit a szép Marianne szerint meg kell ismernie, ha el akarja fogni a gyilkost. És nem is hangzik hülyén a dolog. Visszaemlékezett hajnalba nyúló kihallgatásokra, amikor a gyilkos elé tárták a bizonyítékokat. Hogy a ruháján megtalálták az áldozat vérét, hogy látták, amint civakodtak, hogy a késen megtalálták az ujjlenyomatát! És az a marha még mindig tagadott. Szemben a profival, aki ilyenkor egy cigarettát kér, és beszélni kezd. Minek húzzák egymás idejét? Minek játssza el a rendőrök kis jóindulatát is?
– Az elején tudtam a lépéseket – magyarázta.
– Igen, egész jól kirakta – mondta Martinet lekezelően.
– És mi van akkor, ha tovább is tudom?
– Mit tudom én. Lehet, hogy nyer.
– Tehát minél több lépést magol be az ember, annál jobb sakkozó?
– Hát... – Martinet láthatóan kínban volt. – Végül is magának kell megválasztani a stratégiát, azt, hogy melyik megnyitást válassza, hol térjen el a fővonaltól, hogy merre terelje a közép játékot, hogy pozícióra játsszon vagy támadjon...
– De minél több lépést magolok be, annál jobban sakkozok, nem?
– Igen, de...
Albert megveregette Martinet vállát, kicsit úgy, ahogy gyerekkorában apja csinálta, amikor őt túlságosan is elragadta a hév. – Azt hiszem, ideje volt megcsinálniuk azt a gépet.
Martinet nem felelt, a P43-assal babrált. A gép egyszer csak búgó hangot adott ki, és kiköpött egy hosszúkás papírlapot, amilyen a bolti pénztárak összeadógépeiből kígyózik elő.
– Tessék, itt a partija. Ha újra akarja játszani onnan, ahol elrontotta, benyomja ezeket a gombokat. A gép tudja a saját állását, és magának csak föl kell tenni a figurákat.
– Aha. – Nem akarta újrajátszani.
– Ez pedig a feladványfejtő program.
– Ez volt Rostand hobbija...
– Igen. De ő nem használta ezt a programot, maga szeretett rájönni a megfejtésre.
– Nem is értem, minek ez a program – morfondírozott Albert. – Azt még elfogadom, hogy valaki géppel akarjon játszani de azt nem, hogy a géppel fejtessen meg egy rejtvényt. Kinek kell ez?
Martinet elgondolkodott. – Talán annak, aki ütésálló vízálló stopperrel ellátott mélyvízi búvárórát vesz, pedig még kezet sem mos. Az biztos, hogy volt igény ilyen programra.
Albert vállat vont. A dolognak ez a része érdekelte kevésbé. – Rostand barátja honnan szedte a feladványokat?
– Az újságból. Minden héten közölnek egy csomó feladványt és Daniel rendszeresen megfejtette ezeket.
– Tehát valószínű, hogy akkor is ezen dolgozott, amikor a gén felrobbant.
– Majdnem biztos. Hacsak nem maga akart új feladványt készíteni. Elég neves feladványszerző volt.
– Hm. Melyik újságot járatta?
– A La vie d’échec-et. Meg időnként vett valami orosz sakkújságot is, de nem rendszeresen.
Tehát Rostand kedd délután szokása szerint leült karosszékébe a mahagóniba bújtatott P43-as elé, és megpróbálta megfejteni a La vie d’échec egyik rejtvényét. Aztán a gép, amibe valaki kétszer annyi plasztikot rejtett, mint amennyire szükség lett volna felrobbant. Mitől? Erre próbált rájönni. Azt a meccset, hogy mikor rejtették bele a robbanóanyagot, már lejátszották. Veszítettek. Cornuéken kívül az utóbbi hetekben senki sem tehette a robbanóanyagot a sakkasztalba. Senki idegen nem volt annyi ideig egyedül a szobában.
Cornuék tették, vagy valaki már rég, akár hónapokkal vagy egy évvel ezelőtt preparálta a játékot. A plasztik eláll. Megvan az a jó tulajdonsága, hogy lehet rázni, dobálni, leejteni, kutya baja nem lesz. Csak akkor robban, ha valaki működésbe hozza a detonátort.
Erre is van magyarázat, Beletehettek az asztalba a plasztik mellé olyan órát is, amelyik pont egy év múlva, délután három órakor kapcsolja a detonátort. Technikailag nem probléma. A rendőrségi szakértő egyenesen lelkesedett ezért a megoldásért. Albert nem. Lehet hogy technikailag nem probléma, de emberileg igen. Ki az aki egy évre előre beállít egy bombát úgy, hogy nem lehet biztos abban hol és milyen körülmények között robban. Mit tudhatták azt egy évvel ezelőtt, hogy Rostand nem adja-e el az asztalt, vagy teszi a pincébe, nem betegszik-e meg, és viszik kórházba, nem utazik-e el…
Nem. Aki tíz deka plasztikot szánt az ügyre, az biztosra akart menni.
Volt egy ötlete, de ellenőrizni akarta. Elköszönt Martinet-től, aki már amúgy is türelmetlenül ácsorgott mellette. Boissy a P43-assal babrált, felállította a figurákat, és most épp egy kapcsolót tekergetett.
– Erős lesz – nézett rá Martinet. – Ezen a fokozaton a gép mestererejű.
– Nem baj – mondta Boissy nagyképűen.

*

Ott hagyta őket, és beódalgott a terembe. Elült már a szenzáció, senki sem törődött vele, amint fel-alá sétált az asztalok között. Csend volt, mindenki a táblára koncentrált. Lehet, hogy az Ultimate mindenkit megver, lehet, hogy ettől vége a minőségi sakknak, de ez nem látszott a versenyzőkön. Legalább egymás ellen nyerni akarnak. Megnézett néhány állást, de vezércselt nem talált közöttük. Aztán az arcokat nézegette. Istenem, milyen átlagos arcok. Van, aki ruhabolti eladóra hasonlít. Van, akit jól menő építésznek nézne. Van, akinek első látásra néhány frankot adna, hogy legyen miből elmetróznia a legközelebbi elmegyógyászatra. És ezek az emberek mind megtanulták azt a sok ezer lépést és annak sok ezer variációját, megtanulták, hogyan mérlegeljék döntés előtt az esélyeket, megtanulták, hogyan készítsenek hosszú távú terveket, hogy egy gondolattal az ellenfél előtt járjanak. És egyikük sem látott semmit, amikor szegény Marceau meghalt. Egyikük sem járt azon a folyosón akkor, egyikük sem hiányzott a teremből, csupa derék, ártatlanul megrágalmazott ember.
Albert kevés dologban volt olyan biztos ebben az életben, mint hogy közöttük van az, aki plasztikot tett Rostand sakkasztalába, mérget Marceau poharába.
A terem másik vége felé sétált. Ott játszottak a nők. Megállt egy-egy asztalnál, mintha a játék érdekelné, és lopva körülnézett. Mint kamaszkorában, amikor szégyellte, hogy megnéz egy nőt. A hajáról ismerte meg. A gyerekes copfról. A lány háttal ült neki, előredőlve a széken. Az ellenfél magas, szőke, lóarcú nő volt, karját mellén összefonva, elégedett képpel nézte a táblát. Marianne kinyújtotta a kezét, de még mielőtt megfogta volna a figurát, visszahúzta. Még a fejét is megrázta mérgesen, hogy is gondolhatott ilyen butaságot, és a copf vidáman himbálózott.
– Jó napot, felügyelő úr.
Először meg sem hallotta, hogy neki szólnak. Csak mosolygott, és azon morfondírozott, mit szólna a lány, ha odamenne és meghúzná a haját.
– Felügyelő úr! – A zugügyvéd volt az, a sakkújság nyugdíjas szerkesztője, pontosan az az ember, akire Albert-nek szüksége volt.
– Látom, kiszúrta – mondta elismerően.
– Mi, tessék, hogy én? – Rég volt utoljára ilyen zavarban.
– Zsikova. A szovjet bajnoknő. Kétszeres világbajnok. Szegény kislánynak nem sok esélye van ellene. – Odakukkantott. – Akár fel is adhatná.
Albert Marianne-ra nézett, aki arrébb tett egy figurát, és valamit írt egy papírlapra. Konokság sugárzott a tömör kis figurából. Még mindig elefántcsont szobrocskára emlékeztetett, de furcsamód olyan is volt, mintha tömör gumiból préselték volna ilyenre. Volt valami rugalmasság, valami rejtett belső energia a pici alakban.
– És miért nem adja föl?
– Ez soha – mondta Regnard. – Ameddig egy csöpp esély van, játszik. Gyűlöli az ellenfelét, ilyenkor imádkozik, hogy az kapjon gutaütést az asztal mellett.
– Kedves – mondta Albert.
– Én voltam az edzője – felelte büszkén Regnard.
– És a bátyjának?
– Egy ideig. Akkoriban gyerekeket tanítottam. – De ezt már szórakozottan mondta, egész másra figyelt. Lelac követte a tekintetét. Rostandné vonult át a termen egy jóképű fiatalember kíséretében. A fiatalember bordó öltönyt viselt, valamivel sötétebb színű cipőt és a cipővel egyszínű garbót. Hullámos, fekete haja volt, széles szája, és pont annyira volt közönséges, hogy a nők fele utána nézzen.
– Állítólag a testőre – kuncogott Regnard. Albert-nak valami rosszmájú válasz járt az eszében, de lenyelte. Ahogy Regnard-t ismeri, másnapra egész Párizs tudná, mit mondott.
– Ami Rostand halálát illeti... – mondta lassan és egész halkan – de kérem, ez maradjon köztünk...
Regnard, mintha pantomimiskolában tanulta volna, vagy valamelyik divatos mozgáskultúra-szalonban, ahol kezdő színészeknek való helyzetgyakorlatokat is végeztetnek, testével Albert felé fordult, fejét féloldalt tartotta, hogy lelkes, figyelő kutyatekintetet vethessen rá, s mégis mutassa, hogy hallgat, a fülét is odatartja. Kicsit közelebb is hajolt, nem nagyon, bizalmaskodón, épp csak annyira, hogy jelezze, benne megbízhatnak.
– Majdnem biztos vagyok benne, hogy Rostand a La vie d’échec egyik feladványát fejtette, amikor felrobbant – mondta suttogva Albert. – Emlékszik arra a számra?
– Mikor is volt? – Regnard készségesen gondolkodott. – Volt benne egy riportom, hogyan készül a szálloda a versenyre. Persze, emlékszem.
– És arra, hogy milyen feladványok voltak?
– Arra nem – sajnálkozott Regnard. – De ha érdekli, megnézhetem.
– Érdekel – mondta Albert. Aztán újra lehalkította a hangját. – Most nem mondhatok többet, de lehet, hogy nagyon fontos a dolog. Érti?
– Értem – bólintott a másik csillogó szemmel Már rohant is volna, hogy keressen egy sakkújságot, megnézze benne a feladványokat, és útközben mindenkinek elmesélje azt a semmit, amit megtudott, de Albert visszatartotta.
– Ööö... mondja csak, lehet, hogy nagyon butát kérdezek...
– Igen? – Regnard ismét felé hajolt, és hegyezni kezdte a füleit, de most egy fokkal magabiztosabban.
– Ööö... vannak olyan sakkállások, amik nem jöhetnek ki parti közben?
– Minden kijöhet – mondta Regnard kioktató hangon. – Ez a szép a sakkban. A lehetőségek száma szinte végtelen. Gondoljon csak bele, nyolcszor nyolc mező, kétszer tizenhat figura, és néha olyan marhákat tudnak húzni, amiből a jóisten sem tudja, mi jön ki.
Albert leállította. – Úgy értem, tudna-e olyan állást kitalálni, ami annyira valószínűtlen, hogy biztos nem jön ki véletlenül.
– Úgy érti, partiban?
– Nem. Csak úgy. Fel tudna-e rakni figurákat olyan állásba, hogy az ne jöjjön ki parti közben? Mondjuk egy feladványnak. Meg tudná csinálni?
– Persze – mondta Regnard magabiztosan. – Nem nagy ügy. Felrakok négy vezért, ami elvileg lehetséges, de gyakorlatilag szinte lehetetlen. Vagy kihozok egy olyan mattot, amihez sötétnek sorra le kell adni a figuráit. Mit tudom én. A feladványok jó része ilyen.
– Hát akkor azt nézze meg, legyen szíves, ilyen volt-e az a feladvány, amit Rostand a halála előtt fejthetett.
– Hát ha a La vie d’échec-ből fejtett, akkor...
– Tegyük fel.
– Gondolja, hogy...? – próbálta Regnard beugratni. Albert kezdő rendőr korában tanulta, hogy ilyenkor minden második ember elmeséli azt is, amit nem akart. Csak jó csodálkozva kell kérdezni.
– Bizony, elképzelhető – válaszolta szomorúan, és még a fejét is ingatta. Gyanakodva néztek egymásra, mindkettőnek megfordult a fejében, hogy hátha a másik mégis gondolt valamire.
Boissy jött be a terembe. Megállt az ajtóban, és tanácstalanul nézett körül. Albert intett felé. Boissy nem vette észre, és céltudatos léptekkel megindult az asztalok között. Albert hangosan pisszegett. Többen is felé fordultak, és Regnard sietve elhúzódott a közeléből. Most már Boissynak is feltűnt.
Azzal a sietős lépéssel jött, azzal a fontoskodó arccal, ami Albert tapasztalata szerint mindig valami rosszat jelentett. Újabb gyilkosság? Lelac gyorsan körbepillantott a termen, ki hiányzik az érdekeltek közül. Vagy máris a fejükre koppintanak, mert utat törtek maguknak? Nem, az nem megy ilyen hamar.
Boissy a füléhez hajolt.
– A főnök hív. Elkapták Fontaine-t.
Albert pillantása Marianne-ra tévedt. A lány megfordult – most az ellenfél gondolkodott –, és a szemük találkozott.
– Átkutathatjuk a lakást, tudják, hogy érdekeltek vagyunk – suttogta tovább Boissy.
A lány most tétován elmosolyodott, és biccentett egyet.
– Szitává lőtték a pofát.
A lány kíváncsian nézte. Arca megmerevedett, csak a szeme lett egyre nagyobb. Albert kényszerítette magát, hogy ne nézzen rá. Boissyhoz fordult.
– Kik kapták el?
– Az antiterrorista csoport.
– Hm. – Ezeket minden rendőr kicsit megvetette, kicsit irigyelte, és kicsit büszke is volt rájuk. Ők testesítették meg a rendőrség férfiasságát, tettrekészségét és a gyilkosságiak szerint hülyeségét is. – Hogyan találták meg?
– Valaki beköpte.
Albert gondolkodott. Valamit nem értett, és mintha valami kezdett volna összeállni előtte. Most érezte először, hogy ezt a feladványt meg fogja fejteni.
– Gyere, menjünk.
Ismét Fontaine húgára nézett. A lány még mindig őt figyelte azzal az aggodalommal, amit megszokhatott, amióta a bátyjára több ország rendőrsége vadászott. Ez is micsoda élet lehet! Naponta úgy hallgatni a híreket, nyitni ki egy újságot, hogy attól remegjen, a bátyja lesz benne a szenzáció. Hogy ha rendőrautót lát a ház előtt, megijedjen. Elfogták? Vagy csak megint átkutatják a lakást?
Lassan, kényelmetlenül elindult felé. Mire odaért hozzá, Marianne már felállt.
– Valami baj van? – Ahogy így halkan hadart, a hangja még édesebb volt, mint a látványa.
Albert bólintott.
A lány az ellenfeléhez fordult. – Feladom – mondta, és kezet nyújtott. Aláírt valami papírt, aztán felnézett Albert-ra. – Mehetünk.
Nem akarta vinni. Tudta, hogy Corentin elevenen megnyúzza. És igaza lesz. Egy véreskezű terrorista húgának semmi keresnivalója nincs abban a lakásban, ahol egy kommandó elkapta a bátyját. Nekik sem sok. Nyilván egy tartalék lakás a sok közül, ahol hamis útlevél és iratok várták Fontaine-t, és az új szerephez passzoló néhány ruha. Vagy talán még ez sem, hanem csak egy megbízható lyuk sok konzervvel, ahol biztonságban kivárhat néhány napot vagy hetet, amíg elül a lárma.
Muszáj volt vinni. Boissy, aki előrement, csodálkozva nézett, de nem szólt egy szót sem, csak kinyitotta a hátsó ajtót.
Elindultak. Boissy nyilván tudta a címet, szokott magabiztosságával vezetett. Felkapcsolta a fényszórókat, és szinte folyamatosan nyomta a dudát. Marianne összehúzta magát az ülésen. Maga elé meredt, és olyan halkan mondta, hogy Albert inkább csak kitalálta, mint megértette:
– Megölték.
– Igen – bólintott kényelmetlenül. A lány még jobban magába zárkózott, és Lelac úgy érezte, mondania kell valamit. Nem hagyhatja, hogy ez a lány azt higgye, hogy ő a gyilkos. Pedig azt hiszi, nyilván azt hiszi. A rendőrök ölték meg Fontaine-t, az akinek éppen sikerült. Lehetett volna Albert is, ő is lőtt rá, a tévé is mutatta.
De nem így volt. Albert, miközben érveket keresett, egyre biztosabban tudta, hogy tényleg nem így volt.
– És azt hiszem, hogy ugyanaz az ember ölte meg a bátyát, aki Rostand-t és a vőlegényét.
Marianne felfigyelt. Még mindig maga elé nézett, arca még mindig mozdulatlan volt, de érezni lehetett, hogy figyel.
– Csak Rostand-nál plasztikot használt, Marceau-nál mérget, a bátyjánál pedig az antiterrorista csoportot.
– Haza tudnak vinni? Azt akarom, hogy én mondjam meg anyámnak, ne a rádióból tudja meg.
– Igen – felelte határozottan Albert, és fenyegető pillantást vetett Boissyra. Az vállat vont, és csikorgó kerékkel, faroló hátsóval megfordította a kocsit. Néhányan dudáltak, néhányan ijedten fékeztek, amikor a rendőrautó pont becsúszott egy busz és egy taxi közé, aztán máris előzött, és száguldott tovább abba az irányba, ahonnan jött. Fantasztikus volt, és Albert-nek egy pillanatra eszébe jutott Piccoli remek könyve, és hogy gyakorolni kéne. De csak egy pillanatra. Túl sok gondolatát foglalta le Fontaine húga. Titokzatos kis elefántcsont szobrocska, amit valahol a déltengereken halásznak ki a vízből? Inkább az aztékok kincse, ami szerencsétlenséget, halált hoz azokra, akik megtalálják. Most az ő kezébe került, és nem tudja, mit kezdjen vele.
Csendben ültek, és Albert összekulcsolta a kezét, hogy megállja, és ne karolja át a szomorú kis figurát. Aztán Marianne ránézett, és ő szó nélkül megfogta a kezét. Meleg kis tenyér volt, feleakkora, mint az övé. Így ültek, és Albert remélte, nagyon sokáig tart az út.
De Boissy kitett magáért. Albert évek óta ismerte, de ilyet még tőle sem látott. Úgy száguldottak át a lüktető, zsúfolt városon, mintha nem lett volna forgalom, mintha üres autópályán rohannának céljuk felé. A motor bőgött a hirtelen visszaváltásoktól, de a kocsi egyenletesen haladt, vezetője úgy számította ki minden őrületét, hogy nem kellett hirtelen fékeznie.
Tudja a címet, gondolta Lelac elismerően. Milyen gondos hekusok a társai! Már az Operánál jártak, jobbra fordultak az egyik mellékutcába. Jó környék, Fontaine-ék nem lehetnek szegény emberek.
– Itt álljon meg, legyen szíves – mondta a lány, mintha taxiban ülnének. Boissy az utca közepén fékezett, mögöttük megtorpant a forgalom.
– Majd megkeresem – mondta Albert, és remélte, nem fenyegetésnek tűnik.
– Ugye elkapja? – kérdezte Marianne, de mielőtt Albert tétován bólinthatott volna, már ki is szállt a kocsiból. Nem várták meg, amíg eltűnik a kapu alatt, mihelyt az ajtó becsukódott, Boissy rálépett a gázra.
– Sietnünk kell – mondta. – Bármelyik percben elvihetik a holttestet.
– Na és? – felelte utálkozva Albert. – Nem láttál még hullát?

*

A lakás az Étoile közelében volt a Kléber sugárúton. Nem az a lerobbant kis lyuk, ahol néhány tucat konzerv meg egy gumimatrac segítségével át lehet vészelni pár napot. Szépen berendezett kétszobás lakás volt, a falon nemlétező nagyszülők fényképeivel, a szekrényekben egy komoly és a ranglétra közepén álló hivatalnok ruháival, a polcon könyvekkel. Larousse-lexikon, divatos regények, semmi politika.
Fontaine-nek precízen nyírt kis szakálla volt, az a fajta, amit úgy vágnak, mint bizonyos barokk kertekben a sövényt. Sok nem látszott belőle. Egyik golyó az állán hatolt be, egy a nyakát súrolta úgy, hogy feltépte az ütőeret, a többi a teste különböző pontjaiba csapódott. A névtelen telefonáló tudta, mit csinál. Sima ellenőrzésen Fontaine átbújt volna. Ha viszont a gyilkossági csoportot hívja föl, azok körülveszik a házat, aztán csöngetnek, és ajtót nyit a szépen nyírt szakállú Fontaine a jól hamisított, Pascal Petit névre szóló útlevelével és igazolványával a zsebében. Eszébe sincs lövöldözni. A rendőrök, akiket egy telefon felvilágosított, nyugodtan megbilincselik. Fontaine mit tehetne, ragaszkodik a szerepéhez. Ő tisztességes polgár, védi a jogait, ügyvédet kér... A rendőrök udvariasak, és rohannak ujjlenyomatot venni.
Igen, így nézett volna ki, ha ők kapják a telefont. A terroristaellenesek más iskolán nőttek fel. Ők először is mesterlövészeket ültettek a Fontaine-ével szemközti lakásba. Aztán még mindig csendben megszállták a lépcsőházat. Felmásztak a tetőre, miközben odalent zajlott az avenue szokásos forgalma. Nem voltak barrikádok, igazoltatások, nem terelték el a járókelőket. Aztán a tetőről leereszkedtek Fontaine ablakához. Ha valaki fel nézett is, csak vállat vont: ablaktisztítók.
Aztán beugrottak a szobába, keresztültörve a zárt ablakot, sötét egyenruhában, sisakban, golyóálló mellényben, kezükben rövid csövű, könnyű géppisztollyal. Ha Fontaine akkor a szobában van, és felemeli a kezét, talán megússza élve. Ha meglapul a konyhában, és csendben várja, hogy elfogják, akkor is. De nem ilyen fából faragták. Amikor meghallotta az üvegcsörömpölést, pisztolyt húzott. Ugyanabban a pillanatban törték be az ajtót a lépcsőházból támadók, és biztos ami biztos, eresztettek egy sorozatot az előszobába, mielőtt bementek volna. Fontaine egyet tudott lőni, mielőtt elkaszálták. Így dolgoztak a terroristaellenesek, gyorsan és hatékonyan. Ha valaki tálcán szállította nekik a címet, hogy hová menjenek.
Ott volt Charles és ott volt a főfelügyelő, és még egy tucat pofa, akiket Albert sohasem látott. De rendőrök voltak ők is, látszott rajtuk. Aztán ott voltak az ujjlenyomatosok, a fényképészek, a nyomkeresők, az egész szokásos stáb, mintha nem tudnák, ki ölte meg a konyhaajtóban fekvő férfit. De talán megtudják, ki járt nála a lakásban. Beszélgetett-e valakivel itt esténként, hoztak-e neki ennivalót talán a családból valaki, akit perbe foghatnak. Járt-e nála ismert terrorista vagy bűnöző? Néhányan a bútorokat vizsgálták át. A szekrényekben néhány ruha, ingek, pulóverek. Az íróasztal fiókjában képeslapok, sehol a szokásos, irathalmaz, amit egy valódi háztartásban összegyűjt az ember az évek során: garancialevelek, csekkek, szerződések, levelek. A halott tárcájában a hamis útlevél, a hamis igazolvány, a hamis jogosítvány és néhány ezer frank. Az asztalon sakktábla néhány figurával. Albert odahajolt. Fura, bonyolult állás volt, szinte az egész sötét hadsereg ott állt a világos király körül, amelyet csak egy lépés választott el a mattól. Neki mindössze két parasztja volt, ám ha egyiket megtolja, ő ad mattot sötétnek.
– A gyilkosság kulcsa? – kérdezte gúnyosan Charles.
– Lehet – mondta Albert. – Körülnézek. – Hosszan és alaposan átvizsgálta a könyveket, kiszedte a konyhaszekrényből a konzerveket, majd visszapakolta őket, amíg Corentin kiadta az utasításokat, hogy a többiek menjenek kihallgatni a lakókat. Aztán az órájára pillantott, öt óra. Lejárt a munkaideje. Corentin gúnyosan nézegette.
– Elkésel valahonnan?
– Martba vár. – Érezte, hogy ez kevés, mindegyik rendőrt várja otthon valaki, azokat is, akik most a lakókat faggatják órákon keresztül: “Mióta lakott itt a szomszédban Fontaine? Kiket láttak bejönni hozzá, beszélgetett-e valakivel?"
– Mi van a megkéselt öregasszonnyal?
– Voltam a reu d'Athénes-ben. Beszéltem a szomszédasszonnyal.
– Nem érdekel. Mikor hozod be a tettest?
– Holnap, főnök, megígérem.
Corentin ránézett azzal a hosszú és sanda pillantással, amit maga is olyan jól tudott karikírozni, ha jó kedve volt. Kevesen merték ugratni, de Albert-nál sohasem lehetett tudni.
– És hogy áll a másik ügy? Az a felrobbant sakkozó?
– Matematikus, főnök. – Rögtön megbánta, látta, hogy Corentin nincs tréfás kedvében. Fontaine-t nekik kellett volna elfogniuk.
– Van valami elképzelésed, vagy csak lődörögsz a sakkozók körül?
– Van.
– Mikor látok eredményt?
– Hát... holnap.
Ismét a gyanakvó tekintet, aztán egy sóhaj. Kétszer Lelac sem merne bolondot űzni belőle.
– Rendben, Akkor most hazamehetsz... – De a mondat végén elúsztatta a hangsúlyt, mint aki akar még mondani valamit. Albert türelmesen várt. Egy-két percen már nem múlik. A lényeg, hogy nem tölti itt az estét.
– Igaz az, amit Boissynak mondtál? Hogy az adta föl Fontaine-t, aki felrobbantotta azt a matematikust, és megmérgezte azt a sakkozót?
– Azt hiszem. Corentin legyintett.
– Na, menj.
Kifelé menet még egyszer megnézte az állást a sakktáblán. Elővette a gyűrött noteszt, és felskiccelte a nyolcszor nyolc mezőt. Berajzolta a figurákat, és nagyon remélte, hogy az elmélete helyes, különben évekig hallgathatja, hogy túl élénk a fantáziája.

*

Hazafelé bement egy könyvesboltba a rue de Rivolin. Vett egy könyvet a sakkfeladványokról, aztán nézett Marthának is valamit. Igazán megérdemli. A jó feleség kézikönyvé-t vette meg. A címlapon egy vigyorgó férfi fényképe volt, mögötte egy fekete kombinéba, fekete harisnyába öltözött nő, kezében egy tál gyönyörű sült hússal. A férfi előtt abszint volt az asztalon, ölében újság. Mivel szerezhetne nagyobb örömöt egy nőnek, aki jó feleség akar lenni, mint ezzel a könyvvel?
Martha megmondta. Például egy csokor virággal. Vagy azzal, ha egyszer hat óra előtt érne haza. Vagy egy színházjeggyel, de ha mindenáron könyvet akart venni, vette volna meg azt az albumot a németalföldi miniatűrökről. Albert gondolatban jegyzetelt. Martha a születésnapján megkapja az albumot, a színházjegyet, – a virágot, és mindezt háromnegyed hatkor. Jó tudni, minek örül az ember felesége. Ezt írta az az amerikai nő is A férjek iskolájá-ban.
A vacsora marhahús volt salátával. Martha közölte, hogy sajnos fekete kombinéja nincs hozzá, mire Albert azt felelte, hogy akkor egy kis mustárt kér, mire összevesztek. Gyorsan, ellenségesen rágták a húst, és utálattal döfködték a salátát. Albert egy kis bort töltött.
– Nem elég, hogy két gyilkosságom van, még te is bántasz? Martha mintha meg sem hallotta volna. Szórt egy kis sót a salátára, és kevergetni kezdte.
– A kollégáim árulkodnak, a feleségem veszekedős... – Közben megsimogatta, hogy mutassa, nem gondolja ám komolyan.
– Ki árulkodott?
– Boissy. A főnök visszakérdezett olyat, amit előtte mondtam.
– És az baj?
– Baj, baj? Mit tudom én. Hadd döntsem el én, mikor akarom elmondani a főfelügyelőnek az elméletemet. Még szerencse, hogy csak annyit mondott, hogy ugyanaz telefonált, aki a gyilkos.
Marthának fogalma sem volt semmiféle telefonról, de nem mondta. Egyszer valamelyik régi udvarlója meggyőzte, hogy a legvisszataszítóbb női tulajdonság, amikor pillanatonként belekérdeznek, ha a férfi mesél valamit.
– Ha elmeséli, hogy hazavittük azt a lányt, és neki mondtam, Corentin kitekeri a nyakam.
– Milyen lányt? – Martha mégis közbekérdezett azon a látszólag közömbös hangján, amitől Albert úgy tartott. Minden szoktatásnak vannak hiányosságai.
– Annak a terroristának a húgát. Meg kellett vigasztalni szegényt.
Már amikor kimondta, tudta, hogy nem kellett volna. Marthának a vigasztalásról egész más elképzelései voltak. Fél éjszakán át veszekedtek, a másik felén keresztül békültek. Albert nem sokkal azelőtt aludt el, hogy fel kellett volna kelnie, és pontosan akkor fordult elégedetten a fal felé.

NYOLC

A telefon ébresztette. Először azt álmodta, hogy csöng a telefon, de nem veszi föl senki, aztán egy fokkal közelebb az ébrenléthez azt, hogy Martha a konyhában van, és mindjárt elintézi a dolgot. Lassan és kínosan értette meg, hogy rá vár a feladat. Biztos ami biztos, várt egy kicsit, hátha az illető elunja. De nem. A telefon csak csöngött és Albert-nak már a feje fájt ettől a hangtól, a szíve hevesebben kezdett dobogni, és úgy érezte, megőrül, ha a telefon még egyszer cseng Megőrül és törni-zúzni kezd. Hatalmas üvöltéssel kipattant az ágyból és három óriási lépéssel átszelte, a szobát. Babonás volt, és biztosra vette, ha nem csípi el a szörnyeteget, mielőtt az újra megszólalna, végig rossz napja lesz.
Épp hogy sikerült. Felkapta a kagylót, pont abban a másodpercben, amikor annak az átkozott csengetésnek kellett volna szólnia. A telefont sem verte le, lehet, hogy mégis elkapja ma Rostand gyilkosát?
– Halló! Maga az, felügyelő úr...?
Regnard volt. Lelkesen, jókedvűen, mint aki egész éjjel aludt.
– Igen – morogta, és lenyelte egyéb megjegyzéseit.
– Kerestem bent, de a kollégája azt mondta, még biztos otthon van.
– Mennyi az idő?
– Tíz óra. A kollégája azt mondta, jó hosszan csengessek, mert a felügyelő úr nagyon elmélyed, amikor dolgozik.
Albert morgott valamit, amit az újságíró helyeslésnek is vehetett.
– Gondoltam, fontos lehet. Megnéztem a feladványunkat.:
– És? – Lelac tett néhány fejkörzést; aztán a kagylót a válla és a füle közé szorítva nyújtózkodott. Legalább annyira fel kéne ébrednie, hogy megértse, miről van szó.
– Hát kérem, az egy olyan állás, ami nem jöhet ki véletlenül, még ha ezer évig játszik is valaki egyfolytában, ami pedig nem valószínű, hehe, mert az órákat fel kell húzni közben.
Nem értette, gondolta, még mindig túlságosan álmos. A kagylót: a füléhez szorítva leült a földre, és megpróbálta homlokát a térdéhez érinteni. Nem sikerült.
– Halló, ott van még? Nagyon szép és nagyon bonyolult feladvány, két feladványtípust egyesít.
– Igen? – Albert remélte, a hangja kellően kifejezi, mennyire nem érdeklik most ezek a részletek. De vagy a hangját becsülte túl, vagy Regnard mesélőkészségét alul.
– Ez egyrészt egy embléma-feladvány, ami azt jelenti, hogy a figurák úgy vannak felállítva, hogy valamit ábrázolnak. Jelen esetben a világbajnokság emblémájára hasonlít az alakzat. Másrészt egy nagyon nehéz, több lépéses direkt matt, az úgynevezett logikai iskola műfajából. Ennek az a lényege, hogy a mattot csak kerülő úton, elterelő tervek alkalmazásával lehet kihozni. ,
Amit a fejkörzéssel, hajolgatással nem sikerült elérnie, az most egy csapásra megtörtént. Albert felébredt, ébernek érezte magát és tettrekésznek, amint ott ült a padlón. – Mondja, van benne olyan, hogy a sötétnek nagyon sok figurája van, a világosnak csak két parasztja, de az egyikkel mattot tud adni?
– Igen. Ez a vége. Jézusom, maga egy zseni! Csak nem fejtette meg?
– Hát... – felelte szerényen Albert. – Nem tudja, ki készítette a feladványt?
– Nem. De megkérdezhetem. Ma bemegyek a szerkesztőségbe.
– Köszönöm. – Letette volna, de érezte, hogy Regnard akar még valamit.
– Ööö... felügyelő úr, megígérte, hogy tájékoztat, tudja, a cikk, amit írnék...
– Mihelyt tudok valamit.
– Hogyne tudna – vágott közbe Regnard. – Mondja el kérem, miért olyan fontos ez a feladvány?
Egy pillanatig gondolkodott. Nem azon, miért fontos ez a feladvány, mert ebben már majdnem biztos volt. Azt nem tudta, ossza-e meg a tudását Regnard-ral. Az öreg valóban sokat segített, és megérdemli, hogy ellássa anyaggal. Csak az a baj, hogy ha elmondja neki, akár hirdetőtáblát is felállíthatna az Hôtel Championban.
– Legyen a szerkesztőségben délután – mondta. – És legyen kéznél papír, ceruza. Ha úgy van, ahogy remélem, mesélek valamit.
Tornázni már nem volt ideje, egy kicsit kézen állt a fal mellett, hogy kiűzze a testéből az álom maradékát, csinált néhány karhajlítást, aztán ötven hasizomgyakorlatot. Épp kobrahelyzetbe feküdt, hogy megnyújtsa fáradt hasizmait, amikor a telefon ismét megszólalt. Leejtette magát, és a szűrős szőnyegen, hason fekve, csendben káromkodott. Miért nem hagyják békén?
Beaupolet felügyelő volt. A szerencsés kerületi zsaru, akinek az a remek nője lakik a rue d'Athénes-ben. Akit amúgy is felhívott volna, ha befejezi a testmozgást, zuhanyozott és megreggelizett.
– Vártam, hogy felhív – mondta Beaupolet, de inkább mentegetőzve, mint szemrehányóan. Albert remélte, hogy pökhendibb lesz. Szerette volna utálni.
– Ööö... dolgozom.
– Tudom! Mondta a kollégája, hogy hazavitt valami aktát.
– Aha. Azt is mondta, hogy jó sokáig csöngessen?
– Igen. – Beaupolet elnevette magát. – Megértem. Ha én belefeledkezem egy aktába, az istennek sem ébredek fel. Albert úgy döntött, jobb, ha abbahagyják a témát.
– Beszéltem a szipirtyóval, akit javasolt. – Úgy tűnt, megértik egymást ezzel az emberrel. Madame Dubois leszipirtyózásából
Beaupolet tudni fogja, hogy őszintén beszélhet. A ház asszonyai és a Claudine Pottier közti háborúban ő Claudine pártján áll.
– És mi a véleménye?
– Hát ha hihetek a hölgynek, az öregasszony maga késelte meg magát.
– Elmondta, hogy figyelte a bejáratot?
– El. – Albert gondolkodott. – Kérdés, hogy mennyire jó megfigyelő a hölgy. Maga szerint hányan jártak a barátnőjéhez?
– Claudine-hoz? – kérdezte vissza Beaupolet feleslegesen. – Tudtommal csak én meg az örökös vőlegénye. Miért?
Habozott, hogy megmondja-e. Lehet, hogy most nagyon beletapos valakinek az érzékenységébe.
– Hát... Dubois asszony azt mondja, hogy sok férfi látogatta a kisasszonyt.
Beaupolet elnevette magát, Albert nyugodtabban folytatta.
– Mindenféle alakok. Úgy véli, közülük lehet valaki a gyilkos. A másik még mindig nevetett.
– Tudom, tudom. Mondta nekem is. Nekem. – Ezt úgy hangsúlyozta, mint valami abszurd tréfát.
– Na és? – válaszolta Albert hidegen.
– Hát én voltam mindegyik.
– Úgy érti, hogy... – Albert elhallgatott, olyan idétlennek tűnt az egész.
– Maga nem ismeri azokat a nőket – magyarázta Beaupolet. – Ha csak úgy besétálok Claudine-hoz, néhány héten belül az egész kerület tudja, hogy egy nyomozó jár a Pottier lányhoz. És nekem családom van.
Vajon honnan beszélhet, gondolta Albert. Az biztos, hogy nem az őrszobáról.
– Úgyhogy mindig álcáztam magam. Ne gondoljon álszakállra vagy ilyesmire. Csak az apróságokra, amiket akikor használunk, ha megfigyelünk valakit.
Albert jól tudta mire gondol. Egy kifordított kabát, egy szembe húzott kalap, egy másfajta járás, egy hóna alá dugott csomag, ennyi az egész. És mégis azt hiszik, mindig más ember jön. Van a csomagos, van, aki úgy a szemébe húzza a kalapját, van az a sompolygó... az emberek mindig csak egy-két jellemző vonást vesznek észre. Stilizált álcázásnak nevezték. Olyan ez, magyarázta a tanáruk annak idején, mint a színház, ahol olcsó díszletek vannak. Két rokokó szék az előtérben jól megvilágítva, és az egész színpad elegáns szalon. Aztán a székeket hátrahúzzák, és a fényszórók egy akasztófát világítanak meg jobban, és ugyanaz a színpad most a börtönudvar. Így aztán kitűnő kollégája öt-hat szerepben látogatta a szeretőjét. De miért volt jó ez a nőnek?
– Claudine-t szórakoztatta a dolog. Azt mondta, pukkadjanak meg az irigy vénasszonyok. Meg neki is jobb volt így. Ha a vőlegénye fülébe megy ez a pletyka, csak nevet. Azt soha nem hinné el a fiú, hogy Claudine szajha, akihez naponta más férfi jön. De ha az a pletyka járja, hogy a menyasszonyának van egy konkrét partnere, akinek még a nevét is tudják... végül is nem hülye.
Lett volna még néhány kérdése, de tudta, hogy az ügyhöz semmi közük. És Beaupolet elég értelmesnek és elég jó rendőrnek tűnt ahhoz, hogy erre rájöjjön, így aztán nem kérdezte meg, hogyan ismerkedett meg Claudine-nel, hogyan kezdődött a barátságuk és ez az egész szokatlan, érdekes – kapcsolatuk. Talán jobb is így, szegényebb egy fura történettel, de gazdagabb egy izgató és erotikus rejtéllyel. Claudine Pottier járt az eszében, amikor letette a kagylót. Legalább annyit tudna, jóképű-e ez a Beaupolet!
A harmadik telefon kicsit késett. Akkor szólalt meg, amikor pont befejezte a borotválkozást, és lemosta arcát hideg vízzel. Nyugodtan és kényelmesen megtörölközött, arcszeszt öntött a tenyerébe, és sziszegve bedörzsölte az arcát. Aztán kezet mosott, és lassan, kimért léptekkel, mint a westernfilmek hősei, odasétált a készülékhez.
– Nem hallgatsz el? Na, megállj! – Lecsapott rá, és beleüvöltött a kagylóba. – Hallóuuuu!!!!!
– Bocsánat, tévedés – hallatszott Charles ijedt hangja.
– Ja, te vagy az? Épp hívni akartalak. Mondd csak, miért uszítasz rám minden hülyét hajnalban? Brichot röhögött.
– Azt hittem, fontos. Az is volt.
– A fenét. Csak azt akarták, hogy halljam a hangjukat.
– A főnök érdeklődött, hogy mi van veled. Azt mondtam, kint vagy a szociális gondozóban.
– Az isten áldjon érte.
– A nőt, akivel beszélned kell, Marie Monet-nak hívják. Tizenkettőig ott van.
– Ajjaj.
– Jó lesz, ha sietsz. Boissy pontosan öt perce indult, és ha nem áll meg útközben kávézni, pillanatokon belül ott lesz.
A Quai des Orfèvres-től kocsival jó fél óra volt az út Albert otthonáig, de ez Boissynál nem sokat jelentett. Mindkét kollégája már mániákusan hitt benne, és ha Boissy azt állítja, hogy a Peugeot repül, ha ő ül a volánnál, azt is elhiszik. És miért állna meg útközben, ha egyszer tudja, hogy Albert mindig megkínálja?
Ekkor csöngettek, és Charles búcsúzóul beleröhögött a kagylóba.
– Jó vicc – morogta Albert, amikor Boissy bemasírozott.

*

A szociális gondozó irodája a Clichy téren volt, egy átalakított harmadik emeleti lakásban. Albert-t valami furcsa asszociációval a rendőrségre emlékeztette. Nyilván nem azért, mert itt is kopott és öreg volt a bútor, mert létrás munkások festették a folyosót, vagy mert térkép volt a falon beleszúrt színes téglalapokkal. A hasonlóság mélyebb volt. Talán az állami irodák meghatározhatatlan közös levegője, a sokat dolgozó és kis fizetésű emberek közönye?
Marie Monet meghatározhatatlan korú volt. Lehetett koraérett huszonegy-két éves komoly arcával, konzervatív kosztümjében a Mireille Matthieu-frizurás puha, barna hajával. Lehetett negyvenes nő, aki fölött megállt az idő. Az a majdnem csinos fajta volt, aki úgy tudta Lelac-t bosszantani. Ha már nem szép, hát lenne egy becsületesen csúnya nő. Akire azért még jó ránézni, mert kedves, jóindulatú. Mademoiselle Monet-ra nem esett jól ránézni. Pedig nem volt csúnya. A két nyomozó gyakorlott szeme a kosztümön keresztül is látta, hogy a nőnek nincs rossz alakja. A válla kerek, a combja hosszú és formás, a lábszára és a bokája karcsú és ívelt. Ha nem is bomba, de elfogadható. Az arca sem csúnya. Értelmes, barna szemek, szabályos vonások, ovális arc. Ha őszinte akart lenni, Albert-nak el kellett ismernie, hogy centire nézve van olyan jó nő, mint Claudine Pottier, akiért úgy irigyelte Beaupolet-t. Hát ezért nem irigyelte volna. Ahogy Claudine-ből sugárzott a szexualitás, úgy sugárzott ebből a nőből a kötelességérzet és önmaga fontosságának a tudata.
Egy kis irodába vezette őket, ahol épp elfért egy átlósan állított íróasztal, egy iratszekrény, két szék. Leült az íróasztal mögé és automatikusan elkezdett játszani az egyik színes golyóstollal. Ugyanilyen automatikusan jóságosra váltott az arca, még a szeme is megértést sugárzott. Albert-nak volt egy ilyen tanárnője, és az emléktől Marie Monet még ellenszenvesebb lett. Az ilyen nők úgy hordozzák magukon a jóság és megértés pózát, mint a régi lovagok családjuk címerét. Saját családi életüket elrontják, és valami büszke mazochista örömmel tökéletességük igazolását látják ebben is. Élvezik a világ sajnálatát, és közben egyre undorítóbban jóságosabbak lesznek.
– Mit tehetek Önökért, uraim? – kérdezte Monet kisasszony.
Boissy hosszan és jelentőségteljesen Albert-ra nézett. Értem semmit, volt az arcára írva. Albert vette a lapot. Egyszerre utálta ezt a nőt, és érzett lelkiismeret-furdalást miatta. Mégiscsak ő az aki beteg öregasszonyokat látogat, ápolja őket, és bevásárol nekik. Úristen, ez is kellemes munka lehet. Ez a nő majdnem annyi szomorúsággal és piszokkal találkozik nap mint nap, mint ők a gyilkossági csoportnál. Magukra hagyott emberekkel, megölt reményekkel, szegénységgel. Egy fokkal udvariasabb lett.
– Meg tudná mondani, hány órakor járt madame Vouteurnél?
– Tíz óra körül. – Egyenes háttal ült a széken, és várakozásteljesen nézett rájuk.
– Milyen állapotban volt a néni, amikor elment tőle?
– Élt – mondta a kisasszony hidegen.
Albert csodálkozva nézett rá. – Úgy értem, milyen kedve volt?
– Jókedvű volt. Azt mondta, délután sétálni megy.
– Egyedül?
– Kivel ment volna? Bár… mindig akkor volt így feldobva, ha valakivel megismerkedett. Imádott beszélgetni, és nem volt kivel. Aztán amikor jó erőben volt, elment sétálni, és beszélgetőpartnert keresni.
– Arra gondol, hogy előző nap megismerkedett valakivel, elkotyogta mennyi pénze van, az pedig belopódzott a házba, és megölte?
– Elképzelhető. Ezen a környéken minden elképzelhető.
Lelac el tudta volna mondani neki, hogy más környéken is. Az öregasszony holttestét fél kettőkor találták meg. Pontosabban az egyik szomszéd kutyája találta meg. Vouteurné rendszeresen etette a kutyát, és az nyáron, amikor nyitva voltak az ajtók, beszaladgált hozzá. Most, amikor a gazdája sétálni vitte, a kutya megállt Vouteurné ajtaja előtt, izgatottan csaholt, és orrával bökdöste a küszöböt. Aztán mielőtt a szomszéd továbbrángathatta volna, első mancsaival lenyomta a kilincset, és beszáguldott. Szegény öregasszony! Nem mondhatták, hogy halálában a kutya sem nyitotta rá az ajtót.
– Mikor ment volna legközelebb?
– Ma. Hetente kétszer-háromszor mentem. – Sóhajtott. Tudom, hogy ez kevés, de egyszerűen nincs több időm,
– Ez érthető – mondta udvariasan Albert.
Monet dühbe gurult. – Magának érthető. Annak a szerencsétlennek, aki vár, annak nem. Kétnaponta beugróm tíz percre, aztán már megyek is tovább. Á! Nem ér ez így semmit!
Szóval ha nincs kutya, ma délelőtt találja meg a holttestet ez a kötelességtudó, meghatározhatatlan korú nő. Két nappal a gyilkosság után.
– Tudta, hogy madame Dubois és a többi nő figyelték a földszint négyet?
– Nem. Miért?
– Az érdekelte őket, milyen férfiak járnak oda.
– A szemétládák!
Olyan őszinte utálat sütött a hangjából, hogy a két férfi önkéntelenül hátrahőkölt.
– Bolondok! Ez a mi legnagyobb bajunk. Ha van egy nő, aki őszintén mer élni, nem is a férfiak fordulnak ellene, hanem a többi nő. Nem olyan ez, mint amikor Amerikában a néger gettóban néger rendőrök verik szét a tüntetést?
– Nem – felelte Albert. – A néger rendőrök nem irigylik a néger tüntetőt, de ezek a nők irigylik Pottier kisasszonyt.
– Irigylik, irigylik! – csattant föl a nő. – De miért irigylik? Mert megszokták, hogy a világ szemében csak az a nő ér valamit, aki kell a férfiaknak. Erre nevelték őket kiskoruktól. De ezt maguk úgysem vallhatják be. Erre épül a királyságuk.
– Hűha – mondta Boissy.
– Maga aztán tud harcolni – mondta elismerően Albert.
– Igen, tudok – felelte kihívóan, a nő. – Talán baj?
– Elég intelligens, bátor, gyorsan tud dönteni – folytatta Lelac a veszélyes bókokat. Marie Monet összehúzott szemmel, feszülten figyelt. Élvezte amit hallott, de félt is tőle.
– Többre becsüli a maga által felállított törvényeket, mint azokat, amiket a társadalom hozott. Hiszen a társadalom romlott, nem igaz? A társadalmat még mindig férfiak irányítják, a társadalom eltiporja a gyengéket, kizsákmányolja az elnyomottakat, vagy nem?
Monet hallgatott, aztán Albert szemébe nézett. Csillogott a szeme, szinte megszépült volna, ha nem olyan tenyérbe mászó. – De! – felelte csengő hangon. Albert meg volt győződve arról, hogy a kisasszonyt képzeletében most egyenruhás pribékek kínozzák, és elcsodálkoznak bátorságán, ahogy a szemükbe vágja az igazságot. Lesz ez még keményebb is, gondolta.
– Vouteur néni mivel bántotta meg? – kérdezte nyugodtan.
– Tessék?
– Az elképzelés jó volt. A holttestet két nap múlva találják meg. Ki tudja, ki surrant be az alatt az idő alatt szegény öregasszonyhoz, hogy elvegye a pénzét. Ki gyanúsítaná az áldozatkész szociális gondozót?
– Maga? Engem? Gyanúsít? – hebegte Monet kisasszony.
– Igen – ismerte be Albert. – Mert nem egészen így sült el a dolog. Vouteur nénit még aznap délben megtalálták, az irigy nők pedig egész délelőtt figyelték a bejáratot, és senkit sem láttak bejönni. Mi következik ebből?
– Hogy mi? Az, hogy maga bolond. Egy tényből húsz következtetést lehetne levonni, de maga csak a legkézenfekvőbbre képes. Az eszébe sem jut, hogy Duboisné téved. Elment az ablaktól pisilni, elment, hogy igyon egy kávét, de azért azt mondja, hogy egész nap figyelt. Maga meg készpénznek veszi. Vagy az is lehet, hogy ez a nő kihasználta az alkalmat, hogy ráosztották a figyelést a többiek. Lement, megölte a szerencsétlent, és aztán azt mondta, nem látott senkit. Máris megvan a gyanúsított. Az a nő, ha jól megfizetnék érte, az egész házat kiirtaná.
– Nem tudhatta, hogy a kutya... Nem hagyta, hogy végigmondja.
– Miért olyan biztos ebben? Eleget látta, hogy a kutya bepofátlankodik a szomszédba!
– Melyik ruha volt magán tegnapelőtt?
A nő elhallgatott, a megaláztatás, hogy így semmibe veszik az érveit, elvette a szavát.
– Madame Dubois biztosan emlékszik.
– Ez volt. Melyik lett volna? Nekem nincs annyi ruhám, hogy mindennap másikat vegyek fel.
– Akkor megkérem, hogy öltözzön át. Szeretném ezt a ruhát beadni a laboratóriumba.
– Minek? Hogy kiderítse, amit úgyis tud, hogy ott voltam délelőtt?
– Kimosta? Nem hiszem, nem száradt volna meg. Tisztának tűnik, ugye? De azért vérfolt még lehet rajta.
Marie Monet ránézett, és szinte csodálkozva mondta:
– Maga engem utál. Maga egyszerűen nem bírja elviselni, ha egy nő olyan, mint én vagyok. Annyira nem, hogy képes gyilkossággal gyanúsítani. Így volt. És Lelac egyre biztosabb volt abban, hogy nem téved. Be akarta fejezni az értelmetlen vitatkozást. Boissyra nézett, aki mintha mondani akart volna valamit, de aztán meggondolta. Felállt.
– Megkérem, jöjjön velem a kapitányságra.
Nem ment könnyen. El kellett magyaráznia, hogy ez nem letartóztatás, hogy ott majd meghallgatják, hogy pontos jegyzőkönyvet vesznek föl Megnyugodott. Ha egy kicsit is ért az emberekhez, Marie Monet bűnös. Ha nem volna, a végsőkig feszítené a húrt, hogy megbilincselve szállítsák el. Élete nagy napja lett volna. A kockázatmentes mártírság diadala. A bájos ifjú lány-a törvény karmai között! Micsoda lány! Micsoda törvény! De nem így történt. Nem élvezte eléggé a szerepet. Nem merte azt mondani, hogy csak akkor megy, ha viszik, mert hátha szaván fogják. Sértett méltósággal levonult mellettük a lépcsőn, és úgy ült be a kocsiba, mintha attól tartana, hogy bepiszkolódik attól, amihez hozzáér.

*

Albert igyekezett lepasszolni. Először rábízta egy rendőrnőre, aki elvitte Monet-t fényképezni, ujjlenyomatot venni, átöltöztette, és a ruhákat leküldte a laborba. Aztán megkereste a főfelügyelőt. Corentin épp egy sűrűn gépelt papírlapot olvasott, amikor benyitott hozzá. Friss férfikölniillat áradt belőle, és a nyakkendője egy fokkal élénkebb színű volt a szokásosnál. Albert gondolatban végigfutott a folyosón dolgozó nőkön, de egyik sem tűnt valószínűnek. Talán egy másik folyosóról valaki...
– Mit akarsz? – Corentin olyan mérgesen nézett rá, mintha olvasott volna a gondolataiban,
– Behoztam az öregasszony gyilkosát!
– Helyes. Vallott?
– Most kell kihallgatni valakinek...
Corentin gyanakodva figyelt. Az ilyen általános alanyok a francia nyelvben többnyire azt jelentik, hogy a beszélő magára gondol. De Lelac egészen különleges francia nyelvet beszélt, és nála az ilyen megfogalmazás mindig azt közölte, hogy ki akar bújni a munka alól.
– Ez egy makacs pipi. Elvinné az egész délutánomat.
– C'est la vie – mondta elégedetten Corentin.
– Gondoltam, inkább behoznám Rostand gyilkosát is.
– Ne fáradj vele. Csak mondd meg, hogy ki az, majd kiküldők érte valakit.
– Nem ilyen egyszerű – nyögte Albert. – Előbb még beszélnem kéne négy emberrel. – Kínos csend volt. Corentin megszokta, hogy a beosztottjai vita nélkül teljesítik az utasításait. Albert volt az egyetlen, aki mindig próbálkozott. Brichot is kivétel volt, csak másképp, ő maga adta az ötleteket, megpróbált a munka elé menni. Lelac szerette a kellemetlenebb feladatok alól kivonni magát. Corentin egy ideig tűrt, aztán az asztalra csapott, és Albert néhány hónapig meghúzta magát. Nagyon úgy nézett ki, hogy ismét egy ilyen időszak jön.
– Brichot többre menne vele – javasolta halkan Albert. – Jobban tud bánni a nőkkel.
– Ezt neki mondd, te nyavalyás! – Corentin megcsóválta a fejét, valószínűleg saját engedékenysége miatt, de intett, hogy Albert mehet. Amikor a nyomozó az ajtónál volt, még utána szólt. – És ne élj vissza a türelmemmel. Még egy olyan baromságot, mint az a tegnapi verekedés, nem fogok eltussolni.
Albert meghatottan intett, és teljesen komolyan elhatározta, hogy legközelebb jó fiú lesz, és megcsinálja az alja munkát is.
Charles nem örült a feladatnak. Azt nem tagadta, hogy ért a nőkhöz, de semmi kedve sem volt egy elrontott nyomozást átvenni. Hogy ő mondja meg több órás hiábavaló kínlódás után Marie Monet-nak: tévedtek, elnézést kérnek, próbálja meg elfelejteni az egészet.
– Ha elnézést kell kérni, visszapasszolod az ügyet – javasolta Albert. Charles csak legyintett. Ment, hogy gyorsírót keressen. Lelac pedig leült a telefonhoz. Tulajdonképpen reggel óta erre készült. A számot tudta, még tegnap este utánanézett. Könnyű szám volt. Mi lesz, ha nem ő veszi fel? Fontos hivatalos ügy! Mi lesz, ha nincs otthon? Tárcsázott, és közben ügy izgult, mint kamaszkorában, amikor az első randevúit szervezte.
A telefon furán, sípolóan csengett ki. A harmadik csengésre felvették. Halk, eltéveszthetetlen hang.
– Halló. Itt Lelac felügyelő.
Vajon lehallgatják-e a halott terrorista családjának a telefonját? Mindegy. Semmi olyant nem mond, ami...
– Jó napot.
– Nem zavarom?
– Nem.
– Eljön ma a versenyre? –. Tudta, hogy bolondokat beszél.
– Nem. Nem hiszem. Talán holnap. Azt mondják, jobb, ha elfoglalom magam.
Vajon ki mondja, gondolkodott Albert.
– Van valami eredmény? Tudja már, ki volt?
– Hát... – Szíve szerint elmondta volna. De nem telefonon. – Hát... van egy elképzelésem. Segíthetne.
– Hogyan?
– Nem tudja, a bátyja szerette a feladványokat?
– Nem hiszem. Rég beszéltem vele. De amikor még itt lakott, sohasem fejtett. Miért?
Albert hallgatott, és a lány megsértődött. Ennyire naiv? Vagy ennyire nem érdekli semmi? Vagy csak az, évek során hozzászokott a gondolathoz, hogy lehallgatják a telefont? Ki nem mondott mondatok úsztak a levegőben, amikor letették a kagylót. Albert ült, és remélte, lesz ereje hozzá, hogy ne tárcsázzon újra. Körülnézett. Boissy közeledett egy szendviccsel a kezében. Úgy lóbálta a hosszú baguette-et, mintha furkósbot volna.
– Jól meggondoltad ezt a dolgot?
Albert még mindig Marianne-ra gondolt. Talán mégis elmondhatta volna neki, hogy a bátyja, mielőtt rajtaütöttek, egy sakkfeladványt fejtett meg. Azt a feladványt, ami – ha az elképzelés helyes – Rostand halálát okozta.
– Semmi bizonyítékod nincs, hogy Monet a gyilkos – erősködött Boissy.
Boissy detektív beosztásban volt ugyan, de ritkán szólt bele a nagyok dolgába. Ha mégis, igyekeztek úgy kioktatni, hogy meg ne sértődjön. Végül is jó haver, és a legjobb sofőr.
– Madame Dubois folyamatosan figyelte a bejáratot. Marhaság, hogy kimehetett közben pisilni. Annyi ideig nem távozott el, hogy se bejönni, se elmenni ne lássa a gyilkost. Az, hogy ő ölte meg az öregasszonyt, agyrém. Pont ő próbálna beosonni egy lakásba gyilkolni, amikor ő tudja a legjobban, hogy mindenki mindig kukucskál.
Boissy mondani akart valamit, de nem engedte. – Tudom, mire gondolsz. Hogy ő volt a soros a figyelésben. És az biztosíték arra, hogy más nem néz ki az ablakon? Ugyan már! Madame Dubois megéri a pénzét, de nem gyilkos, hanem tanú. Csak az a kérdés, mennyire szavahihető tanú. Mondhatod, hogy rossz megfigyelő, mert azt hiszi, hogy egy tucat férfi jár Claudine-hoz. Pedig csak nem figyelt a részletekre. De hogy jött-e valaki, és nagyjából hogy nézett ki, azt tudja. Jó tanú.
Boissy lemondóan nézett, mint akinek mindez a könyökén jön ki. Albert csak azért is végigmondta. – Vagyis !a dolog egyszerű. Van egy tanúnk arra, hogy tíz óra után senki sem jött be a kapun az udvarba. Vagyis ki a gyilkos? Az, aki tíz órakor távozott. Van még kérdésed?
– Igen – mondta Boissy. – Miből gondolod, hogy a gyilkos a kapun keresztül jött az udvarba?
Lassan megértette. Bárki bemehetett úgy, hogy a kapualjból a lépcsőházba fordult, felment valamelyik emeletre, ott a folyosón eljutott a hátsó lépcsőig, ahol lement, és az udvar vége felől közelítette meg a Vouteur-lakást. Persze ez is kockázatos, még kockázatosabb, mint simán bemenni. Miért választaná ezt az utat az, aki nem tudja, hogy figyelik a bejáratot? De az tény, hogy madame Dubois tanúvallomását semmissé teszi Boissy elmélete.
Boissy lelkesen vigyorgott. Albert lassan jutott levegőhöz, mint akit hirtelen belöknek a vízbe, és eltelik néhány másodperc, míg feljön a felszínre, és úszni kezd.
– Gratulálok – mondta. – Teljesen igazad van. Még szerencse, hogy nem mondtad a nő előtt.
A La vie d’échec szerkesztőségébe menteik. A szerkesztőség közel volt, a rue de l' Universitén, hamarabb odaértek volna gyalog. Hűvös volt. A Szajnán kis hullámokat vetett a szél, és félig üresen húzott arra egy turistavízibusz. Oldalán színes reklámtábla lógott, és a fedélzetről zene szólt. Tangóharmonika. A rue Malard-ról fordultak be, és kettesben gurultak, hogy megtalálják a házszámot. Egy kis Citroen furgon mögé parkoltak, ahol két tábla jelezte, hogy rakodási terület. Kopasz, vörös arcú férfi jött ki az egyik üzletből, és morogva sétált vissza, amikor megmutatták neki az igazolványukat.

*

A La vie d’échec épületében egy halakat, csigákat, rákokat áruló bolt volt. Á szag végigkísérte őket, a! kapualjba csordogáló szennylé pedig nyomot hagyott a cipőjükön. A ház különben tiszta volt, tágas márvány lépcsőházzal. Visszhangoztak a lépéseik, és lehalkították a hangjukat. A szerkesztőséget az első emeleten találták. Inkább sakk-klubra emlékeztetett. Az előtérben néhány öregúr játszott, egy asztalnál két ingujjas férfi vitatkozva tologatta előre-hátra a bábukat. Albert a könyvéből tudta, hogy partit elemeznek. Senki nem kérdezte tőlük, mit akarnak. Benyitottak néhány ajtón, aztán a harmadiknál rábukkantak Regnard-ra. Egy íróasztalokkal telezsúfolt szobában ült egy kopott fotelban, és valamit mesélt két férfinak, akik előtt kéziratpapír volt. A szeme alatt az ütésnyom kékes monoklivá alakult. Jól állt neki. Férfiasabb lett az arca.
– Tudnánk valahol nyugodtan beszélgetni? – kérdezte Albert.
– A szomszéd szoba üres – javasolta lelkesen az egyik férfi. Átvonultak, Regnard úgy nézett, mint egy kutya, amelyik játszani akar, de a gazdi soha nem hajlandó. – Jegyezhetek?
– Úristen! – gondolta Albert. – Egyszer ezen is túl kell esni. Ezt nem passzolhatja át. Bár a sajtóval Corentin foglalkozik. – Sajnos, még nem – mondta. – Azért jöttem, hogy megkérjem, mutassa meg azt a feladványt.
– Melyiket? – nézett értetlenül Regnard. – Aztán felderült az arca. – Ja? – Kinyitott egy sakkújságot, és gyakorlott mozdulattal fellapozta. – Tessék. Ez az. Gyönyörű feladvány.
Regnard elemében volt. Valahonnan viaszosvászon sakktáblát húzott elő, kisimította és az asztalra terítette. Kotorászott egy fiókban, és figurákat vett ki. Villámgyorsan kirakta az állást, nem is nézett az újságba. Jó profi biztonságát sugározta Lelac tapasztalatlan szemének. Úgy tologatta a figurákat oda-vissza, mint az utcai kókler a pohárban rejtett tízfrankost. Azé a pénz, aki megmondja, melyik pohár alatt van. Lehet fogadni. Regnaird megtolta a világos parasztot, majd a sötéttel lépett, hogy megmutassa, miért nem volt jó a húzás. Aztán a királyt. Megint sötét lépett, és Albert lassan megértette az egész bonyolult képletet. Szép feladvány volt, még a laikus is látta, ahogy a hozzá nem értő is megáll a képtár legszebb darabjai előtt.
– Megtudta, kinek a műve?
– Nem. Valaki postán küldte be. De ha vár egy picit...
Várt. A zugügyvéd visszament a másik szobába, és csakhamar megjelent az egyik férfival, aki az előbb dolgozni szeretett volna Udvarias, lelógó bajuszú ember volt, inkább emlékeztetett dél-francia bortermelőre, mint egy sakkújság rejtvényrovatának vezetőjére.
– Ez a feladvány? – Elhallgatott és elégedetten nézte az állást a táblán. – Postán jött, feladó nélküli borítékban. – Szórakozottan odanyúlt és lépett. – Jó kis feladvány.
– Miért közölték?
– Mert jó. – Visszatette, amit húzott, és egy másik figurát tett arrébb. – Mi másért?
– Nem gondolkodott azon, miért nincs feladó?
– De.
– És mire gondolt?
– Hogy aki küldte, nem alkarja, hogy aláírjuk a nevét.
– Ez szokás? Hogy valaki név nélkül küldjön egy feladványt?
– Nem. De törvény sincs ellene. Van például egy rendszeres szerzőnk, aki Cyrano néven ír. Azt sem tudjuk, francia-e.
Nyugodt volt, derűs türelem áradt belőle. Félig odafigyelve válaszolgatott, míg anélkül hogy tudta volna, mit csinál, villámgyorsan lesöpörte a táblát, és újra kirakta az állást.
– Aki ezt küldte, mennyire lehetett biztos benne, hogy most jelenik meg a feladványa?
– Száz százalékig. – A bajuszos “bortermelő" újra az alapállást varázsolta föl. Most, hogy Albert őt is látta, Regnard már nem tűnt olyan jó profinak. – Nézze csak meg jól. Ne az állást, hanem a képét.
Igen. Hasonlított. Ha Regnard nem mondja korábban, hogy a világbajnokság emblémáját ábrázolja, ő soha nem jött volna rá, de így, hogy tudta, szembeszökő volt a hasonlóság. A “bortermelőnek" igaza volt. Ha bejön egy jó feladvány, ami a világbajnokság emblémáját ábrázolja, nyilván a verseny alatt hozzák le.
Ennyit akart csak tudni. Mindent megígért Regnard-nak, hogy el tudjon indulni, és a zugügyvéd a szerkesztőségben, maradjon. Még csak az hiányzik, hogy bárkinek is elmesélje: a rendőrséget egy feladvány érdekli.
Ebédelni is alig volt türelme, de nem tehette meg Boissyval, hogy ebéd nélkül maradnak. Egy kínai vendéglőben ettek, mert az esett útba, a legolcsóbb, ötfogásos menüt. Olcsó kis hely volt, a kopott kis kínai család adta a szakácsot, a pincért, az italosfiút. Sanghaji konyhát ígért a felirat, és Albert a hozzáértők fölényével közölte, hogy szerencséjük van, a dél-kínai konyha jobb, mint az északi. Egy kínai szakácskönyvben olvasta, amit egy sanghaji írt. A szerző valószínűleg nem erre az ételre gondolt. Teát ittak utána, olcsó jázminteát, amivel Albert nem kínálta volna meg a vendégeit. Boissy elszívott volna még egy cigarettát, de Albert ezt már nem várta ki. Fizetett, és felrángatta kollégáját.
Most szó nélkül beengedték őket a versenyre. Nem látott ismerős arcot a bejáratnál, a TSC elég nagy stábbal dolgozhat. Az előcsarnokban a szokásos nyüzsgés fogadta. A recepció előtt hirdetmények, türelmetlen urak kérik a kulcsukat, jobbra a f el járat a félemeleten levő konferenciaterembe, ahol a verseny folyik, balra az automaták kiállítása.
A versenyterembe mentek. Albert a rutinos látogató biztonságával lépett be, nézett körül. Fél négy volt. A partik háromkor kezdődtek, a legtöbb táblán épp hogy kirakták a megnyitást. Körülsétált, meg-megállt, mint a többi néző, de már nem is tettette, hogy az állásokat nézi. Ismerősöket keresett. Látta Duvalt elvonulni, aztán az a szőke nő ment fura, himbálódzó járással a büfé felé, aki tegnap Marianne Fontaine-nel játszott. Ott van az a pasas, aki percenként leveszi a szemüvegét majd visszateszi és eligazítja a fülein. Ott van Park. Az amerikai sportdiplomata, sakkszövetségi vezető, a Computoy egyik konkurrensének tulajdonosa. Sötét gyapjúnadrág van rajta, ugyanolyan színű ing, világos kardigán. Elegáns, úgy, ahogy egy verseny közepén, a munka dandárjában illik. Utolsó nap majd megint fölveszi a sötét öltönyt szikár alakjára, és egyike lesz azoknak, akik átadják a díjakat.
Megállt, amikor meglátta Albert-t, és barátságosan kezet fogott vele.
– Hogy van, minden rendben?
– Igen, azt hiszem – felelte zavartan Lelac. – Meglett az öngyújtója?
– Nem. Mit szól hozzá?
– Hallatlan – mondta Albert. – Ráérne egy percre?
– Az öngyújtó miatt?
– Nem. A Rostand-gyilkosság...
Egy középkorú férfi lépett melléjük, és barátságosan Park vállára tette a kezét. Megpaskolta Albert vállát is, mintha csak azt mondta volna, a komám komája az én komám. Valamelyik külföldi fejes. Szövetségi atyaisten. Ha ezek most beszélgetni kezdenek, órákat várhat. Se kedve, se ideje nem volt.
– Mondom a Rostand-gyilkosság miatt – ismételte emelt hangon. – Néhányan rosszallóan néztek rá.
– Nem kell így kiabálni, kedves barátom – mondta az idegen. – Mi van a Rostand-gyilkossággal?
– Ez ügyben kell beszélnem Park úrral.
– Akkor tessék, menjenek csak.
A büfében tömeg volt, az előcsarnokba mentek. Fel-alá sétálgattak a játékok között, Albert időnként megállt, hogy valamelyiken húzzon néhány lépést.
– Tessék, mire kíváncsi? Ha a bizottságunk munkája érdekli, nem tudok mit mondani. Még nem készült el a jelentés.
– Nem is tudom – mosolygott Albert elnézést kérőn, – De azt beláthatja, hogy maguk az első számú gyanúsítottak.
– Mi? – kérdezte csodálkozva Park. – Ki az a maguk?
– Az üzleti vetélytársak. Jó, elképzelhető, hogy egy sakkozó ölte meg Rostand-t, aki az emberi sakkot féltette, de vallja be, hogy ez nem valószínű. – Megállt az egyik nagyobb gépnél, és szórakozottan felrakott néhány figurát. Park elmosolyodott.
– Mondok valószínűbbet. Képzeljen el egy olyan sakkozót, aki nem az emberi sakkot félti, hanem saját magának szeretne egy olyan gépet, mint az Ultimate. Világbajnok lehetne vele.
– Ugyan. Nem hozhatja le a terembe.
– Technikai kérdés, meg lehet oldani. Amikor kirakták a megnyitást, kimegy a vécére, és megnézi, mit tanácsol a gép. Vagy függőt csinál, és akkor úgy elemez másnapig, ahogy akar. Én mondom magának, egy ilyen gép egy jó sakkozónak a világbajnoki cím. – Bólintott valaki felé, aki bejött az ajtón, így kardigánban nem hasonlított annyira egy ENSZ-főtitkárhoz, mint öltönyben. De lehet, hogy csak azért, mert Albert még nem látott kardigános ENSZ-főtitkárt.
– Maga szeret sakkozni, Park úr?
Park elcsodálkozott. – Hát... tulajdonképpen nem túlzottan. De ez maradjon köztünk. Engem sokkal jobban szórakoztat égy másik sakkjátszma. – Körbemutatott, nem kellett megmagyaráznia, mire gondol.
– Feladványt sem szokott fejteni?
– Sajnálom, ha kiábrándítom. Azt sem. – Park türelmesen, kedvesen válaszolgatott, mintha semmihez sem lett volna nagyobb kedve, mint egy kihallgatáshoz. A realitások embere. Ha muszáj, miért ne tegye barátságosan? Ez ölte volna meg Rostand-t?
Albert elbúcsúzott, csak arra kérte meg, küldje ki hozzá Martinet-t vagy Nest kisasszonyt, a Far Eastern Electric Company marketingfőnökét vagy Rostand özvegyét. Akivel előbb találkozik. Park készségesen megígérte, örült, hogy mehet. Lelac büszkén nézett utána. Nem mindennap küldözget üzeneteket az ember valakivel, aki majdnem olyan, mint egy ENSZ-főtitkár.

*

Martinet jelent meg. Ideges volt, türelmetlen. Kezet nyújtott, majd rögtön visszarántotta karját, mihelyt az ujjuk egymáshoz ért.
– Ne haragudjon, sietek. Miről van szó?
– Valami baj van? – érdeklődött Albert. – Megverték a gépét?
– A fenét. Nincs itt olyan játékos. Elromlott az egyik.
– Na és? Az a lényeg, hogy ne veszítsen.
A másik összeszedte magát, hogy udvarias maradjon. – Látja a táblákat? Öt null. Erre megy ki az egész reklámunk. Minden mérkőzésen öt null. És nem tudjuk végigcsinálni, mert az egyik rohadt gép elromlik!
– Nem lehet megjavítani?
– Most vacakolnak vele, de nem nagyon bízom bennük. De nem azért hívott... – Várakozásteljesen nézett Albert-ra, aki még mindig egy futóval játszadozott.
– Nem. Marceau-ról akartam kérdezni. – Letette a futót a táblára, és egy másik figurát vett a kezébe.
– Roger-ról? – lepődött meg Martinet. – Nem tudom, mit mondhatok, ami segítené, de tessék.
Albert további három bábut helyezett el a táblán. Felnézett Martinet-ra, és elnézést kérőn mosolygott. – A magánélete érdekelne.
– Letett még egy parasztot, és elégedetten nézte.
– A magánélete? Miért pont tőlem kérdezi?
– Maga ismeri legrégebben. Klubtársak voltak. – Levett néhány figurát, és újabbakat tett föl helyettük. – Nem tudta, voltak-e Marceau-nak kalandjai?
– Marianne-nal járt már akkor is. – Gúnyosan elmosolyodott Albert igyekezetén, ahogy rendezgette az állásokat. – Ha így folytatja, nemsokára kész sakkozó lesz.
– Ugye? Meg akarom verni ezt a vacak gépet.
– Még egy-két év szorgalmas munka, és lesz esélye a P43-nál. Az Ultimate-et sohasem veri meg.
– És Marianne? Soha nem kezdett mással?
– Próbálta volna csak meg. Roger olyan féltékeny volt, hogy életveszélyes volt a lány közelébe menni.
– Helyes kislány. – Igyekezett közömbösen mondani, és szórakozottan arrébb tette a sötét királyt.
– Látta volna csak tíz évvel ezelőtt! – Martinet fölvette az egyik szépen faragott sötét figurát, és forgatni kezdte az ujjai között. – Mintha felgyújtották volna a lámpákat, amikor bejött a terembe.
– Soha nem próbált nála szerencsét?
– Ne nevettessen! Marceau mellett? – Mérgesen letette a gyalogot, és egy mezővel arrébb biccentette a huszárt.
– És Fontaine? Marianne bátyja? Jó viszonyban volt Marceau-val?
– Meg fog lepődni. Fontaine ott majdnem mindenkivel jóban volt. Szeretetre méltó, kedves fickó volt. Csak akkor nem lehetett elviselni, amikor kikapott. – Elnevette magát, és elhesegette Albert kezét, aki lépni akart a világos gyaloggal. – Marhaság. A királyt tolja meg.
– Talán észre sem vette, hogy félbeszakította saját magát; úgy folytatta. – Emlékszem, egyszer egy versenyen felpofozta az ellenfelét.
– Miért?
– Az állandóan úgy csinált, mintha meg akarná fogni a figurákat, aztán az utolsó centinél visszahúzta a kezét. Tudja, a fogott figurával lépni kell. Jacques egyszer szólt neki udvariasan, másodszorra már beígért neki egy pofont, harmadszorra durr, lekevert egy nagyot. Óriási botrány volt.
– Merre? – kérdezte Albert.
– Hogyhogy merre? – nézett értetlenül Martinet. – Hogy merre volt a verseny?
– Merre lépjek a királlyal?
– Ja, tessék! így sötétnek muszáj sakkot adni, azáltal világos ide léphet, így ni, aztán... – Kiegyenesedett és elgondolkodva nézett Albert-ra. – Nem hittem, hogy érdeklik a feladványok.
– Ez nagyon. Tudta, hogy ez a feladvány ölte meg a barátját? Persze hogy tudta. Jó ötlet volt, gratulálok. Hogyan lehet úgy beállítani a detonátort, hogy a plasztik egy fél év múlva pontosan akkor robbanjon, amikor kell? A szakértők azt mondták, hogy hosszú távú időzítéssel, kvarcórával. Nagyon valószínűtlennek tűnt. Hátha az áldozat elutazik, hátha vendégeket fogad, hátha eladja vagy elajándékozza a sakkasztalt. Vagy elromlik az automata, és szervizbe küldi?... Nem... az az ember, aki fél évre, évre előre kitervel egy gyilkosságot, nem bíz ennyi mindent a véletlenre. Igazam van?
– Biztos – mondta óvatosan Martinet.
– A gyilkosnak az kell, hogy az asztal akkor robbanjon, amikor Rostand játszik rajta. Amikor egyedül van, mert feladványt fejt. Kitalál tehát egy feladványt, egy hihetetlen bonyolult és teljesen valószínűtlen állással, és úgy köti be a detonátort, hogy akkor robbanjon a bomba, amikor ez kijön. Amikor Rostand mattot ad. – Lépett kettőt, és a világos parasztot a harmadik lépésben lecsapta az asztalra.
Martinet nem rezzent meg.
– Nagyon érdekes elképzelés.
– Aztán csak annyi kellett, hogy a gyilkos elutazzon, és név nélkül elküldje a feladványt a La vie d’échec szerkesztőségének.
– Mintha engem gyanúsítana – mondta Martinet.
– Már tudom, hogy maga volt – felelte Albert. – Amíg beszélgettünk, megállás nélkül játszadoztam a figurákkal, kezdtem felépíteni ezt az állást, de valahol mindig elrontottam. Maga, anélkül hogy odafigyelt volna, kiigazított.
– Na és? Az újságban olvastam a feladványt.
– Mikor? Maga külföldön volt, amikor megjelent.
– Amikor hazajöttem. Utólag. Bizonyítsa be, hogy nem így volt. Ez nem bizonyíték.
– Persze hogy nem – helyeselt Albert. – Ez csak nekem kellett, hogy biztos legyek a dolgomban. Ha maga nem ugrik be, tovább beszélgetek az összes gyanúsítottal, itt a tábla mellett, amíg valaki meg nem húzza ezeket a lépéseket. De sejtettem, hogy maga az. Volt oka. Az Ultimate óriási hasznot hoz, és így, hogy Rostand kiesett, ez mind a magáé. Volt lehetősége. Maga vette az asztalt. Profi sakkozó, tehát tud egy szuperfeladványt készíteni, ha szüksége van rá.
– Bizonyítsa be – mondta Martinet halkan.
– Minek? – csodálkozott Lelac. – Valaki azt mondta a nyomozás elején, hogy tanulmányozzam a sakkozók gondolkodását, ha nyerni akarok. Megtettem.
– Na és? – kérdezte ellenfele gúnyosan.
– Először is rájöttem arra, hogy ha a gyilkos sakkozó volt, akkor hosszú távra előre gondolkodott. Tehát már akikor elkezdte szervezni a dolgot, megtette az első lépéseket, amikor az Ultimate még papíron sem létezett.
– Csodálatos pszichológiai készség.
– Aztán megtanultam, hogy a jó sakkozó tudja, mikor kell feladni a partit. Nem kínlódik addig, amíg már csak egy szál királya van. Inkább felméri az esélyeket, és ha ellene szólnak, nem folytatja a játékot. Maga mondta.
– Milyen esélyekről beszél?
– Csak nem gondolja, hogy nem találunk bizonyítékokat, most, hogy biztosan tudom, hol kell keresnem? Gondolja, hogy egyszer sem látta senki, amikor elment Fontaine-hez? Én inkább úgy mondanám, hogy nem tűnt fel senkinek. De ha azt hiszi, hogy nem lesz, aki magára ismer, amikor az egész utcának megmutatjuk a fényképét, hát nagyon téved. – Várt egy – kicsit, hadd eméssze meg Martinet a hallottakat, azután folytatta. – A terroristaellenes csoport rutinból magnóra veszi a bejelentéseket. – Ez ugyan nem volt igaz, de a sakkozó ezt nem tudhatta. A blöff egy másik népszerű játék fegyvertárába tartozik. – A szakértők percek alatt bebizonyítják, hogy a maga hangja van a szalagon. Folytassam? Az egész átkozott hotelban senki sem látott egy lelket sem Marceau-hoz bemenni. Eddig. De milyen más lesz, amikor azt kérdezzük meg mindenkitől, hol látták magát a kérdéses időben. Állítólag a gépe mögött állt, és figyelte a játékot. Ha belemászunk, ki fog derülni, hogy pont akkor nem látták ott, csak előtte és utána, ezért gondolták, hogy ott volt végig. De esetleg látta valaki a lépcsőnél... Ha akarja, reggelig folytathatom. Feltúrjuk az egész ruhatárát, nem találunk-e egy szabad szemmel nem látható porszemecskét Marceau szobájából. Megmondjam, hogy áll? Fenn van a táblán a királynője, fenn vannak a tisztjei, és a laikus azt hinné, még van esélye. Pedig már vége a küzdelemnek, csak az időt húzhatja egy kicsit.
Elhallgatott. Martinet fejét a tenyerébe temetve gondolkodott. Nem az a fajta, aki könnyen hagyja beugratni magát. Mindent végiggondolt, amit Albert elmondott, mérlegeli az esélyeket, mielőtt döntene. Sakkozó, élete legfontosabb játszmájában. Nem lehetett sürgetni. A versenypartiban két és fél óra van tíz lépésre. Ebben a játszmában az első lépéseket Martinet egy év alatt tette meg. Az utolsó lépést sem hamarkodhatja el. Lelac is még egyszer végiggondolta az esélyeket. Ha Martinet nem beszél, megfigyelés alá kell helyezni. Végigcsinálni a hosszú és fáradságos bizonyítékgyűjtögetést. Ha menekülni próbál, nem veti magát utána. A fickót profi testőrök figyelik, akik félreérthetnék a helyzetet. Körülnézett, de nem látta őket. Pedig valahol itt kell hogy legyenek.
Aztán egy örökkévalóság után, ami pedig csak húsz percig tartott, Martinet kiegyenesedett. Felborította a táblán a királyt, és kezet nyújtott Albert-nak.
– Maga nyert, felügyelő úr. Gratulálok.

KILENC

Charles kicsit megviseltnek tűnt. Selyemsálját levette, inge ujját feltűrte, hónalja átizzadt, szemhéja vibrált az idegességtől.
– Ezért még számolunk – morogta Albert fülébe, amikor bementek Corentinhez. – Ez a nő teljesen kikészített. – Lelac nem csodálta. Marie Monet pont az a fajta volt, aki egy normális férfi idegeit tönkre tudja tenni. Egész addig tagadott, amíg a ruháján meg nem találták a vérfoltokat, a lakásán a meggyilkolt öregasszony gumival átkötött bankjegyeit. És közben kegyetlenséggel, nemi előítéletekkel, elvakultsággal vádolta a rendőröket. Többször felszólította Brichot-t, hogy tessék, üsse csak meg, mutassa meg, milyen ember valójában. Charles, aki tudta, hogy ezzel csak lovat adna a nő alá, háromszor rohant ki a szobából, hogy a szomszéd helyiségben teljes erőből beleverjen a falba, és káromkodjon.
Marie Monet nem volt gonosz nő. Szerette a munkáját. Mégis megölte az öregasszonyt. Vouteur néninek az orvosok szerint egy éve volt hátra. Már több éve. A pénze egy részét Monet-ra hagyta, egy részét a szomszédnőjére, Claudine Pottier-ra, a többit rokonokra. Marie Monet nem érezte igazságosnak így. Úgy vélte, az a pénz nála lenne jó kezekben. Ő nem ruhákra költené, vagy új kocsira, mint Claudine vagy a rokonok. Végre bérelhetne helyiséget az aktív feminista mozgalomnak, aminek a titkára. Dehogy bántotta volna ő másért azt a kedves teremtést! De a haladásért fizetni kell. Amikor vallani kezdett, olyan lelkesen hadart, hogy a gyorsíró alig tudta követni. A végén programbeszéddé alakította, aminek az volt a lényege, hogy a kormány és a rendőrség kényszerítette erre a szörnyűségre. Hagyták. Ha akarja, mondja el majd Monet kisasszony ugyanezt a marhaságot a bíróságon is. A vádnak könnyű dolga lesz, elég kitenni azokat a fotókat az esküdtek elé, amiket a rendőrségi fotós készített az agyonszurkált néniről.
Monet egyébként cseppet sem volt bolond. Ha a gyilkosság nem is volt olyan jól kitervelt, hosszú távú, ravasz elképzelés, mint Martinet-é, volt benne logika. Ha minden terv szerint megy, két nap múlva találják meg a holttestet. A halál beálltát ugyan meg lehet állapítani, de ki emlékszik már biztosan, látott-e valakit. Ha minden terv szerint megy, ha Madame Dubois nem az ablakban ül...
Corentin unatkozva hallgatott, mint mindig, amikor meg kellett volna dicsérnie embereit. Aztán Lelac-hoz fordult.
– És mi van ezzel a Martinet-vel?
– Mindent leírt, aláírta. – Albert széttárta a kezeit, – Kész.
– Miért ölte meg Marceau-t? – szólt közbe Charles.
– Figyelemelterelő lépés. Oldalszárny! támadás, ami lehetővé teszi az áttörést a centrumban.
– Szépen mondtad – bólintott Brichot. – Van még ilyen?
– Ez az igazság. Sakk-stratégia. Útban volt egy figura. Charles vállat vont. – Régi trükk, hogy megölnek másokat is, hogy eltereljék a rendőrség figyelmét.
– Alkalmazott stratégia – mondta Albert nagyképűen. – Nem ismerik az elméletet, de használják a gyakorlatot. De Marceau megölésének bonyolultabb oka is volt.
– Halljuk.
– Martinet ismerte a sakkversenyek légkörét. Tudta, hogy mindenki mindenkit utál, mindenki mindenkire gyanakszik. Abban bízott, hogy elég egy kis lökés, és elszabadul a pokol, az egész társaság úgy látja, hogy itt az idő rendezni régi ellentéteit.
– Hm – mondta Corentin.
– Be is vált – folytatta Albert. Verekedések, lopások, veszekedések... Vágni lehetett a gyűlöletet.
– De nem öltek meg senkit.
– Nem. De volt, akit kékre-zöldre vertek.
– Nem ugyanaz – mondta Charles.
– Nem jött be teljesen – mondta Albert. – De azért nem volt rossz húzás. Vihart kavart, a nyomozást zavarta... és azt hiszem volt még egy indok. Ha csak erről van szó, Martinet majdnem bárkit választhatott volna a mezőnyből. De ő egyúttal Marceau-t is félre akarta állítani az útból.
– Miért? – kérdezte Corentin kíváncsian.
– Ugyan, nem mondhatod komolyan – mondta Charles.
– De igen – felelte Lelac. – Martinet több mint tíz éve reménytelenül próbálja megszerezni Marceau menyasszonyát. Aki mellesleg Fontaine húga. Aki mellesleg Charles-nak nem tetszik – magyarázta a főfelügyelőnek.
– És aki mellesleg neked igen – mondta Brichot.
– Lehet. De nem öltem meg a vetélytársamat.
– Csak letartóztattad – vigyorgott Charles.
Corentin felemelte a kezét, hogy hallgassanak. – De miért köpte be Fontaine-t? Elterelő hadművelet?
– Nem – felelte gyorsan Albert. – Fontaine-től kapta a plasztikot. Régen jóban voltak, és valahogy megkereste egy évvel ezelőtt. Megmondta, hogy plasztikra van szüksége. Fontaine adott, de ő is kért szívességet. Martinet egyike lett azoknak, akiknek tartaléklakást, kocsit, menekülési útvonalat kellett előkészíteni. De Martinet nem az a fajta volt, aki hosszú távon elvállal ekkora kockázatot. Felkereste Fontaine-t, hogy biztos legyen abban, milyen címet kell megadni. Ott elmesélte a barátjának, hogyan használta föl a robbanószert. Gondolom örült, hogy valakinek elbüszkélkedhet a remek ötletével. Mattra robban az áldozat. Még az állást is kirakta. Aztán elment és a legközelebbi telefonfülkéből felhívta a terroristaellenes csoportot. Nem sok kockázatot vállalt. Ismerte Fontaine-t, és az újságok épp eleget írnak a terroristaellenes csoportról. Ez a kettő együtt, és nincs békés letartóztatás.

*

Besötétedett. Fáradt volt, és szeretett volna otthon lenni, hogy levegye a cipőjét, elheverjen a fotelban, és elmesélje Marthának, milyen zseniális nyomozó a férje. De lesétált néhány megállót, hogy kiszellőztesse a fejét. Átbaktatott a Saint-Michel hídon, és lassan utat tört magának a boulevard Saint-Michel kora esti forgatagában. Megállt egy-két kirakat előtt. Megnézett egy télikabátot, de úgy döntött, még megteszi a régi. Egy cipőbolt előtt Marthának keresett valamit, aztán a könyvesbolthoz ért. Kicsit habozott, mielőtt bement. Nem feszítheti túl a húrt odahaza. De a mai kettős siker meghozta az önbizalmát. Majd vesz valamit, aminek Martha is örül. A Kertészeti kézikönyv-et visszatette a polcra. A Kutyatenyésztők almanachjá-t is. Aztán végre megtalálta az igazit. Helyeslőén bólogatott, amikor elolvasta a fülszöveget, így van. A legtöbb ember drága és megbízhatatlan iparosokat, mesterembereket hív, ha ki akarja tapétáztatni a lakását. Pedig a tapétázás egyszerű, gyors és kényelmes munka, ha valaki tudja a nyitját. “Küldje el a drága szobafestőket, akik csak átverik! – tanácsolta a könyv. – Legyen bátor, vegye a saját kezébe a dolgot!"
Most már tudta, mivel szerezhet örömöt a feleségének. Megvette a könyvet, és elindult, hogy keressen egy tapétaboltot. Néhány nap alatt kész lesz az egésszel. És ha nem... Corentin biztosan ismer valakit, aki befejezi.

VÉGE