Louise L. Hay

és David Kessler

GYÓGYÍTSD meg a

SZÍVED

Lehetőség a belső béke

megteremtésére

ÉDESVÍZ KIADÓ

BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Louise L. Hay–David Kessler / You Can Heal Your Heart

Finding Peace After a Breakup, Divorce or Death

Hay House Inc., USA, 2014

A Hay House-rádió a www.hayhouseradio.com

internetes oldalon érhető el.

Fordította Kovács Zsuzsa

Szerkesztette Barsi Nikoletta

Copyright © Louise Hay and David Kessler, 2014

Hungarian translation © Kovács Zsuzsa, 2014

Hungarian edition © Neemtree Corporation AG, 2014

Cover design © Neemtree Corporation AG, 2014

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Borítót készítette Édesvíz Kiadó Kft.

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-295-0 (epub)

ISBN 978-963-529-296-7 (mobi)

A szerzők üzenete

Azért írtuk ezt a könyvet, hogy feltárjuk, hogyan gyászolunk, és hogy hogyan találjuk meg a gyógyulás felé vezető utat bármilyen minket ért veszteség után, legyen az szakítás, válás, vagy akár haláleset. A gyász megpróbáltatást jelent, a gondolataink azonban gyakran csak szenvedéssel tetézik fájdalmunkat. Reméljük, hogy könyvünk segítségével kitágul a veszteséggel kapcsolatos tudatosságod és gondolkodásod, hogy szeretetet és megértést tudj vinni a veszteség utáni folyamatba. Azt szeretnénk, hogy úgy éld át teljesen a bánatodat, hogy közben ne ragadj bele a szomorúságba és szenvedésbe.

A gyász az élet természetes része, nem gyógyítandó rendellenesség. A szellem nem ismeri a veszteséget; tudja, hogy minden történet elkezdődik és véget is ér valahol, a szeretet azonban mégis örök. Reméljük, hogy papírra vetett szavainkban vigaszra és békére lelsz majd utad során. Egyetlen könyv sem helyettesítheti azonban a szakértő segítségét, ha arra van szükséged. Sok szeretetet és gyógyulást kívánunk.

Louise és David

David Kessler előszava

Életem legnagyobb részét a gyász területén végzett munkával töltöttem. Volt szerencsém négy könyvet írni a témában, és ezek közül kettőt az ismert pszichiáterrel, az úttörő jelentőségű könyv, A halál és a hozzá vezető út szerzőjével, a legendás Elisabeth Kübler-Ross-szal. Az előadásaimon mindig megkérdezik tőlem, hogy ez a gyászmunka alkalmazható-e válás után is. Még egy-egy bulin is megtalálnak emberek, hogy tudok-e segíteni nekik, mert éppen túl vannak egy szakításon, és hallották, hogy sokat tudok a gyászról.

Ezzel mindig arra emlékeztetnek, hogy a munka, amit végzek, ugyanúgy fontos a kapcsolatok és a házasságok lezárulásakor, mint egy-egy élet végén. Az az igazság, hogy a veszteség veszteség, a gyász pedig gyász, akármi legyen is a tárgya vagy az oka. Meg sem tudom számolni, hányszor hallottam egy szakítás után vagy egy válással végződő házasság kapcsán kíméletlenül beszélni magukról az embereket, és ilyenkor gyakran eszembe jutott az én barátnőm, Louise Hay, az Éld az életed! című nemzetközi sikerkönyv írója, aki mindig arra int, hogy „figyeljünk oda a gondolkodásunkra”.

Legutóbbi könyvem, a Visions, Trips, and Crowded Rooms beharangozásakor meghívtak, hogy beszéljek egy Hay House konferencián. Bár a könyvemet Louise kiadója adta ki, akkor már évek óta nem láttam őt, és nagyon vártam, hogy végre találkozzunk. Megbeszéltük, hogy az előadásom után rögtön elmegyünk ebédelni.

Pár perccel azután, hogy elkezdtem beszélni, megéreztem, hogy történt valami a közönség soraiban, és észrevettem, hogy az emberek odafordulnak egymáshoz, és suttognak valamit. Fogalmam sem volt, mi lehet az oka, úgyhogy csak beszéltem tovább. Aztán hirtelen leesett: Louise jött be és ült le a teremben. Hiába tesz meg mindent, hogy észrevétlen maradjon, hihetetlen energetikai erő veszi körül.

Ebédnél végigvettük a közös ismerőseinket, és elmeséltük egymásnak, hogy mi újság, majd ezt mondta nekem:

– David, gondolkodtam rajta, és azt szeretném, hogy amikor meghalok, mellettem légy.

– Megtiszteltetés lenne számomra – válaszoltam azonnal.

Mivel halál- és gyászszakértő vagyok, nem szokatlanok az ilyen kérések. A legtöbb ember nem akar egyedül meghalni; tudni akarják, hogy az életüknek és a haláluknak tanúja volt valaki, akinek az élet vége nem kényelmetlen téma. Ezért kért fel a sikeres színész, Anthony Perkins is arra, hogy vele legyek, amikor meghal. Marianne Williamson sikerkönyvíró arra kért, hogy ott legyek vele és az édesapjával, amikor az apja elmegy. Akkor is ott voltam, amikor a mentorom, Elisabeth Kübler-Ross elhagyta ezt a világot.

Majd megkérdeztem, hogy van-e valami baj, van-e olyan egészségügyi problémája, amiről tudnom kellene.

– Nincs – válaszolta –, 82 évesen olyan egészséges vagyok, amennyire ez lehetséges, és mindig teljes életet éltem. Csak biztosítani szerettem volna, hogy amikor eljön az ideje, a halálom is ugyanilyen teljes legyen.

Hát ilyen Louise.

A konferencián levetítették a Doors Opening című dokumentumfilmet Louise híres szerda esti találkozásairól, amelyeket az 1980-as években szervezett heti rendszerességgel AIDS-betegek és a szeretteik számára. Ez volt az a pont, ahol az ő világa először összeért az enyémmel. Azon ritka alkalmakkor, amikor egy-egy szerda estét kihagyott, én helyettesítettem. És milyen izgalmas esték voltak azok!

Képzelj el nagyjából háromszázötven AIDS-beteg résztvevőt, akiknek a nagy többsége férfi. A járvány korai időszakában történt mindez, mielőtt a kezelések hozzáférhetők lettek volna. Ezek az emberek legnagyobbrészt életük katasztrofális eseményével foglalkoztak. És ott ült Louise mindennek a közepén, aki nem katasztrofálisnak, hanem lehetőségnek látta ezt arra, hogy változtassanak az életükön. A találkozókon gyógyító energiát hívott be a terembe. Mindazonáltal világosan a résztvevők értésére adta, hogy mindez nem a sajnálkozásról szól – áldozatok számára nincs hely a teremben. A találkozók egy mélyebb szintű gyógyulás lehetőségét teremtették meg: a lélek gyógyulását.

Elárasztottak az emlékek, amint felidéztem ezeket az inspiráló, varázslatos estéket. Most, huszonöt évvel később ismét egy teremben voltunk mindketten, azokra a régi napokra gondoltunk, és arra, hogy milyen mély hatással voltak az életünkre. Amikor egy rövid bevezető után elindították a filmet, Louise megfogta a kezemet, és kifelé sétáltunk, a folyosóra. Azt terveztük, hogy beszélgetünk még egy kicsit kettesben, majd amikor a filmnek vége lesz, visszajövünk, hogy levezessünk egy beszélgetést a nézőkkel. Félúton járhattunk az ajtó felé, amikor megállt.

– Odanézz – mondta –, Tom van a képen.

Tom az első tagok közé tartozott, és már régen meghalt.

– Mindenki nagyon fiatal – mondtam.

– Üljünk le mégis pár percre – súgta oda nekem, és a kezemnél fogva behúzott a hátsó sorba.

Megnéztük az egész dokumentumfilmet. Utána felálltunk, összeszedtük magunkat, felléptünk a színpadra, és elindult a kérdések árja: „Mi a betegség?”, „Ha a gondolat gyógyíthat, miért szedünk gyógyszert?”, „Miért halunk meg?”, „Mi a halál?”.

Louise minden válasza betekintést nyújtott és információt közölt a betegségek mibenlétével kapcsolatban. Majd intett nekem, hogy én is vessem közbe a gondolataimat, mintha csak teniszeznénk, és ő éppen felém ütné a labdát. A tízperces beszélgetés háromnegyed órán át tartott, és valószínűleg pár órán át még folytatódott volna. És épp amikor már azt hittem, hogy vége van, Louise büszkén bejelentette:

– Megbeszéltem David Kesslerrel, hogy velem lesz, amikor meghalok.

A közönség tapsolt. Amit én privát kérésnek hittem, azt most Louise az egész világgal megosztotta. Szépen példázza ez az ő erejét, őszinteségét és nyíltságát.

Aznap este Reid Tracy, a Hay House elnök-vezérigazgatója azt mondta nekem:

– Beszélgettem Louise-zal arról, hogy ti ketten belevághatnátok együtt valamibe. Vannak közös pontok a múltatokban, és rengeteg bölcsességet tudnátok átadni. Szerintünk közösen kellene írnotok egy könyvet.

Csak azt tudtam elképzelni, hogy Louise megosztja az élet egyik legnagyobb kihívását kísérő gyógyulással kapcsolatos felismeréseit – hogyan békélhetünk meg azzal, ha egy kapcsolat szakítással vagy válással végződik, hogyan nézhetünk szembe egy szerettünk halálával, illetve hogyan viseljük egyéb veszteségeinket, mint például háziállatunk halálát, vagy egy állás elveszítését. Ismét Louise bölcs szavai – figyeljünk oda a gondolkodásunkra – cikáztak át az agyamon. Mi lenne, ha egy olyan könyvet írnánk együtt, amely magában foglalná az ő megerősítéseit és az azzal kapcsolatos tudását, hogy hogyan gyógyíthatjuk meg magunkat a gondolkodásunkkal, valamint az én többéves tapasztalataimat azzal kapcsolatban, hogy hogyan segíthetünk másoknak megbirkózni a gyásszal és veszteséggel?

Elgondolkodtam azon, hogy hány embernek nyújthatna segítséget egy ilyen könyv. Arra is gondoltam, hogy milyen lenne ilyen szorosan együtt dolgozni Louise-zal egy ilyen fontos témával kapcsolatban. Kiderült, hogy a könyvön való közös munkánk ugyanolyan gördülékeny és egyértelmű volt, mint a konferencia utáni beszélgetés levezetése – beleadtuk a saját, évek alatt felszedett felismeréseinket, és a különböző témakörökben kiegészítettük egymás gondolatait.{1}

Így vette kezdetét közös utazásunk.

David Kessler

Bevezető

A törött szív nyitott szív is egyben. Bármilyenek is a körülmények, ha szeretsz valakit, és lejár az együtt töltött időtök, természetes, hogy ez fáj neked. Hozzátartozik az élethez; az utad része a fájdalom, melyet egy szeretett személy elvesztése felett érzel, de szenvedésnek nem kell kísérnie ezt. Bár természetes, hogy amikor elveszíted egy szerettedet, megfeledkezel az erődről, de az igazság az, hogy egy szakítás, válás vagy haláleset után is képes maradsz arra, hogy belül, önmagadban új valóságot hozz létre.

Egyvalamit már most szeretnénk leszögezni: arra kérünk, hogy változtass a gondolkodásodon, miután veszteség ért – nem azért, hogy elkerüld a fájdalmat vagy a gyászt, hanem hogy végigmenj rajta. Azt szeretnénk, hogy a gondolataid olyan helyen éljenek, ahol a szerettedre csak szeretettel, nem pedig szomorúsággal vagy nehezteléssel emlékszel. A legfájdalmasabb szakítás, a leggyötrelmesebb válás és a legtragikusabb haláleset után is idővel el lehet jutni ide. Ez nem azt jelenti, hogy tagadd meg a fájdalmat, vagy fuss el előle. Sokkal inkább azt, hogy engedd bele magad a tapasztalásba, majd hagyd, hogy új élet bontakozzon ki előtted – olyan élet, ahol a szeretetet, és nem a szomorúságot öleled magadhoz.

Itt kezdődik a mi igazi munkánk. A könyvben három fő területre fogunk összpontosítani:

1. Segítünk átérezni az érzéseidet

Ha ezt a könyvet olvasod, akkor nagyon valószínű, hogy fáj a szíved – és ezt az érzést nem akarjuk elvenni tőled. Ez az időszak azonban nagyon fontos ablakot nyithat nemcsak arra, hogy meggyógyítsd ezt a fájdalmat, hanem – ha teljesen átéled minden érzésedet – arra is, hogy elkezdhesd elengedni. Az egyik legnagyobb probléma az lehet, ha megpróbálod félretolni vagy figyelmen kívül hagyni az érzéseidet. Ha rossznak, túl kevésnek vagy túl soknak ítéled őket. Rengeteg bedugaszolt érzelmet hurcolsz magaddal, és nagyon gyakran éppen a haragot nyomod el. Ahhoz azonban, hogy meggyógyíthasd, ki kell engedned.

Nemcsak a halállal kapcsolatos dühről van szó, hanem minden egyes olyan alkalomról, amikor haragot érzünk. Elisabeth Kübler-Ross, a gyász öt stádiumát azonosító ismert gyászszakértő azt mondta, hogy pár perc alatt átérezhetnénk a dühöt, hagyhatnánk, hogy átmenjen rajtunk, majd le is tehetnénk. Azt állította, hogy minden düh, amelyet több mint tizenöt percen át érzünk, régi düh.

Természetesen nem a düh az egyetlen érzelem, ami felmerül. Ha egy kapcsolatnak vége szakad, amikor két ember elválik, vagy ha valaki meghal, rengeteg érzés kavarog bennünk. Amikor átérezzük őket, meg is tesszük az első lépést a gyógyulás felé.

2. Hagyjuk, hogy a régi sebek felszínre kerüljenek és meggyógyuljanak

A veszteséged ablakot nyit a régi sebeidre is, amik akár tetszik, akár nem, mindenképpen előbukkannak. Akadhat olyan is, amit nem is tudatosítottál. Amikor például egy szakításon mész keresztül, ezt gondolhatod: tudtam, hogy nem lesz tartós ez a kapcsolat. Egy válás alkalmával azt hiheted, hogy nem érdemelsz szeretetet, vagy ha egy szeretted meghal, azt, hogy mindig rossz dolgok történnek veled. Olyan negatív gondolatok ezek, amelyek túlmutatnak a konkrét veszteségen.

Sokat segít, ha a gyászt olyan időszaknak tekinted, amikor kíméletesen átgondolhatod a múltadat – azonban az, ha újra és újra átéled, csak fájdalmas, de nem visz előre. Pedig hajlamos vagy erre, ha csak úgy, minden gyógyulási szándék nélkül mész vissza a múltba.

Honnan erednek ezek a negatív gondolatok? A válasz erre a kérdésre az, hogy a múltban, és nem gyógyították meg őket a szeretet erejével. Együtt fogjuk megvilágítani ezeket a régi sebeket és negatív gondolkodási folyamatokat, majd szeretettel és együttérzéssel elkezdjük begyógyítani őket.

3. Változtassunk a párkapcsolattal, a szeretettel és az élettel kapcsolatos torzult gondolkodáson

Amikor valamilyen veszteséget gyászolsz, a jelenlegi gondolkodásodat veted be, ami gyakran a legjobb esetben is torzult. Hogy mit értünk ez alatt? Azt, amikor a meggyőződéseidet a gyerekkori sebeid színezik, és a régi kapcsolatokban elszenvedett fájdalmak alakítják. Torzult gondolkodásodat gyakran a saját szüleid és életed egyéb szereplői formázzák, akik ugyan megtettek minden tőlük telhetőt, de ők is a saját gyerekkorukból hozzák magukkal torzult gondolkodásukat. Mindezek együtt alakították ki a mostani, magaddal folytatott párbeszédedet, amint ugyanazokat a régi gondolatokat játszod le újra és újra. Ezt a régi gondolkodást, ezt a negatív párbeszédet folytatod az új veszteséggel kapcsolatban is.

Ezért beszélnek az emberek magukról oly gyakran minden szeretet és kímélet nélkül, miután elveszítettek valakit, aki nagyon fontos volt nekik. Hibáztatjuk és sajnáltatjuk magunkat, és úgy érezzük, hogy még meg is érdemeltük a fájdalmat, amelyet érzünk. Hogyan törhetjük meg ezt az ördögi kört? Olvass tovább, hogy megtudd, milyen fontosak a pozitív megerősítések, és milyen csodálatos hatással vannak a torzult gondolkodásra.

A megerősítések ereje a gyász gyógyításában

A megerősítések olyan kijelentések, amelyek egy-egy pozitív vagy negatív meggyőződést erősítenek meg. Tudatosítani szeretnénk benned a negatív kijelentéseket, amelyeket esetleg használsz, és finoman szeretnénk rávenni, hogy új, pozitív megerősítéseket hívj be az életedbe. A gondolkodásoddal mindig megerősítesz valamit. Amikor azonban a gondolkodásod sajnálatos módon torzult, általában negatív megerősítéseket ismételgetsz.

Olyan szeretetteljes pozitív megerősítéseket fogunk mutatni, amelyek hasznosak lehetnek gyász esetén, és úgy általában az életben. Elsőre úgy érezheted, hogy ezek a pozitív kijelentések nem igazak. Ennek ellenére engedd be őket. Lehet, hogy attól félsz, megpróbáljuk elvenni tőled, vagy bármilyen módon csökkenteni a gyászt, de ennél távolabb nem is járhatnál az igazságtól. A gyászod a tiéd, át kell élned. A pozitív megerősítések azonban megszüntethetik a szenvedést, és meggyógyíthatnak néhány régi fájdalmat és negatív gondolatmintát. Negatív megerősítéseid nem igazak, mégsem okoz nehézséget, hogy átérezd őket. Sokan öntudatlanul is negatív megerősítéseket ismételgetnek – ilyen kegyetlenek tudunk lenni magunkkal, amikor fáj a szívünk. Egyik fő célunk ezzel a könyvvel, hogy megtaláljuk a módját az ismétlődő negatív gondolkodás végleges megváltoztatásának.

A következő fejezetek pozitív megerősítéseit olvasva figyelj arra, hogy alkalmazd is őket a saját tapasztalásaidhoz. Vesd be őket a gondolatmintáidhoz, a világnézetedet alakító meggyőződéseidhez – használd őket a saját korlátozott, negatív gondolkodásod feloldására. Néhány megerősítés régi sebeket téphet fel a múltból, ezáltal segítve feldolgozni a mostaniakat, hogy végül teljesen meggyógyulhass a szeretet ereje segítségével.

A veszteség utáni élet ajándéka

Biztosak vagyunk benne, hogy tudod, hogyan ér véget egy kapcsolat. Tudod, hogyan ér véget egy házasság. Még azt is tudod, hogyan ér véget az élet. De azt tudod, hogyan kell úgy lezárni egy párkapcsolatot vagy házasságot, hogy az teljes legyen? Tudod, hogyan teheted teljessé az életet? Azt reméljük, hogy ezt is megtaníthatjuk neked a közös utunkon. Vannak váratlan ajándékok, amelyeket a veszteség utáni élet tartogat neked.

Lehet, hogy ez újszerűnek tűnik számodra, de az az igazság, hogy nem minden kapcsolatnak kell tartósnak lennie. Néhányuk egy hónapig tart, míg más kapcsolatok egy évig, és van, amelyik tíz évig. Fájni fog, ha azt hiszed, hogy az egyéves kapcsolatodnak öt évig kellett volna tartania. Fájni fog, ha azt gondolod, hogy a tízéves párkapcsolatodnak huszonöt évig kellett volna tartania. Ugyanez a helyzet a házasságokkal is. Képes vagy sikeresnek tekinteni egy olyan házasságot, amelyik válással végződött? Pedig lehet, hogy így van. Lehet, hogy pont tökéletes volt ahhoz a tapasztaláshoz, amelyet neked és a férjednek vagy feleségednek át kellett élnetek.

Ritmusa van annak is, ahogy az élet véget ér. Persze szomorú dolog, mert több időt szerettél volna a szeretteddel tölteni – ez természetes. A teljes élethez azonban csupán két dolog szükséges: egy születésnap, és a halál napja. Ennyi. Mindnyájan egy film közepén érkezünk, és ugyanúgy a közepén távozunk. Fenn akarjuk tartani a kapcsolatot elhunyt szerettünkkel; meg akarjuk őrizni az emlékeinket… végül pedig elengedhetjük a fájdalmat.

Azzal kezdjük, hogy az Első fejezetben megvizsgáljuk a veszteséggel kapcsolatos gondolatainkat. Milyen gondolataid vannak a szakításról? Milyen érzéseid vannak azzal kapcsolatban, hogy a házasságok véget érnek? Hogyan reagálsz szeretteid eltávozására? Ezeken a kérdéseken átvezetve segítünk, hogy elkezdd megváltoztatni a veszteséggel kapcsolatos gondolataidat.

A Második fejezetben a kapcsolatokról lesz szó. Még ha te egy szakítás kellős közepén olvasod is ezt a könyvet, mások talán a válásuk vagy egy haláleset miatt gyötrődnek éppen. A jelenlegi helyzetedtől függetlenül arra biztatunk, hogy olvasd el ezt a fejezetet is, mert minden házasság és válás egy-egy párkapcsolatból indul ki. Ahogy minden haláleset is a kapcsolatról szól.

A Harmadik fejezet a válás feletti gyászra összpontosít, a Negyedik fejezet pedig a szerettünk halála után átélt gyásszal foglalkozik. Ahogyan az imént a kapcsolattal foglalkozó fejezet elolvasására biztattunk, most is azt javasoljuk, hogy olvasd el a halálról szóló fejezetet is, mert minden szakítás és minden válás bizonyos szempontból halálnak tekinthető.

A további fejezetekben az életünk során adódó különféle veszteségekkel fogunk foglalkozni, egy háziállat halálától kezdve az állásunk elveszítésén át többek között a vetélésig. Azt is megvizsgáljuk, hogy hogyan gyógyíthatók azok a veszteségek, amelyek a felszínen nem egykönnyen érzékelhetők. Ilyen például azoknak a dolgoknak a meggyászolása, amelyeket soha nem értünk el, és nem is fogunk elérni az életünkben.

Könyvünk oldalain egy újfajta gondolkodással, szívmelengető történetekkel, és az egyes helyzetekre alkalmazható, hathatós megerősítésekkel fogsz találkozni. A történeteket olyan valódi emberek valódi élethelyzeteiből vettük, akik szeretettel meséltek nekünk életük nagy megpróbáltatást jelentő epizódjairól, és a hozzájuk kapcsolódó leckékről és tanulságokról, hogy most egy csokorba kötve átadhassuk őket.

Végső soron azt kívánjuk neked, hogy akármivel kell is éppen szembenézned, fedezd fel, hogy képes vagy meggyógyítani a szíved. Szeretetteljes, békés életet érdemelsz. Indítsuk el együtt ezt a gyógyulási folyamatot.

Louise és David

ELSŐ FEJEZET

VÁLTOZTASD MEG

A VESZTESÉGGEL KAPCSOLATOS

GONDOLKODÁSOD

Miközben San Diego felé hajtottam a Louise-zal való első munkamegbeszélésünkre, azon gondolkodtam, hogy milyen kérdéseket tegyek fel neki. Louise híres arról a mondásáról, hogy a gondolatoknak teremtő ereje van. Ez vajon hogyan vonatkoztatható a veszteségre? A szakításon gondolkodtam. Aztán a halál miatti veszteségen, és felidéztem magamban egyik drága barátnőmet, aki férje váratlan halálát gyászolta. Szerettem volna hallani Louise véleményét a barátnőm történetéről. Végül is gyakorlatilag ő az önsegítő mozgalom anyja.

A test-lélek gyógyítás úttörőjeként Louise Hay volt az egyike azoknak, akik elsőként rámutattak a fizikai betegségek és a hozzájuk kapcsolható gondolatminták és érzelmi problémák közötti összefüggésre. Arra akartam megkérni, hogy bölcsességével, tapasztalataival és felismeréseivel világítsa meg az emberi élet eme legnagyobb megpróbáltatást jelentő időszakát. Bár akkorra már magam is négy könyvet írtam a témáról, örök tanítvány maradok. Úgy értem, hogyan mondhatná őszintén bárki is, hogy mindent tud a veszteségről?

Louise már olyan sok könyvet és annyi meditációt írt, hogy lelkesen vártam, hogy megismerhessem a maga sajátos nézőpontját erről a fontos témáról. Pillanatokkal azután, hogy becsengettem Louise lakásába, már meg is jelent mindig gyengéd ölelésével, és beinvitált az otthonába. Körbevezetett, én pedig megcsodáltam környezetét. Azonnal megéreztem, hogy ez a csodálatos otthon a plüss bútorokkal és az utazásai során a világ minden tájáról összegyűjtött számtalan emlékkel nagyon is illik egy olyan szellemi kaliberű asszonyhoz, mint Louise.

Az ablakából elém táruló pompás kilátást bámultam éppen, amikor egyszer csak felém fordult, és megkérdezte, hogy beszélgethetnénk-e ebéd közben. Egy jó kis helyet ajánlott egy sarokra onnét.

Pillanatokkal később már kart karba öltve sétáltunk San Diego utcáin – Louise Hay és én. Senki nem találta volna ki, hogy evés közben a világ egyik legfájdalmasabb dolgáról készülünk beszélgetni. Miközben helyet foglaltunk, észrevettem, hogy Louise láttán felragyogott a pincérek arca.

– Szeretni fogod a konyhájukat – erősítette meg ismét.

Miután leadtuk a rendelést, elővettem a diktafonomat.

– Louise – mondtam neki –, rengeteget írtam már a gyász és a szomorúság orvosi, pszichológiai és érzelmi aspektusairól. Minden könyvben kitértem a dolog spirituális vonzataira is. A minap egy könyvesboltban járva, amikor a készülő könyvünkön gondolkodtam, arra jöttem rá, hogy azon kevés munkák közé tartozhatna, amely a maga mélységében tárja fel a szakítások, válások, halálesetek és egyéb veszteségek spirituális oldalát. Milyen indító gondolataid vannak ezekkel a spirituális kérdésekkel kapcsolatban?

– A gondolataink hozzák létre a tapasztalásainkat – kezdte. – Ez persze nem jelenti azt, hogy a veszteség nem történt meg, vagy a gyász nem valódi. Csak annyit jelent, hogy a gondolkodásunk alakítja azt, ahogyan a veszteséget megéljük. David – folytatta –, azt mondod, mindnyájan különbözőképpen éljük meg a gyászt, nézzük meg közelebbről, miért is van ez így.

Meséltem neki a barátnőmről, akinek a férje hirtelen, agyvérzésben halt meg. Nagyon meglepett, hogy Louise nem kérdezett a hölgy veszteségének természetéről. Ehelyett arra kért, hogy beszéljek a gondolkodásáról.

– Azért érzünk mindnyájan mást és mást, mert különbözőképpen gondolunk a gyászra. A gondolkodás a lényeg.

Azon kaptam magam, hogy azt akarom kérdezni, hogy én mégis honnan tudhatnám, hogy a barátnőm mire gondolt. De aztán rájöttem, hogy mire akar Louise kilyukadni.

– Ó – mondtam –, úgy érted, hogy a szavai, a tettei és a szomorúsága a gondolatait tükrözték.

Louise rátette a kezét az enyémre, és elmosolyodott.

– Igen – mondta. – Mesélj arról, hogy miket mond.

– Hát jó. Ilyesmiket hallottam tőle: „Nem hiszem el, hogy ez történik”, „Ez a legrosszabb, ami valaha történt”, és „Soha többé nem fogok szeretni”.

– Jól van – mondta Louise. – Ez már rengeteg mindenről árulkodik. Vegyük például azt a kijelentést, hogy „Soha többé nem fogok szeretni”. Tudod, hogy milyen fontosnak tartom a megerősítéseket. A megerősítések magunk felé tett pozitív kijelentések. Gondolj csak bele, miket mond magának fájdalmában. Soha többé nem fogok szeretni. Ez a kijelentés valóságot teremthet. De ami még fontosabb, hogy sem neki, sem a veszteségének nem tesz jót. A gyász fájdalma egy dolog. A gondolataink viszont hozzáadódnak a szenvedéshez. A fájdalmából kitekintve láthatja úgy, hogy soha többé nem fog szeretni. Ha azonban nyitott lenne más utakra, más gondolatokra, a mélyére hatolhatna a kijelentése hátterében húzódó meggyőződéseknek. Más gondolatai is lehetnének:

Hatalmas szerelmet éltem meg az életemben.

A férjem iránti szeretet nyilvánvalóvá teszi számomra, hogy ez az érzés örökké tart.

Amikor eszembe jut az iránta érzett szerelmem, dalra fakad a szívem.

Én is hozzátettem, ami eszembe jutott.

– Akik gyorsabban akarnak mélyebbre jutni, vagy időben már jobban eltávolodtak a halálesettől, mondhatják ezt is:

Ismét nyitott vagyok a szerelemre.

Amíg csak élek, készen állok a szeretet minden formájának megtapasztalására.

Louise közelebb hajolt, és azt mondta:

– Remélem, tudod, hogy ilyeneket nem csak egy szerettünk halála után mondunk. Hanem szakítás vagy válás után is. Úgyhogy ne felejtsük el, hogy azokat a területeket is át kell beszélnünk.

Evés közben arra gondoltam, hogy vannak, akik mindig a negatív utat választják, ugyanakkor vannak olyanok is, akik mindent megtesznek azért, hogy jól zárják le a dolgokat a kapcsolataikban, és megtalálják bennük a pozitívumot. Vegyük például Darrent és Jessicát. Darren úgy tekintett a vallásra, mint a szülei és a család ügyére, nem olyasvalamire, amit ő választott magának. Később azonban ő és Jessica felfedezték a vallástudományt, és elkezdtek eljárni a helyi templomba.

– A prédikációk mindennapi dolgokról szóltak – mesélte Darren –, olyasmikről, mint lakásvásárlás, szerelembe esés, házasodás, pénzkezelés és még sorolhatnám, és mindig ítélkezéstől mentesen. Mindig csak elfogadással és bölcsességgel. Ezek a spirituális beszédek sokkal szélesebb körű szeretetről szóltak, mint amelyben akár én, akár Jessica felnőttünk. Az évek során sokat olvastunk, meditáltunk és szemináriumokra jártunk. A vicc az, hogy évekkel később vettük észre, hogy a mi mondásunk, miszerint „A karma mindent lát”, nagyon hasonlít a szüleink aranyszabályához.

Huszonkét évnyi, Darren által jó házasságnak vélt együttlét után a férfi úgy érezte, mintha valami megváltozott volna a kapcsolatukban. Ahogy Jessica később megfogalmazta nekem, az élet felén túl voltak, és az még mindig teljesen feltáratlan volt.

– Én éreztem meg először – mesélte Jessica. – Ki akartam szállni, többet akartam. Nem a szexről vagy viszonyokról volt szó. Csak arról, hogy egy egész életre szóló elkötelezettséget vállaltam anélkül, hogy teljességgel megértettem volna, hogy milyen hosszú az élet, és mennyi dolgom van benne. Szerettem Darrent, de őt boldoggá tette, hogy otthon ül, és semmit sem csinál, csak pihen. A lassabb élet, amely Darrennek megfelelt, engem untatott.

Amikor megmondtam neki, hogy a jelenlegi formájában nekem nem felel meg a kapcsolat, és ki akarok lépni, iszonyú dühös lett. Úgy érezte, elárultam. Személyes sértésnek vette, pedig nem volt az. Azzal vádolt, hogy már nem szeretem őt, de ez sem volt igaz. Még akkor is szerettem őt – de a kapcsolatunk romantikus, szerelmes része véget ért. Tudtam, hogy ha maradnék, azzal mindkettőnket nagyon boldogtalanná tenném. Szomorú volt, de mennem kellett.

Az az igazság, hogy mindig mindnyájan a gyógyítandó sebek feltárása felé haladunk. A fejlődésünk talán nem mindig nyilvánvaló vagy zökkenőmentes, de a szeretet mindent oda fog hordani a küszöbünkre a gyógyulásunk érdekében. Amíg tehát Darren szívét összetörte a szakítás, a felesége nem félelmet vagy fájdalmat érzett, hanem a kaland magával ragadó áramlatát. A táskáit pakolva gyengéden letörölte a könnyeket Darren arcáról, és azt mondta:

– Azt hiszed, hogy elhagylak, de nem így van. Elköltözöm, de továbbra is együtt leszek veled a világban. Azt hiszed, nem szeretlek, pedig nagyon is. Mindkettőnknek így lesz a legjobb. Valahol pontosan tudom, hogy ha ez a lépés az én jövőm szempontjából helyes, akkor a tiéd szempontjából is jónak kell lennie.

Darren megbántott és dühös maradt.

– Legalább ismerd be – kérlelte. – Ismerd be, hogy már nem szeretsz.

– Néha pontosan a búcsúval tudjuk a legjobban kifejezni, hogy szeretünk valakit – felelte Jessica.

Az övékhez hasonló történetek azok, amelyeket a legritkábban mesélnek a szakítások világában. Gyakran elgondolkodom, hogy milyen keveset tudunk arról, hogy hogyan vessünk véget a dolgoknak – kapcsolatoknak, házasságoknak és állásoknak. Egyszerűen nem tudjuk, hogyan fejezzük be őket, és nehéz elfogadni, hogy míg minden kapcsolatnak van kezdete, néhánynak vége is van.

Tartsuk tiszteletben a szeretetet

Amikor megérkezett az ételünk, Louise-zal mélyen bele voltunk merülve a gyásszal kapcsolatos beszélgetésünkbe. Mosolyogva ránézett a tányérjára, és megszagolta. Majd köszönetet mondott, amit én sokkal őszintébbnek és mélyebbnek éreztem, mint a kötelességből vagy szokásból általában elmondott asztali áldást.

– Tényleg komolyan gondolod, igaz? – kérdeztem, amikor elmondta az imát.

– Igen – válaszolta –, mert az élet szeret engem, és én is szeretem az életet. Annyira hálás vagyok.

Be kell vallanom, hogy mindez elsőre kissé furcsa volt. Aztán eszembe jutott, hogy kivel ülök egy asztalnál – azzal az emberrel, aki újra és újra bebizonyította, hogy a megerősítések működnek. Egyszerűen csak váratlanul ért, hogy láthattam, amint ez az eszköz valójában megjelenik Louise életében. Miközben elmagyarázta, hogy a megerősítések nem arról szólnak, hogy tegyünk úgy, mintha a gyász nem létezne, minden falatot élvezettel ízlelgetett.

– Attól nem válik köddé, ha úgy teszel, mintha nem létezne. Szerinted mi lesz vele?

– Ha nem állsz készen rá, hogy megtapasztald – válaszoltam –, akkor szerintem addig vár rád, amíg fel nem készülsz. Ha most nem, akkor később. Az időzítést te döntöd el, és vannak olyan időszakok, amikor el kell tennünk a gyászunkat egy fiók mélyére. Lehet, hogy túl korai, túl fájdalmas; vagy az is lehet, hogy lefoglal a gyereknevelés, vagy hogy éppen megtartsd az állásodat. Akármi legyen is a helyzet, eljön az idő, amikor a gyász már túl sokáig ücsörgött abban a bezárt fiókban. A régi, elhanyagolt, dühös gyász pedig negatívan fog hatni az életedre. De nem kell, hogy ez legyen a valóságod.

Louise bólogatott.

– Megvan benned az erő, hogy új, pozitívabb valóságot alakíts ki. Ha változtatsz a gyásszal és veszteséggel kapcsolatos gondolkodásodon, az nem jelenti azt, hogy nem fogod érezni a fájdalmat, vagy hogy nem mész végig a gyász folyamatán. Csak annyit jelent, hogy nem fogsz beleragadni egyetlen érzésbe sem. A veszteségre visszatekintve az emberek gyakran mondogatják, hogy örülnek, amiért teljesen megélték az érzéseiket. Örülnek, hogy hagytak maguknak időt arra, hogy egy kapcsolat végét teljesen meggyászolják. Vagy ha eltávozott egy szerettük, akkor örülnek, hogy utána megadták a módját saját szomorúságuknak. Mindazonáltal gyakran hallottam, hogy az emberek egy-egy hosszú gyászidőszak után azt állították, hogy nem kellett volna annyi időt tölteniük a fájdalomban, mint amennyit végül töltöttek.

Aztán a huszonkilenc éves Caroline-ról beszélgettünk, aki éppen akkoriban kezdett újra randevúzgatni. Azt mondta, hogy az egyik addigi kapcsolatát sem bánja, azt azonban igen, hogy az elmúlt öt évet azzal töltötte, hogy túljusson egy hároméves kapcsolaton.

– Ezt megértem – mondtam. – Egy asszony egyszer elmesélte, hogy közel egy évtizeddel a férje autóbalesete után ébredt rá, hogy az egész hátralévő életében hiányozni fog neki, és szeretni fogja. De bárcsak hamarabb megtanulta volna, hogyan emlékezzen a szerelmükre. Amikor már majdnem a végére értünk a közös munkánknak, azt mondta nekem, hogy ettől kezdve mindig a szerelmet fogja tiszteletben tartani, nem pedig a fájdalmat.

– Pontosan ez az, amit meg kell tanítanunk. A szeretetet tiszteljük meg, ne a fájdalmat, és ne a szenvedést. – Louise egyenesen a szemembe nézett, és folytatta: – Ebben a könyvben a célkitűzésekről fogunk írni. A gyászra és veszteségre alkalmazható megerősítésekkel fogunk dolgozni. Ez reményt fog adni a szomorúság mellé. Meg tudjuk tanítani az embereknek, hogy igenis képesek eljutni a gyásztól a békéig, és azt is, hogy hogyan. Meggyógyíthatják a veszteségeik okozta fájdalmat és a szívüket. Nem kell, hogy egész hátralévő életüket fájdalomban töltsék, de nem is fogják tudni egyetlen nap alatt elmulasztani.

– Nagy igazság – válaszoltam. – A veszteségből nem úgy gyógyulunk ki, mint a megfázásból, hogy egy héttel később már jobban is vagyunk. A gyógyuláshoz idő kell, de meg tudjuk tanítani kimondatni az emberekkel, hogy a békéhez vezető utat keresik. A béke elérése előtt nagyon fontos a gyász folyamata, mert ez az érzéseink őszinte kifejeződése, miközben új, erősebb alapot építünk.

Gyakran gondolok a gyász Elisabeth Kübler-Ross által leírt öt stádiumára, melyek a következők: tagadás, düh, alkudozás, depresszió és elfogadás. A szívünk meggyógyítása arról szól, hogy találjuk meg végül az elfogadást, és éljünk a valóságban. Nem azt akarom ezzel mondani, hogy örülni fogsz, hogy veszteség ért, vagy hogy rendben lévőnek találod majd. De el kell ismerned a valóságát akkor is, ha semmi mást nem akarsz jobban, mint visszakapni a szerettedet.

A következő történetet meséltem Louise-nak:

Christina fiatal lány volt, amikor a korára kevéssé jellemző betegséget, méhnyakrákot állapítottak meg nála. A tumor nagyon agresszív volt, és mire a környezete megpróbálta valahogy feldolgozni ezt a hírt, kiderült, hogy már lényegében haldoklik. Furcsa csavar, de előfordul, hogy a fiatal emberek könnyebben elfogadják a halált, mint a szüleik. Christina esetében az anyja, Debra volt az, aki nagyon nehezen tudott lépést tartani a történtekkel. Christina érdekes, bátor lélek volt, aki felismerte, hogy mi az, amin változtatni tud a saját világában, és mi az, amin nem. Tudta és elfogadta, hogy haldoklik, ami eltöltötte egyfajta békességgel.

A betegsége alatt sokat veszekedtek az anyjával. Debra azt mondogatta, hogy a lánya túl fiatal ahhoz, hogy meghaljon.

– Mivel magyarázod akkor azt a tényt, hogy haldoklom? – kérdezte erre Christina.

– Befejezetlen az életed, nem halhatsz meg ilyen fiatalon.

– Anya, a teljes élethez két dolog kell csupán: megszületni és meghalni. Az én életem hamarosan teljessé válik, mert eddig éltem, és hamarosan meg fogok halni. Ez egyszerűen így van, és nekünk békét kell találnunk ebben.

Ha Christina bármi miatt virrasztott éjszaka, az az anyja miatti aggodalom volt. Miután a lánya meghalt, két-három havonta találkoztam Debrával, és mindig az járt a fejemben, hogy Christina milyen nagyon szerette volna békében látni az anyját, és ezt mégsem tudta elérni. Évekkel később azonban összefutottam Debrával, és azonnal megéreztem rajta valami megmagyarázhatatlan változást. Rákérdeztem, hogy változott-e valami, mire elmondta, hogy beismerte, jobban vissza akarta kapni Christinát, mint a saját békességét. Végül rájött, hogy magának és Christinának is békét akar. Végre megértette, mit jelent, hogy annak, akit szeretsz, azt kívánod, hogy nyugodjon békében.

– Christina és Debra története a mai napig arra emlékeztet, hogy milyen fontos arra a békességre vágyni – mondtam Louise-nak.

– Elfelejtjük átérezni és megérteni a kiskorunk óta sokszor hallott szavakat – értett egyet Louise. – Gondolj csak arra, hogy nyugodjon békében. Mind hallottuk már, Debra azonban az ő helyzetében végül tényleg azt akarta, hogy a lánya békességre leljen, mert megértette, hogy a szeretet örök, és sohasem hal meg. Ugyanígy Christina is azt akarta, hogy az anyja békében nyugodjon éjjelente azt a köteléket felismerve, amelyet a halál sem képes elvágni. Debra tehát megnyugodott abban a biztos meggyőződésben, hogy egy napon újra találkoznak majd.

Akármilyen veszteségből ered is a gyászod, rendkívül fontos, hogy akard megtalálni a békét, és meggyógyítani a szíved. Vigaszt és erőt ad a tudat, hogy a gyász teljes megélése, és a béke meglelése mindig lehetséges. A könyvben számos olyan alternatívát találsz majd, amelyekre esetleg eddig nem is gondoltál, ideértve a gondolataid alapos vizsgálatát, és a megerősítések bevetését annak érdekében, hogy megváltoztasd egészségtelen gondolatmintáidat.

Csak tartsd észben, hogy ki lehet gyógyulni a veszteségből, és meg lehet gyógyítani a szíved. Emberek ezreinek sikerül nap mint nap, de nem szabad megfeledkezned arról, hogy a gyászod pont olyan egyedi és csak rád jellemző, mint az ujjlenyomatod. Hogy teljesen meggyógyíthasd a szíved, el kell ismerned a veszteséget és a gyászodat. Az emberek sokszor dühösek lesznek, amikor a barátaik nem értik az őket ért veszteséget. Lehet, hogy nem értik, és talán soha nem is fogják megérteni, de a téged ért veszteséget csakis te tudod igazán átérezni, mert csak te, egyedül te vagy képes meggyógyítani azt.

Különféle veszteségek

A legtöbb ember meglepődik, amikor megtudja, hogy a veszteségnek különböző válfajai vannak. A „veszteség az veszteség”, mondják, és ez bizonyos szinten igaz is; mivel azonban sokféle konkrét veszteség létezik, érdemes megvizsgálni az alaptípusokat.

A fejezet hátralévő részében az összetett veszteséggel, a bizonytalansággal övezett veszteséggel és a jogfosztott gyásszal foglalkozunk. Nem szabad megfeledkezned arról, hogy a gyász válaszreakció ezekre a veszteségekre. Bár nem akarunk nagyon részletesen belemenni a különböző típusokba, néha segíthet megtalálnod az adott helyzetben a „legjobb énedet”, ha megérted, hogy milyen fajta veszteséget élsz át éppen.

Összetett veszteség

Leegyszerűsítve összetett veszteség minden olyan veszteség, amelyet egyéb tényezők is bonyolítanak. A legtöbben tudjuk, hogy veszteség ér minket, amikor egy kapcsolat természetes véget ér. Ha két ember kölcsönösen egyetért abban, hogy elválnak egymástól, az egyszerű veszteség. Ha egy idős családtag halála úgy ér minket jó és hosszú élete után, hogy felkészültünk rá, az egyszerű veszteség. De mennyi ilyen létezik vajon? Milyen gyakran értenek egyet a szakító felek, és milyen gyakran érnek véget jól a dolgok?

Az életünk összetett, ezért természetesen a veszteségeink is azok. Már csak azért is, mert nem számítasz rájuk. Más szóval a veszteség még akkor is összetett típusú, amikor meglepetésszerűen ér. De amíg meg tudod nevezni, legyen az akármilyen komplex, mindig ott van a gyógyulás lehetősége. Nézzünk néhány példát arra, hogy hogyan változtathatunk a gondolkodásunkon.

Egy kapcsolatban, ahol az egyik fél el akar válni, a másik azonban nem, sokat segíthet, ha magadévá teszed az alábbi gondolatot:

Bár most nem értem, hogy miért kell különválnunk, elfogadom, hogy ez a valóság, hogy elindulhasson a gyógyulás folyamata.

Ez a gondolat válás esetén is hasznos lehet:

Nem hiszem, hogy el kellene válnunk, de a férjem ezt akarja [vagy a feleségem már benyújtotta a keresetet]. Nem értek ugyan egyet ezzel, de hiszem, hogy magunk választjuk meg a sorsunkat, és a partnerem döntött a sajátja felől.

Mindenkinek joga van eldönteni, hogy házas maradjon-e vagy sem.

Amikor valakit fiatalon ragad el a halál, ezt mondhatod magadnak:

Nem készültem fel erre a halálesetre. Azt hittem, hogy több tapasztalás vár még rá az életben, de nem szabad elfelejtenem, hogy nem értek és nem tudok mindent. Lehet, hogy dühös vagyok és összezavarodtam, de senkiről sem tudhatom, hogy mit tartogat az útja.

Ne feledd, hogy bár a veszteség összetett lehet, a gyógyulásnak nem kell annak lennie.

Bizonytalansággal övezett veszteség

Íme, a bizonytalansággal övezett veszteség néhány példája. A harmadik szakítás után egy pár azt mondhatja: „Az elválásba belehalunk. Bárcsak működtetni tudnánk ezt a kapcsolatot, vagy véget tudnánk vetni neki örökre.”

Megerősítések, amelyek segíthetnek ebben az esetben:

Ez az elválás fontos dolgokra fog rávilágítani.

A kapcsolat a saját tempójában fejlődik vagy ér véget.

A komoly, hosszan tartó egészségügyi problémával küzdők úgy érezhetik, hogy a vizsgálati eredményekre való várakozással töltött napok gyötrelmesek; azt kívánhatják, hogy vagy gyógyuljanak meg teljesen, vagy inkább haljanak meg.

Ilyen esetekben jól jöhet az alábbi megerősítés:

Az egészségemet nem kizárólag a leleteim határozzák meg.

Arra várni, hogy végül veszteség ér-e majd minket vagy sem, ugyanolyan rossz lehet, mint maga a veszteség. Az élet néha bizonytalan várakozásba kényszerít, amikor nem tudhatod, hogy a várakozás végén veszteséget élsz-e át. Lehet, hogy órákat kell várod, mire megtudhatod, hogy a szeretted műtétje jól sikerült-e, vagy akár napokat is, hogy felébred-e a kómából. Órákat, napokat, heteket vagy akár még hosszabb időt tölthetsz így egy elveszett gyerek miatt aggódva. Az eltűntnek nyilvánított katonák családjának életét gyakran a több évtizedes bizonytalan várakozás nyomorítja meg. A hátramaradottak akár még évekkel később sem dolgozzák fel a veszteséget, de az is előfordulhat, hogy addig nem is képesek rá, amíg nem hallják az igazságot. Lehetséges azonban, hogy ilyen értesítés soha nem érkezik. A veszteséget övező bizonytalan várakozás önmagában véve egyfajta veszteség.

Ennek azonban nem kell így lennie. A viharban is megtalálhatod a kikötőt. A veszteséget övező bizonytalan várakozásban valószínűleg a lehető legrosszabb eshetőségekkel rémisztgeted magad. Nem tudod, hogy fogod túlélni, ha az adott veszteség végül bekövetkezik. Ezekben a helyzetekben lebénulhatsz, amivel egyáltalán nem segítesz sem másoknak, sem magadnak. Ilyenkor gyógyulást hozhat a következő megerősítés:

Bár nem tudom, hogy hol lehet a szerettem, bízom benne, hogy biztonságban van, és gondoskodnak róla Isten szerető kezeiben.

Szakításnál például azt gondolhatod, hogy vissza kell kapnod őt, hiszen nem állsz készen arra, hogy vége legyen. Gondold csak át ezt még egyszer! Mi lenne, ha ehelyett ezt mondanád magadnak:

Nem tudhatom, mi lesz a vége, de az élet szeret engem, és jól leszek vele is és nélküle is.

Ha nehezen éled meg, hogy szakítottál valakivel, próbáld ezt mondogatni magadnak:

Ha nem én vagyok a neki megfelelő személy, akkor valaki más az! Hadd álljak el az útjukból, hogy találkozhassanak.

Jogfosztott gyász

A jogfosztott gyász olyan veszteséget jelez, amikor az ember úgy érzi, nincs társadalmilag elismert joga a gyászra. A jogfosztott gyászt gyakran nem gyakorolják nyíltan, vagy nem helyeslik. Néhány példa:

Ҩ A kapcsolatot társadalmilag helytelenítik, vagy nem ismerik el nyilvánosan, mint például a meleg vagy leszbikus kapcsolatokat, illetve házasságokat.

Ilyenkor próbálkozz ezzel a gondolattal:

Függetlenül attól, hogy mit gondolnak mások a szerelmemről, én megadom a tiszteletet neki, és az engem ért veszteségnek.

Ҩ A kapcsolat elsősorban a múltban létezett: például ha az elhunyt a volt férjed vagy feleséged.

Ilyenkor próbálkozz ezzel a gondolattal:

Bár az elhunyt az exem, a szeretetem nemcsak a múltra, hanem a jelenre is vonatkozik. Teljes értékűen meg fogom gyászolni az iránta érzett szeretetemet.

Ҩ A veszteség rejtett, vagy nem könnyű meglátni. Ide tartozik az abortusz vagy a vetélés.

Ilyenkor próbálj erre gondolni:

Megértettem, hogy elveszítettem a gyermekemet, és megadom a tiszteletet az érzésnek.

Ҩ Stigma tapad az elhunyt halálához. Ez lehet olyan haláleset, melyben látszólag szerepet játszott egy rossz döntés, vagy valami olyasmi, amit valaki bűnnek tekinthet. Ilyen az öngyilkosság, az AIDS-betegség, vagy a drogtúladagolás.

Ilyenkor próbálj erre gondolni:

Öngyilkosság esetén: A szerettem szenvedett, és nem látott kiutat.  Most teljesnek, békésnek látom őt.

AIDS esetén: A szerettem a betegségétől függetlenül csodálatos és jobbra érdemes ember.

Alkoholizmus és/vagy drogfüggűség esetén: A szerettem megtette, ami tőle telt. Emlékszem rá a függőség előtti időkből, és most is úgy látom őt.

Ҩ Egy háziállat halála miatt ért veszteségünkről gyakran azért nem beszélünk, mert félünk, hogy nevetségessé válunk.

Ilyenkor próbálj erre gondolni:

Igazi szeretetet érzek a kedvencem iránt. Csak azoknak fogok beszélni a gyászomról, akik megértik, hogy milyen veszteség ért.

Ne feledd, hogy a jogfosztott gyásszal kapcsolatban nem változtathatod meg a többiek gondolkodását, a sajátodon azonban mindig változtathatsz.

Megadom a tiszteletet az engem ért veszteségeknek.

Amint látod, a különböző típusú veszteségeket más-más névvel illetjük. Míg mindnyájan a saját egyéni módunkon gyászolunk, a veszteség tapasztalása egyetemes. Ha pedig a veszteség egyetemes, akkor fontos megjegyezni, hogy a gyógyulás is az. Bár gyakran nincs befolyásod egy szakításra, egy válásra vagy egy halálesetre, azt teljes mértékben te irányítod, hogy hogyan gondolkodsz az esetet követően. Teljesen átélheted a gyászt és a gyógyulás iránti vágyat, de a fájdalom áldozatává is válhatsz. A megerősítések értékes segítséget nyújtanak, hogy a gyógyulás felé, a szenvedésből kivezető irányba tereld a gondolataidat.

Most pedig nézzük meg közelebbről a kapcsolatok megszakításával járó veszteséget, és tanuljuk meg, hogyan összpontosíthatjuk a gondolatainkat a gyógyulásra, illetve hogyan törhetünk át a negatív meggyőződések falán, hogy a jövőben több szeretetet adhassunk magunknak.

MÁSODIK FEJEZET

SZAKÍTÁSOK ÉS ÁTTÖRÉSEK

A KAPCSOLATOKBAN

A szavaknak, amelyeket az emberek maguknak mondogatnak, és amelyeket másoktól hallanak egy-egy szakítás után, hatásuk és üzenetük van. Az emberek tudják, hogy nem a tündérmesék üzenete az igazság. Amikor azt halljuk, hogy „boldogan éltek, míg meg nem haltak”, mind tudjuk, hogy nincs igazi, az idők végezetéig tartó „boldogan éltek”. Lehet, hogy van olyan, hogy „hitelesen éltek, míg meg nem haltak”, esetleg „reménytelien…”, vagy akár „számukra tökéletesen, míg meg nem haltak”.

Nem lenne jó, ha kezet rázhatnátok egymással, amikor egy kapcsolatnak vége szakad, megköszönhetnétek az együtt töltött időt, majd mennétek tovább a saját utatokon? Vagy mondhatnátok, hogy „köszönöm, levontam a tanulságot”, vagy hogy „micsoda vad száguldás volt, vigyázz magadra”.

A legtöbbször mégis mély szomorúság fog el, és úgy érzed, mintha sötét felhők tornyosulnának feletted. Vannak más utak, amelyeket megfontolhatnál és elfogadhatnál? A gyász valódi, de muszáj sötét felhőknek lenniük? Nem maradhatna meg ehelyett a szeretet visszfénye? Nem vehetnéd körül magad a saját szereteted iránti hálával? Nem állhatnál meg arra gondolva, hogy „Ejha, milyen érdekes szakasza volt ez az életemnek! Micsoda elképesztő epizód!”. Nem lehetnél kíváncsi arra, hogy mi vár rád legközelebb? Tényleg muszáj ott ragadnod a sötét fellegek alatt, és a vihart várnod?

A legtöbb emberi lényhez hasonlóan valószínűleg te is úgy tekintesz a szerelemre, mint egy olyan hegyre, amelynek semmi köze a völgyhöz. Van értéke az egyedül töltött idődnek? Azt reméljük, hogy megengeded magadnak, hogy átéld a gyász fájdalmát egy kapcsolat végén, de közben jól tudod, hogy a folyamatos negatív gondolkodás csak fokozza a szenvedésedet.

Beszélgess másokkal, különösen idősebbekkel. Hallgasd meg, mennyire volt csodálatos és különleges az életük, amikor kapcsolatban éltek, és mennyire volt ugyanilyen, amikor nem. A tudatosság minden szintjén – beszélve, meditálva, imádkozva és megerősítéseket mondva – hatalmas gyógyító erőket találhatsz. Ahogy a csendben is. Van, aki egyenesen azt fogja mondani, hogy amikor véget ért a kapcsolata, az volt az életében az az időszak, amikor igazán elmélyülhetett, amikor újjáalkothatta magát, változhatott és fejlődhetett.

Ebben a fejezetben számos erőt adó történetet fogunk elmesélni, és betekintést nyújtunk a kapcsolat végét követő áttörések lehetőségébe. Próbálj meg nyitottan hozzáállni és meglátni, hogy egy kapcsolat végét hogyan lehet másképp, akár pozitív fényben látni. Sokakat részben a félelem tart gyötrelemben, egy kapcsolat elveszítésében pedig az elhagyástól való félelem az egyik legfontosabb tényező. Gondolhatod például azt, hogy neki veled kellene lennie. De honnan tudhatod ezt biztosan? Lehet, hogy ez egyszerűen nem igaz, de másképp is lehet látni. Lehet, hogy ezzel a valakivel kellett átélned a szerelmet huszonhárom-huszonöt éves korodig, majd harminc-ötvenegy éves korodig valaki mással kell majd lenned. Az emberek ki-belépnek az életedbe, a szeretet azonban állandó.

Ismétlem: ez bizony úgy hangzik, mintha azt kérnénk, hogy változtass a gondolkodásodon – és ez így is van. De a gondolkodásodat az korlátozza, hogy azt hiszed, csak egyféleképpen gondolkodhatsz a veszteségről, méghozzá általában negatívan. Végső soron tényleg ki kell tágítanod a gondolkodásodat ahhoz, hogy több lehetőséget láss, és számtalanféleképpen foghasd fel az életedben bekövetkező eseményeket.

A kapcsolatok mindnyájunknak új lehetőségeket kínálnak arra, hogy megértsük, kik vagyunk, mitől félünk, honnan származik az erőnk, és mi az igaz szeretet értelme. A gondolat, hogy minden kapcsolat tanulási lehetőség, ösztönös ellenállást válthat ki belőlünk, mert tudjuk, milyen frusztráló, megpróbáltatást jelentő és akár szívet tépő tapasztalások érhetnek közben. Sőt, ennél még sokkal, de sokkal többet jelenthetnek. A kapcsolatokban van a legnagyobb lehetőségünk arra, hogy igaz szeretetre és valódi gyógyulásra leljünk.

Amikor egy szakítást követően gyászolsz, helytelenül hiszed, hogy már nem vagy teljes. Ha azt gondolod, hogy a teljességedet valaki más befolyásolhatja, akkor azt hiszed, hogy te magad nem vagy elég – nem vagy teljes, nem találhatod meg a saját szeretetedet, és nem teremtheted meg a saját boldogságodat a magánéletedben és a munkádban. Ahelyett, hogy a megfelelő embert keresnéd, akit szerethetsz, tedd magadat méltóbbá arra, hogy szeressenek. Ahelyett, hogy folyamatosan azt kéred a jelenlegi partneredtől, hogy szeressen jobban, válj méltóbbá arra, hogy szeressen. Ha pedig méltó vagy rá, és ő mégis elmegy, akkor nem ő volt a megfelelő.

Ha meg akarod találni a szerelmet, először azt kérdezd meg magadtól, hogy vajon annyi szeretetet adsz-e, amennyit kapni szeretnél, vagy hogy elvárod-e az emberektől, hogy jobban szeressenek, mint amennyire te szereted saját magad vagy őket. Igazság cseng ki a régi mondásból: „Ha nem úszik a hajód, senki nem akarja majd veled átszelni az óceánt.”

Lásd máshogy a kapcsolatokat

Mielőtt belemélyedünk a kapcsolatok feletti gyászba, nézzük meg, hogyan gondolkodnak az emberek, amikor kapcsolatban élnek.

Ahogyan egy kapcsolatban gondolkodsz, az meghatározza az utána következő gyászodat. Ha például olyan kapcsolatban voltál, ahol hiányzott valami, a gyászod is a hiányt fogja tükrözni. Ha a kapcsolatban tele voltál haraggal, a gyász folyamatát is dühösen éled majd meg a kapcsolatot követően. Az a helyzet, hogy nem csak a kapcsolatot követő gyász időszakára szeretnénk megismertetni egy nyitottabb gondolkodásmóddal. Szeretnénk, ha azt is megértenéd, hogyan működhet a nyitottabb gondolkodás a kapcsolat alatt.

Joanna és ikertestvére, Grace pár perc eltéréssel születtek, de a sors szeszélyeinek köszönhetően Joanna szilveszter éjszakáján éjfél előtt két perccel, Grace pedig valamivel utána, már újév napján született meg. Bár a nővér csak pár perccel volt idősebb a húgánál, mindketten büszkén hangoztatták eltérő születésnapjukat. Az egypetéjű ikrek a kapcsolataikat is nagyon eltérően irányították.

Grace egy számítógépes szoftverfejlesztővel járt, aki kifejlesztett egy programot, amelynek segítségével meg lehetett állapítani, hogyan hatnak egymásra az orvos által felírt különböző gyógyszerek. Sokan hősként tekintettek rá, hiszen a munkájával életeket mentett.

Grace szeretett vele lenni, imádta a kapcsolatukat, ezért amikor a fiatalember egy napon bejelentette, hogy találkozott valaki mással, a lányt leterítette a fájdalom. Mégis ezt mondta: „Szerintem ez így volt megírva. Végül is nem ez volt a megfelelő kapcsolat számomra.”

Különleges képessége volt, hogy annak lássa a dolgokat, amik:

– Azt hiszem, ennek a kapcsolatnak csak egy évig kellett tartania – jegyezte meg.

Mire az ikertestvére visszakérdezett:

– Nem azt hitted, hogy ő a nagy Ő?

– Ha ő lett volna az, akkor még mindig együtt lennénk – válaszolta Grace. – A tény, hogy a kapcsolatnak vége, azt jelenti, hogy egy évre szólt, nem egy életre.

Joanna fájdalmas arccal nézett rá, de a fájdalma nemcsak a nővére kapcsolatára korlátozódott, hanem nyilvánvalóan a saját szerelmi tapasztalatait tükrözte, amelyeknek csak két fázisa volt: vagy kapcsolatban volt, vagy bánkódott egy kapcsolat miatt. A legfontosabb szerelmi kapcsolat Philhez, egy jóképű sportriporterhez fűzte. Sok szempontból nagyszerű párost alkottak, de ő még akkor is az előző, Maxszel való kapcsolata miatt őrlődött. Ha nem követtem volna el azokat a hibákat, amikor Maxszel voltam – töprengett gyakorta –, vajon még mindig együtt lennénk? Amikor Joanna az aktuális kapcsolatára gondolt, borzasztóan aggódott, hogy Phillel is elköveti ugyanezeket a hibákat.

Grace ilyenkor egyszerűen csak ennyit mondott:

– El kell felejtened a legutóbbi és az azelőtti kapcsolatodat. Amit meg kellett tanulnod, már úgyis megtanultad. Csak légy benne ebben a kapcsolatban. Legyél Phillel!

Ezt azonban Joannának nem volt ilyen könnyű megtenni.

– De mi van, ha túl csendes vagy túl erőszakos vagyok?

– Mi van, ha, mi van, ha… mi van, ha a nagyanyámnak kereke van? – válaszolta Grace. – Akkor autók lennénk?

A nővérek teljesen nyilvánvalóan különbözőképpen dolgozták fel a kapcsolataikat, a kapcsolataik végét, és az új kapcsolatba való átmenetet. De ők is egyéni leckéket tanultak, mert még az ikrek sem azért születtek erre a földre, hogy egymás útját járják. Mindnyájunknak saját egyéni „repülési tervünk” van, amiből tanulhatunk. Gyakran próbáljuk megkonstruálni vagy diagnosztizálni belső folyamatainkat, és változtatni a megtanulandókon, az élet azonban nagy szakértelemmel bármely pillanatban azt hozza elénk, amire éppen szükségünk van.

Ez nem jelenti azt, hogy nem éljük meg az életet, és nem tapasztaljuk meg a hibákat. Nem akarjuk kivenni magunkat az élet nagy játszmájából, és csak szemlélni az eseményeket. Egy bizonyos ponton az önvizsgálat önkényeztetéssé válik, és akkor tovább kell lépnünk, hogy változhassunk. Nem irányíthatunk másokat, nem változtathatunk a múltunkon, de a saját belső párbeszédünket teljes mértékben mi uraljuk. Amint Joanna ráébred, hogy negatív gondolatai kihatnak a kapcsolataira, akkor és csak akkor fog tudatosodni benne, hogy a gondolatai ettől eltérő valóságot is teremthetnek.

Nézzük meg például azt a gondolatot, hogy tudom, hogy újra elkövetem majd ugyanazokat a hibákat. Nemcsak hogy átírhatjuk ezt, hanem egyenesen a saját gyógyulásunk irányítására is használhatjuk. Szó szerint meditációvá alakulhat egy ehhez hasonló mantrával:

Kigyógyultam a régi hibáimból.

Joanna túl tudott lépni a hibáin a legutóbbi kapcsolatában. Az emberek néha így gondolkodnak: Szuper, meggyógyultam! Most már minden tökéletes lesz. Az igazság az, hogy a világ mindig a gyógyulás felé halad, ezért Joanna esetében ez nem feltétlenül jelent problémamentes vitorlázást. Idővel ő is rátér majd a gyógyulás legközelebbi területére vezető ösvényre.

Amikor egy részedet meggyógyítod, az univerzum nem mondja azt, hogy „Na, akkor most adjunk neki hat hónap könnyed boldogságot”. Az univerzum ehelyett azt kérdezi: „Mi a következő dolog, amit Joanna életében meg kell gyógyítani ahhoz, hogy közelebb kerüljön a boldogsághoz?” Sok spirituális irányzat tartja úgy, hogy bármi, ami más, mint a szeretet, felbukkanhat a gyógyulás érdekében. Joanna esetében az történt, hogy keresett egy másik jellemvonást magában, ami nem szolgálta a javát. Folyton elemezgette Philt, és ilyeneket kérdezett magától: Vele töltöm életem hátralévő részét? Vajon jó apa lenne? Mindig jó lesz a szex? Szeretni fogják a barátaim? Megfelel majd a családomnak?

Azt gondolhatod, hogy ezek nagyon is ésszerű kérdések, és azok is. De nem naponta százszor! Sokan nincsenek tudatában, hogy naponta hetvenezer gondolatuk van, és sokkoló tény, hogy ezek számottevő része ismétlődik. A Joanna elképzelése szerinti élet vagy kapcsolat, amelyet agyonelemzünk, olyan életet vagy kapcsolatot jelöl, amelyet nem élünk meg igazán. Úgy nem lehetsz jelen a pillanatban – igazán őszintén és nyitottan –, ha egyfolytában elemezgetsz.

Most menjünk vissza, és vizsgáljuk meg alaposabban Joanna gondolatait a kapcsolatáról, amelyek kihatnak majd a szomorúságára, ha a kapcsolatnak egyszer vége szakad, de a jelenlegi kapcsolat minőségére is.

Íme, az első kérdés, amelyet feltett magának: „Vele töltöm életem hátralévő részét?”

Az igazi válasz erre a kérdésére az, hogy ő az, akivel Joanna a mai napot tölti. A jelen pillanaton túl nem kérdezhetünk semmit. A jövőben nem lelhetünk boldogságra. Maga a tény, hogy a fiú ma itt van, azt jelenti, hogy a mai napra itt van.

Kezded érteni, hogy ez segít majd a jelenben és a valóságban élned? Az a kijelentés, hogy „ő az, akivel a mai napot töltöm”, igaz. Az viszont, hogy „ő az, akivel életem hátralévő részét töltöm”, lehet, hogy igaz, de az is lehet, hogy nem. Egyszerűen nem tudhatod, hogy együtt leszel-e valakivel életed hátralévő részében vagy sem. Amikor egy kapcsolatnak vége szakad, szomorú leszel, azonban ennél is sokkal rosszabb, ha azt hiszed, hogy a másik volt „a nagy Ő”, és hogy így elveszítetted az „örökre neked szánt” párt. Ilyenkor jusson eszedbe ez a megerősítés:

Ő az, akivel a mai napot töltöm.

Most nézzük meg Joanna második kérdését: „Vajon jó apa lenne?”

Ha a gondolatainkat magunk helyett egy másik személyre fókuszáljuk, nem találjuk meg a boldogságot. Joannának nem azt kellene kérdeznie, hogy Phil jó apa lenne-e, sokkal inkább azt, hogy ő maga vajon jó anya lesz-e, ha elérkezik az ideje. Legyünk reálisak ezen a ponton. Tudhatjuk-e valaha is, hogy egy másik ember majd egyszer jó szülő lesz vagy sem? Bizonyára mindannyiunknak vannak testvéreik vagy barátaik, akikről azt hittük, nagyszerű szülők lesznek, aztán mégis kiderült, hogy bizonyos képességek hiányoznak belőlük. Ugyanakkor másokról, akikről azt hittük, hogy rossz szülők válnának belőlük, meglepő módon kiderült, hogy nagyszerűen ellátják ezt a feladatot. Végül is Joanna csak a saját szülői képességeit irányíthatja, ha és amennyiben eljön az a nap. Pozitívabb megerősítés lenne számára az alábbi kijelentés:

Keményen fogok dolgozni azon, hogy a lehető legjobb anya legyek.

Joanna harmadik kérdése így hangzott: „Mindig jó lesz a szex?”

A szex végső soron egyetlen helyen létezik: a két füled között. Hogy a jövőben mennyire leszel felajzva, az nem a te dolgod. Csak arra kell összpontosítanod, hogy mennyit viszel bele a szexuális együttlétbe saját magadból. Ma éjjel Joanna bevetheti a hálószobájában minden erejét, báját, kreativitását, izgalmát és kalandvágyát. Jó pozitív megerősítés lehet az alábbi állítás:

Ma éjjel a teljes énemet beleviszem a szexuális élményembe.

Joanna következő kérdése ez volt: „Szeretni fogják a barátaim?”

A barátaid az általad kiküldött gondolatokat tükrözik vissza. Ha olyan kérdést teszel fel, amelyben felmerül a kétely, akkor kételyeik lesznek. Viszont ha a boldogság gondolatait küldöd ki, a barátaid automatikusan szeretni fogják a neked fontos embert, mert látják, hogy boldog vagy. A megfelelő pozitív megerősítés az alábbi:

A barátaimnak tetszeni fog, hogy boldognak látnak a jelenlétében.

Végezetül Joanna azon töprengett, hogy elfogadja-e majd barátját a családja.

Lehet, hogy igen, de az is lehet, hogy nem. A családtagok a legtöbbször fogják az érzéseidet. Ha nem értenek egyet a választásoddal, jusson eszedbe, hogy ez a te életed, a te kapcsolatod, melyet valójában egyetlen személynek kell igazán jóváhagynia. Az alábbi pozitív megerősítést alkalmazd:

Helyeslem a kapcsolatomat.

Minden gondolatunk értékes. Nem tudsz különbözőképpen gondolkodni a kapcsolatod alatt és azt követően, amikor a szakításon szomorkodsz. Ha a kapcsolatban negatív és torz a gondolkodásod, a gyászod is negatív és torz lesz. Nagyon fontos, hogy lássuk ezt a folytonosságot, mert ha azt hiszed, hogy egy kapcsolat meg fog romlani, a kapcsolatot így átjáró negatív gondolataid a gyászodat is be fogják lepni. Amikor pedig új kapcsolatba kezdesz, nem teszel szert hirtelen varázslatos, tiszta gondolkodásra. A saját mintáid áldozata leszel.

A kapcsolat elgyászolása ablak, mely lehetőséget nyit, hogy megvizsgáld a kapcsolatokra vonatkozó alapvető gondolkodásodat. Ha jól zárod le a kapcsolataidat, akkor jól tudsz lenni a kapcsolatban is. Ha nem jól vagy benne a kapcsolatokban, még egy lehetőséged van változtatni a gondolkodásodon arról, hogy hogyan gyászolod meg az eddigi, és hogyan kezeled a következő kapcsolatodat.

Ismerni önmagad

Vanessa már csak jót nevet, amikor visszagondol az „álomkapcsolatára”. Boldog házasságban élve nem álmai férfijával ma már humorral és szeretettel, nem pedig fájdalommal idézi fel első nagy szerelmét.

Huszonhét évesen rettenetesen boldog volt, amikor egy bulin találkozott Ronnal, egy gyermekorvossal. Mindig is tudta, hogy egy napon találkozik majd egy különleges férfival, aki az ő különlegességét is felismeri. El is ábrándozott egyből, hogy milyen lehet az élet orvosfeleségként.

Tizenegy hónap együttlét után, amikor Ron megkérte, hogy költözzön hozzá, Vanessa úgy érezte, hogy megérkezett és felnőtt. Az a sorsom, hogy orvosfeleség legyek – gondolta magában. Jótékonysági eseményeket szervezek majd a kórháznak. Ha a férjem a munkájára panaszkodik, én leszek, aki tudja, milyen áldozatok révén vált azzá az orvossá, aki. Amikor az emberek a keresetéről beszélnek, én majd emlékeztetem őket, hogy milyen sokat kellett tanulnia, hogy idáig eljusson.

Vanessa addig a helyi kávézóban lógott a szabadidejében, a beköltözés után pedig teázni kezdett járni a többi orvosfeleséggel. De mégsem volt minden fenékig tejfel. Ron arrogáns és egocentrikus is tudott lenni. Egy napon Vanessa felvetette, hogy felújíthatnák a hálószobát, mely a vízággyal és a teljesen felszerelt bárpulttal még mindig legénylakás benyomását keltette. A férfi felcsattant, és közölte, hogy a szobája pont úgy jó, ahogy van. Már több mint tíz éve megvolt a vízágya, és imádta úgy, ahogy van – kivéve persze az elkerülhetetlen leeresztési-újratöltési procedúrát. Elmesélte Vanessának, hogy milyen hideg mindig az ágy a feltöltés utáni első éjszakán. Vanessa egyelőre tehát levette napirendről a hálószoba felújításának gondolatát, mert tudta, hogy előbb-utóbb úgyis adódik rá lehetősége.

Az első évfordulójukat Mauin, Ron kedvenc szigetén ünnepelték meg. Vanessa azonban még egy vendéget hívott az útra – a félelmet.

Amikor megkérdezte a férfit, hogy más nőket is hozott-e már ide azelőtt, igenlő választ kapott.

– Mindig is ez volt a kedvenc helyem, jöttem már ide a korábbi barátnőimmel, és egyedül is. Egyszer itt találkoztam valakivel, akivel aztán jártunk egy ideig.

Őszinteségével csak még jobban elbizonytalanította Vanessát, úgyhogy most vizsgáljuk meg a lány gondolkodását. Ezek jutottak eszébe: Csak egy újabb nő vagyok a sorban? Ha nem jövök el vele Mauira, vajon találna valaki mást, hogy ne legyen egyedül? Feleségül vesz majd?

Nem nehéz kitalálni, hogy mi volt a fő kérdése: Valóban számítok neki? Szeret engem? De ezen a ponton ez nem egyetlen kérdésként merült fel, nem konkrét gondolatként. Sokkal inkább arról volt szó, hogy minden bizonytalan gondolata egy pontba futott össze: Láthatatlan vagyok. Nem érdemlem meg. Teljes mértékben pótolható vagyok.

Ha a negatív oldalra összpontosítasz, ahogyan Vanessa tette, az életed rosszabbra fordul, ha azonban a pozitív oldalra fókuszálsz, jobbá válik. Míg Ron talán valóban arrogáns volt, milyen gondolatok érhették őt Vanessa felől? A lány érdemtelennek és láthatatlannak érezte magát, olyannak, aki nem szerethető. Mit szerethetett volna hát benne a férfi? Vagy, hogy még pontosabban tegyük fel a kérdést, ki volt, akit szerethetett? Ha Vanessa nem volt elég önmagának, hogyan lehetett volna elég Ronnak?

Bárcsak azt mondhatnánk, hogy Ron és Vanessa csodálatosan érezte magát Mauin, de az igazság az, hogy a lány teljes mértékben a saját bizonytalanságává vált, a férfi pedig mindeközben még jobban eltávolodott tőle. Az utazásról visszatérve Ron azt remélte, hogy életük visszatér a rendes kerékvágásba, Vanessa bizonytalansága és az e köré csoportosuló gondolatai azonban tovább rágták a lányt. Lefogadom, hogy más nők is éltek már ebben a házban – mondogatta magának. Olyan gyakran ismételgette magában ezt a gondolatot, hogy végül muszáj volt választ kapnia rá. Úgyhogy egyenesen a férfinak szegezte a kérdést:

– Más nőkkel is éltél már együtt ebben a házban?

Ron ismét őszintén válaszolt:

– Igen, de miért fontos ez? Most te vagy itt.

– Csak tudnom kellett – válaszolta a lány.

Pár nap múlva azonban megkérdezte, hogy a korábban ott élő nők szakítottak-e Ronnal, vagy fordítva. Most már nem is a kapcsolatra koncentrált, hanem a kapcsolat végére irányította a figyelmét. Nem az életet élte; máris gyászolt.

Ron rájött, hogy nincs értelme azzal próbálkozni, hogy megnyugtassa a lányt. Érezte a belőle áradó üresség és folyamatos hiányérzet lefelé húzó spirálját. Végül aztán ki is mondta azokat a negatív szavakat, amelyekre Vanessa számított:

– Szerintem ki kellene költöznöd.

Negatív megerősítései hívták életre saját legrosszabb félelmeit.

Könyörgött Ronnak, hogy gondolja át a dolgot, de a férfi már döntött. Vanessa dühödten pakolta a holmiját. Tudta, hogy mindvégig igaza volt. Csak egy újabb numera volt, egy újabb barátnő. Semmi több.

A lány valami rettenetesen sötét helyen töltötte a következő pár napot. A kapcsolatába behozott sok-sok gondolata és bizonytalansága határozta meg a gyászát is. Miközben dühösen elköltözött Rontól egy régi barátnőjéhez, Yvonne-hoz, a fejében folytatódott a negatív gondolatok áramlása.

Pár nap elteltével Yvonne figyelmeztette:

– Hallgasd meg, hogy miket beszélsz… Kezdem megérteni, hogy miért nem akart már veled lenni. Hiszen te nem akarsz magaddal lenni! Semmi önértékelésed nincsen. Úgy írod le magad, ahogyan szerinted ő látott. Ki vagy te? Tudod egyáltalán?

Még mindig a negatív megerősítések csapdájában Vanessa megesküdött, hogy csak azért is eléri, hogy hiányozzon Ronnak, és pontosan tudta, hogy mit kell tennie. Még megvolt a kulcsa a házhoz, és tudta, hogy mindig a szerda Ron legelfoglaltabb napja a rendelőben. Amikor első páciensét fogadta aznap, a lány elment a házához, és bement a kulcsával.

Nem felejtette el, hogy Ron arra panaszkodott, milyen hideg a vízágy a vízcsere utáni első napon. Úgyhogy nekifogott a víz leeresztésének. A következő pár órát az ágy mellett töltötte, figyelte, ahogy kifolyik belőle a sok víz, és arra gondolt, milyen egyedül fogja érezni magát a férfi a hideg ágyban, és akkor őt akarja majd. Amikor az összes vizet leeresztette, elkezdte visszatölteni a frisset. Utána pedig, mintha mi sem történt volna, beágyazott, majd elment.

Tudván, hogy éjjel nyilvánvalóan borzasztóan hiányzott Ronnak, másnap délelőtt alig várta a hívását. Amikor a férfi még délután négykor sem jelentkezett, teljesen megrökönyödve ő maga hívta fel. Ron felvette a telefont, és Vanessa megkérdezte tőle, hogy van.

– Jól – hangzott a kissé szórakozott válasz.

Vanessa frusztráltan kérdezte meg, hogy hogy aludt.

– Remekül.

A lány letette a telefont. A hatalmas erőfeszítésre gondolt, melyet abba fektetett, hogy a férfi kényelmetlenül és magányosan érezze magát. Azt akarta, hogy ő is érezze a veszteség fájdalmát. Amikor Yvonne hazaért, Vanessa elmesélte neki, hogy mit tett.

– Nézd meg, hová juttatott a gondolkodásod – mondta neki a barátnője. – A vízágyával vacakolsz, csak hogy érezze a hiányodat. A lényeg mégis az, hogy hol vagy te ebben a helyzetben? Mi az, ami olyan nagyszerű volt benned, hogy hiányozz neki? Hol volt a nevetésed, a mosolyod, a csodás stílusérzéked? Az, hogy imádsz társasjátékozni? A meleg személyiséged? Teljesen láthatatlanná tetted magad, majd azzal vádoltad, hogy nem lát téged, vagy hogy csak egy újabb barátnőt lát benned. Hát most már az ötös számú Lökött Csaj vagy, aki leengedte a vízágyból a vizet, csak hogy a volt barátja hiányolja őt. Senki nem fog rád gondolni és arra, hogy milyen különleges vagy, amíg te nem így gondolod.

Yvonne kifakadása végre megpendített Vanessában egy húrt, és életében először odafigyelt a saját negatív gondolkodására. Tudta, hogy amit a vízággyal művelt, nevetséges, de nem kötötte össze magában a szálakat. Most végre szembe kellett néznie a gyásszal, hogy átérezze a bánatát, és végre foglalkozhasson vele. Végül megértette, hogy amíg ő nem jelenik meg a saját életében, más sem fog.

A következő pár évben Vanessa átgondolta, hogy ki is ő a világban – de nem az orvosfeleségsors viszonylatában, vagy általában bárki feleségeként. Azért jelentkezett jótékonysági munkára önkéntesként, mert ezt akarta csinálni, és kezdte megtalálni a kedvenc helyét a világban ahelyett, hogy egy pasi kedvenc helyére összpontosított volna. Táplálékot igénylő magként kezdte látni az életét, nem pedig növényként, mely valaki más falára kúszik fel. Rájött, hogy a másikra figyelve nem tudott az igazi munkával foglalkozni a kapcsolatban – önmagával.

Jó pár éve végezte már ezt a folyamatos belső munkát, mikor találkozott egy Hank nevű nagyszerű fickóval, aki önmagáért szeretett bele. A vízágy incidens nem volt már több egy jó sztorinál, amelyet egy-egy buliban Vanessa, vagy valaki más elmesélhetett. Gyakran zárta a történetet ezekkel a szavakkal: „Ha negatív gondolataid vannak, a végén úgy járhatsz, hogy egy egész napon át a vizet cseréled valaki más ágyában. Jó gondolatokkal boldogan végzed. És jól is fogsz aludni!”

Ahogy a mondás tartja: Milyen üres dolog tőlem, hogy teljesen veled vagyok tele. Az egyetlen ember, akire oda kell figyelned – az egyetlen, akin dolgozhatsz – az, akit a tükörben látsz. Ez mindig belső munka.

Vanessa végül ráébredt, hogy a tettei nem csak arról szóltak, hogy azt akarta, Ron is érezze az ő fájdalmát. Az elhagyatottságnak arról a mély érzéséről volt szó, amely a férfi közelében elragadta. És ami talán még fontosabb: rájött, hogyan hagyta el saját magát. Ráébredt, hogy ha megengedné magának a szomorkodást, akkor ki tudná találni, hogyan vizsgálja meg ezt az elhagyatottságot, hogyan kezelje azt megértéssel és szeretettel, majd végül hogyan gyógyítsa meg. És pontosan ez az értelme a megfelelő gyászfolyamatnak.

Amint kezded máshogy látni a kapcsolatokat, rájössz, hogy megvan a saját ritmikus áramlásuk. Van, hogy egy életre szólnak, mások csak pár évtizedre hitelesítettek, míg megint mások csak egy-két hónapig tartanak. De efelett nem ítélkezhetünk. Akármennyi időt töltesz is valakivel, a szakítás megérdemli a maga személyes gyászolási idejét. A kapcsolat végét követő gyász lehetőséget teremt, hogy megértsd a saját egészséges és egészségtelen archetípusaidat.

Néhányan teljesen meglepve ismerik fel azokat az ismétlődő negatív megerősítéseket, melyeket mondogatnak maguknak, miután egy kapcsolatuk véget ért, de ezek olyan felismerésekhez is vezethetnek, amelyek közelebb visznek az igaz szeretethez és a gyógyuláshoz. Talán éppen most látunk rá először, hogy ahogyan egy kapcsolatot megsiratunk, az egyben azt is feltárja, hogy hogyan viselkedtünk az adott kapcsolatban. Végezetül, amint azonosítottuk a negatív megerősítéseket, pozitív irányba fordíthatjuk őket, ami aztán átformálhatja jövőbeli életünket és szerelmeinket.

A rossz személy lehet a tökéletes személy

Sokan hiszik egy kapcsolat megromlása után, hogy az egész tiszta időpazarlás volt, és úgy vélik, hogy a kapcsolatban töltött hónapokat vagy éveket soha többé nem kapják vissza. Az igazság azonban az, hogy minden kapcsolat olyan tapasztalás, melyet egyénileg és személyesen ránk szabtak – akár egy hetet, akár egy hónapot, akár egy évtizedet töltöttünk az adott személlyel.

Marissa harmincévesen még mindig szingli volt. Korábban volt két kapcsolata, melyek lezárultával borzalmasan cserbenhagyottnak érezte magát, és elhatározta, hogy azután proaktív módon maga fogja kézbe venni a dolgokat. Feliratkozott egy népszerű online randioldalra, és minden nap bejelentkezett, hogy megnézze, rákacsintott, vagy flörtölt-e vele valaki, esetleg kapott-e e-mailt.

Elhatározta, hogy minden sráccal találkozik, aki aktívan érdeklődik iránta, ezért folyamatosan ebédelni, vacsorázni, kávézni járt, és gyakran beült valahová egy-egy italra. Aztán amikor a munkájából adódóan el kellett utaznia egy konferenciára az egyik közeli államba, hazafelé a repülőn azt vette észre, hogy a mellette ülő férfi erősen érdeklődik iránta, majd udvariasan be is mutatkozott neki.

– Will vagyok.

– Én meg Marissa.

A következő órát mély beszélgetésben töltötték. Marissának nagyon tetszett a férfi energiája. Amikor az utaskísérő bejelentette, hogy hamarosan be kell kapcsolniuk az öveket a leszálláshoz, a lány gyorsan kiszaladt a mosdóba, hogy felfrissítse magát. Belenézett a tükörbe, és azon gondolkodott, hogy feltegyen-e egy kis sminket a férfi kedvéért. Aztán rájött, hogy hiszen már úgyis látta smink nélkül, és láthatóan így is tetszik neki.

Amikor visszament a helyére, Will így szólt:

– Nagyon örülnék, ha együtt vacsoráznánk. Remélem te is így vagy ezzel.

A lány mosolyogva válaszolt:

– Soha az életben nem beszélnélek le róla, hogy nagy örömet okozz nekem.

– A holnap estéhez mit szólnál?

Tetszett Marissának, hogy a férfi ilyen gyorsan tervez. Már az időpontot és az éttermet is kiválasztotta.

Elmentek vacsorázni, és olyan élénken beszélgettek, mintha csak régi jó barátok lennének.

– A második randevúnk – kérdezte Will – lehetne egy holnapi vacsora? Ráérsz?

A lány beleegyezett. Az este végén Will azt mondta neki:

– Természetesen nagyon szeretnék még találkozni veled. Mikor érsz rá?

– Három este egymás után talán túl sok lenne, és ezzel meg is szegnénk az összes randiszabályt. De üsse kő, legyen így – válaszolta a lány.

A meghittség szuper volt; a társaság szintúgy; és igen, a szex is szuper volt. Marissa tényleg úgy érezte, hogy ez a férfi a „nagy Ő”, a fickó, akire mindig is várt. Csütörtökön rákérdezett, hogy mit csinál Will a hétvégén.

– Nonprofit ügynökségeknek tartok tanácsadást – válaszolta Will. – Ezen a hétvégén egy testületi elvonulást vezetek, de vasárnap késő estére visszaérek.

– És hová utaztok? – kérdezte Marissa. – Van esetleg a közelében egy wellness szálló, ahol kikapcsolódhatnék, amíg te dolgozol?

– Az nehéz lenne – mondta erre Will –, mert több vacsorameghívást visszaigazoltam már, és szinte egyáltalán nem is látnálak.

Marissa borzalmas nyilallást érzett a zsigereiben, de összeszedte magát, hogy ne mutassa ki az érzéseit. Azt akarta mondani, hogy legalább együtt alhatnának, de tudta, hogy az túl sok lenne.

– Hétfőn reggel hívlak, ha visszaértem a városba, és akkor megtervezhetjük a hetünket – mondta a férfi.

Marissa a föld fölött repkedett, és nem gondolt semmi másra, csak rá. Azonnal felfüggesztette a tagságát a randioldalon. Szombat este a legjobb barátnőivel vacsorázott, és mesélt nekik Willről. Az egyikük arra intette, hogy fogja vissza magát kicsit, mert még nem is ismeri a férfit. Egy másikuk azt tanácsolta, hogy ne találkozzon vele minden este.

– Ne legyél ilyen könnyen kapható. A férfiak a vadászatot, a becserkészést imádják.

A harmadik barátnő rászólt az előzőre:

– Te meg ne légy ennyire cinikus. Hadd érezze jól magát, ha akarja!

Marissa csak hallgatott és mosolygott. Hitt benne, hogy ami történik vele, az jó dolog.

Hétfőn délelőtt folyamatosan a kezében tartotta a telefonját. Idegroncs volt, mire végül fél tizenkettőkor megcsörrent.

– Szabad vagy valamikor mostanában? – kérdezte Will.

– Azt hiszem, ma este ráérek – válaszolta, és mindketten nevettek.

Érezte, amint alábbhagy benne a fájdalom. Megint nagyszerű estét töltöttek együtt, és Marissát a szeretet és a teljesség olyan érzése lepte meg, amikor Willel volt, amelyet még soha nem tapasztalt azelőtt. Egész héten minden este találkoztak. Csütörtök este azonban a férfi megint bejelentette, hogy a hétvégére elutazik:

– Ritka, hogy két hétvégi testületi elvonulásom van egymás után, de tavasszal azért besűrűsödnek.

Marissa hétfőn délelőtt megint a hívását várta. Amikor Will délig sem jelentkezett, úgy döntött, hogy felhívja. Egyenesen a hangpostára futott a hívás. Kettőkor és négykor is megpróbálta, és üzenetet is hagyott, de semmi eredmény. Kezdett aggódni, de azért tartotta magát. Biztosan tovább tart az elvonulás, mint tervezték – gondolta. De amikor a férfi kedden sem jelentkezett, a lány kezdett igazán megijedni. Csak nem történt vele valami? Jól van? Lehet, hogy elveszítette a telefonját? De ha így lenne is, elkérhetné valakiét, hogy őt felhívhassa.

Kedden este a férfi telefonszáma egyszerűen ezt mondta be: „Ezen a számon nincs elérhető hangposta-szolgáltatás.” Marissa dühös lett. Felhívta az egyik barátnőjét, és elmondta neki, hogy mi történt.

– Húha – mondta neki a lány –, le kellene lassítanod, és leszállni a valóság talajára. Még csak most találkoztatok.

Csütörtökön este beült egy italra pár másik barátnőjével, akik próbálták rábeszélni, hogy gondolkodjon el a helyzeten. Az első azt kérdezte:

– Voltál a lakásában?

– Terveztük, hogy hamarosan elvisz oda – válaszolta Marissa –, de mindig azt mondta, hogy egy úriember elmegy a hölgyért. Így aztán mindig nálam ért véget az este.

– Úgy érted, hogy egy nős férfi mindig elmegy a hölgyért a lakására.

Marissa kővé dermedt a vádtól. Will nem nős!

A barátnője nézte egy ideig, majd azt mondta:

– Gondolj csak bele. Soha nincs itt a hétvégén, mert a családjával van. És el kellett tűnnie, mert rájött, hogy ez a kapcsolat nem vezet sehová.

– Lehet, hogy nős – tette hozzá egy másikuk –, és rájött, hogy túlságosan is bír téged, és ezért véget kellett vetnie az egésznek.

Marissa nem lelt vigaszt a barátnőivel való találkozásban, ezért korán hazament, remélve, hogy esetleg üzenet várja majd Willtől a vonalas telefonján. De nem várta semmi.

A következő héten arra számított, hogy végül csak jelentkezik majd a férfi, ha másért nem, legfeljebb, hogy elbúcsúzzanak. Pár hét múlva a haragja őrjöngő dühvé változott afelett, hogy milyen szemetek tudnak lenni a férfiak. A saját érzéseiben is kételkedni kezdett, és igazán becsapottnak érezte magát. A Willről szóló gondolatai gyorsan átváltottak abból, hogy hívni fog, abba, hogy nem fog hívni.

Hetekkel később Marissa még mindig rajtakapta magát, hogy alkalmanként megcsörgeti a férfi mobilját, de azt már kikapcsolták. Arra a következtetésre jutott, hogy nem lehet más magyarázat, mint hogy a férfi nős. Különben miért menne el odáig, hogy kikapcsoltassa a mobiltelefonját? Azt nem tudta elképzelni, hogy a szám, amit ismert, egy „egyszer használatos”, ideiglenes telefonhoz tartozott. Az igazi telefonja volt, és Marissa egyetlen hívással is tönkretehette volna a házasságát. A barátnőinek igaza van, ő maga pedig egy hiszékeny liba. Teljesen elmerült a Willt övező titokba. Vajon tényleg családja van? Milyen ember az, aki ilyet tesz? Mi történt Willel, és egyáltalán, ő miért lett a férfi tettének megszállottja? Minél többet gondolt rá, annál boldogtalanabb lett, és annál becsapottabbnak érezte magát.

Bezárkózott a lakásába, ahol a depresszió és a keserűség fojtogatta. Soha életében nem érezte magát ennyire egyedül. Egy hét elteltével azonban villámcsapásként érte a felismerés: Miért szenvedek én már öt hete egy mindössze két hét alatt lezajlott nyolc randitól? Köszönetet mondott Istennek, amiért nem tartott hónapokig a dolog, különben évekbe telt volna neki, hogy kilábaljon belőle. Rájött, hogy többet adott Willnek, mint amit megérdemelt, de ami még fontosabb, arra is, hogy az érzett fájdalom és szomorúság mértéke azt jelzi, hogy ez egyszerűen nem lehet csak emiatt a férfi miatt.

Hat héttel később Marissa visszajelentkezett a randioldalra, aminek a barátnői nagyon örültek, de arra intették, hogy lassan haladjon, és legyen óvatosabb.

– Hat hétig gyászoltam – mondta Marissa. – Iszonyú egyedül éreztem magam. Mindig úgy érzem, hogy elhagynak a férfiak, de ezt többet nem csinálom. Kezdem azt hinni, hogy a bennem lévő veszteségérzésének nem sok köze van a randizáshoz.

– Nem kell randiznod, ha nem akarsz – mondta az egyik barátnője.

– Nem a randizásnak kell változnia – felelte Marissa –, hanem annak, hogy mindig úgy érzem, hogy elhagytak. Furcsa módon azért volt nagyon tanulságos Willel randizni, mert biztos voltam abban, hogy ő az Igazi. Így ismertem fel, hogy mit csinálok, hogyan helyezkedem. De hosszan és keményen dolgoztam azon, hogy változtassak magamon és a gondolkodásomon.

Az általa végzett belső munkára és megerősítésekre utalt. Rájött, hogy minden nap megerősített valamit. Általában valami negatív dolog volt, mint például, hogy Willel teljesnek érzem magam. Kell valaki, aki kiegészít. Csak akkor vagyok boldog, ha van valakim.

Most azonban mindezt néhány olyan új megerősítéssel ellensúlyozta, amelyet a saját mély gyászán átvezető belső munka révén tanult meg:

Itt vagyok magamnak.

A férfiak jönnek és mennek, én azonban mindig szeretni

és támogatni fogom saját magamat.

Will történetét nem ismerjük, de afelől nincs kétségünk, hogy ő is meg fogja tanulni a maga leckéit. Mivel a férfi fájdalmat okozott neki, Marissa mondhatta ezt:

Nem aggódom, mert a karma mindent lát.

Az Ő életútjához nekem semmi közöm.

Furcsának tűnhet, de Marissa ráébredt, hogy rövid kapcsolata Willel ajándék volt. Ő volt az a tökéletes személy, aki segíthetett kezelni elhagyatottsági-becsapottsági problémáját, és nem tudhatjuk, de talán bizonyos szempontból Marissa is tökéletes volt a férfi számára.

Könnyedén elintézhetnénk ezt az ügyet annyival, hogy Marissa találkozott egy igazi rohadékkal, de mit mondana ez az univerzumról? Hogy csak úgy találomra küldött Marissának egy tapintatlan fickót? Miért? Csak hogy pokollá tegye az életét? Lehet valami oka ennek? Ha ez egy mindentudó, mindenkit szerető univerzum – mely mindig a gyógyulás felé halad –, akkor jó okkal küldte Willt Marissának. Mivel igazán készen állt rá, hogy ezt a férfit és az életében adódó pillanatot arra használja, hogy mélyebbre merüljön elhagyottságérzésébe, sokféle szempontból éppen ez a rossz fiú volt a tökéletes személy számára a gyógyulás felé vivő úton.

A meghitt kapcsolatokban élő emberek általában ugyanazokkal a problémákkal küzdenek, csak ellentétes előjellel. Ha a szeretettel küzdesz, olyan valakit fogsz bevonzani, akinek szeretetproblémái vannak. Ha hatalmi problémáid vannak, akkor a partnerednek is lesznek, bár nem feltétlenül ugyanolyan módon. És az is lehet, hogy nem ennyire nyilvánvalóan.

Ha az egyik fél azért parancsolgat, mert attól fél, hogy nem elég erős, a partnere talán azért alázatos, mert ő meg fél attól, hogy megtalálja a saját erejét. Egy párnak lehetnek függőségi problémái, de míg az egyikük szerfüggő, addig a másik partnerfüggő vagy megmentő lehet. Ha a közös probléma a félelem, az egyik fél kezelheti ezt azzal, hogy vakmerő és nem ismer félelmet, míg a másik félénk, és szinte egyáltalán nem képes döntést hozni. A hasonló gyakran a hasonlót vonzza, de „ellentétes” módon. Más szóval bármilyen kapcsolatban az a helyzet, hogy az egyik ember süti, a másik pedig eszi a palacsintát.

Ez azt jelenti, hogy amikor egy probléma felüti a fejét, az egyik fél általában meg akarja beszélni és megoldást akar találni, míg a másik inkább hallgat, és hagyja leülepedni a dolgokat, arra számítva, hogy a hullámok majd maguktól elsimulnak. Mindketten úgy gondolják, hogy a másiknak van problémája, amit ráadásul rosszul kezel. Valójában azonban az a helyzet, hogy az adott pillanatban és az adott kapcsolatban mindketten pont tökéletesek egymás számára.

A tartózkodó és a rászoruló

Az egymással járt táncunk másik példája a Tartózkodó és a Rászoruló esete. Míg sokan az elhagyás problémakörével küszködnek, másoknak az irányítás kérdésével kell szembenéznie. Nem nehéz tehát kitalálni, hogy amíg az egyik ember az elhagyást, a magára maradást tapasztalta meg gyerekkorában, a másik úgy érezte, hogy túlságosan is kontrollálják. Mire felnőnek, az előbbiből rászoruló, utóbbiból pedig tartózkodó lesz, és nem meglepő, hogy pont egymással fognak járni. Talán elsőre szélsőségesen hangzik, de nagyon sokunkban mind a tartózkodóból, mind a rászorulóból van egy kicsi.

Míg az elhagyott (rászoruló) gyakran attól fél, hogy a másik el fog menni, az irányítási problémákkal küszködő (tartózkodó) félelme az, hogy túl szoros kontroll alá kerül a kapcsolatban. Ahogy az univerzum mágikusan összehozza ezt a két embert, hogy gyógyítsák egymást, az elhagyásproblémás fél végül megtanulja, hogy ő maga ne hagyja el saját magát, a kontrollproblémásnak pedig magabiztossá kell válnia, és el kell hinnie, hogy senki más nem irányíthatja őt.

A kontrollproblémával küzdők gyakran válnak tartózkodóvá és visszahúzódóvá, ami természetesen beindítja a másik magára maradás problémáját. Az igazság azonban az, hogy nem irányítják őket. Egyszerűen a saját múltjuk rabszolgái, a múltjuk tartja őket kontroll alatt. Amikor egy veszekedés közben úgy érzik, hogy irányítják őket, általában a múltban élnek, és ezért valóban kicsúszik a kezükből az irányítás – de nem a partnerük, hanem a saját múltjuk miatt.

Az alábbi megerősítéseket alkalmazhatják:

Senki nem irányíthat engem; a magam ura vagyok.

Ha úgy érzem, hogy kontrollálnak, szeretettel elengedem a múltat, és belépek a jelen pillanatba.

Szabadon azt tehetek, amit akarok.

A döntés mindig az én kezemben van.

A kontrollproblémás emberek azáltal gyógyulnak meg, hogy megélik a saját szabadságukat, és megértik, hogy minden tapasztalásban ott van az ok és okozat, de az nem a partnerüktől ered. Teljesen szabadon randevúzhatnak másokkal, aminek a következményeként előfordulhat, hogy a kapcsolatuk nem fejlődik. Érezhetik úgy, hogy a partnerük nem várhatja el, hogy ő legyen az első helyen, az eredmény azonban az lehet, hogy ők sem kapnak prioritást, ami valószínűleg nem jó érzésekkel fogja eltölteni őket.

Ez az elhagyottakra ugyanúgy igaz. Amikor úgy érzik, egyedül vannak, sebzettségükben a másik felé fordulnak, ami automatikusan beindítja a partnerük kontrollproblémáját. Elhagyott üzemmódban ők is a múltban élnek. Ha hagyják, hogy ez működtesse a kapcsolatot, akármit tesz is a másik, ők automatikusan cserbenhagyottnak fogják érezni magukat.

Az alábbi megerősítéseket alkalmazhatják:

Senki nem hagyhat igazán magamra – rajtam kívül.

Mindig itt vagyok magamnak.

Az univerzum szeret engem, és törődik velem.

A tartózkodó és a rászoruló gyakori archetípusok. Az az igazság, hogy minden kapcsolat terve pontosan az, hogy a gyógyulás felé vigyen. Ha egy kapcsolatnak vége szakad, és te megsiratod, két lehetőséged van: tanulsz belőle, ami gyógyulással és fejlődéssel jár, vagy megrekedsz a gyászban. A kapcsolat véget ért, tehát természetes, hogy szomorú vagy. De közben gondolkodj el azon, amit megtanultál, hogy megkaphasd az ajándékaidat is, különben legközelebb ugyanezt a táncot fogod járni, csak egy másik emberrel.

Bontsuk ki a kapcsolat ajándékait

Barbara gyógyító volt, amikor Craiggel találkozott, aki vállalati értékesítési területen dolgozott. A lány a harmincas évei vége felé járt, pár évvel fiatalabb volt a férfinél. Craig egy hatalmas cégnél dolgozott, de emellett asztrológiai elemzéseket is végzett. Tetszett a lánynak, hogy mindent kipróbál, és hogy más életre vágyik. Craig azt remélte, hogy egyszer csak az asztrológiából élhet majd meg, mert gyűlölte az állását, ahol olyan dolgokat kellett eladnia másoknak, amelyekre nem is igazán volt szükségük. Csak azért csinálta, mert valaha az apjának is ez volt a foglalkozása.

Barbara ezzel ellentétben hihetetlenül szabad lélek volt. Hosszú, szőke haja mintha egyenesen vonzotta volna a napfényt. Craig a lány életére vágyott, mert úgy érezte, hogy míg ő tele van színekkel, a saját élete szürke, unalmas. Barbara szerette a férfi stabilitását, hogy céges autója volt, és hogy minden héten a kezébe kapta a fizetési csekkjét.

Craig azonban elégedetlenségében elhatározta, hogy kiutat talál a sajátjából, és inkább a lány élete felé veszi az irányt. Barbara elmagyarázta neki, hogy erre az útra egy spirituális mester segítségével a legjobb rálépni. Craig egy amerikai indiánban talált a maga mesterére, aki szegfűszeges cigarettát szívott, úgyhogy a férfi is dohányozni kezdett. Barbara nagyon megdöbbent; helytelenítette a dohányzást, és nem akarta elhinni, hogy a férfi rászokott. Amikor megmondta neki, hogy a házukban nem lehet dohányozni, Craig azt kérte, hogy legalább a kisházban hadd gyújtson rá. Ebben aztán meg is egyeztek.

A férfi azt is kitalálta, hogy ettől kezdve nem kellene rendszeres fizetési csekkjeire támaszkodnia. Azzal, hogy nemet mond a céges, üzleti világnak, nyilvánvalóan előbbre jut majd a kreatív munkájában. Craig azt hitte, hogy a cég szívja ki belőle az életet, ezért kilépett, visszaadta a céges kocsit, és lemondott a fizetéséről. Asztrológusként akart megélni – és bár mindent előkészített ehhez, nem jelentkeztek a kuncsaftok.

– Hogyan akarod felépíteni a saját vállalkozásodat? – kérdezte tőle Barbara.

A férfi erre nem tudott határozott választ adni. Azt képzelte, hogy a Szellem majd elhozza neki a pácienseket, hogy a praxisa magától kialakul. Azt hitte továbbá, hogy nincs szüksége tárgyak birtoklására. Hiszen ha el kellett mennie valahová, Barbara kocsiját mindig használhatta. A lány azonban utálta, hogy neki kell gondoskodnia a férfi fuvarozásáról.

Egy napon, miután Craig egész éjjel nem aludt, mert az asztrológiai efemeridákat bújta, azt mondta a lánynak, hogy azt üzenték neki a csillagok, hogy a következő évig nem fog pénzt keresni, ezért addig a lánytól szándékozik kölcsönkérni.

Nem kérte a pénzt; egyszerűen csak bejelentette Barbarának, hogy betekintést nyert a jövőbe. Az utolsó csepp a pohárban az volt, amikor megérkezett a hitelkártyaszámlája. Ekkor lett világos Barbara számára, hogy a tudta nélkül végig ő fizette Craig cigarettáját is. Azonnal megértette, hogy ez neki így már nem fér bele. Elment, és vett a férfinak egy autót ezerkétszáz dollárért.

– Ez az ajándékod. Menj, és váltsd valóra az álmodat – mondta neki.

Craig vonakodva elment, Barbara pedig elárultnak és elhagyottnak érezte magát annak ellenére, hogy ő küldte el a férfit. Úgy érezte, hogy Craig nagyot ígért, majd közben meggondolta magát, és felültette. Gyógyítóként Barbara abban hitt, hogy a párkapcsolatban a két embernek együtt kell fejlődnie, és nem értette, hogyan térhettek két egymástól ennyire távolodó ösvényre. Úgy érezte, hogy a férfi a spirituális keresésével mind emberileg, mind pénzügyileg kihasználta őt. Szomorúságában egyidejűleg magára is haragudott, amiért nem szilárdította meg az álláspontját jóval hamarabb. Látta az arra utaló jeleket, hogy a dolgok rossz irányba haladnak, de nem vett róluk tudomást. Azért is adott Craignek nagyobb mozgásteret, mert nem akart beavatkozni az általa járt spirituális útba.

A szakítás után azt mondogatta magának: Micsoda idióta voltam. Folyamatosan ezzel a kérdéssel bombázta magát: Hogy lehettem ennyire hülye? Egyre több energiával töltötte fel a saját hibáit, amikor az egyik barátja végre közbelépett, és azt mondta neki:

– Véget kell vetned ennek, Barbara! Nem vagy te buta, csak éppen alkalmatlannak látod magad az életben és a kapcsolatokban.

Barbara rájött, hogy az ideális elképzelése az emberek párhuzamos fejlődéséről csak félig volt helyes. Az emberek végső soron fejlődnek – lehet, hogy együtt, de az is lehet, hogy nem. Gyógyítóként és spirituális gondolkodású emberként azonban elkövette azt a hibát, hogy azt hitte, a fejlődés mindig az egymás felé közeledést jelenti – az egymás legmagasabb érdeke felé közeledés helyett. Végül belátta, hogy a párkapcsolatait a félelem irányította. A félelem, hogy egyedül marad. A félelem, hogy a kiválasztott férfi majd elhagyja. Amint képes lett elfogadni a tényt, hogy valami elromlott, vagy hogy nem Craig volt élete párja, levonhatta a maga tanulságait. Kezdte belátni, hogy amit rosszként fogott fel, hozhat gyógyulást ígérő leckéket számára. Lassan megértette a különbséget aközött, hogy megkapod, amit „akarsz”, és hogy hagyod, hogy a dolgok a magasabb érdekedben bontakozzanak ki. Most az alábbi megerősítéseket követve próbálja élni az életét:

A szeretet irányítja minden kapcsolatomat.

Minden kapcsolatom a saját legmagasabb érdekem irányába mozog.

Minden jól van a kapcsolataimban.

Akivel vagyok, megajándékoz engem.

Barbara és Craig évekkel később bejelölték egymást a Facebookon. Barbara addigra megszerezte pszichológusi diplomáját, és egy magánrendelőben dolgozott. Craig a világvége túlélésére készített fel embereket – hitt benne, hogy ez 2012-ben be fog következni. Életük találkozási pontjára visszatekintve Barbara számára immár nyilvánvaló volt, hogy a kapcsolatuknak nem kellett örökké tartania. Azért kellett találkozniuk, hogy a lány megismerhesse a férfi világát és viszont, és hogy mindketten továbbléphessenek a saját személyes sorsuk beteljesítése felé. Egyikük sem bukott el. A kapcsolatok ilyenek, akkor is, ha mégoly kétségbeesetten próbáljuk megváltoztatni, vagy mélyebbé és kielégítőbbé tenni őket.

Szakítás után általában az új szerelmet keressük, úgyhogy ne feledd, hogy ha készen állsz a leckére, meg fog jelenni egy tanító az életedben. Amikor készen állsz, hogy párkapcsolatban élj, megjelenik majd az a „valaki”.

Sokaknak kihívást jelent ez a gondolkodásmód, és inkább teljes erővel a számukra vonzó emberre összpontosítanak. Romantikus érzésekkel viseltetnek valaki iránt, vagy egyszerűen csak odavannak érte. Néhányszor azonban a szerelem és az egyéb érzések nem lelnek viszonzásra. Ne feledd, hogy mindig van választásod. Üldözhetjük a kiszemelteket az örökkévalóságig, vagy szeretettel átengedhetjük őket az univerzumnak.

Tündérmese-gondolkodás

Amikor a filmekben a főszereplő beleszeret valakibe, a szerelmét azonban nem viszonozzák, ő tovább küzd a viszonzatlan szerelemért. Végül aztán a rajongás tárgya – általában valami nagy volumenű, puccos, nyilvános eseményen – rájön, hogy valóban a főszereplő az igazi számára. A való életben viszont a legtöbben azt mondanák a főszereplőnek: „Kösz, nem” vagy „Sajnálom, de nem vagy az esetem”.

Hogyan gondolkodsz egy ilyen helyzetben? Most nem kellek neki, de majd egyszer kelleni fogok. Vagy talán: Elérem, hogy belém szeressen. Esetleg: Egy nap úgyis megszerzem őt. El tudod fogadni egyszerűen az igazságot? Miért hagynád, hogy tündérmese-gondolkodásod manipulálja a helyzetet? Ez az a pillanat, amikor küzdesz, pedig gyászolnod kellene. Meg tudod siratni rendesen a csalódásodat, hogy továbbléphess? Miért üldöznél valakit, aki nem akar téged? Miért akarnád beépíteni ezt a fajta rászorulást a tudatosságodba?

Inkább fontold meg az alábbi megerősítések bevetését:

Valaki már úton van felém, aki viszontszeret engem.

A megfelelő személy tudni fogja, hogy ki vagyok.

Senkit nem kell meggyőznöm, hogy szeressen engem. A megfelelő személy szeretni fog.

A kapcsolat végén átélt gyász néha abból a téves felfogásból ered, hogy a dolgok nem alakultak ki, és az életed rossz irányba halad. A szakítás utáni egyedüllét persze fájó, de ha hagyod, hogy a gondolataid kizárólag a magányodra összpontosuljanak, azzal csak még szerencsétlenebbé teszed magad. Ismerd el, hogy így érzel, és légy nyitott a pozitívabb gondolatokra, hogy utat találjanak a tudatodba.

Nézd meg a szomorúságodat, és tedd fel magadnak a kérdést, hogy ha minden úgy alakul, ahogyan kell, akkor mi mást érzel?

Ha le tudod választani magadról a kapcsolat vége feletti gyászt, akkor bedobhatod egy régi seb mély belső barlangjába, majd végül megszabadulhatsz tőle. A gyász során esetleg egy régóta ismétlődő elhagyási problémát is felfedezhetsz – talán kiskorodban úgy éltél meg valamit, mintha az anyukád vagy az apukád elutasított volna, vagy az első szerelmed gorombán elzavart. Ezeknek a belső sebeknek a gyógyulása nem feltétlenül garantálja, hogy a következő kapcsolatodban már nem lesz problémád. Arra a tisztánlátásra azonban szert tehetsz, amellyel megértheted, hogy a kapcsolatok sohasem fordulnak valóban rosszra. Ha borzasztóan nehezen éled meg egy kapcsolat végét, ne feledd, hogy nem vagy egyedül. A legtöbben tudják, hogyan kezdjenek bele és hogyan vessenek véget egy kapcsolatnak, azt azonban ritkán tanulják meg, hogy hogyan teljesítsék ki őket.

Minden kapcsolat azért érkezik az életedbe, hogy elősegítse a gyógyulásodat. A gyász, melyet akármilyen kapcsolat végeztével érzel, ablakot nyit a sebeid begyógyítására, és egy új kezdetre. Minden kapcsolat lehetőséget teremt, hogy szembenézz félelmeiddel és haragoddal. De ami még fontosabb, ilyenkor esélyed nyílik közelebb kerülni a valódi gyógyuláshoz és az igaz szeretethez.

A kapcsolatok a maguk titokzatos és csodálatos erőivel végső soron a vezetőink, és arra tanítanak mindnyájunkat, hogy szeressük és tiszteljük egymást – ahogyan önmagunkat is. Lehet, hogy nem jön létre az a hosszan tartó érzelmi kötelék, amelyben reménykedtünk, de a vége utáni gyászban a kapcsolatok arra emlékeztetnek, hogy nem vagyunk töröttek vagy hiányosak, és elhozhatják számunkra a gyógyulást. Elengedjük a szeretetkapcsolatokhoz készített földi terveinket. Félredobjuk azokat a kérdéseket, hogy ki fog szeretni minket, és meddig. Minden szakítást átlényegítünk annak érdekében, hogy megtaláljuk azt a varázslatos és isteni szeretetet, amelyet egy nálunk nagyobb erő készített elő nekünk.

Egy kapcsolat sokszor nem felel meg az elvárásainknak. Könnyű úgy ítélni, hogy akár a másik személye, akár a kapcsolat tévedés volt. Mondogathatod magadnak, hogy időpocsékolás volt, de az univerzumban nincs pazarlás.

Ha az univerzum küld neked egy elképesztően édes, szeretetteljes személyt, de a tudatosságod még nem áll készen erre, akkor az a személy egyszerűen nem volt neked való az adott pillanatban. Az éppen most előtted álló ember – kapcsolat, helyzet – az isteni terv alapján a gyógyulásodat szolgálja. Ha elfogadod, hogy az életed egy bizonyos pontján ő volt a megfelelő személy, olyan szent magokat ültetsz el, amelyek úgy gyógyítanak majd, ahogy el sem tudod képzelni.

Az univerzum a tökéletes embereket küldi nekem a tökéletes leckék elsajátításához.

Boldogság a sorsom.

Minden ember és minden helyzet a saját magasabb érdekem irányába visz.

Kapcsolódj rá a benned lévő szeretetre

Valószínűleg sokszor hallottál már arról, hogy szeresd önmagad – arról, hogy a legnagyobb szerelmed benned van –, ezért most szakítsunk egy kis időt arra, hogy elmondjuk, hogyan és miért működik az önszeretet.

Felmerülhet benned a kérdés, hogy egy olyan fejezetben, amely arról szól, hogy egy szakítással elveszített ember veszteségét gyászoljuk, miért kell arról beszélnünk, hogy szeressük magunkat. Valóban az ilyenkor fellépő szomorúságot és gyakran magányt kell elfogadnunk és tisztelegnünk előtte, de észre kell vennünk, hogy emögött a mindent elsöprő üresség áll, mely túlmutat a másik ember által hagyott űrön. Ez a fájdalom gyakran legalább annyi – ha nem több – szenvedést okoz, mint a másik elvesztése feletti gyász. Ezt a lesújtó ürességet pedig nem a másik ember, hanem az önszeretet hiánya okozza.

Gondolj erre úgy, mint egy hatalmas tartályra: ha a tiéd teljesen üres, és jön valaki, aki szeretettel és ragaszkodással betölti azt, akkor úgy érzed majd, hogy a szeretet csodálatos érzése köszöntött be életedbe. Ugyanakkor a kétségbeesett rászorulás körforgásába kerülsz, mert a tartály szintje a kapcsolat csúcspontjaival és hullámvölgyeivel együtt drámaian emelkedik és süllyed. Amikor a másik elmegy, semmid sem marad, és ez az üresség zsigeri fájdalmat okoz.

De mi lenne, ha rendelkeznél egy saját szeretettartállyal? Mi lenne, ha az a valaki, aki belép az életedbe, egyszerűen csak ehhez adna hozzá? Mennyire lenne akkor más minden kapcsolatod? A gyász mérce, amellyel megmérheted, hogy állsz ezen a téren.

Naomi találkozott egy Gary nevű sráccal egy egyedülállóknak szervezett rendezvényen. A lány élvezte, hogy ott találkoztak, mert nem kellett találgatni, hogy a fiúnak van-e kedve randizni valakivel – hiszen ez volt az esemény célja. Három héten át többször is találkoztak, és Naomi élvezte, ahogy egyre jobban megismerte Garyt. Nem tervezte, hogy ez a kapcsolat örökké tart majd; inkább csak örült az együtt töltött időnek.

A moziban összefutottak Naomi barátaival, akik elhívták őket táncolni szombat estére. Megbeszélték, hogy egy közeli klubban találkoznak, és mindenki nagyszerűen érezte magát. A másik pár egyszer csak elővette a telefonját, hogy képeket készítsen. Először megkérték Naomit, hogy fényképezze le őket. Majd Naomi is elővette a saját telefonját, és készíttetett pár közös képet Garyvel. Gary forrón ölelte át Naomit a fotózás alatt, és a lányt hirtelen elöntötte a szeretet áradata. A barátnője még egy képet készített a biztonság kedvéért, és Naomi Gary karjaiba omlott.

Másnap délelőtt Naomi megmutatta a képet pár barátjának, akik kijelentették, hogy látszik, hogy milyen jól érezték magukat. Naomi arra a szeretetre gondolt, amely elöntötte, amikor Gary olyan szorosan átölelte. Arra gondolt, hogy milyen máshogyan látja most a dolgokat, mint tíz évvel korábban. Akkor azt gondolta volna, hogy soha nem érzett még a tegnap estihez hasonló szeretetet. Hogy Gary hihetetlen. És hogy biztosan ő az igazi.

Azóta olyan sok belső munkát végzett, hogy tudta: nem Gary hordozta ezt a hihetetlen, csak rá jellemző szeretetet, amely csak akkor elérhető, amikor együtt vannak. Tudta, hogy a fiú valahogyan kiváltotta belőle azt a szeretetet, amely már ott volt benne. Nem az ő ölelése volt az, ami a szeretet áramát küldte a lány felé. Inkább az történt, hogy Naomi döntött úgy tudat alatt, hogy átérzi ezt a mély szeretetet. Tudatában volt annak is, hogy bár Gary nagyszerű fickó, három hét randizás után nem mondhatja őszintén, hogy élete legnagyobb szerelmével találkozott.

Most biztosan kíváncsi vagy, hogyan alakult a kapcsolatuk. Gary és Naomi találkoztak még, és a lány hozzátette, hogy józanul találkozgattak. Tudta, hogy olyan hatalmas csapdát került ki, mely a régi mintáinak a része volt. Régen elhitte volna, hogy a legkáprázatosabb férfival találkozott; az egyetlennel a világon, akinél az ő mélységes szeretetének kulcsa volt. Éhezett volna arra a szeretetre, amely meggyőződése szerint csak abból a férfiból áradhatott… de most már okosabb volt.

A történet lényege – bár klisészerűen hangozhat – az, hogy rajtad kívül senki sem lehet az igaz szeretet forrása vagy kulcsa a számodra. Az igaz szeretet mindig benned van, és te döntöd el – tudatosan vagy tudat alatt – hogy megengeded-e magadnak az elérését. Amikor szomorú vagy, könnyen elhiszed, hogy az adott személlyel együtt a szerelem is távozott, és üresnek érzed magad. De azért vagyunk itt, hogy a téged ért veszteség közepette emlékeztessünk rá: a szeretet, amelyet vele elértél, most is ott van benned, és csak rád vár. Az életedbe legközelebb megérkező ember sem fogja megkeresni neked – csak te élheted át, mégpedig bármikor, amikor valóban nyitott vagy rá.

Bennem van minden szeretet, amire szükségem van.

Mások arra a mélységes szeretetre emlékeztetnek, ami máris megvan bennem.

Gyógyítsd meg a múltad

Az elméd gyakran saját magával csatázik. Arra használja a körülötted lévő embereket és helyzeteket, hogy a háromdimenziós világban játszhasd le a saját belső küzdelmeidet. A gyász olyan időszak, amikor visszatekinthetsz a múltra, és átvizsgálhatod a gondolkodási mintáidat. Ahogy azonban már említettük, ha egyszerűen visszaugrasz és újra és újra átéled a múltat, az csak fájdalmas, de nem vezet eredményre.

Ha veszed a bátorságot, és hibáztatás, kritika és hibakeresés nélkül tudsz a múltadba nézni, megláthatod, hogyan működik, és mit üzen a gondolkodásod. Megtalálhatod a viselkedésed felépülésére utaló jeleket. Ily módon teremthet a gyász lehetőséget arra, hogy ne csak azt nézd meg, hogy egy kapcsolatod hogyan ért véget, hanem hogy azt a gondolkodást is megértsd, amely a kapcsolatot első körben felépítette.

A következő történetünk Carláról szól, akinek volt bátorsága kívülálló megfigyelőként belenézni saját múltjába. Ráébredt, hogy amióta csak az eszét tudja, boldogtalan.

– Szívesen mondanám, hogy már így születtem, bár ez elég valószínűtlen. De valamilyen oknál fogva már gyerekként sem voltam boldog soha – mondta.

Carla egész életében mindig áldozatnak érezte magát, és nem tudatosan, de egészségtelen kapcsolatok olyan mintázatát követte, mely után mindig hosszú időszakokra gyászba borult. Az egyik példa erre a Bennel (aki nem akarta, hogy a lány kedveseként utaljanak rá) való szakítása huszonnyolc éves korából.

Carla tudta, hogy a társadalmi normák alapján gyönyörűnek tartják. A magas, vékony és izmos, vicces és okos lánynak ráadásul széles körű kulturális érdeklődése volt. Bármiféle önteltségtől mentesen mindig érezte, ha megtetszett valakinek, de ez megváltozott, amikor Bennel találkozott. Hirtelen úgy érezte, hogy „nem vonzó, nem érdemel szeretetet, és úgy általában értéktelen”. Magáévá tette a meggyőződést, hogy soha az életben nem lesz boldog, és nem találja meg a szerelmet. És ha mégis, a rövid boldogság hamar gyászos véget ér majd.

Így emlékszik erre az időszakra:

– Teljesen összetörtem. Azért vetettem véget a dolgoknak Bennel, mert találkozott valaki mással, akibe fülig beleszeretett – egy olyan valakivel, akit hajlandó volt konkrétan a „barátnőjeként” emlegetni, és olyan dolgokat csináltak együtt, amelyeket velem soha nem akart.

Carla úgy érezte, hogy az élet ezzel azt mutatta meg neki, hogy ő gyakorlatilag nem elég jó.

– Szomorúságomban csak sírtam napokon, heteken át – mondta –, és azon gondolkodtam, hogy mit rontottam el. Nem értettem, hogy Istennek és az univerzumnak miért kell újra és újra engem büntetnie. Én nem érdemlem meg azt a szeretetet és boldogságot, amit mások? Más lennék? Leterített a gyász, és a negatív hozzáállásom miatt majdnem az állásomat is elveszítettem.

És akkor leesett neki. Képes volt kívülről látni, hogy milyen kapós – de ami még fontosabb, azt is elismerte, hogy belül ürességet, negativitást és szűkölködő ínséget érez. Felmerült benne a gondolat, hogy ő sem akarna randizni saját magával. Nem akarnék olyan emberrel lenni, akinek ilyen alacsony az önbecsülése, annak ellenére, hogy olyan sok jóra van lehetősége, és aki utálja magát, és semmi önbizalma nincsen. És ha én nem akarnék magammal randizni, akkor miért akarna bárki más?

Rájött, hogy ideje, hogy végre azzá váljon, aki lenni akar, vagy még pontosabban, hogy előhozza valódi énjét. Rátalált egy megerősítés számos variációjára, és minden nap mondogatta őket:

Szeretem magam.

Megbocsátok magamnak.

Teljesen elengedem minden múltbeli tapasztalásomat.

Szabad vagyok.

Carla elhatározta, hogy úgy tesz, mintha el is hinné ezeket, amíg végül igazzá nem válnak. Tudta, hogy amellett kell döntenie, amit egy „szeretetre méltó ember” is választana. Megértette, hogy ez jobb, mint megtestesíteni saját múltbéli negatív gondolatait. Ahhoz hasonlít ez a gondolat, amit az Anonim Alkoholisták mondanak: könnyebben tudsz a viselkedéseddel új gondolkodásmódot kialakítani, mint a gondolataiddal egy új viselkedésmódot. Magáévá tette ezt a kijelentést, mert tudta, hogy nem hisz teljes mértékben abban a csodálatos személyiségben, aki legbelül volt.

Amikor Carla elkezdett odafigyelni saját negatív gondolkodására, és valami pozitívabbal helyettesítette azt, az élete két fontos pillanata ugrott elő az elméjéből. Az első az az eset volt, amikor egy randevún feltette magának a kérdést, hogy mit mondana ebben a helyzetben egy magabiztos nő?

Ő maga is meglepődött, hogy milyen könnyen ment. A partnere belenézett a szemébe, és ez a kijelentés tört elő belőle:

– Hogy te milyen elképesztően magabiztos vagy!

– És abban a pillanatban megértettem, hogy az is vagyok – emlékszik vissza. – Volt valami igazság abban, hogy erőltetni, tettetni kell.

Huszonkilenc éves korára Carla a magabiztosság olyan szintjére jutott, amelyet azelőtt nem is ismert. Nem tudta, hogy máris átlépte a vékony határt a „tettetés” és a „valóra válás” között, de azt tudta, hogy valami megváltozott. Azt hitte, hogy a „tégy úgy, mintha, amíg valóra nem válik” leginkább egy érzés tettetéséről szól. Nem értette, hogy a lényeg az, hogy addig csináljon valamit, amíg az elméje, a teste és a lelke is mind kapcsolatba nem kerül a meggyőződéssel, amely máris ott volt benne. Lehet, hogy mélyen el volt rejtve és temetve, de ráébredt, hogy ő maga kondicionálta a testét és az elméjét arra, hogy újra összhangba kerüljenek a saját igazságával.

A második eset nem sokkal szilveszter után történt. Carla tudta, hogy rengeteg belső munkát végzett, és arra gondolt, hogy az újévi fogadalma most nem olyan helyekről fog szólni, ahová el akar menni, vagy arról, hogy mit akar megtenni, hanem inkább arról, hogy ki akar lenni. Azt mondogatta magának, hogy magabiztos, szeretetteljes és boldog akar lenni.

Látta magát, amint szélesen mosolyogva jár az utcán, mely átragyogott másokra, akik ennek köszönhetően egy kicsit többet mosolyognak, és lendületesebben lépdelnek tovább.

Minden korábbi kísérlete, amikor külső forrásokból (randizás, munka, barátok) próbált megerősítést szerezni, visszafelé sült el, és most megértette, hogy először magának kell megtalálnia ezeket a dolgokat saját magában. Úgy érezte, hogy változtatnia kell a gondolkodásán, ezért leírta az alábbiakat egy darab papírra:

Szeretem és elfogadom önmagam.

Méltó vagyok rá.

A papírfecnit kiragasztotta a fürdőszobatükörre, hogy reggel felkeléskor ez legyen az első, amit meglát. Fogmosás és sminkelés közben is elismételte a megerősítéseket. A mondatok tovább visszhangoztak a fejében és a tudatalattijában:

Szeretem és elfogadom önmagam.

Méltó vagyok rá.

Carla 2012. január 1-jén kezdte el alkalmazni a megerősítéseket, de egy idő után észrevette, hogy már nincs szüksége a papírfecnire. Nem is kellett ránéznie, mert minden nap, egész nap automatikusan ismételgette magában a ráírt szavakat. Egy évre rá, 2013. első napján belenézett a tükörbe, nevetett, és azt mondta:

Szeretlek.

Igazán nagyon szeretlek.

– És tényleg így is éreztem – mondta. – Életemben először voltam képes úgy tükörbe nézni, hogy tudtam, őszintén szeretem magam. Egy olyan valaki számára, aki az addigi életét öngyűlöletben töltötte, varázslatos, szavakkal leírhatatlan érzés volt. Tudom, hogy van még min dolgoznom, és még több szeretetet adhatnék magamnak és másoknak, de az érzés, hogy képes vagyok szeretni magam, és jobb és szeretetteljesebb embereket vonzani az életembe, megdöbbentő. A barátaim is észrevették a változást az elmúlt évben, és azt mondják, hogy még soha nem láttak ilyen boldognak.

Carlának nemrég új szobatársa lett Ellen személyében, aki a pár évvel ezelőtti önmagára emlékeztette a lányt a kételyeivel és önkritikájával, valamint azzal, hogy mindig önmagán kívül kereste a boldogság és a szeretet forrását. Azt javasolta Ellennek, hogy hallgassa meg, milyen rettenetesen beszél önmagáról, és elmesélte neki, hogy ő maga hogyan helyettesítette pozitív megerősítésekkel a negatív gondolatait, ami valóban segített.

A szobatársa jó ötletnek tartotta mindezt, de soha nem tett semmit a változás érdekében. Pár hónappal később, miután végighallgatta, hogy folyamatosan és rendületlenül szapulja magát, Carla még egyszer utoljára előhozakodott a témával, de belátta, hogy Ellen nem tudja megtenni a következő lépést. Annyira elveszettnek látszott. Ezért Carla maga vett elő papírt és tollat, leírt néhány pozitív megerősítést, és odaadta a lánynak. Amikor Ellen elolvasta a papírt, elsírta magát.

– Miért sírsz?

– Mert ez mind nem igaz – válaszolta Ellen. – Nem fogadom el magam. Nem szeretem magam.

Carla mosolyogva ennyit mondott:

– Ezért hívják őket megerősítéseknek. Próbálj meg úgy tenni, mintha igazak lennének, amíg tényleg azzá nem válnak!

Carla rájött, hogy amennyire szerette az érzést, hogy szeretetet ad valaki másnak, azt még jobban szerette, ahogy önmagát szereti, és ezt megpróbálta elmagyarázni Ellennek.

Végül is Carla megértette, hogy az ereje abban áll, hogy pozitívabb lehetőségeket tud felvázolni Ellennek, és hogy a legnagyobb ereje annak van, hogy megmutathatja másoknak, amit képes volt magáért megtenni. Őszintén hitt benne, hogy ha most érkezik majd egy férfi az életébe, sok mindent tud adni neki, de az életét nem a férfi határozza majd meg.

Szeresd magad, bármi történjen is

Shelly és Bill kapcsolata már négy éve tartott. A lány régóta érezte, hogy valami elromlott, de túlságosan félt véget vetni a dolgoknak. Újra és újra elmondta magának, hogy ha elhagyja a férfit, soha nem fog mást találni. Míg ő mindent megtett, hogy elnyerje Bill szerelmét, gyakran volt lehangolt és bátortalan, mert valahol mélyen jól tudta, hogy lehetetlen elérnie, hogy Bill szeresse. Mindent megtett, ami csak eszébe jutott, még drága ajándékokkal is elhalmozta a férfit, de soha nem érezte úgy, hogy bármit is kapna cserébe. Valójában nem hitte, hogy a férfi szereti.

Egy este, kimerülten attól, hogy próbált tökéletes barátnő, tökéletes hallgatóság és tökéletes minden lenni Bill számára, Shelly kétségbeesetten lerogyott a fürdőszoba kövére, és elsírta magát. Arra gondolt, hogy nem elég jó a férfinak, nem érdemli meg, hogy szeressék, és ha elmegy, örökké egyedül marad. A fürdőszoba kövén sírva is tudta valahol mélyen, hogy nem hű magához.

Amikor felállt, és megpillantotta az arcát a tükörben, olyan mély gyászt és kétségbeesést látott, hogy megesett a szíve saját tükörképén. Segítenem kell annak a nőnek a tükörben – mondta magában. Évek óta ez volt az első szeretetteljes gondolata magával kapcsolatban, és nem sokkal ezután erőt vett magán, és szakított Billel.

Először rettenetesen szomorú volt, és még kétségbeesettebb, mint azelőtt, ezért egy barátnőjéhez fordult, aki adott neki egy megerősítéseket tartalmazó könyvet. Majdnem minden oldalnál elsírta magát, mert azok a megerősítések pont az ellenkezőjét üzenték azoknak a gonosz dolgoknak, amelyeket addig magának mondogatott. Rájött, hogy nemcsak a barátja bánt vele szörnyen, hanem ő is ugyanúgy bánt saját magával. Visszament ugyanahhoz a fürdőszobatükörhöz, ránézett a tükörképére, és azt mondta: „Szeretlek.”

Először furcsán érezte magát, de ugyanakkor jó érzés is volt, ezért folytatta. Hamarosan rájött, hogy minél többet dolgozott a megerősítésekkel a tükör előtt, annál inkább el tudta határolni magát régi gondolkodásmódjától. Végül meglátta az igazságot abban, hogy szereti magát, bármi történjen is, és ez lett a mantrája, amit az első három hónapban ismételgetett magának:

Szeretem magam, bármi történjen is.

Ez volt a tökéletes mondat Shelly számára, mert tudta, hogy az elméje megcsavarhatná a dolgot, és azt mondhatná: „Szeretném magam, ha nem öregednék így”, vagy „szeretném magam, ha nem lennék olyan gyatra a párkapcsolatokban”. Így azonban, hogy belevette, „bármi történjen is”, teljesen más volt a helyzet, mert észrevette, hogy méltó a szeretetre, és ő is tud szeretni másokat. Meglepte, hogy az a kis belső munka, mely oly kevésnek és jelentéktelennek tűnt, megváltoztatta az életét. Shelly minden ítélkezésére emlékezett arról, hogy milyen öregnek néz ki, de nem próbálta azt mondogatni magának, hogy fiatal vagy fiatalosan fest. Ez nem lett volna helyes, mert ezzel azt erősítette volna, hogy van jobb életkor a számára, mint amelyben éppen most jár. Inkább elkezdte megvonni a figyelmét a belső kritikustól, és ezt a megerősítést alkalmazta:

Fiatalos a lelkem.

Az életszemléletem örökké vibráló.

Egy napon az emberek elkezdték mondogatni Shellynek, hogy milyen ragyogóan néz ki, és ő is észrevette, hogy az élete sokkal jobb lett. Ragyogóan érezte magát! Néha azonban, amikor az eredményei megijesztették vagy újra besomfordáltak a kételyei, azt mondta:

Szeretem magam, bármi történjen is. Akkor is szeretem magam, ha meg vagyok ijedve.

Akkor is szeretem magam, ha azt hiszem, hogy az életem kezd túlságosan jó lenni.

Továbbra sem lesz könnyű Shellynek megküzdenie a saját magával folytatott negatív párbeszéddel, de megtanulta, milyen nagyszerű érzés reggelente pozitív beállítottsággal ébredni, szépnek látni a testét, és nem azt nézni, hogy túl sovány-e vagy túl kövér. Valóságos kinyilatkoztatás volt ez számára. Rájött, hogy még ha egyedül ment is el valahová, akkor sem volt magányos, mert azok a pozitív kijelentések, amelyeket egész nap ismételgetett, állandóan vele voltak. Otthon és azt autójában is mindenhová kártyákat és emlékeztetőket tett, amelyek ezt üzenték neki:

Olyan jó az életem.

Bármi történjék is, mindig hálás vagyok az életemért.

Szeretem az életet, és az élet szeret engem.

Végül rájött, hogy a Billel való szakítás jó dolog volt, mert amikor egyedül lett, valami sokkal jobbra bukkant annál, amit egy másik ember valaha adhatna neki: az önszeretetre.

Az önszeretet és az önértékelés táplálásának egyik leggyorsabb módja a tükörmunka. Íme, a recept: Vegyél elő egy kis tükröt, és nézz bele. Ha ellenállást érzel, jusson eszedbe, hogy az egy olyan részedből származik, amelyik nem tartja szeretetre méltónak magát. Nézz a tükörbe, és mondd magadnak:

Szeretlek.

Jó leszek hozzád.

Szeretlek, és pontosan úgy fogadlak el, ahogy vagy.

Ajándékozd meg magad ezzel a gyakorlattal minden reggel ébredés után, és minden este lefekvés előtt. Köss egyezséget magaddal, hogy a nap folyamán minden alkalommal, amikor elmész egy tükör előtt, mondasz valami pozitív dolgot akár fennhangon, akár magadban.

Ma jól nézel ki.

Boldog vagyok veled.

Jó dolgok közelednek feléd.

Maradj a saját térfeleden

Képzeld el, hogy a világod teniszpálya, ahol éppen játszol valakivel. Csak a saját gondolataidat, tetteidet és szándékaidat irányíthatod – amit a másik tesz vagy gondol, azt nem. A gyászban, illetve a kapcsolatokban is olyan sokszor előfordulhat, hogy arra építed a stratégiádat, az irányítást és a működésedet, amit a másik ember tesz. A te gondolataidat, szavaidat és tetteidet kell behoznod a teniszpályán a térfeledre. Arra kell összpontosítanod, amit te teszel, és hogy az univerzum hogyan reagál erre – és mindez a gondolkodásoddal kezdődik.

A megerősítések segítenek fenntartani a pozitív gondolatokat. Szakítás után, vagy ha a párkapcsolatod hanyatlani kezd, a saját gondolataidra figyelj. Lehet, hogy azt gondolod, hogy talán lazábban kellett volna kezelned ezt a kapcsolatot, vagy hogy rosszul bánt veled, de mindenki ember, és mindnyájan hibázunk.

Szeretetteljesebbnek vagy spirituálisabbnak tűnhet azt gondolni, hogy úgy kellene elfogadnom őt, amilyen, és kibékülöm azzal, ami van, de ez a fajta gondolkodás nem mindig van hasznodra. Tedd fel magadnak a kérdést: Amikor őszintén és valóban önmaga volt, az szeretetet, fényt és örömet hozott az életembe? Vagy rövid rajongás volt csupán, melyet rengeteg szenvedés követett?

Van, hogy az eszed azt sugallja, maradj meg egy rossz kapcsolatban, mert azt hiszed, muszáj, hogy valaki betöltse azt a pozíciót – valaki, akiről azt hiszed, hogy szereted, és hogy veled van. Ha energiaként láthatnád a gondolataidat, miféle energiát vonzol, esetleg mivel éred be, és ki a felelős ezért az energiáért? Amikor egy kapcsolat véget ér, könnyen a másik megszállottjává válhatunk: Vajon gondol rám? Én is hiányzom neki? Ő is próbálja elemezni a kapcsolatunkat, ahogyan én?

Mindezek a gondolatok a múltban gyökereznek – egy olyan múltban, ami valószínűleg nem is pont úgy történt, ahogyan látod. Hozd vissza a gondolataidat és az energiádat a jelenbe. Hozd vissza magad a saját térfeledre a teniszpályán, mert ha a gondolataid folyamatosan valaki más körül járnak, akkor vajon ki irányítja a te életedet? Ki törődik veled? Az exedtől valószínűleg azt vártad, hogy érezd, hogy szeretnek és törődnek veled, de nézd csak meg, hogy mennyire nem szereted saját magad. Nézd meg, mennyire nem törődsz magaddal, és milyen keveset adsz hozzá az életedhez. Amikor megszállottan valaki másra gondolsz, az olyan, mintha az a személy foglalná el a helyedet a saját tudatosságodban anélkül, hogy bérleti díjat fizetne érte.

Miközben gyengéden és együttérzéssel elmélkedsz a kapcsolaton, figyeld meg, mennyire elégedtél meg kevesebbel, mennyire engedted meg magadnak, hogy olyan valakivel legyél, akinek a rezgése nem passzol a tiédhez. Hirtelen beléd nyilallhat a fájdalom, és azt mondathatja veled, hogy de hiszen passzolt! Még ha ez igaz volt is egy ponton, most, amint itt ülsz összetört szívvel, már biztosan nem az. Menj tovább, és vidd magasabb szintre a gondolkodásodat. Köszönd meg az univerzumnak ezt a tanulási tapasztalatot, mely a kapcsolat eredménye, és amely segíti a gyógyulásodat arra emlékeztetve, aki valójában vagy.

Kezdd el pozitív, új gondolatokkal megtölteni az elméd. Ahelyett, hogy őmég nem állt készen erre a kapcsolatra, inkább mondd ezt:

Várom, hogy új kapcsolataim legyenek.

Ahelyett, hogy azt próbálod kitalálni, hogy miért nem akart már veled lenni, gondold ezt:

Olyan embereket vonzok, akik velem akarnak lenni.

Ne feledd, az univerzum próbára fog tenni. Pár olyan ellentmondásos embert küldhet neked, akik nem biztosak benne, hogy veled akarnak-e lenni, de akkor is tarts ki a megerősítés mellett:

Olyan embereket vonzok, akik velem akarnak lenni.

Amikor szomorú vagy, tisztább képet kaphatsz az önbecsülésedről. Nyilvánvalóbbá válik a belső párbeszéded, és olyan területeket láthatsz meg, amelyekre oda kell figyelni. Ilyenkor hatásosan gyógyíthatók a régi minták.

Tegyük fel például, hogy bemész egy étterembe és tonhalas szendvicset rendelsz, de a pincér baconös sajtburgert hoz ki helyette. Ha magas az önbecsülésed, azt mondod neki:

– Nagyszerűen néz ki ez a burger, de én nem ezt rendeltem. Tonhalas szendvicset kértem.

Meg kell kapnod a szendvicsed, egyrészt mert ez okoz neked örömet, másrészt pedig jó érzésekkel tölt el önmagadról. Ha azonban alacsony az önbecsülésed, valószínűleg nem mersz kiállni magadért, és megeszed a burgert, amit nem is kértél.

Ugyanez a helyzet a kapcsolatokban is. Miért fogadnál el egy olyan kapcsolatot, amelyik nem tükrözi pontosan azt, aki vagy, és amit akarsz? Ha a partnered nem okoz neked örömet, akkor többet ne ilyen kapcsolatot rendelj. Próbáld ki ezt a gyakorlatot:

Sorold fel mindazt a jót, amit a kapcsolattól kaptál. Lehetséges például, hogy szeretetet, társat és házikosztot nyertél. Figyelj arra, hogy legalább öt dolog legyen a listán!

Most írj le mindent, amit meg akartál kapni, de nem sikerült. Lehet, hogy például nem kaptál megértést, bókokat és támogatást. Figyelj arra, hogy itt is sorolj fel legalább öt dolgot.

Amint mindkét listával készen vagy, nézd meg az elsőt, és add meg magadnak a listán szereplő dolgokat. Majd vedd elő a második listát, és az ott lévő tételeket spirituálisan küldd el az exednek. Ha például felírtad, hogy nem volt kielégítő a szexuális életed, akkor kívánj neki kielégítő szexuális életet a jövőben.

Vagy amikor az exed eszedbe jut, küldj neki szeretetet, és kívánj minden jót. Amikor az elméd átmegy az ő térfelére a teniszpályán, és a kapcsolatotokban betöltött szerepén gondolkodsz, emlékeztesd magad arra, hogy a pálya rossz térfelén vagy, és mondd ezt: „Szeretettel gyógyítom saját kapcsolatbeli szerepemet.”

Amikor látod, hogy továbblépett az életében, jusson eszedbe, hogy te a saját életednek viseled szeretettel gondját, nem az övének. Arra fókuszálj, hogy hol tudsz még többet belevinni a saját magaddal való kapcsolatodba. Ahelyett, hogy azt a gondolatot töltenéd fel energiával, hogy már nem vagy együtt az exeddel, inkább azon dolgozz, hogy több szeretetet és együttérzést vigyél a baráti és családi kapcsolataidba. Próbáld ki ezt a megerősítést:

Ma szeretetet viszek az életembe,

és szeretetet adok mindenkinek, akivel találkozom.

Használd a múlt felülvizsgálatát arra, hogy jobban megismerd magad, és még többet megtudj arról, amit akarsz. Ha elgondolkodsz azon, hogy mit éreztél vagy nem éreztél jónak, néha segít rájönnöd, hogy mit akarsz és mit nem egy kapcsolatban. Lehet, hogy nem volt jó érzés egy olyan partnerrel lenned, akinek nem volt elég ideje rád. Lehet, hogy egyáltalán otthon lenni nem volt jó érzés, mert többször vágysz társaságra, mint a másik. Vagy ha általában szenvedélyesen nyomon követed az eseményeket, valószínűleg nem volt jó érzés egy olyan emberrel lenned, akit teljesen hidegen hagy, hogy mi zajlik a világban.

Próbálj hátrébb lépni, hogy jobban ráláss a teljes képre, és megérthesd, hogy minden kapcsolat a gyógyulás felé visz. Ha a kapcsolatnak nincs gyógyító hatása, az szomorú és értelmetlen, és a pusztító üresség hatalmasodik el rajtad. Ha azonban meglátod, hogy az az ember azért lépett be az életedbe, hogy a következő szintre vigyen, azt is megérted, hogy olyan univerzumban élsz, amely mindig a javadat tartja szem előtt.

Hogy elérjen hozzád a kapcsolat gyógyereje, ismételgesd az alábbi megerősítést:

A volt kapcsolataim befejezettek, és én elfogadom a gyógyulást.

Az alábbi megerősítés segítségével léphetsz a következő szintre:

Kielégítő kapcsolatokat vonzok be az életembe, amelyekben jól érzem magam.

Ha nem kielégítő kapcsolatot hoz elém az élet, visszaengedem az univerzumnak.

Amikor egy kapcsolat végét siratva öngyógyító módszereket keresel, rájössz majd, hogy az az ember lehetsz, akinek igazán lenned kell. A gyász fejlődést hoz, és olyan új alapokat építhet, amelyektől az univerzum még nagyszerűbb ajándékait kaphatod meg.

A kapcsolatok egyik fontos tanulsága, hogy nem adhatsz olyat, ami nem a tiéd. Nem kaphatsz szeretetet, ha nem hiszed, hogy szerethető vagy. Ezért belső munka a fejlődés. A legcsodálatosabb szerelem léphet be az életedbe, de ha érdemtelennek ítéled rá saját magad, nem fogod tudni elfogadni. Gondolhatod, hogy mindig a másik ember a lényeg, de végső soron a szeretetadási és -befogadási képességed csakis benned rejlik.

Remélhetőleg máris elkezdtél töprengeni a saját kapcsolati gondolatmintáidon. Hogy meglásd, hogyan nyit a gyász ablakot a saját kapcsolati dinamikádra. Végre elkezdheted nem helyteleníteni a múltat, és megértheted, hogy a kapcsolat hozott el téged erre az új kezdőpontra. A szeretetben nincs rossz ember. Csak tökéletes tanítók vannak. Ha a kapcsolatod zátonyra fut, egyvalamit tehetsz: felveszed a mentőmellényed, és magaddal törődsz. Légy gyengéd magaddal, és szeresd magad.

A következő fejezetben a párkapcsolati veszteségek másik formáját – a válással végződő házasságot – fogjuk megvizsgálni, és folytatjuk gyógyító utunkat.

HARMADIK FEJEZET

VÁLÁS MÁSKÉPPEN

Sokan kudarcnak érzik, ha a házasságuk nem tart örökké. Ugyanúgy, ahogy néhányan kijelentik, hogy csak a kilencvenöt évig tartó élet teljes igazán, sokan azt hiszik, hogy a házasságok is csak akkor sikeresek és teljes értékűek, ha addig tartanak, „amíg a halál el nem választ”. A valóság az, hogy ha sikerül elérniük, amiért köttettek, a házasságok sikeresek és gyógyhatásúak – függetlenül attól, hogy mennyi ideig tartanak. Amint már nincs szükség rájuk, teljesnek és sikeresnek kell tekintenünk őket. És igen, tudjuk, hogy az elképzelés, mely szerint sikeresnek tekintünk egy házasságot, ha válással végződik, radikális és szokatlan.

Az élet egyik igazsága, hogy a boldogság nem azon múlik, hogy a kapcsolatok „jobbra” fordulnak-e. Amikor egy házasság véget ér, a két ember általában azzal a realitással szembesül, hogy nem tudják megváltoztatni egymást. Lehet, hogy megpróbálták megváltoztatni a másikat annak érdekében, hogy a házasság működjön, de a válás után mindenképpen ott a felismerés, hogy ez egyszerűen nem működik.

Amint ezt belátod, többé nem kérdezgeted, hogy „mi van, ha a feleségem soha nem változik meg?”, hanem elkezded hinni, hogy „mi van, ha nem kellett megváltoznia? Mi van, ha el kellett válnunk?”. És ha az életben tényleg önmagad akarsz lenni, nem kellene hagynod, hogy a másik is ugyanezt tegye, még akkor is, ha ez a házasság végét jelenti?

Ha elváltál, fel kell tenned magadnak az alábbi kérdéseket: A szeretet, amit adtam és kaptam, vajon azon alapult, ahogyan számomra gyerekkoromban meghatározták a szeretetet? A szüleim folyton veszekedtek? Elváltak? Valóban azt a fajta szeretetet képviselte ez a házasság, amit adni és kapni szeretnék? Ha fájdalmasnak, bonyolultnak, hatalmi harcnak és sokszor kegyetlennek látod a szeretetet, akkor nagyon fontos, hogy utánajárj, miért van ez így.

Az emberek gyakran azon döntések alapján választják ki, hogy kivel akarnak összeházasodni, amelyeket a felnövésük során hoztak. Ezzel nem azt akarjuk mondani, hogy mindezért a szüleinket kellene hibáztatnunk. Általános meggyőződés, hogy az ember huszonöt éves kora után már semmi miatt nem hibáztathatja azokat, akik felnevelték. Egy válást követően azonban néha hosszasan elemzed, hogy miért fulladt kudarcba a házasságod, mit csináltál rosszul, és így tovább. Meglepődnél, ha visszatekintenél és meglátnád, hogy az tanított meg arra – helyesen vagy helytelenül –, hogy hogyan kezeld a kapcsolataidat és a házasságodat, amit fiatalkorodban láttál. A meglepetés az, hogy máris százszázalékosan jól csináltad, hiszen azt tetted, amit gyerekkorodban modelleztek neked. De a válás után hatalmadban áll új sorsot és új valóságot választanod magadnak. A gondolkodásod vezethet rá erre ugyanúgy, ahogyan a torzult gondolkodásod egy helyben tarthat.

Aidan, a harmincnégy éves jogász a házasságát kivéve élete minden területén rendkívül sikeres volt. Egy elvált férfiaknak szervezett csoportfoglalkozáson elmondta, hogy a szerelmi élete keserűséggel tölti el, és hogy azt hitte, ő és a volt felesége összetartoznak. Elmesélte azt is, hogyan próbált barátsággal közeledni a nőhöz azóta, hogy két évvel azelőtt elváltak, de bármikor együtt voltak, és barátságos vagy gyengéd érzelmeket kezdtek érezni egymás iránt, végül mindig mondott valami olyasmit, hogy „Látod? Én megmondtam, hogy együtt kellene lennünk”.

Ez frusztrálta, mert minden együtt töltött jó pillanatukat úgy értelmezte, mint a kibékülés felé vezető utat. A felesége ilyeneket mondott neki: „Miért nem vagy képes elfogadni, hogy a házasságunknak vége, és csak barátok vagyunk?” A csoportnak elmondta, hogy tudja, hogy ha ezt el tudná fogadni – ami alkalmanként sikerült is neki –, minden jó lenne.

– Amikor elérsz oda, ahol el tudod fogadni a dolgokat – kérdezte tőle a csoport vezetője –, akkor békességet érzel?

– El tudom fogadni, de ez nem tart sokáig – válaszolta Aidan. – Nem túlzottan békés érzés, inkább úgy látszik, mindig minden negatív irányt vesz.

– Azért van így – mutatott rá a csoportvezető –, mert abban a pillanatban, amikor elfogadod, ugyanakkor arra gondolsz, hogy Na, most már visszajön? Ez nem igazi elfogadás. Csak az elme manipulációja mondatja ezt: „Ha elfogadom a dolgokat, vissza fog jönni hozzám.”

Most vizsgáljuk meg alaposabban Aidan magával folytatott párbeszédének alapgondolatát: „Nekünk együtt kell lennünk.” Ebben az egyetlen kijelentésben is számos negatív üzenet rejlik, például:

Ҩ Az univerzum téved.

Ҩ A dolgok nem jók úgy, ahogy vannak.

Ҩ A feleségem nem azt az életet élni, amelyet élnie kellene.

Ҩ Nem azt az életet élem, amelyet élnem kellene.

Ҩ A szeretet elromlott.

Ҩ A dolgok nem úgy alakulnak, ahogyan kellene.

A helyzetet elemezve látjuk, hogy Aidan nem engedi meg magának, hogy elsirassa a veszteségét, és addig nem tudja begyógyítani a szomorúságát, amíg abban hisz, hogy nem lett volna szabad elválniuk. A tagadással nem a saját javát szolgálja. Valójában csak halogatja a gyászfolyamat elfogadási stádiumát.

Amikor azt hallod valakitől, hogy „könnyebb túljutni azon, ha valaki meghal, mint ha elhagy”, az ugyanezt példázza. Ha meghal valaki, a gyógyulásod során eljön az a pont, amikor valóban megérted, hogy ezen a földi síkon többé nem lesz már veled. Az adott személy eltávozott. De ha elhagy valaki, attól még mindig itt van, csak éppen úgy dönt, hogy nem veled akar lenni. Torzult gondolkodásod ezt mondhatja: „Nem kell, hogy véget érjen. Újra együtt lehetünk még.” Ezt a bánatban megjelenő torzult gondolkodást gyakran nevezik alkudozásnak és/vagy mágikus gondolkodásnak.

Egyébként valamikor a jövőben, ha mind Aidan, mind a volt felesége még él, előfordulhat, hogy újra összejönnek. Senki nem tudja, mit tartogat a jövő. Azt viszont tudjuk, hogy Aidan addig nem fog meggyógyulni, amíg el nem fogadja a valóságot: hogy ő és a felesége elváltak. Csak akkor lelhet gyógyulásra a bánatában.

Íme, néhány megerősítés, amelyet esetleg mondogathatna magának:

Az univerzumban minden jól van, a válásomat is beleértve.

Minden úgy alakul, ahogyan alakulnia kell.

A válásom nem korlátozza szerethetőségemet, és azt, hogy szeressek.

A válásomnak nincs hatalma a jövőm felett.

Néhány kapcsolat elhagyja az életemet, néhány megmarad.

Nyitott vagyok bármilyen formában megtapasztalni a szeretetet.

A válás a gyógyulás kifejeződése lehet. Véglegesítheti egy házasság lezárását, de nem kell megrekesztenie vagy blokkolnia a szeretetre való képességedet. Aidan negatív megerősítésekkel és gondolatokkal próbálja feldolgozni a vele történteket. Ha negatív irányultsággal dolgozza fel a gyászt, hibáztatni fog, lelkiismeret-furdalása lesz, és azt fogja hinni, hogy a dolgok rosszul alakulnak. A gondolkodását azonban átalakíthatja – még ha ezt egy ideig erőltetnie kell is – azoknak a pozitív megerősítéseknek az alkalmazásával, amelyek megnyitják a lelkét a szükséges gyógyulásra.

Van úgy, hogy nem tudsz eljutni a pozitív gondolkodásig, és akkor onnan kell indítanod a belső munkát, ahol éppen tartasz. Amikor tehát Aidan azt mondja, a felesége nem érti, hogy nekik együtt kellene lenniük, fontolóra vehetné, hogy ne harcoljon ezzel a gondolattal, hanem alakítsa az alábbiak szerint:

A feleségem nem érti, hogy mi együtt lehetnénk. Szeretetet küldök felé, és minden jót kívánok neki az életéhez.

Szerintem még mindig együtt élhetnénk, de az univerzum jobban tudja.

Nem tudom, hogy mi az, ami megtörténhet, és mi nem. Szeretettel elengedem korlátozó meggyőződéseimet.

Az univerzum mindig a jó irányba terel engem.

Aidan tisztán látta, hogy az életének hogyan kellene alakulnia, de dolgoznia kellett azon, hogy abból a valóságból, amit ő gondolt arról, hogy milyen kellene hogy legyen az élete, eljusson oda, hogy milyen most valójában. Mindnyájunk fejében élnek ilyen képek. Vannak, akik elvárásoknak nevezik ezeket; mások azt mondják, hogy a dolgoknak egyszerűen így kellene lenniük. Akárhogy nevezzük is, el kell ismernünk, hogy az élet eltér ezektől a képektől és elvárásoktól. Mintha csak ezt mondanánk: „Mindnyájan rendelkezünk A tervvel, az élet azonban valójában a B tervről szól.”

Az emberek néha külső akadályokkal küzdenek, hogy a válás után továbbléphessenek az életükben; ezeket az akadályokat gyakran másvalaki, a társadalom, vagy akár vallásos meggyőződések irányítják.

Sharon egy katolikus kórházban dolgozott nővérként; az idegosztályon koordinálta a betegellátást. A kórházban minden nap volt mise – főként a betegek és hozzátartozóik számára, de a dolgozók is részt vehettek rajta, amikor a beosztásuk megengedte. Sharon gyakran töltötte el ily módon az ebédidejét.

Ő és a férje, Paul huszonkét éve voltak házasok, amikor a férfi hirtelen bejelentette, hogy el akar válni. Sharon ellenállt. Felhívta a férje figyelmét, hogy ők jó katolikusok, és inkább meg kellene találniuk a módját, hogy a különbségek ellenére helyrehozzák a házasságukat. Azonban minden erőfeszítése hiábavalónak bizonyult, és Paul végül beadta a keresetet. Sharon annyira ragaszkodott hozzá, hogy nekik együtt kell maradniuk, hogy azt mondta a bírónak:

– Ez helytelen! Mi jó katolikusuk vagyunk, és ezt meg kell oldanunk.

– Tisztelettel jelzem a bíróságnak – szólalt fel erre Paul –, hogy amikor a feleségem először fejezte ki ellenállását a válással kapcsolatban, hajlandó voltam tanácsadásra járni. Pár hónapig el is jártunk, és sajnálattal kell kijelentenem Önök előtt is, hogy a házasságunk nem működik. Kibékíthetetlen ellentétek feszülnek közöttünk.

A bíró kimondta a válást. Sharon egy évvel később még mindig azt mondogatta magának és másoknak is, hogy „Ennek nem lett volna szabad megtörténnie, Isten nem hisz a válásban”.

A helyzet vallásos aspektusaitól eltekintve Sharon mindaddig nem gyógyulhatott meg, amíg a mantrája az volt, hogy Ez helytelen és Ennek nem lett volna szabad megtörténnie, Isten nem hisz a válásban. Az alábbi megerősítéseket alkalmazhatná:

Isten tudja, hogy mi a legjobb.

Isten képes kezelni a válásomat.

Isten megáldhatja a házasságomat és a válásomat.

Isten csak a szeretetet ismeri, tehát ha elváltál, tudnod kell, hogy Isten nem „elváltként” fog gondolni rád. Isten csak szeretetként lát téged. Gondolj erre így: még ha meggyőződésed is, hogy a vallásnak és Istennek gondja van azzal, hogy véget ért a házasságod, valószínűleg még több évtizedig élni fogsz. Milyennek akarod tudni ezeket az éveket? Évtizedekig tartó boldogtalanságot szeretnél? Évtizedekig tartó hibáztatást? Évtizedekig tartó lelkiismeret-furdalást? A te döntésed. Lehet egy szomorú fejezet az életedben „Válás” címmel, de utána lépj tovább az évtizedekig tartó együttérzés, boldogság és szeretet felé.

Ez volt Sharon egyetlen valóságon alapuló döntése: választhatott aközött, hogy az élete hátralévő részét bánatban és sajnálkozásban megrekedten élje-e le, vagy teljesen megélhette a veszteségét, és nyithatott afelé, hogy az élete hátralévő részében egy teljesen más történetet éljen. Nagyon fontos, hogy bölcsen válasszuk meg a gondolatainkat, és a pozitívakat erősítsük.

Önmagad elismerése

Ez volt az első olyan anyák napja Jan életében, hogy Gabe, a férje nem volt velük, és elsöprő bánat ragadta el emiatt. Szomorú és letört volt, mert a férfi egy másik nőért hagyta el – ráadásul egy idősebb nőért, ami komoly csapás volt Jan egója számára. Azt hitte, hogy ő a tökéletes feleség, ezért nem értette, hogy tehette ezt Gabe vele és négyéves kisfiukkal, Corey-val. Ahogy visszaemlékszik arra az időre, becsapottnak, magányosnak és értéktelennek érezte magát.

Mosogatás közben eszébe jutott, hogy anyák napján a férje mindig királynőként kényeztette. Különleges reggelit készített, ajándékokkal és csodás programokkal kedveskedett neki. Abban az évben azonban egyedül volt otthon Corey-val, és mosogatott. Bánatában a padlóra rogyott, és sírni kezdett. Az járt a fejében, hogy hogyan tudna véget vetni az életének és a fájdalomnak, amit érzett. Abban a pillanatban lépett be Corey a konyhába, és kis kezével finoman megérintette a vállát.

– Mi a baj? – kérdezte.

– Nem bírom ezt tovább, Corey – válaszolta, és gyorsan megpróbálta letörölni a könnyeit.

– Minden rendben lesz, Anya – mondta a kisfiú kedvesen.

Jan ránézett és sóhajtott, és arra gondolt, hogy éppen azt fontolgatta, hogy véget vet az életének, és ezzel magára hagyja a gyerekét. Corey felsegítette a padlóról, ő pedig megköszönte neki, és szorosan megölelte. A kisfiú rámosolygott, és visszament a szobájába játszani.

Jan felnézett a plafonra, és azt kérdezte:

– Miért én, Teremtőm? A segítségedre van szükségem, hogy rájöjjek, miért érzem így magam.

Aznap este iránymutatásért imádkozott, majd mély álomba merült.

Másnap elment dolgozni. A munkahelyén az ő feladata volt átnézni a cég dolgozóitól beérkező szakmai és képzésekkel kapcsolatos kéréseket. Kis idő múlva egy szórólapot vett észre az asztalán. Az egyik alkalmazott kérte, hogy részt vehessen egy önsegítő-gyógyító szemináriumon. Jan megnézte, és azt mondta magában: nekem valóban gyógyulásra van szükségem. Rájött azonban, hogy nemcsak a érje miatt érzett bánatból kell kigyógyulnia, hanem az egész életére ráférne egy gyógyító kúra. Elolvasta a szórólapot, felhívta kollégáját, aki részt akart venni a szemináriumon, és megkérdezte, csatlakozhatna-e hozzá.

– Amikor először elmentem oda – mesélte Jan –, nemigen tudtam, hogy mire számítsak. Kilencen-tízen gyűltünk össze valakinek a lakásán, és arra gondoltam, hogy majd csak ülök ott, figyelek és jegyzetelek. Mire azonban vasárnap estére vége lett a foglalkozásoknak, sokkal jobban éreztem magam, mint azon a napon a konyhapadlón kuporogva. Megtanultam megsiratni, hogy elveszítettem a férjemet, és azzal gyógyítani magam, hogy szeretetet küldök felé. És ami még ennél is fontosabb, magamnak is rengeteg szeretetet küldtem.

Jan az alábbi megerősítéseket gyakorolta:

Átérzem a szomorúságot a gyászomban.

Amikor belemegyek a bánatomba, gyógyulok.

A szomorúságomban is szeretem magam.

Miután pár hétig ismételgette a megerősítéseket, Jan elkezdte megtapasztalni a valódi boldogság apró pillanatait. A bánata nem tűnt el, de valami korábban nem érzett lágyság vonta be. Nem tudta, hogy meg kell tanulnia szeretni saját magát. Soha nem tanították meg erre, mert nem úgy nevelték, hogy kifejezze az érzéseit, vagy meghúzza saját személyes határait.

– Azon a napon léptem rá – meséli Jan – az utamra önmagam felfedezése felé, és tárt karokkal öleltem magamhoz az ösvényt.

A hétvégi szeminárium indította be nála a megerősítést, hogy minden a legfelsőbb javát szolgálja, és hinni kezdte, hogy ebből a helyzetből csak jó jöhet.

Amikor hazaért, a házban mindenhova megerősítéseket ragasztott ki. Az első a kisfiától származott:

Minden rendben lesz, Anya!

Kiírta továbbá a következőket:

Érzem a bánatomat, de nem dagonyázom benne.

Minden a legfelsőbb javamat szolgálja.

Ebből a helyzetből csak jó jöhet.

Amikor Jan újabb lejtőre került, odament a megerősítésekhez, és úgy olvasott el egyet-egyet, mintha akkor látná először.

– Jól megnéztem – mondta –, és próbáltam valóban a magamévá tenni. Aztán leültem, és újra és újra elismételtem.

A hálószobatükörre ezt ragasztotta ki:

Biztonságban vagyok.

A fürdőszobában ezt olvashatta:

Szeretlek, és megbocsátok neked.

Az az egyszerű folyamat segített erősnek éreznie magát a bánatában ahelyett, hogy a mártír szerepét vette volna fel, hogy hozzáfért belső bölcsességéhez. Corey-t is megkérte, hogy tegye ki a saját megerősítéseit, és együtt díszítették és színezték ki őket. A kisfiú sokszor lerajzolta a ragyogó napot – Jan ebből merítette az alábbi megerősítést:

A nap mindig süt. Mindig a jót világítja meg.

Jan egy évvel később, a legutóbbi anyák napjára visszaemlékezve arra gondolt, milyen butaság volt azt hinnie, hogy ennek az ünnepnek az örömét csak a volt férje adhatja meg neki.

– Az egész az én csodálatos kisfiamról szól – meséli –, aki azt mondta nekem, hogy „Minden rendben lesz, Anya!”. Arra tanítom őt, hogy ez a mi különleges napunk, és hogy micsoda megtiszteltetés, hogy az ő anyukája lehetek. Aztán elmegyünk ünnepelni. Egy évvel ezelőtt ezt nem hittem volna.

Mivel a fia korábban még olyan kicsi volt, Jan számára azelőtt az anyák napja arról szólt, hogy a férje ünnepli az ő anyaságát. Idővel magától is átkerült volna az ünnep hangsúlya a férje meglepetéseiről arra, hogy együtt szervezik meg, mit csináljanak. Ahogy pedig Corey nőtt volna, úgyis az ő kívánságai alakították volna a programot. A válás felgyorsította ezt a folyamatot, és ennek köszönhetően talált rá Jan anyasága belső megünneplésének örömére. Jan igazi életre szóló leckét kapott, mert rájött, hogy az anyaság saját énjének olyan aspektusa, amelyet mindig is elismerhetett volna, függetlenül attól, hogy a férje ott volt-e, vagy a gyereke részt vett-e az ünneplésben. A bánatán gondolkodva jött rá, hogy nem számít, milyen szomorú, ő mindig ott lesz saját magának.

Ha a gyász összetett

A gyászra és a gyógyulásra irányuló erőfeszítéseink ellenére az élet néha csavart labdát dob nekünk.

A negyvenes éveikben járó Bob és Marilyn húsz éve voltak házasok. Bob társasági ember volt, aki mindenféle eseményeken vett részt, és amiben csak lehetett, benne volt. Marilyn ezzel ellentétben inkább otthonülő személyiség volt. Nem igazán szeretett társaságba járni Bobbal, és idővel elkezdtek külön életet élni. A végén már csak esténként találkoztak, amikor röviden megosztották egymással, hogy telt a napjuk. Ez a külön életforma hamarosan oda vezetett, hogy sokkal inkább szobatársaknak, mint házastársaknak érezték egymást.

Marilyn kezdte úgy gondolni, hogy többre vágyik. Rájött, hogy igenis szeretne valamit csinálni, és eljárni egyszer-egyszer, csak nem ugyanazok a dolgok és helyek érdekelték, mint Bobot. Még mindig szerette a férjét, de belátta, hogy a házasság már nem a nekik megfelelő életforma, és független életet akart. Amitől a legjobban rettegett, valósággá vált, amikor rájött, hogy el akar válni. Egy éven át beszélgettek erről Bobbal. A férje úgy érezte, hogy meg tudják oldani a nehézségeket, és Marilyn is hajlandó volt a megoldáskeresésre, csak nem volt meggyőződve arról, hogy sikerülni fog. Végül beadta a válási papírokat.

A válás után is barátok maradtak, de Bob bánatában beleesett a „mágikus gondolkodás” csapdájába – ragaszkodott a gondolathoz, hogy egyszer újra összejönnek majd.

Egy évvel a különköltözésük után megtörtént az elképzelhetetlen. Bob a munkahelyén súlyos szívinfarktust kapott. Mentővel vitték kórházba, és megmentették az életét. Amikor azonban felébredt – bár úgy tűnt, hogy jól van –, kiderült, hogy az agysérülése miatt elveszett a rövid távú memóriája. Nagy vonalakban emlékezett a múltra és az életére, de az utolsó pár év teljesen kiesett neki.

A barátai remélték, hogy idővel visszatér majd az emlékezete, és az első hónapokban Marilyn végig mellette volt, és boldogan segített. Ez Az első 50 randi című filmet juttatja eszünkbe Drew Barrymore és Adam Sandler főszereplésével. A filmben a Drew Barrymore által játszott szereplőnek szintén sérült a rövid távú emlékezete, ezért akárhányszor találkozik és elmegy valahová az Adam Sandler által játszott fiúval, aki szereti, az olyan neki, mintha az első randevújuk lenne. Bob és Marilyn esetében az történt, hogy Bob az agysérülés miatt elfelejtette a válást, és azt hitte, hogy még mindig házasok Marilynnel. Ahogy erősödött, és Marylin egyre kevesebbet volt vele, meg-megkérdezte tőle, hogy hol volt, és a nőre várt a nehéz feladat, hogy újra és újra elmagyarázza neki, hogy már elváltak.

Ha valóban jó ember lennék – gondolta Marilyn magában –, visszaköltöznék hozzá, mintha még mindig házasok lennénk, és gondját viselném. Voltak napok, amikor azt gondolta, hazudnia kellene, hadd higgye Bob, hogy még mindig együtt vannak, de nem akart úgy tenni, mintha. Arról álmodott, hogy a válás után megtalálja a boldogságát, de most nem hitte, hogy ez lehetséges. Úgy érezte, hogy semmiképp sem nyerhet ebben a helyzetben, ez a negatív gondolkodás pedig még nagyobb boldogtalanságba taszította.

Te mit gondolsz erről? Szerinted hazudnia kellett volna Bobnak, és vissza kellett volna költöznie hozzá? Ilyen helyzetekben nagyon fontos, hogy a „nem találhatom meg a boldogságot” beállítottságot átállítsd erre:

Bármilyen helyzetben megtalálhatom a boldogságot.

Megtalálom a boldogságot, akár házasok vagyunk, akár nem.

Ha Marilyn képes lenne egy szeretetteljes, egész, kiteljesedett ént vinni a helyzetbe, meglenne benne a lehetőség arra, hogy mindenkit boldoggá tegyen. Meg is próbálta, és amikor elengedte azt, hogy „kellene”, és elkezdte a saját boldogságát keresni, jó hangulatban látogatta meg Bobot, és hamarosan a férfi sem kérdezgette őt a házasságukról. Talán mert Marilyn már nem aggódott amiatt, hogy Bob kérdezgetni fog, neki sem volt már szüksége válaszokra.

Bob ma sem nagyon emlékszik az elmúlt pár évre, de felfedezett egy új normális állapotot. Amikor Marilyn végre békére lelt a válásban a történtek után, úgy tűnt, hogy Bob is megtalálta a saját békességét. Ma Marilyn arról beszél, hogy milyen nagy örömmel látogatja meg Bobot, és hogy mennyire örül neki, hogy a sok-sok év elteltével még mindig ott vannak egymásnak az életben.

Árulás és gyász

Nem igazán beszélhetünk a válással végződő kapcsolatokról anélkül, hogy ne érintenénk a megcsalás témáját. Míg a megcsalást önmagában is igen nehéz megérteni, az még ennél is nehezebben felfogható, hogy néha a legnagyobb fejlődés lehetőségével ajándékozhat meg minket, hogy ha megcsalnak.

A gondolat, hogy valaki, akinek odaadtad a szívedet és a lelkedet – aki ismeri az igazi énedet és viszont, vagy legalábbis ezt hitted –, elárulhat, borzalmas. Aki a legfontosabb neked, aki előtt feltártad a legbensőbb énedet, most valaki mással osztja meg mindezt. Lehet, hogy egy órát vagy egy éjszakát töltöttek együtt, de az is lehet, hogy hónapok vagy akár évek teltek el árulással, miközben ti már együtt voltatok.

Az egyik leggyakoribb dolog, amivel az emberek az ilyen szomorú helyzetben foglalkoznak, az, ahogy kiderült. Bevallotta, vagy véletlenül jöttél rá? Te magad kutattál az igazság után? Az ezzel kapcsolatos részletek kiderítése gyakran elmérgesíti a sebet, mert ezzel az információval csak még jobban fogod gyötörni magad. Lehet, hogy a partnered egyszer megcsalt, a részletek utáni kutatással azonban újra és újra lejátszhatod elmédben az árulását. Azt a nehéz kérdést kell feltenned magadnak, hogy természetedből adódóan mindig gyanakvó voltál-e, vagy teljes mértékben meglepetésként ért a hír? Érdekes lehet visszamenni és megkeresni azt a helyet, ahol azelőtt voltál, hogy kiderült, mert ez néha segíthet rájönnöd, hogy milyen szereped volt a történtekben.

A fájdalmad meggyógyítása szempontjából egyáltalán nincs jelentősége, hogy hogyan jöttél rá, a gondolkodásod szempontjából ez azonban annál fontosabb lehet. A bánat heveny fázisában ne várd, hogy megérted a saját szerepedet az árulásban. Az ember néha hónapok, vagy akár évek múltán képes csak visszatekintve ezt mondani:

– Nagyon gyanakvó voltam. Azt hiszem, abban reménykedtem, hogy véget ér, és valamilyen szinten tudtam, hogy a kapcsolatunk nem az igazi.

Sokan viaskodnak ezzel a gondolattal, mert amikor a saját szereped kifejezést használjuk, azt hiszik, ezzel azt akarjuk sugallni, hogy a megcsalt felet kell hibáztatni. Valójában azonban azt akarjuk ezzel mondani, hogy míg senki nem vágyik arra, hogy elárulják, a tapasztalást magát a lelked a saját fejlődésére és gyógyulására használhatja.

Még egy dologról kell itt beszélnünk, de nem azért, hogy a bánatban fetrengjünk, hanem hogy kiszabaduljunk belőle, és elengedhessük a gyógyulásunk érdekében. Az egyik első kérdés, amelyet a megcsalt fél feltesz: „Szeretsz még?” Ez bizonyos szempontból az informálódást szolgálja, máshonnan nézve azonban önképünk mély értékelése. Érdemes vagyok arra, hogy szeressenek? Jelentek neked valamit? Fontos voltam neked valaha is? Nehéz megemészteni a tényt, hogy a szerelmed tettei nem feltétlenül jelzik azt, hogy szeret-e téged vagy sem.

Általános spirituális bölcsesség, hogy ha egy kapcsolatban volt egy pillanatnyi igaz szeretet, akkor az volt a végső igazság – akkor ott volt szeretet. Ha tudod, hogy a szeretet egykor létezett, akkor a szeretet igazi volt, az árulás pedig, és minden, ami vele járt, végül remélhetőleg eltűnik majd a háttérben. Amikor két volt szerelmes évekkel később újra látja egymást, gyakran ráébred, hogy a szeretet kitart, és minden más elhalványul. A szeretet valamiféle gyengédséggé alakul, amit az ismételt találkozáskor érzel a másik iránt, mert valaha a múltja része voltál.

Ne feledd azonban, hogy most még (vagy bármikor a közeljövőben) nem biztos, hogy elér ez a felismerés, mert feldúlt vagy. Ha még nem történt meg, reméljük, ezt felhívásnak veszed, és elengedsz némi haragot. Hiszen végső soron a haragod nem a partneredet bántja – csak téged mérgez.

Daisy és Cliff öt éve voltak együtt. A házasságukban megvoltak a hullámhegyek és -völgyek, de általában véve jó volt. Daisy úgy képzelte, hogy ha idővel a szexuális életük ellaposodna, arról ő tehetne. Tudta, hogy valószínűleg nem mindig lesz benne annyi vágy, mint évekkel ezelőtt, és már látta maga előtt, amint egy nap ő is kimondja a tipikus házasságban élő tipikus feleség szavait:

– Most ne, drágám. Fáj a fejem.

Meglepetésként érte hát, amikor Cliff kezdte el mondogatni:

– Ne most, drágám, túlságosan kimerült vagyok.

Először persze nem volt nagy ügy, később azonban egyre sokasodtak a kifogásai: fájt a háta, stresszes volt a munkája miatt, és így tovább.

Miután Daisy világosan felismerte a mintát, azonnal elkezdte önmagát hibáztatni. Arra gondolt, hogy ha Cliff nem akar meghitt együttlétet vele, annak biztosan az az oka, hogy ő már nem olyan vonzó, mint azelőtt.

Így aztán Daisy elkezdte formába hozni magát, mert az képzelte, hogy talán túlságosan is eleresztette magát otthon, amikor smink nélkül járt, és kényelmes pizsamát hordott izgalmas szatén hálóing helyett. Nem tudta, hogyan kellene működnie ezeknek a dolgoknak egy házasságban, de azt igen, hogy nem akart tipikus slampos feleség lenni.

Hónapokkal a külső átalakulás után azonban Cliffet még annyira sem érdekelte a szex, mint azelőtt. Amikor megpróbált beszélni róla, a férje ilyeneket mondott:

– Ne butáskodj, drágám. Ez természetes, elő szokott fordulni. Persze, hogy még mindig szeretlek. Minden rendben van.

– Nem a kinézetedről van itt szó – mondta Daisynek az egyik barátnője. – Egy kapcsolat kezdetén izgalmasnak találjuk a másikat. Minden történet, amit mesél, új és lenyűgöző. Az évek múltán azonban a történeteik ismétlődnek és „megavasodnak”. Úgy kell bánnod Cliffel, mintha csak most találkoztatok volna.

Így kezdte Daisy újra felfedezni Cliffet. Csüngött minden szaván, úgy tett, mintha a régi sztorik újak és izgalmasak lennének… de ettől sem változott semmi.

Végül, amikor már tizenegy hónap telt el szex nélkül, a nekikeseredett Daisy így szólt Cliffhez:

– Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy vonzónak találj. Észrevetted? Eljárok edzeni, mindig kifestem magam, szexi hálóingeket viselek. Mindent megtettem, amit tudok, hogy azt éreztessem veled, hogy férfi vagy, és megmutassam, hogy te vagy a legérdekesebb ember a számomra. Az Isten szerelmére, mi van? Az nem lehet, hogy mindig fáj a fejed, vagy fáradt vagy, vagy stresszes a munkád. Van valakid?

Csak úgy odavetette a kérdést, de nem számított rá, hogy célba talál. A férje lenézett a padlóra. Daisynek földbe gyökerezett a lába:

– Miért nézel lefelé? Te jó ég, ne mondd, hogy tényleg van valakid! Így van?

– Sajnálom – mondta Cliff.

Daisy nem akart hinni a saját fülének.

– Ki az?

– A titkárnőm.

– A titkárnőd? Hogy lehet valaki ennyire sablonos?

Számos veszekedés, különköltözés, majd végül válás után Daisy az árulás és gyász világában találta magát. Pár hónappal később, amikor a tagadás alábbhagyott, teljes erővel kezdett tombolni benne a harag. Bármelyik pillanatban képes volt ezt gondolni: Hogy merészelte hagyni, hogy eljárjak edzeni és a testem szépítésén dolgozzam, miközben ő valaki más testét imádta? Az a szemétláda hagyta, hogy amint felébredtem, rohanjak a fürdőszobába, hogy gyorsan kisminkeljem magam. Hagyta, hogy azt higgyem, hogy nem vagyok elég, vagy hogy neki annyira stresszes a munkája.

A belső párbeszéde napról napra változott, de ugyanazon a vonalon haladt: És érdekesnek találtam a hülye történeteit. Ezer- meg ezerszer elmesélte ugyanazt. A bánata aztán az önostorozás alakját vette magára. Milyen hülye voltam, hogy azt képzeltem, ha jobban nézek ki, akkor majd kedves lesz! Milyen hülye voltam, hogy szerettem! Milyen hülye voltam, hogy törődtem vele!

Nagyon fontos felismerni, hogy ami történt, megtörtént. Bánatunkban megértjük, hogy nem változtathatjuk meg a múltat, de ahogyan gondolunk rá, azt igen. Daisy meg tudta változtatni a múlttal kapcsolatos gondolkodását. Nem kellett az árulásra összpontosítania. Tudjuk, hogy ez nehéz, de nagyon is megéri! Nem arról van szó, hogy tagadd meg a megcsalatást; de inkább az erősségeidre fókuszálj. Ahelyett, hogy arra gondol, Cliff megcsalta, Daisy ezt a megerősítést is használhatná:

Teljes szívemből szerettem Cliffet, a tetteitől függetlenül.

Vagy ahelyett, hogy mentálisan ostorozta magát, hogy milyen hülye volt, erre is gondolhatna:

Az ösztöneim jók voltak.

Ahelyett, hogy az egész kapcsolatot árulásnak gondolná, ezt mondhatná:

A szerelem igazi volt. Csak ennek a kapcsolatnak nem kellett örökké tartania.

Idővel pedig még haladóbb gondolatokra is készen áll majd:

Végső soron senki nem árulhat el engem.

Igazi énem a megcsalás felett áll.

Ahogy Daisy haladt a megerősítéseivel, rengeteg ellenérzés támadt benne velük kapcsolatban. Emlékeztetnie kellett magát, hogy azt tükrözik, ahol tartani szeretne, és nem feltétlenül azt, ahol éppen most van. Az ellenállás azt jelentette, hogy még több haragot kellett elengednie. A megerősítések mellett tehát a haragjának is meg kellett adnia a tiszteletet, és hagynia kellett, hogy átmenjen rajta, hogy el tudja engedni.

Abban a tudatban lelt békességre, hogy minden tőle telhetőt megtett annak érdekében, hogy a legjobb formáját hozza, és edzeni is eljárt. A gyász alkudozási szakaszában néhány nőt ilyen kérdések kísértenek: „Ha nem engedtem volna el magam, hűséges maradt volna?”, vagy „Ha sminkeltem volna, és szexi cuccokat hordok, akkor is viszonya lett volna?” Végül azonban eljutnak a gyászuk depressziós stádiumához, és megértik, hogy igen, a partnerük akkor is megcsalta volna őket. Mert ez nem róluk szólt.

Az egyetlen valódi árulás az, amikor megfeledkezünk igazi énünkről, és a saját igazi énünk értékéről. Végső soron az a helyzet, hogy függetlenül attól, hogy mások jól csinálják-e vagy hibáznak, mi megtarthatjuk az önértékelésünket, és emlékezhetünk arra, hogy a kapcsolatokban néha lejjebb eresztjük a lécet, és hozzánk nem méltó módon viselkedünk. És lehet, hogy teszünk bizonyos dolgokat, hogy bosszút álljunk a másikon. Ezért meg kell bocsátanunk, és ki kell szabadítanunk magunkat azok kötelékeiből, akik bántottak minket.

Ha megbocsátod a volt partnerednek, hogy tizenöt évvel ezelőtt megcsalt, azzal nem azt mondod, hogy rendben van, ha bántunk másokat. Azt azonban igen, hogy megérted, hogy a másik esetleg hibázott – hogy mindenki vét hibát –, és hogy többé nem fogod magadat vagy az egész házasságodat annak a hibának mentén meghatározni.

A gyászból a kegyelembe

Molly a válása után egy új valóság lehetőségében gondolkodott. Tudta, hogy többet akar annál, mint hogy dühösen és keserűen jöjjön el, ezért pozitív utat keresett, hogy túllépjen az életében történt negatív eseményeken. Elhitte, hogy azért hozta létre az életében az árulás tapasztalását, hogy elérje a teljességet. Kétségkívül időbe telt – rengeteg mindent kellett feldogoznia, és meg kellett bocsátania magának –, hogy valóban el is higgye a fenti állítást. Nézzük meg, hogyan jutott el idáig.

A férje, Mike megcsalta, és végül – közvetlenül azután, hogy Mollyval különváltak – összeköltözött a másik nővel. Mivel a veszteség fájdalma iszonyúan gyötörte, Molly hajlandó volt megpróbálkozni bármivel, hogy jobban érezze magát. Egy barátnője azt javasolta, hogy próbálja szeretni a bánatát, és értse meg, hogy ezzel kigyógyulhat a fájdalomból. Arra is figyelmeztette Mollyt, hogy bánjon magával gyengéden.

Molly nem felejtette el, mit érzett akkor.

– Az elején egész nap csak a kanapén hevertem, és filmekkel kényeztettem magam. A lányomnak napokon át csak sajtos szendvicset készítettem, mert semmi máshoz nem bírtam erőt gyűjteni. Minden reggel sírtam a zuhany alatt, hogy kiengedjem a fájdalmat. Aztán elkezdtem mondogatni magamnak, hogy nagyszerűen haladok. Lazulást és pihenést írtam elő magamnak, mert úgy döntöttem, hogy méltó vagyok a saját szeretetemre.

Most már látom, hogy az életem arra vitt, hogy mindezt felismerjem. Soha nem arról szólt, hogy kívülről szerezzem meg a szeretetet – végig belső munkát kellett végeznem. Jártam önsegítő szemináriumokra, könyveket olvastam, és mindent meghallgattam arról, hogy hogyan lehet jól élni az életet. De ez nem az elmém tapasztalása volt, hanem csakis a szívem utazása.

A megcsalás előtt Mollynak soha nem volt része valódi, saját maga iránti együttérzésben. Ő volt saját maga legkeményebb kritikusa, a saját legelnyomóbb verziója, nem meglepő tehát, hogy végül kívül, a valóságban is ez történt. A bőre máris olyan vastag volt, hogy mindenféle csalódás elhalványult ahhoz a saját maga által épített falhoz képest, amely elzárta a szeretettől és az élettől; ezt a falat pedig azért építette, hogy megvédje magát az élet komor vidékein növekvő bántalmaktól. A fájdalom azonban mégis leterítette.

– A szeretet az univerzum ragasztója, melyet én nem tapasztaltam meg első kézből – mondta. – Végig ott volt, de nem engedtem meg magamnak, hogy ráébredjek. Amikor pedig keményen kritizáltam a körülményeimet, és olyanokat mondtam magamnak, hogy „Látod, megvetett nő vagy, borzalmas anya és elhagyott feleség. Te üldözted el! Nyomorult életet érdemelsz”, azzal azt az érzést keltettem magamban, hogy saját magam ellen vagyok. Az árulásra volt szükségem ahhoz, hogy túlléphessek azon az ideális elképzelésen, hogy az élet az, aminek látszik. Én engedtem meg magamnak, hogy idáig jussak, és bíztam benne, hogy mindez a javamra válik, és hogy mélyebbre tekintve azt is megengedem magamnak, hogy kikecmeregjek a viharból, visszaköveteljem az életem, és megkapjam ennek a helyzetnek az ajándékait.

Nem sokkal ezelőtt Molly a terapeutájánál volt; itt találkozott azzal a nővel, akivel a volt férje megcsalta.

– Alapvetően semmi mást nem váltott ki belőlem, csak az iránta érzett hála könnyeit – mesélte Molly. – Ha ő nem jött volna, hogy elősegítse a saját drámám kibontakozását, lehet, hogy még ma sem lenne bennem együttérzés magammal, a világommal, másokkal és a közösen megtett utunkkal szemben. Ez a nő segített, hogy bízzak az életemben. Hiszen a szívfájdalomnak, az árulásnak, a veszteségnek, a szomorúságnak és a gyásznak… ezeknek köszönhetem, hogy most már bízom az életemben.

Hogyan lehet ilyen éltető, amit valaha olyan rossznak bélyegzett meg? Molly az élet teljességére ébred rá, amikor megerősíti:

– Ha már nem ragaszkodom a saját elképzelésemhez arról, hogy a dolgoknak hogyan kellene történnie, és csak hagyom, hogy legyek, többé nem leszek az életkörülmények áldozata. Lehet, hogy az elmém máshogy gondolta, de a szívem mutatta az utat. Ez a másik nő fontos szereplője volt a saját életutamnak.

Molly úgy látta, hogy nem érdemli meg a szeretet bőségét. Végül azonban képes lett magát és mindenki mást is belevonni a saját definíciójába azzal kapcsolatban, hogy mi isteni, gyengéd, szeretetteljes, türelmes és megbocsátó – ezek mind-mind új tulajdonságok voltak a számára. Végre teljes felelősséget vállalt a problémákért a saját életében, és rájött, hogy ez volt a kulcsa mindennek.

– Soha nem hibáztathatok senkit és semmit a saját életkörülményeimért – mondta. – Hónapokon át ingadoztam, hogy elfogadjam-e ezt az idegen gondolatot.

Hihetetlenül radikális és bizonyos szempontból lehengerlő volt számára a tudás, hogy a sajátjaként fogadhatja el az életét, és nem másokat kell hibáztatnia fájdalma és szenvedése miatt. De békére vágyott, és ez azt jelentette, hogy fel kell hagynia azzal, hogy maga és mások ellen legyen. Azaz el kellett engednie, hogy mi a jó, és mi a rossz (a másik nő volt a „rossz”, mert bántotta őt). Akkor valóban kezdte elhinni, hogy az univerzum a teljesség felé terelgeti az életét. Belátta, hogy képes némi együttérzésre önmaga iránt, és később azt a meggyőződést is el tudta engedni, hogy valami rosszat tett.

Nem lehetett maga ellen és nem hihette, hogy a világ is ellene van, ezért úgy döntött, hogy mindenki, akivel találkozott – közeli barátok, felületes ismerősök, és még a „másik nő” is – fontos szerepet tölt be élete filmjében, amely a teljesség felé viszi őt. És ezért nagyon hálás lett.

– Amikor találkoztam a másik nővel – mesélte Molly –, elmondtam neki, hogy mennyire fájt. Őszintén elmeséltem a történetemet. Bocsánatot kértem tőle azért, mert bántani akartam, vagy mert azt akartam, hogy mások gyűlöljék. Megköszöntem neki. Mindezt magamért tettem. Én is hibázom, és ez az ember sem kevesebb nálam. Csak azért akartam, hogy a világ gyűlölje őt és azt, amit tett, mert annyira fájt, és olyan nagyon szenvedtem. Azelőtt azt hittem, hogy ha ő szenved, attól az én fájdalmam enyhülni fog, a valóságban azonban az történt, hogy azzal, hogy megbocsátottam neki, saját magamat szabadítottam fel. Addig vártam, amíg igazán készen álltam, és halálra voltam rémülve. Nem volt könnyű találkozni vele, őszintének lenni, és egy órán át sírni. De teljes életet akartam élni, és azt akartam, hogy az élet és én ugyanazon a ponton találkozzunk. És hogy az élet továbbra is a kegyelem felé vezessen a leckéivel. A döntésemet csakis azért hoztam meg, hogy megélhessem a kegyelem állapotát.

Molly az alábbi megerősítéseket alkalmazza:

Szolgálja minden érintett legfőbb javát ennek az eseménynek a kimenetele.

Csodálatos életet érdemlek.

Az életben kapott leckéim a kegyelem felé vezetnek.

Jó életet vonzok be magamnak, mely csodálatos tapasztalásokat hoz.

Ahogy Molly megmutatta, ha a gondolatainkat meggyógyítjuk, az adott helyzetben mindenki magasabb szintre emelkedik.

A gyerekek a legfontosabbak

A gondolkodásodat igen nagy mértékben a múltad, különösen a gyerekkorod alakítja. Olyan sok időt töltesz azzal, hogy megpróbáld begyógyítani gyerekkorod negatív gondolatait, hogy amikor elválsz, a saját gyerekeidre nem is gondolsz? Őket is sújtja a bánat, hiszen ők azt a képüket veszítették el, hogy anya és apa mindig együtt vannak.

Nagyon fontos, hogy ez idő alatt szeretetteljes gondolatokkal támogasd a gyerekeid világát. Ha nem teszed, az önvizsgálat a saját vágyaid kielégítésébe torkollik. A szeretet során természetes, hogy ledöntöd a falakat, váláskor azonban ezeket a falakat gyakran még erősebbre építed vissza.

Mik is ezek a falak valójában? Ezek választanak el a másik emberi lénytől. Ha gyerekeitek is vannak, nem szabad megfeledkezned arról, hogy ha fel is építetted a faladat volt partnered miatti fájdalmadban, a gyerekeid is gyászolnak, és közben próbálják kerülgetni ezeket a falakat, és nem értik őket. Ha hagyod, hogy ezek a gondolatok irányítsák a világodat, az elkülönülés lesz az uralkodó eszme az életedben. Hogy ez ne történjen meg, vissza kell hoznod a gondolataidat a gyerekek és a saját magad iránti szeretethez. Ez azonban nem könnyű feladat olyankor, amikor azt hiszed, a falépítéssel magadat véded.

Vegyük Jackie példáját, akinek keserű véget ért a házassága. Mindkét oldalon olyan sok mélyen gyökerező fájdalom, harag és neheztelés gyűlt fel, hogy ő és a volt férje, Matt alig beszéltek egymással.

Tavaly volt az első olyan karácsony, amikor ki kellett találniuk, hogyan töltsék külön a napot. Jackie egyfelől haragot és neheztelést érzett a volt férje iránt, másfelől pedig nagyon vágyott rá, hogy az akkor még alig kétéves kislányukkal, Amandával legyen. Rájött, hogy ez különleges időszak a lánya életében, és a gondolat, hogy egy ilyen fontos napon ne lehessen vele, égette a lelkét. Olyan ellentétes érzések szállták meg, mint még soha, és fájdalom hasított a szívébe a gondolatra, hogy esetleg nem lesznek együtt.

Így aztán az alábbi tervet készítették Mattel: Jackie lesz Amandával délelőtt, Matt pedig délután, bár emiatt délben lesz egy kellemetlen találkozásuk. Jackie-t feldúlta a gondolat, és rengeteget gondolkodott, hogy hogyan tudná leválasztani magáról a szomorúságot amiatt, hogy nem töltheti az egész napot a kislányával. Bánatában átérezte a veszteségét, és megadta ennek az érzésnek a tisztelet, de meg is kellett erősítenie néhány ettől eltérő lehetőséget arra a napra és a jövőre nézve. Ezt mesélte:

– Csak imádkoztam és imádkoztam, és tudtam, hogy hathatós megerősítésre van szükségem. Nem akartam magamban ezt a haragot és szomorúságot. Aztán egy kijelentés egy pillanat alatt a szívem mélyére hatolt:

Megbocsátok neked, és elengedlek.

– Azt hiszem, naponta vagy ezerszer elmondtam ezt a megerősítést. Elmondtam, amikor a volt férjemre gondoltam, és elmondtam magamnak is. Tudtam, hogy ítélkezem magam felett a haragom és neheztelésem miatt, de még azért is, hogy megítélek másokat.

Ne felejtsük el, hogy milyen feldúlt volt éppen Jackie. Nagyon nehéz azonban egyszerre imádkozni, és kitartani a gyűlölet mellett, és az, hogy naponta ezerszer elismételte a megerősítést, gyakorlatilag lehetetlenné tette a számára, hogy továbbra is zaklatott maradjon. Jackie-nél működött a megerősítés.

– Pár nappal később – mesélte –, teljesen új helyen ébredt az elmém, és arra eszméltem, hogy a szeretet inspirál. Már tudtam, mit akarok tenni. Meghívtam Mattet, hogy töltse a családommal a délelőttöt, mielőtt elviszi magához Amandát, hogy ketten is ünnepeljenek. Megnyugtattam, hogy mondhat nemet, de nagyon szívesen látjuk egész délelőtt. Az értésére adtam, hogy mind nagyon örülnénk, ha ott lenne. Aztán elengedtem.

A volt férj azonnal igent mondott, és nagyon szép napot töltöttek együtt. Jackie rájött, hogy a lánya semminek nem örül jobban, mint ha az egész család együtt van, ő maga pedig semmit nem szeret jobban, mint ennyi örömöt látni a lánya édes kis arcocskáján.

Ráadásul meglepetéseket is tartogatott a délelőtt Jackie számára.

– Csoda történt – mesélte. – Ahogy elnéztem őket együtt, hálát éreztem a volt férjem és az életemben betöltött szerepe iránt, és azért, hogy mindig ilyen csodálatos apja volt a kislányunknak. Csodálatos nap volt, és még nem ért véget. Amikor eljött az ideje, hogy Matt elvigye Amandát, észrevettem, hogy nem is nehéz a szívem – könnyű és szabad voltam. Nem volt semmi kampócska vagy lánc, semmi szomorúság, csak a szeretet és a hála folyamatos érzése. Kikísértem őket a kocsihoz, és miután elköszöntem a kislányomtól, megöleltem a volt férjemet, és megköszöntem, hogy eljött. Boldog karácsonyt kívántam neki, és hogy érezze jól magát a lányával. És minden szavamat komolyan gondoltam.

Jackie rájött, hogy valami olyan egyszerű dolog, mint egy megerősítés, egyetlen nap alatt hihetetlen mennyiségű szeretetet és örömet hozhat sok-sok ember életébe. Ha Amanda nincs ott, senki nem érezte volna magát ugyanígy, és Jackie ráébredt, hogy ez az egész nem csak személy szerint róla szól.

A válás utáni gyász gyógyítása

Amikor valaki elválik, nagyon gyakran keresi az okokat. Ki tett kivel mit? Ne feledd azonban, hogy ezek az okok egy kisebb történethez tartoznak. Van azonban egy sokkal nagyobb történet, amely a szeretetedről, az életedről és a lelked útjáról szól. Nem az a célod, hogy megszabadulj a bánattól, hanem hogy a jövődben a boldogságot lásd helyette, és hogy minden korlátot – azokat a dolgokat, amelyek nem a javadat szolgálják – megszüntess magad és a boldogság között.

Meg kell találnod a módját, hogy megbocsáss a társadnak. Akármilyen nehéz is, végül ez szabadít fel. Haragot tartani olyan, mintha te innál mérget abban a reményben, hogy a másik hal bele. Ha a válásban még egy harmadik személy is érintett, tégy meg minden tőled telhetőt, hogy neki is megbocsáss. Lehet, hogy hihetetlen próbatétel minden érintettnek megbocsátani, de csak a hajlandóságod kell ahhoz, hogy elindítsd a folyamatot.

Hajlandó vagyok megbocsátani.

A válás feletti gyász gyógyításakor felelősséget kell vállalnod az életedért. Hogy teljesen meggyógyulj a gyászod segítésével, ahhoz az kell, hogy ne maradj áldozat. Ha olyasmi történt a házasságodban és a kapcsolataidban, amit helytelennek vagy rossznak fogtál fel, mindig volt egy közös nevező – te. Te voltál jelen minden helyzetben, ezért neked van némi elszámolási kötelezettséged. Még ha nem találod is a saját szerepedet egy adott helyzetben, a nagyobb képet nézve talán észrevehetsz valami igazságot abban a gondolatban, hogy a lelked számos különböző tapasztalást választott neked a saját tanulásod és fejlődésed érdekében.

Végső soron magadnak kell megadnod azt a szeretetet, amit keresel. Ezzel nem arra akarunk kérni, hogy azért töltekezz fel önszeretettel, hogy aztán soha többé ne legyen szükséged, vagy ne vágyj újabb kapcsolatra. Azt reméljük, hogy ha találsz szeretetet magadban, akkor életed következő fejezetében nem úgy bukkansz majd fel, mint egy üres, feltöltésre váró tartály. Ehelyett inkább szeretettel teli, kiteljesedett személy leszel, aki képes elhozni ezt a szeretetet minden helyzetbe és minden embernek, akivel találkozik.

A bánat a gyász ideje minden veszteség felett – összetört álmaid és az elveszített abbéli remény felett, hogy a házasságod örökké fog tartani. Amikor azonban eljutsz ahhoz az édes elfogadáshoz, hogy ami történt, tényleg megtörtént, arra is rá fogsz jönni, hogy a gyász a megújulás, az újjáépítés és a változás kora is egyben. Most van lehetőséged arra, hogy újraalkosd magad. Ki leszel a válás után? Ne hagyd, hogy az általad hagyott űr határozzon meg mások és a múltad számára. Te döntsd el, hogy ki akarsz lenni. Ez most egy új fejezet, mely az újrakezdés lehetőségét tárja eléd. Ha azt hiszed, hogy túl késő újrakezdened, tudd meg, hogy ez csak egy gondolat – mégpedig hamis gondolat. Ha még mindig ennek a bolygónak a lakója vagy, akkor soha nem késő újrakezdeni. Íme, egy nagyszerű gyakorlat, amely segíthet belevágnod:

Gondolj arra a sok negatív szóra, amellyel leírhatnád, hogy hogyan érzed magad a válás után, mint például szomorú, reménytelen, szánalmas, nemkívánatos és így tovább. Írd le őket egy papírra, és tedd bele egy borítékba. Keress egy olyan szertartást, amelynek segítségével valóban örökre el tudod engedni ezeket a szavakat. Tedd meg bátran, amit az adott pillanatban helyesnek érzel. Imádkozhatsz a boríték felett, vagy el is égetheted. Végül is a szavak elengedéséről van szó, és arról, hogy tudd: nem az igazságot fejezik ki arról, aki vagy.

Most gondolj azokra a pozitív szavakra, amelyek azt fejezik ki, hogy hogyan érezhetnéd magad, ki lehetnél, és írd le ezeket is. Ne feledd, hogy egyelőre nem kell igaznak lenniük. Csak jó érzésekkel kell hogy eltöltsenek, és ki kell fejezniük azt, akivé válni szeretnél. Íme, néhány példa:

Elképesztő

Bátor

Ihletett

Szeretetre méltó

Értékes

Szenvedélyes

Nyíltszívű

Mókakedvelő

Aranyos

Kalandkedvelő

Természetesen rengeteg egyéb szót is leírhatsz – az vezesse a kezedet, hogy mi tölt el jó érzésekkel. Ha készen vagy, minden egyes szó után írd oda: „vagyok”. Így valóban meg tudsz merítkezni bennük. Például:

Elképesztő vagyok.

Bátor vagyok.

Ihletett vagyok.

Szeretetre méltó vagyok.

Értékes vagyok.

Szenvedélyes vagyok.

Nyíltszívű vagyok.

Mókakedvelő vagyok.

Aranyos vagyok.

Kalandkedvelő vagyok.

Sokszorosítsd a mondatokat, és ragaszd ki őket mindenhova. Fogadd magadba, éld meg őket! És ne feledkezz meg erről a megerősítésről, mely segít az úton maradnod, amikor a válás utáni életedre gondolsz:

Jövőbeni életem pozitív lehetőségeire összpontosítok.

Tekinthetsz úgy a válásra, mint az élet bármely egyéb szakaszára. Felcímkézheted jóként vagy rosszként, és tekintheted a tragédia vagy a fejlődés életszakaszának. Minden házasság sikeres lehet, teljesen függetlenül attól, hogy meddig tart. Nem a volt partnered kezében van a jövőd. Csakis a tiédben.

A jó azért jön el az életedbe, mert meglátod a boldogság lehetőségét a jövődben. Elérheted ezt azáltal, hogy elengeded a volt társaddal közös múltat; hogy gyakorlod a megbocsátást; hogy a gyerekeidet teszed az első helyre; és hogy talán életedben először magadat helyezed mindenki más elé. Ha a válással kapcsolatos meggyőződéseidet beárnyékolják bizonyos vallásos hittételek, jó lehetőség lehet ez arra is, hogy megkeresd a pozitívumokat a vallásodban. Sokan csodálatos hitelvekben nevelkedtek, míg mások gyerekkorát toxikus meggyőződések mérgezték meg. A válás lehetőséget teremthet arra, hogy csendben légy, és az isteni értékekre, ne pedig a dogmákra hangolódj rá.

A válás valaminek a vége, ugyanakkor valami újnak a kezdete is lehet. És ne feledd, hogy az fog fejlődni, amire odafigyelsz. A múltban akarsz élni, vagy inkább a jelenre és arra szeretnél összpontosítani, hogy korlátlan lehetőségekkel rendelkezel a szeretet és boldogság terén?

NEGYEDIK FEJEZET

SZERETTÜNK HALÁLA

Mindenki él át veszteséget, de szerettünk halála az utána maradó üresség és mélységes szomorúság tekintetében semmihez sem hasonlítható.

Azért vizsgáljuk folyamatosan a halál jelentését, mert a halál elengedhetetlen ahhoz, hogy az élet értelmét megfejtsük. Vannak, akik ellenségként tekintenek rá, ami végül diadalt arat felettünk – a természet borzalmas trükkjeként, mely brutálisan legyőz minket. Ha neked is ez a meggyőződésed, az életed értelmetlen. Ha azonban megérted, hogy megszületsz, virágzol, majd amikor eljön az ideje, meghalsz, értelemmel teli életet fogsz élni, és a halálodnak is értelme lesz.

Nem szabad elfelejtened, hogy bár a szeretted eltávozott, a te életed folytatódik. Új, váratlan világ tárul fel előtted, amelyben ő nem lesz többé jelen fizikailag. Bizonyos szinten azonban úgy érezheted, hogy spirituálisan tovább él. Így is van! Ahogy akkor örültél neki és szeretted, amikor jelen volt, most a távollétében kell majd szeretned.

Az ezt kísérő veszteség és bánat nagyon személyes, mindenki másétól eltér. Lehet, hogy mások megosztják veled az őket ért veszteségeket, hogy így – az általuk ismert egyetlen módon – próbáljanak vigasztalni. Számodra azonban a veszteséged azt az egyedi szeretetet tükrözi, amelyet átéltél. A bánatod annak a szeretetnek a tükröződése, bizonyítéka. Minden könnycsepp azt igazolja, hogy mélyen szerettél, és törődtél valakivel. Ezt senki nem veheti el, és nem is akarhatja elvenni tőled.

Mégis idegesség és félelmek keveredhetnek a gyász ezen érzésébe. Anélkül, hogy észrevennéd, magad ellen fordulhatsz, ezért kell megtanulnod odafigyelni a gondolkodásodra. A gondolataid vigaszt nyújthatnak, de van, hogy csak bezárnak a fájdalmadba, és szükségtelen szenvedésbe hajszolnak. A fájdalomból kivezető út a fájdalmon keresztül halad. Át kell érezned, de ne maradj benne, és ne onnan éld az életed. A gyász során csak úgy érezhetsz szeretetet, ha tudatosítod magadban, hogy hogyan törődsz magaddal a téged ért veszteségben.

Ideje elengedni a bűntudatot

Ryan és felesége, Kim a jogi egyetemen találkoztak. A lány azzal egészítette ki a tandíját, hogy a könyvtárban dolgozott, a fiú pedig sokat járt oda tanulni. Ryan a könyvtári tanulást a délutáni órákról áttette estére, így az ott töltött ideje egybeesett Kim beosztásával. A lány arra gondolt, hogy ez a fiú vagy igazi eminens, aki rengeteget tanul, vagy ő tetszik neki.

Minden este háromnegyed tízkor odament Ryanhez, és figyelmeztette, hogy negyed óra múlva zárnak. Ideje indulni.

Aztán egy este a fiú így válaszolt:

– Ideje indulni kávézni.

A kávézást vacsorák követték, és nem sokkal később egy pár lettek. A diploma megszerzése után összeházasodtak. Kim anyja tanárnő volt, így nem meglepő, hogy a lányt az oktatásjog vonzotta. Eseteiben a leggyakrabban gyerekeket képviselt, bár egyszer-egyszer jogtalanul elbocsátott tanárok ügyeit is tárgyalta. Ryan az ingatlanjogba dolgozta be magát.

Három gyerekük született, és amikor már az ötvenes éveikben jártak, befizettek egy tíznapos hajóútra a Panama-csatornán. Egy délutáni fedélzeti napozást követően Kim zuhanyzás közben felfedezett egy csomót az egyik mellében. Mivel biztos volt benne, hogy az addig nem volt ott, kicsit megijedt, és nagyon bosszús lett, hogy pont most bukkan fel ilyesmi, amikor a jól megérdemelt nyaralását szeretné élvezni.

Elhatározta, hogy nem szól róla a férjének, mert valószínűleg semmi az egész, és nem akarta szükségtelenül felzaklatni. Tisztában volt azzal is, hogy képes jól kezelni saját aggodalmait, és ezt az egészet félretenni a nyaralás idejére, Ryan azonban azonnal pánikba esne.

Amikor hazaértek, Kim egyeztetett egy időpontot a nőgyógyászával, de még akkor sem szólt Ryannek. Elhatározta, hogy majd csak akkor meséli el az egészet a férjének, amikor kiderült, hogy egészséges. Sajnálatos módon azonban a vizsgálati eredmények nem a reményeit igazolták. A diagnózis kimondta, hogy négyes stádiumú, áttétes mellrákja van, ami mind őt, mind Ryant sokkolta. Kim rendszeres önvizsgálatot tartott, és azelőtt soha nem talált semmi szokatlant. Nem tudták felfogni, hogyan lehetséges, hogy az első három stádiumot észrevétlenül átugrották, és máris itt tartanak.

Azonnal jelentkeztek a legagresszívebb kemoterápiás eljárásra, és emellett kiegészítő terápiákra is jártak. Bár Kim teste jól vette a kezeléseket, voltak szakaszok, amikor azt mondta Ryannek, hogy meghalni talán könnyebb lenne ennél. Több kör kemoterápiás kezelés után elvégezték a kontrollvizsgálatokat. Számos labortesztet és PET-eljárást (ez egy képalkotó technológia, mely megmutatja, hogy a daganat elterjedt-e, vagy visszahúzódott) lefolytattak nála. Az eredmények sajnos azt mutatták, hogy a tumor nagyon agresszív, és a kemoterápia igen csekély eredménnyel járt.

Az egyik orvos felvetette a hospice ellátás gondolatát, de azt Ryan és Kim egyelőre nagy ugrásnak tartotta volna. Hittek benne, hogy lehet még mit tenni, és mindent meg akartak próbálni. Számos más orvossal is konzultáltak, de a válasz mindig ugyanaz volt. Végül Kimnek és Ryannek el kellett ismernie, hogy a nő teste nyilvánvalóan kezdi feladni a harcot, és otthoni hospice ellátásra jelentkeztek. Kim tartott tőle, hogy idegenek veszik majd körül, és esetleg kiszolgáltatottnak érzi magát, de a nővérek csodálatosak voltak.

Egy nap így szólt a férjéhez:

– Ígérd meg nekem, hogy amikor eljön az idő, elengedsz.

– Csak ha valahol, valahogyan újra láthatlak – válaszolta Ryan. – Csak aztán ki ne derüljön, hogy a túlvilágon valaki mással találkozgatsz.

Pár hétnyi fájdalomcsillapítás és tünetkezelés után Kimnek több energiája lett, és jobban érezte magát, mint hónapok óta bármikor. Így viccelődtek Ryannel: „Ki gondolta volna, hogy pont a hospice ellátástól fogom majd jobban érezni magam?”

A rá következő hét hónap alatt Kim lassabb volt, mint általában, de amióta a kemoterápiás kezelést abbahagyták, jobban érezte magát. Még az is szóba került, hogy ha ilyen jól van, elhagyhatná a hospice ellátást. Mielőtt azonban komolyan foglalkozhattak volna a gondolattal, hirtelen legyengült. Az orvosa azt mondta, terjed a tumor.

Kim világa összezsugorodott, amint a nő egyre jobban visszavonult. Ryan folyton mellette volt, és megegyeztek, hogy akármilyen is a túlvilág, ott találkoznak majd. Kim már nem kelt fel az ágyból, és végül elveszítette az eszméletét. A hospice nővérek egyre többet voltak ott, és Ryan látta, hogy a felesége teste már nem „szolgálja” őt. Ugyanazokat a szavakat mondta neki, mint amit az asszony mondott neki a könyvtárban, ahol először találkoztak:

– Ideje indulni. Én rendben leszek – suttogta a fülébe. – Menj, ahová menned kell, úgyis újra találkozni fogunk.

Amikor azonban Kim teste kezdte feladni, Ryan békés magatartása drasztikus fordulatot vett. Könyörögni kezdett a feleségének:

– Kérlek, ne hagyj el. Nem mehetsz el. Ki kell tartanod.

Kim mindennek ellenére pár óra múlva meghalt.

Másfél évvel később Ryan egy veszteségeket feldolgozó csoportban ült, és elmondta, hogy még mindig vannak kísértetei.

– Elviselhetetlen a gyász, mert csúnyán elrontottam mindent. Kimmel megállapodtunk, hogy amikor eljön az ideje, elengedem, mert tudjuk, hogy úgyis találkozunk még. De amikor tényleg haldoklott, bepánikoltam. Könyörögtem neki, hogy ne menjen el, és ezzel megszegtem az ígéretemet.

Ryan megfeledkezett arról, hogy emberi lény – hogy az élet becses, és hogy nagyon szerette a feleségét. A halála előtt tudta azt mondani, hogy „Majd ha eljön az időd, elengedlek”, amikor azonban valósággá vált a pillanat, nem ezek a szavak törtek fel belőle. Amiatt szégyenkezett és hibáztatta magát, hogy azt mondta, ami valójában a szívében volt. Szörnyű bűntudat gyötörte, és meg volt róla győződve, hogy cserbenhagyta a feleségét.

A csoportban ezt a kérdést szegezték neki:

– Mi lett volna, ha a te halálos ágyadnál mondja Kim, hogy ne menj? Úgy értelmezted volna, hogy cserbenhagy, vagy úgy láttad volna, hogy annyira szeret téged, hogy nem akar elbúcsúzni?

Az univerzum a szándékainkon keresztül értelmezi a szavainkat – méghozzá szeretettel és ítélkezés nélkül. És az univerzum nem azt hallotta ki ebből, hogy Ryan nem engedte elmenni a feleségét. Csak a Kim iránti szeretetét hallotta akkor is, mikor a férfi folyamatosan azt ismételgette magában, hogy ezt és ezt mondtam, és csúnyán elrontottam.

Ryan képes volt végigmenni a gyász stádiumain, és ha mostanában rossz érzések töltik el a történtekkel kapcsolatban, a lentiekhez hasonló szeretetteljes gondolatokat küld magának:

Azért nem tudtam kimondani azokat a szavakat, mert túl erős volt a szerelmem.

Ha pedig ez nem segít, Ryan ezt ismételgeti magában:

Azért nem tudtam Kimet elengedni, mert annyira szerettem. Most, hogy elment, ez a szeretet követi őt, akárhol legyen is.

Most minden szeretetemmel elengedem őt.

Gyász a születésnapokon, évfordulókon és ünnepnapokon

A születésnapok, az évfordulók és az ünnepek gyakran az összetartozást jelképezik. De mi van akkor, ha azok, akiket szerettünk, már nincsenek velünk? Ezek a különleges napok is az élet mérföldkövei, melyek mindnyájunk életében megvannak. Míg annak a fizikai valóságán, hogy egy szerettünk meghal, senki nem képes változtatni, a különbséget az jelenti, hogy hogyan viseljük, miután megtörtént a veszteség.

Regina egyedül nevelte a lányát, Connie-t, és elárasztotta szeretettel. Connie ötéves kora óta, mióta az apja elhagyta őket, csak ketten voltak egymásnak. Mivel Regina marketing-tanácsadóként dolgozott egy hatalmas banknál, rugalmas munkaideje volt, ezért mindig gondoskodott arról, hogy kellő időt tölthessen a lányával.

A karácsonyok és szilveszterek mellett a kedvenc ünnepük egymás születésnapja volt. Regina január 19-én, a lánya pedig március 16-án született. Amikor Regina még gyerek volt, a születésnapok nem voltak nagy ünnepek az életében, ezért azt akarta, hogy ezeken a napokon Connie mindig arra emlékezzen, hogy milyen fontos neki, hogy megszületett.

Connie kiskorában Regina barátai voltak a születésnapi vendégeik. Amikor azonban iskolás lett, elkezdte a saját barátait meghívni. Egy nap Connie megkérdezte az anyukáját:

– A te születésnapodat miért nem ünnepeljük?

Regina azt mondta, hogy ez amolyan gyerekdolog.

– Az a nap, amikor te megszülettél, talán nem fontos? – vágott vissza Connie.

– Hát, igen, de…

– A barátaid is tartanak szülinapi bulit, ahol te is ott szoktál lenni – szólt közbe Connie.

Regina rájött, hogy nem igazán tudja megindokolni, hogy az ő születésnapja miért nem nagy ügy. Ezt követően évente két bulit tartottak, mindkettőjüknek egyet-egyet. Connie imádta, Regina pedig azt gondolta, hogy egy-két évig mehet ez így, azután majd úgyis alábbhagy a lelkesedés. Hiszen a szülinapi partik rengeteg munkát jelentenek.

Pár év múlva azonban ráébredt, hogy mindkét ünnepséget nagyon élvezi.

És most tekerjünk előre huszonöt évet. Connie a harmincas, Regina az ötvenes évei közepén járt. Connie férjhez ment, és két gyereke született. Regina úgy egyórányira lakott tőlük – vett egy kis házat a külvárosban, felújította, és onnan folytatta saját marketing-tanácsadói kisvállalkozását. Továbbra is állandó maradt azonban életükben, hogy a születésnapjukat mindenképpen együtt ünnepelték.

És most tekerjünk előre újabb tizenöt évet. A hagyomány eddigre megfordult. Minden évben Connie és a gyerekei, Regina unokái szervezték meg a nagyi születésnapi buliját; most ők keresték és hívták meg Regina barátait. A bulik már nem voltak olyan fergetegesek, hiszen Regina a hetvenes éveibe lépett, és már inkább egyszerű vacsorára, kávéra és desszertre vágyott.

A hetvenkettedik születésnapján a megszokott módon köszöntötte a barátait és a családját. Volt egy új vendég, a közvetlen szomszédja, aki meg is jegyezte:

– Még sosem találkoztam egy lánnyal sem, aki ilyen felhajtást csap az anyukája születésnapján.

Anya és lánya felidézték a régi napokat, amikor Connie még kislány volt, Regina pedig egyedülálló anya. Elmesélték, hogy alakult ki ez a születésnapi ünnepségszertartás.

A rá következő évben azonban Regina gyengének és gyakran fáradtnak érezte magát. Egyszerűen elhagyta az ereje, és sokat panaszkodott a gyomrára. A háziorvosa erőteljes biztatására szakorvoshoz fordult, aki gyomorrákot állapított meg nála.

Március elején Connie a második kör kemoterápiás kezelésre vitte a kórházba az édesanyját. Az egyik kezelés alatt Regina körülnézett az infúziós kórteremben, és azt mondta a lányának:

– Közeleg a születésnapod. Lehet, hogy nem fogok tudni elmenni.

– Ne butáskodj, anya! Majd én idehozom neked a bulit. Láttam vagy hét széket a nővérszobában. Miért ne tarthatnánk meg itt?

– Szerintem az infúziós állványokra fel is aggathatnánk a lufikat – válaszolta Regina. Ezen mindketten jót nevettek.

Aznap este Connie meg is beszélte a férjével, Greggel, hogy mit csináljanak a közelgő születésnapján.

– Addigra úgyis kiengedik – mondta a férje –, és azt biztosan nem akarná, hogy lemondd a születésnapi bulidat. Ha pedig korábban elfárad, majd én hazaviszem.

Regina belázasodott, és addig nem is akarták kiengedni a kórházból, amíg a gyulladást meg nem szüntetik a szervezetében. Az okát azonban sajnos nem találták meg, és pár nap múlva rosszabbodni kezdett az állapota. Az orvosok elmagyarázták Connie-nak, hogy annyi antibiotikumot kellett szednie, hogy szeptikus állapot alakult ki nála. Attól féltek, hogy a fertőzés a légzését is megtámadja.

Pár telefonhívást követően Connie megkérte a férjét, hogy mondja le a barátaival szervezett születésnapi összejövetelt. Minden éjjel ott ült az anyukája ágya mellett, napközben pedig más rokonok és barátok voltak Reginával. Amikor végül elveszítette az eszméletét, Connie többé nem hagyta el a kórházat. Az egyik napon egy barátnője, aki ellátogatott a kórházba, megkérdezte Connie-t, hogy mit tehetne érte.

– Köszönöm. Azzal, hogy eljöttél, mindent megtettél.

– Hát, akkor, ha holnap nem találkoznánk, boldog születésnapot kívánok – válaszolta a barátnő.

Connie teljesen elfejtette, hogy másnap születésnapja van, úgyhogy nagyon megdöbbent.

– Ó, el is felejtettem – válaszolta. – Ott leszek, ahol ilyenkor mindig: anyával ünneplem.

Megkérte az egyik ismerősét, hogy másnapra hozzon lufikat, mert biztos volt benne, hogy Regina felébred a születésnapjára. Ahogy jöttek a köszöntő telefonok Connie barátaitól és a kérdések, hogy mikor találkozhatnának személyesen, a nő úgy döntött, hogy a férjének, a gyerekeknek és pár közeli barátjának megengedi, hogy beugorjanak a kórházba boldog születésnapot kívánni. Még mindig reménykedett benne, hogy felébred az anyukája.

Délután három körül észrevette, hogy egyre élénkebben sürgölődnek a nővérek Regina ágya körül; újra és újra ellenőrizték az életfunkcióit. Connie hirtelen megértette, hogy az édesanyja állapota rosszabbra fordult. Később bejött egy orvos, és azt mondta neki:

– Ahogy nyilván Ön is látja, az édesanyja nincs jól. Át kell vinnünk az intenzív osztályra.

– Mellette akarok lenni.

– Természetesen – bólintott az orvos.

Az intenzív osztályon töltött pár óra után Connie-ban tudatosult, hogy az anyja valószínűleg hamarosan meg fog halni. Aztán – minden figyelmeztetés nélkül – egy egész orvosi team rohant be a szobába, és megkérték, hogy álljon félre az ágy mellől, hogy elkezdhessék a mesterséges lélegeztetést. Regina pulzusa rohamosan csökkent, és öt percen belül vége volt. Meghalt.

Connie-t a későbbiekben nagyon meglepte, amikor az emberek ilyeneket mondtak neki:

– Te jó Isten! Sajnálom, hogy az édesanyád pont a születésnapodon halt meg, és ez tönkreteszi ezt a napot. Olyan szomorú, hogy az anyukád halála mindig a születésnapodhoz fog kapcsolódni.

Connie azonban nem látta ennyire negatívan a dolgot. A következő pár hónapban többször is megfordult a fejében, hogy mindenki milyen negatívan értelmezi, hogy az édesanyja éppen az ő születésnapján halt meg. Amikor a férje megkérdezte, hogy miért látja ezt annyira másképpen, mint a többiek, ezt válaszolta:

– Az emberek azt hiszik, hogy a születésnapomon nem voltam együtt anyával, ami butaság, ha belegondolsz, hogy aznap adott nekem életet. Mintha azt hinnék, hogy csak mert a születésnapomon halt meg, minden évben majd szomorúan gondolok rá azon a napon. Szerintem azonban ez csodálatos pillanat, mely tökéletesen körbeért. Velem volt az első lélegzetvételem alkalmával, én pedig vele voltam az utolsó lélegzetvételekor. Ez volt a legkülönlegesebb születésnapi ajándék, amit valaha adhatott nekem.

Hányan értelmezzük negatívan azt a napot, amikor egy szerettünk meghalt? Szoktuk azt mondani, hogy mennyire elrontott egy-egy ünnepnapot szerettünk halála? Akkor gondoljunk Connie értelmezésére. Az édesanyja halála nem rontotta el a születésnapját – épp ellenkezőleg, gazdagította.

Mélységes hatással lehetünk belső világunkra azáltal, hogy milyen szavak mellett döntünk. Az elrontotta kontra gazdagította szavak hatalmas különbséget jelentenek. Olyan sokan jelentik ki azt, hogy „soha többé nem lesz jó születésnapom”, vagy hogy „az a fekete felhő mostantól mindig árnyékot vet majd a születésnapomra”. Connie ehelyett így gondolná:

Szeretettel emlékszem az édesanyámra.

Hálával és szeretettel ünneplem a születésnapomat.

A születésemet és az életemet

az édesanyámnak köszönhetem.

Ma a születésemet ünneplem, és az édesanyámat, aki életet adott nekem.

Az évfordulók gyakran fájdalmas jelentést nyernek a halál utáni veszteségérzéssel. A veszteség után új évfordulók keletkeznek – ilyen például a szeretteink halálának a napja. A halálesetet követő minden kerek dátum fontos nekünk: egy hónap, fél év, egy év, és így tovább.

Adrian mindig zavarban volt az édesanyja halálának évfordulóján, mert egyszerűen nem tudta, mihez kezdjen aznap. Próbálta elfoglalni magát, próbált elutazni… a világon mindent megpróbált, csak hogy valahogy elterelje a figyelmét. Azonban bármit tett is, a fájdalom elkerülhetetlenül lecsapott rá. Végül arra a következtetésre jutott, hogy a fájdalomból kifelé egyedül a fájdalmon keresztül vezet az út. Elhatározta, hogy ettől kezdve évente meglátogatja az édesanyja sírját.

A következő pár évben a szomorú évfordulón Adrian ott ült az édesanyja sírja mellett, és sírva engedte ki magából a sok szomorúságot. Gyógyító erőt érzett abban, amikor a könnycseppek végiggördültek az arcán, majd leértek a földre. Idén nagyon meglepődött, amikor egyetlen csepp könny sem csordult ki a szeméből a sír mellett. Azon töprengett, hogy mi lehet vele a baj, amikor hirtelen megértette: ez volt az első alkalom, hogy végre nem fájdalommal, hanem szeretettel emlékezett az édesanyjára. Az, hogy megadta magának a szabadságot, hogy teljesen meggyászolja az anyját, új, szeretetteljes állapotba juttatta. Most már tudott hálás lenni az anyjáért és a szerepért, amelyet az életében játszott.

Az évfordulókon a saját erőd és bátorságod előtt is tiszteleghetsz. Ilyenkor megadhatod a tiszteletet a szerettednek. Egy évvel vagy több évvel ezelőtt más ember voltál, az élet azonban megváltozott. Az a személy örökre megváltozott, aki voltál. A régi éned egy darabja a szeretteddel együtt meghalt, a szeretted énjének egy része azonban ott él az új énedben. Szent átalakulásnak is tekinthetnénk ezt, ahelyett hogy veszteségbeállítottsággal fognánk fel.

Ma megtisztelem a szerettemet.

Ezen az évfordulón örömmel és hálával emlékszem szerettemre.

Az ünnepek az összetartozásról szólnak. Amikor elveszítesz valakit, aki fontos neked, nem találod ünneplésre alkalmasnak a világot. Ezek a napok csak felnagyítják a veszteséget, mert a szomorúságot még szomorúbbnak, a magányt pedig még mélyebbnek éled meg. Sokan úgy érzik, hogy a saját emlékezetük áldozatai, de ennek nem kell így lennie. Átveheted az irányítást afelett, hogy hogyan emlékezz a szerettedre, és afelett is, hogy hogyan hajtasz fejet előtte egy-egy ünnepen.

Van, aki úgy oldja meg ezt, hogy nem vesz tudomást az ünnepekről; mintha nem is léteznének. Mások azonban szeretik a saját irányításuk alá venni őket. Nem kell úgy ünnepelned, ahogyan régen mindig tetted. Semmitmondónak tűnhet értelmetlenül és gépiesen végigmenni a mozzanatokon – és mindezt a legfájóbb magányban.

Miután Marie férje meghalt, sok családhoz hasonlóan ő és a lányai is megpróbálták továbbvinni az ünnepeket. Szerencsére Marie odafigyelt az ösztöneire, és megérezte, hogy valami nem jó. Azt is tudta, hogy a gyásznak teret kell adni.

– Olyan fontosak voltak az ünnepek a családunkban – mondta –, és most hirtelen itt volt ez a hatalmas űr. Most minden ünnep bombatámadás; mély verem, mely arra emlékeztet, hogy ő már nincs velünk. Megpróbáltuk újjáteremteni az ünnepeket, és azt gondoltuk, hogy képesek leszünk úgy csinálni mindent, ahogy általában, de hamar rájöttünk, hogy így nem fog menni – a férjem nélkül nem. Túl nehéz és túl szomorú volt az egész. Az első karácsonyon úgy-ahogy átsiklottunk, mert azt mondtuk, hogy rendben, megcsináljuk. A második karácsonyon felállítottuk a fát, de aztán egy hétbe telt, mire felaggattuk rá a díszeket. Időre volt szükségünk a gyászhoz, anélkül hogy úgy tennénk, mintha boldogok lennénk. Hiszen valójában mind le voltunk sújtva. Aztán megegyeztünk, hogy pár évre eltekintünk a karácsonytól. Elhatároztuk, hogy amikor újra elkezdjük majd megünnepelni, új hagyományt indítunk.

Marie úgy döntött, hogy nem tartja fent a boldogság látszatát, miközben ő és a gyerekei is gyászolnak. Tudta, hogy mi volt a jó nekik, és a lányait is megtanította arra, hogy tiszteljék őszinte érzéseiket, amelyek nem az ünneplés felé mutattak. Marie azt is mondta, hogy jobban átérezte a közelséget azáltal, hogy nem ülték meg az ünnepeket. Később, amikor már eltelt valamennyi idő, és jobban voltak, Marie és a családja újra képesek voltak megülni az ünnepeket, de nem úgy, ahogyan régen.

Ahelyett, hogy azt gondolta volna, hogy tegyünk úgy, mintha ez meg sem történt volna, és minden rendben van, vagy hogy attól még, hogy szomorúak vagyunk, igenis jól fogjuk érezni magunkat, így gondolkodott:

Úgy leljük örömünket egymásban, hogy nem ragaszkodunk ahhoz, hogy bármi máshogyan legyen.

Nehéznek tűnhet nem elismerni egy ünnepet, ugyanakkor átélni, hogy tettetni sem szeretnél. Ha időt és teret adsz neki, a veszteséget is beépítheted az ünnepbe. Beleszőheted a szeretted nevét egy imádságba a vacsora előtt, vagy akár gyertyát is gyújthatsz neki. Az, hogy egy ilyen egyszerű gesztussal megadod neki a tiszteletet, a szívedben élő örök szeretetet tükrözi. Ha időt szánsz a téged ért veszteségre, és elismered, az gyakran jóval könnyebb, mintha ellenállnál.

Ezeket a gondolatokat javasoljuk:

Bár ez az első karácsonyunk anya nélkül, elmondjuk a nevét, és szeretettel megemlékezünk róla a vacsoraasztalnál.

Ezt a gyertyát a nővérünk nevében gyújtjuk, és sok szeretetet küldünk neki.

Osszunk meg egy kedves emléket vagy vicces történetet a szívünkben élő szerettünkről.

A gondolkodásod negatívvá válhat, és valószínűleg szomorú vagy. Ez normális és emberi dolog. Előfordulhat, hogy minden egyes napon érzed a szeretted hiányát. Magányos lehetsz. Csak figyelj oda azokra a gondolatokra, amelyekbe kapaszkodsz, és amelyeket ismételgetsz. A negatív gondolatok ismételgetése rossz állapotba juttathat, mely nem kedvez sem a szerettednek, sem neked.

Néha egy szerettünk halála egy adott ünnephez kötődhet. Lehet, hogy a férjed a Valentin-nap előtti napon halt meg, vagy anyák napján, esetleg gyereknapon. Soha nem fogod elfelejteni, hogy éppen húsvét után halt meg, vagy hogy ez volt az utolsó pészah, amit megült. Lehet, hogy szilveszterkor, vagy éppen augusztus huszadikán hunyt el. Ettől kezdve ezek az ünnepek soha nem lesznek olyanok, mint régen. Mivel az ünnepek mérföldkövek, még ha a szeretted nem is pont aznap, csak valamelyik ünnep közelében halt meg, visszatekintve úgy gondolsz majd erre, mint az ő utolsó húsvétjára vagy karácsonyára. Van, aki tudja, hogy ez volt az utolsó ünnepe, van, aki nem. Akárhogy is, a korábbi vidám ünneplés örökre megváltozik. A kérdés az, hogy a nap, amely szeretted emlékét tiszteli meg, ünneppé válik-e, vagy csak egy új, ismétlődő ítéletnap lesz belőle.

Teljesen természetes gondolat, hogy talán soha nem leled már örömödet az ünnepekben. És nyilvánvalóan nem is lesznek ugyanolyanok, mint voltak. Idővel azonban a legtöbb ember képes új értelmet lelni az ünnepi szellem hagyományaiban, melyek a veszteség helyett a szeretet testamentumává válnak.

Bizonyos, hogy az ünnepek képviselik az egyik legnehezebb terepet, ahol a veszteség után navigálnunk kell, és mindenki a saját személyiségének megfelelően kezeli a kihívást. Ami igazán fontos, az az, hogy legyünk ott a veszteségben tükröződő szeretet számára.

Ezen az ünnepen inkább a szeretetnek, mint a veszteségnek adózunk.

Az ünnepek az út olyan részei, amelyeket teljesen át kell érezni. Összpontosíthatsz a szeretetre és a közös emlékekre. Végül is döntened kell a saját ünnepélményed tartalma felől.

Próbálj pozitív szavakat bevonni az értelmezésedbe. A szavak lesmirglizhetnek, de ki is polírozhatnak. A gyász fájdalma megsebezhet, a pozitív gondolkodás és a kedvesség azonban begyógyíthatja a sebet.

Ma a legédesebb szeretetünkkel emlékezünk rád.

Felelősség és vétkesség

Amikor a halál belép a világunkba, nagyon gyakran próbáljuk megkeresni az okát. Téves diagnózisnak, önpusztító magatartásnak vagy hanyagságnak akarjuk betudni a látogatását, mert nem könnyű megbékélnünk a gondolattal, hogy halálesetek előfordulnak. Még egy autóbaleset után az intenzív osztályon is hallani, hogy az egészségügyi dolgozók megkérdezik, be volt-e kapcsolva az áldozat biztonsági öve. Ha tüdőrákkal kerül kórházba valaki, megkérdezik, hogy dohányzott-e. Ha megtaláljuk az okát, hogy a halál miért jött el a szeretteinkért, megpróbálhatjuk nem azt tenni, amit ők tettek, és akkor lehet, hogy a halál kikerül minket.

A nyugati világban az emberek már-már azt hiszik, hogy a halál opcionális lehetőség – de ez természetesen nem így működik. Azáltal, hogy megszülettünk, aláírtuk a megállapodást, hogy egy napon meg fogunk halni. Ahol a nap süt, ott árnyék is van. Ahol élet van, ott a halál is megjelenik. Igen arrogáns dolog azt hinni, hogy a halál hozzánk nem látogat el, vagy hogy valahogy ki tudjuk cselezni.

Az Idétlen időkig című közkedvelt filmben Phil, a főszereplő (Bill Murray) újra és újra átéli ugyanazt a napot. Így tud rajta változtatni, ahogy élete tapasztalásain is. A film azt mutatja meg, hogy annak ellenére, hogy az események nem változnak, Phil olyan sokféleképpen reagálhat rájuk, hogy a nap végül teljesen átalakul.

Amikor egy hajléktalannal találkozik, aki később meghal, Phil elhatározza, hogy változtat a szerencsétlen ember sorsán. A napot újra átélve pénzt próbál adni neki. Elviszi egy étterembe és megeteti, de ez sem változtat a férfi elkerülhetetlenül közelgő halálán. Phil minden közbelépése ellenére a férfi meghal, és Phil rájön, hogy bármennyire is a kezében van a saját élete irányítása, a halál felett ő sem uralkodhat.

Sokan mégis valóban meggyőzik magukat arról, hogy ha változtatnak tetteiken, akkor talán elkerülhetik a halált. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy haszontalan helyesen étkezni, testmozgást végezni és egészségesen élni, mert úgyis mindenképpen meghalunk. Inkább azért kell törekednünk a helyes táplálkozásra, a rendszeres testmozgásra és a pozitív döntésekre, mert ezáltal tudunk szeretettel gondoskodni a testünkről. Ha ebben valaki ellentmondást érez, mondjuk így: „Azért kell megtenned ezeket a dolgokat, mert jót tesznek a testednek.” Nagy valószínűséggel évekkel meghosszabbíthatják az életedet, de ne azért tedd meg őket, mert egyszerűen abban reménykedsz, hogy ezáltal elkerülheted a halált.

Emlékeztesd magad arra, hogy felelős vagy a saját egészségedért, de nem vagy hibás a betegségekért, amelyeket esetleg elkapsz. Segíthet, ha egy-egy betegség esetében átgondolod az ok-okozati összefüggéseket, de ez nem jelenti azt, hogy hibáztatnod kell magad a betegség kialakulásáért, vagy kudarcként kell megélned, hogy meghalsz.

Hibakeresés

Amikor valami rossz történik, először ösztönösen azt próbáljuk kideríteni, hogy ki a hibás.

Anita tizenkilenc évesen táncakadémiára járt. A kollégium diákvezetője, Cathy is táncot tanult, de ő az egyetemi program keretein belül. Anita szerette Cathyt, aki mintha a kollégisták anyja lett volna, és nagyon kedves volt – mindig segített a diákoknak megoldani a vitás kérdéseket, és nagyon megnyugtató hatással volt mindenkire.

Egy nap, amikor Anita éppen a szobája felé tartott, összefutott Cathy barátjával, Berttel.

– Láttad valahol Cathyt? – kérdezte tőle Bert.

– Ma még nem.

– Ha összefutnátok, mondd meg neki, hogy a kávézóban leszek.

Amikor Anita belépett a kollégium társalgójába, és ott meglátta Cathyt, átadta neki Bert üzenetét.

Cathy megköszönte, majd elindult, hogy találkozzon a fiúval.

Körülbelül egy órára rá hallotta Anita, hogy szörnyű baleset történt a bevásárlóközpontba vezető főúton. Kiderült, hogy Cathyt elütötte egy autó, és a lány azonnal meg is halt.

Anitát teljesen lesújtotta a hír. Egy idő múlva rájött, hogy ha nem adta volna át az üzenetet Cathynek, a lány még mindig élne.

A temetésen Anita arra gondolt, hogy szerepet játszott barátnője halálában. Senki nem mondott ilyet, de ő így érezte, és pár barátjával beszélgetett is erről. Az egyikük azt mondta:

– Nem a te hibád volt. Nem tudhattad előre, hogy mi fog történni.

Egy másiknak ez volt a véleménye:

– Te csak azt tetted, amire Bert kért. Kedves voltál.

Anita tudta, hogy igaz, amit mondanak, mégis felelősnek érezte magát. Azt mondogatta magában, hogy tartania kellett volna a száját. A mondat – Ha nem mondom el, Cathy még mindig élne – elakadt lemezként játszotta le magát újra és újra az elméjében.

Fiatal életének ezen a pontján Anita nagyon naiv volt még, és azt hitte, hogy valóban jelentős szerepet játszott a barátnője halálában. Mielőtt beléptem a képbe – gondolta –, minden szép és jó volt. Nyilván rossz vagyok. Attól fordult rosszra a helyzet, hogy én megjelentem. Semminek sem teszek jót. Újra és újra azt a gondolatot pörgette a fejében, hogy rossz szerencsét hoz.

Anita nem sokkal ezután kimaradt az iskolából, és borzalmas kapcsolatokba keveredett. A következő öt éve maga volt a pokol. Minden addigi ismerősével elvesztette a kapcsolatot, és egyik helyről a másikra ment; kirúgták, majd újra felvették valahova… bármit elvállalt, hogy valamennyi pénzhez jusson.

Egyszer a sok utazgatás közepette visszatért a kis egyetemi városba, ahol a baleset történt. A sors úgy rendezte, hogy összefutott Berttel, aki diplomázás után pszichológiát tanított egykori alma materében. Bertnek fogalma sem volt róla, hogy mi történt Anitával, hiszen az emberek bármilyen ok miatt abbahagyhatják az iskolát. Miután azonban beszélgetni kezdtek, nyilvánvalóvá vált a számára, hogy a lány élete valóban lejtőre került.

– Nem a te hibád, hogy Cathy meghalt. Ha így gondolkodsz, akkor már sokkal inkább az én hibám, hogy megkértelek, add át neki az üzenetet. Soha nem tettem volna semmi olyasmit, amivel szándékosan a halálát okozhatom.

– Persze, hogy nem – válaszolta Anita. – Tudom, hogy mennyire szeretted őt. Miért gondolná bárki is, hogy a te hibád volt?

– És ha ez rám igaz, akkor rád vajon miért nem?

Anita hirtelen megértette, hogy mit tett magával. Ettől kezdve sokat találkoztak, igazi barátok lettek, és Bert mindent megtett, hogy a lány megértse: a gondolkodása okozta az összeomlását, nem Cathy halála.

Végül Anita is elhitte, és másoknak is továbbadta Bert szavait. Anitának sokat számított, hogy Bert mondta ezeket a szavakat, hiszen gyakorlatilag egy cipőben jártak. Az volt a megoldás, hogy tudatosítania kellett magában a saját gondolkodását. A bánatát a saját maga hibáztatásává alakította.

A hibáztatás nem olyasmi, amiben bárki nyerhet – ezzel senki nem lelhet békére. A szeretteink soha nem akarnák, hogy a haláluk tönkretegye az életünket. A halál arra a szeretetre emlékeztet minket, amelyet adnunk kell, és az életre, amelyet elhagytunk. Ajándék, mely rávezet, hogy a hátralévő időnket jól használjuk ki, és adjuk meg a tisztelet azoknak a szeretteinknek, akik már eltávoztak.

Ha igazán és abszolút mértékben mi felelnénk egy ember életéért és haláláért, az életet választanánk számára. Gondolj Anitára és Cathyre. Ha Anita választhatna, akkor természetesen azt választaná, hogy Cathy éljen, a tény azonban, hogy Cathy meghalt, nem jelenti azt, hogy mindez Anita kezében dőlt el.

A saját életem az egyetlen, amelyért felelősséggel tartozom.

Az életem ajándék.

Felszabadítom magam minden bűntudat és ítélkezés alól.

A negatív értelmezések elengedése

Jack a szabadsága előtti utolsó nap végén mindenkitől elbúcsúzott a munkahelyén, és izgatottan várta az egyhetes hajóutat, amelyre a feleségével készültek. Megígérte a kollégáinak, hogy a vakáció alatt egyetlen pillanatig sem fog a munkára gondolni. Tudták, hogy ez igen nagy eredmény nála, mert egy népszerű szállodalánc vezérigazgatójaként több éve nem volt már szabadságon.

Jack távollétében munkatársai remélték, hogy élvezi a hajóutat, és nem az ételek tálalása, a szobaszerviz és takarítás hatékonysága, vagy a recepció működése jár a fejében. Tervezett visszatérése előtt három nappal már nagyon jól mentek a dolgok nélküle – nyilván hiányzott a kollégáinak, de mindenki büszke volt a távollétében végzett munkájára.

Ekkor jött a telefon: Jack súlyos szívinfarktust kapott a hajón, és azonnal meghalt. A munkatársai a következő pár napban próbálták megemészteni a hírt; a cégük központjából egy segítő-tanácsadó szakembert küldtek hozzájuk. A munkatársak szavai világosan feltárták, hogy hogyan dolgozzák fel a gyászukat az adott helyzetben.

Az élelmezési osztály vezetője, Jim egyszerűen kijelentette, hogy soha nem fog szabadságra menni. Ki is fejtette:

– Komolyan, a fickó soha nem vette ki a szabadságát. Végre egyszer megtette, és mi történik? Meghal.

Jeanette, a szobalányok vezetője ezt mondta:

– Az élet szívás. Próbálsz törődni magaddal és élvezni az életet, és akkor ilyesmi történik.

Julie, egy másik igazgató megjegyezte:

– Jack nagyon kedves fickó volt, mindig igyekezett helyesen cselekedni, és meghalt, mielőtt belépett volna abba a korba, hogy megírja a bakancslistáját.

A fentiek mind negatív helyzetértelmezések. Érezhetjük úgy, hogy valaki túl hamar távozott, és az is lehet, hogy soha nem leszünk képesek megérteni ennek a „miértjeit”. De mit tesznek ezek a negatív értelmezések az életünkkel? Mi van, ha minden egyes élet célja az, hogy minket, többieket tanítson? Mi van, ha minden egyes halál is tanulságot hordoz? Ha visszatekintünk Jack életére, le tudjuk vonni a magunk tanulságait? A kollégái azt mondták, hogy szerette a munkáját. Mondhatjuk ezt is:

Nagyszerű dolog, hogy Jack azzal foglalkozott az életben, amit szeretett.

Ha megítéljük – amivel valójában magunkkal szemben ítélkezünk –, azt látjuk, hogy nem fordított olyan sok időt az élet élvezetére, úgyhogy megerősíthetjük:

Jack élete és halála a kiegyensúlyozott élet fontosságára emlékeztet minket.

Egy másik lecke, amelyet megtaníthat nekünk, hogy időt kell szánnunk rá, hogy feltegyünk magunknak bizonyos fontos kérdéseket:

Ҩ Azt az életet élem, amelyet akarok?

Ҩ Ha holnap meghalnék, bánnék valamit?

Ҩ Tényleg így akarom tölteni a napjaimat?

Ҩ Milyen pozitív változásokat hozhatok az életemben, amíg van időm kivitelezni ezeket?

Ha a felelősség és vétkesség szempontjából vizsgáljuk meg, Jack élete és halála mindnyájunkat arra emlékeztet, hogy egyensúlyban éljünk. A kollégái értelmezhették a halálát a vétkesség üzenetként, de akár a saját negatív gondolatmintáikkal kapcsolatos ébresztőként is. Az eset arra emlékeztette őket, hogy nyilvánvaló választásuk van: „Minek vacakoljak a szabadsággal? Úgyis mindenképpen meghalok”, vagy „Az életem ajándék. Teljesen ki akarom élvezni a munkámat és a szabadságomat is”.

Jack példája arra emlékeztet, hogy azt az életet éljük, amire születtünk, és ez azt is jelenti, hogy szánjunk időt a gyászra. Milyen lenne a bánat, ha csak hagynánk, hogy az érzelmek átmenjenek rajtunk? Mi lenne, ha átéreznénk őket, és hagynánk, hogy a szomorúság tavaszi esőként eláztasson minket, majd továbblépnénk a következő érzés felé? Ez nem jelenti azt, hogy az elhunytakkal kapcsolatos emlékeink vagy az irántuk érzett szeretetünk is továbblép. Csak azt jelenti, hogy elérünk egy pontra, ahol mindig ott lesz egy meleg hely számukra a szívünkben.

Add meg a tiszteletet a gyásznak

Amikor felismerjük, hogy nem vagyunk felelősek a szerettünk haláláért, ott marad a kérdés: „Akkor miért vagyunk felelősek egyáltalán?” A nyilvánvaló válasz természetesen az, hogy a saját életünkért – ami egyben azt is jelenti, hogy a saját gyászunkért is felelősek vagyunk. És hogyan vállalunk felelősséget a gyászunkért? Azzal, hogy megtiszteljük. Érdekes tanulságot vonhatunk le Martha, egy hospice ápolónő esetéből.

Martha részt vett egy páciens temetésén a kórházi kápolnában. Új főnöke, Alisha a szertartás vége felé ért oda, és meglepődve látta, hogy Martha csendesen, szívből sírdogál. Aggódni kezdett, hogy ha a nővért ennyire lesújtja egy páciens halála, talán haza kellene küldenie őt. Talán nem való neki a hospice munka.

A szertartás végeztével Alisha odament Marthához, és megkérdezte, jól van-e.

– Igen – válaszolta Martha, amint összeszedte magát.

– Aggódom érted – mondta Alisha. – Tudom, hogy hosszú ideig ápoltad ezt a beteget, de igazán zaklatottnak tűnsz. Fogsz tudni dolgozni?

– Igen, természetesen – felelte Martha. – Amikor egy beteg meghal, megengedem magamnak, hogy teljesen átérezzem a szomorúságot. És utána vissza tudok térni a munkához. Az összes érzésemet át akarom érezni, ahelyett hogy magammal hurcolnám őket a következő pillanatba vagy a következő pácienshez.

A nővér nagy igazságot mondott. Sokszor azt hisszük, hogy ha megengedjük, hogy minden szomorúságunk kijöjjön, az érzés leteper minket. És persze azt vesszük észre, hogy ez a veszteség előhív egy még régebbi veszteséget, amelyet nem gyászoltunk meg teljesen. Milyen lenne az életünk, ha megengednénk magunknak, hogy minden egyes veszteségünket teljesen meggyászoljuk? Akkor valóban ott lennénk a pillanatban, és tovább tudnánk menni az életben adódó következő érzés felé. Sokkal kevesebb szenvedés lenne a világban, ha megadnánk a tiszteletet a bánatnak – de szomorúságból nem lenne kevesebb.

A bánat igazi, mert a veszteség is igazi. Minden gyászidőszaknak megvan a maga lenyomata, mely olyan egyedi és jellegzetes, mint a személy, akit elveszítettünk. Azt hisszük, hogy el akarjuk kerülni a bánatot, a valóságban azonban a veszteség fájdalma az, amit kerülni akarunk. A gyász az a gyógyulási folyamat, mely végül enyhülést hoz a fájdalmunkra, ha engedjük, hogy megtörténjen, és nem avatkozunk közbe torzult gondolkodásunkkal.

Emelkedj a gyász fölé

Ha a gyásszal kapcsolatos eredeti gondolkodásod fölé emelkedsz, hálás lehetsz a szeretteddel közösen töltött időért, ha mégoly rövid volt is. Számos rejtett ajándékot is felfedezhetsz.

A gyász ideje alatt nehéz elképzelni, hogy a veszteség bármi jót hozhat. Nagyon fontos, hogy amikor egy gyászolót vigasztalsz, ne is próbálj erre utalni. Amikor egy szerettünket elveszítjük, abban semmi jót nem találhatunk. Az azonban igaz, hogy a veszteség elfogadásában idővel mélyebb értelmet találhatsz. Ezt az értelmet a gyász Kübler-Ross által leírt öt stádiuma (emlékeztetőül ezek a tagadás, a düh, az alkudozás, a depresszió és az elfogadás) tükrében gyakran „hatodik stádiumnak” is nevezik.

Sokféle formát felvehet, de lényegében ez önmagában megerősítés. Történt egy tragédia, de az emberek által megélt változás mögött ott van egy megerősítés, mely valahogy így hangzik:

Nem vagyok a tragédia áldozata.

Ez a tapasztalat is a fejlődésemet szolgálja.

A veszteségből eredő fejlődés és a gyász fölé emelkedés szép példája Candy Lightner esete, aki megalapította a Mothers Against Drunk Driving (MADD; Anyák az Ittas Vezetés Ellen) elnevezésű szervezetet, miután 13 éves lányát halálra gázolta egy részeg sofőr. Candynek minden oka megvolt, hogy megkeseredjen, és a körülményei áldozatává váljon. Annak ellenére, hogy tragikus baleset volt, és senki nem tagadta volna meg tőle a sajnálatát, ő máshogy döntött. Annak szentelte az életét, hogy felhívja a figyelmet az ittas vezetés megelőzésére és az ezzel kapcsolatos jogszabályok szigorítására, hogy védje az embereket a részeg sofőrök által okozott felesleges halálesetektől.

Amikor abbahagyjuk a hibáztatást, és magunk vállaljuk a felelősséget, akkor valami nagyszerű születik. Ez a nagyszerűség a gyász ereje. Nem mindig ismerjük fel gyógyító hatását, pedig rendkívüli. Éppen olyan elképesztő, mint a fizikai gyógyulás egy autóbaleset vagy súlyos műtét után. A gyász megváltoztatja és újjáalkotja a lesújtott életet. Meggyógyítja a sebzett lelket.

Idézz fel egy olyan időszakot, amikor valakit, aki közel állt hozzád, jelentős veszteség ért, és gondolj a veszteséget követő életére. Majd gondolj rá egy évvel később. Majd két évvel később. Ha elengedte a hibáztatást és a bűntudatot, és felelősséget vállalt saját gyászáért, csodálatos változás állhatott be az életében. Ha még nem gyógyult meg, annak valószínűleg az az oka, hogy a negatív gondolkodása túl zajos, hogy valóban gyógyulni tudjon. Íme, néhány pozitív gondolat, amit fejben tarthatsz:

A szeretetteli bánat mindig működik.

A szeretetteli bánat mindig gyógyít.

Hogyan birkózhatunk meg az öngyilkossággal?

Talán az öngyilkosság az egyik legnehezebb veszteség, amellyel valaha dolgod lehet. Van néhány fontos pont, amin az öngyilkosságot követően el kell gondolkodni. A szeretted, aki öngyilkos lett, nem „rossz”. Rettenetes fájdalom volt a lelkében. Olyan okokból, amelyeket nem ismersz, az a lélek úgy döntött, hogy elhagyja ezt az inkarnációt.

Talán úgy gondolod, hogy vannak dolgok, amelyeket megtehettél volna, de nem tettél, ezért bíznod kell abban, hogy van egy mindentudó és mindenkit szerető univerzum, mely mindig vigyáz a lelkekre és azok fejlődésére. Ha a gondolkodásod vagy a meggyőződéseid azt sugallják, hogy egy szeretted öngyilkossága borzasztó hiba, tudnod kell, hogy az univerzum spirituális szinten minden lelket lát, és az összes életpályájukat is. Az univerzum még sohasem veszített el, felejtett el vagy helyezett el rosszul egy lelket sem.

Derrick tíz évig dolgozott önkéntesként egy öngyilkosság-megelőzési ingyenes segélyvonalnál. Nappal egy hatalmas könyvvizsgáló cégnél volt könyvelő, ahol gyakran megkérdezték tőle, hogy hogyan képes egy öngyilkossági segélyvonalnál dolgozni? Mit tesz, ha valakit nem tud megmenteni?

Derrick így válaszolt:

– A nagymamám mindig azt mondta, hogy ha a maga portája előtt mindenki felseperne, tisztább hely lenne a világ.

Elmagyarázta, hogy a nagymamája ezt úgy értette, hogy az ember ne legyen minden lében kanál, hanem azzal foglalkozzon, ami éppen előtte van.

– Ezt alkalmazom a saját életemben – mondta –, és a segélyvonalnál végzett munkámban is. Elgondolkodom az engem ért és általam tett hatásokon, a reakcióimon, és azon, hogy mit teszek ki a világba, vagyis mi van az én portám előtt. Egyedül ezt a világot irányíthatom. Amit más tesz vagy gondol, az az ő portája előtt van. Nem az a dolgom, hogy átmenjek, és ott „zavarogjak”. Csak három terület létezik: az én portám, a te portád és Isten portája. Én csak annyit tehetek, hogy odafigyelek rá, hogy a saját portám előtt felseperjek: legyek szeretetteljes, tiszteletteljes és megértő, és mindig kedvesen és együttérzéssel beszéljek a telefonálókkal. Hogy mások mit kezdenek az általam közvetített információval, az az ő dolguk. Hogy ki él, és ki hal meg, az pedig az Isten dolga – az az Ő portája.

Az öngyilkossággal kapcsolatban nincs jó vagy rossz időzítés. Csak a mi időzítésünk létezik. Az volt a születésünk ideje, ez meg a távozásunké. Ezekben a pillanatokban abban kell biztosnak lenned, hogy még mindig szereted saját magadat. Tarts ki emellett, mert csodálatos emberi lény vagy, aki megérdemli, hogy szeressék – az adott körülményei ellenére is.

Azt kell megnézned, hogy mit teszel a gondolataiddal és az érzéseiddel. Ha azon veszed észre magad, hogy egy másik ember szenvedésein járnak a gondolataid, ne feledd, hogy a halálban a szeretted már nem gyötrődik ilyen mélységesen. Megerősítések, amelyek segíthetnek ilyenkor:

A szerettemet többé nem gyötri a fájdalom.

A szerettem lelke most már szabad.

Nem szokatlan, hogy bűntudatot érzel amiatt, hogy úgy látod, talán szereped volt a másik öngyilkosságában. Talán azt hiszed, hogy nem vettél észre egy jelet vagy figyelmeztetést. Ha így van, gyakorold az alábbi megerősítéseket:

A magasabb erő kezébe adom minden bűntudatomat.

Elismerem, hogy [írd ide a szeretted nevét] lelkének útja pontosan arra tart, amerre meg volt írva.

Dühös lehetsz, hogy a szeretted ezt tette veled, de te nem vagy az öngyilkosság áldozata. Akármilyenek is a körülmények, ennek a személynek a halála nem olyasvalami, amit veled „tettek”. Néha segít, ha felidézed a kapcsolatok igazságát, és elismered, hogy mit irányíthatsz, és mit nem. Néhány idevágó megerősítés:

Elengedem a haragomat, és kérem Istent, hogy gyógyítson meg.

A lelkeink örökké együtt vannak a földi síkon túl.

Nem szabad megfeledkezned arról, hogy a közöttetek lévő szeretetet az ő halála nem bánthatja, sértheti vagy érintheti negatívan. Egyszer a lelked megérti majd, hogy az arról szóló tudás, hogy hogyan halsz meg ebben az életben, csak kis része a történetnek.

Ez a fajta halál gyakran rengeteg megbocsátást kíván:

Megbocsátom a szerettemnek, hogy elment.

Megbocsátok a szerettemnek mindent, amit az érzékelésem szerint ebben az életben tett.

Fogadd el, hogy szeretted teste és elméje eltévedt, és fájdalom gyötörte. Ha tudod, próbáld szeretettel és együttérzéssel kezelni ezt a fájdalmat, és tudd, hogy az ő mostani életében olyan sárkányai voltak, amelyeket egyszerűen nem tudott leölni. Majd szeretettel és együttérzéssel ezt olvaszd be a saját gondolataidba és tetteidbe:

Megbocsátok magamnak mindenért, amit szerintem nem tettem meg.

Megbocsátok magamnak mindenért, amit tettem, és most úgy ítélem meg, hogy nem kellett volna megtennem.

Teljes mértékben megbocsátok magamnak mindenért.

Felismerem, hogy csak a szeretet valódi.

Miközben nagyon fontos, hogy begyógyítsd a tetteid miatt érzett bűntudatot, vagy a saját ítélkezésedet afölött, amit nem tettél meg, tudd, hogy a bűntudat a saját viselkedésed tükröződése. A szégyen azonban egy olyan kijelentésből eredhet, ami azt fejezi ki, hogy kinek gondolod magadat. Egy-egy öngyilkosságot követően számos belső üzenet „hangzik el”, például: Nem voltam méltó arra, hogy itt maradjon velem. Az én életem nem számított a szerettemnek. A házasságunk, a családunk és a saját világunk annyira elromlott, hogy a szerettem inkább meghalt, mint hogy benne maradjon. Ezen kijelentések egyike sem tükrözi lényed igazságát. Ehelyett próbálkozz ezekkel a megerősítésekkel:

Felismerem a saját értékemet.

Szeretetre méltó vagyok, bármi történjék is a világban.

A lelkem mindig értékes.

A kapcsolataim szentek.

Végső soron az a legfontosabb, hogy felismerd: nem lehetsz felelős egy másik ember haláláért. Senki nem tudhatja, hogy milyen feladatokat kapnak az egyes lelkek. Semmiféleképpen nem jósolhatod meg, hogy egy léleknek ebben az életében milyen utat kell bejárnia. Csak ahhoz térhetsz vissza, amiről a szívedben és az elmédben is tudod, hogy igaz:

A saját lelkem útjáért felelek.

Gyermekhalál utáni gyógyulás

Azt mondják, hogy egy ember életében a legfájdalmasabb traumák egyik a gyermeke elvesztése. Hogyan gyászolhat teljesen, és hogyan találhat gyógyulást egy ilyen veszteség után a szülő? Mivel a gyerekneveléshez hozzátartozik a másik életéért vállalt felelősség, hogyan kérhetnénk arra a szülőket, hogy engedjék el a bűntudatukat, vagy ne hibáztassák magukat egy ilyen tragédia esetén? Érzéketlenségnek és szívtelenségnek tűnik már csak a felvetés is?

Egy gyerek halála arra példa, amikor a gyógyulás nemcsak a veszteség előtti tiszteletadás módja, hanem egyenesen létfontosságú a túlélő családtagok számára. Ahogyan azt Candy Lightner történetével korábban leírtuk, tanúi voltunk a gyász elképesztő erejének, és az általa kínált ajándékoknak is. Szeretett lánya elvesztése után Candy ragyogó példájává vált annak, hogy hogyan emelkedhetünk a bánatunk fölé, nemcsak a saját gyógyulásunk érdekében, hanem azért is, hogy ezzel számtalan ember életét befolyásoljuk pozitívan. A gyász hihetetlen gyógyerejét igaz eseteken keresztül lehet a legjobban megmutatni, és mi vagyunk olyan szerencsések, hogy most egy csodálatos történetet adhatunk tovább. Úgy döntöttünk, hogy megtartjuk az eredeti elbeszélést az édesanya előadásában.

A fiam életének utolsó napja ugyanúgy kezdődött, mint bármelyik másik nap. A reggeli ébresztő dal, a csiklandozás és öltözés rituáléja után kikísértem hatéves kisfiamat, Jesse-t, hogy a ház előtt találkozzon az apjával, mert aznap ő vitte iskolába. Jesse tizenkét éves bátyja már elment az iskolabusszal.

Sietnem kellett a munkahelyemre, de ahogy búcsúzóul megöleltem Jesse-t, észrevettem, hogy az ujjával beleírt a szélvédőmre fagyott zúzmarába. Ezt írta: „Szeretlek”, és három szívecskét is rajzolt mellé. Annyira meghatott az üzenet, hogy gyorsan visszaszaladtam a házba a telefonomért, hogy lefotózzam. Fagyos decemberi reggel volt, de szépen sütött a nap, és odaállítottam Jesse-t az üzenete mellé, hogy vele együtt készítsek képet róla. Aztán már indult is, és ez volt az utolsó alkalom, hogy élve láttam a fiamat.

Jesse elsős volt a Sandy Hook Általános Iskolában. Aznap reggel – 2012. december 14-e volt – egy mentálisan sérült fiatalember belökte az iskola bejárati ajtaját, majd besétált az épületbe. Lelőtte az én drága Jesse-met, és vele együtt tizenkilenc másik diákot, valamint hat tanárt és irodai dolgozót. Később elmondták, hogy Jesse úgy halt meg, hogy bátran szemberohant a veszéllyel, hogy az osztálytársait mentse. Bár ezt csak később mesélték el nekem, a szívemben már akkor tudtam, hogy Jesse pontosan ezt tenné; a maga bátor, önzetlen módján azt hitte, hogy megmentheti a helyzetet.

Kis fehér koporsója mögött állva beszédet mondtam a temetésén. Utána nagyon sokan azt kérdezgették tőlem, hogy mit tehetnek értem. Az egész tragédiát egy dühös gondolat indította el, ezért azt tanácsoltam mindenkinek, hogy minden egyes napon változtassanak egy dühös gondolatot szeretetteljes gondolattá. Végtére is ez csak döntés kérdése. Kezdjük napi egy gondolattal. Hiszem, hogy ezzel szeretetteljesebb hellyé tehetjük ezt a bolygót. Egy idő múlva az ismerőseim, de még idegenek is folyamatosan hívtak telefonon, hogy elmondják, milyen pozitívan hatott az életükre az üzenet, és hogy most már ők is továbbadták a tanácsomat családi és baráti körben. Egyszerű döntés ez, de elég erős ahhoz, hogy életeken változtasson – és akár még a világon is.

Hogy Jesse emlékének megadjam a tiszteletet, és tovább tudjak élni, tudatosan úgy döntöttem, hogy szeretettel és megbocsátással nézek szembe ezzel az értelmetlen tragédiával. A városunk, a nemzet és az egész világ felől áradó szeretet és támogatás megmutatta, hogy képesek vagyunk egyesülni a szeretetben, és legyőzni a gonoszt. Hiszek abban, hogy ez a tragédia sokak életén javított, akik egyénileg most már egy szeretetteljesebb, együtt érzőbb utat választanak.

Mindnyájan választhatunk, amikor reggelente felébredünk: félelemben vagy hitben szeretnénk élni az életünket? Aztán kilépünk az ajtón a világba, ahol nap mint nap a jó és rossz csatája zajlik. Mindnyájunknak az a feladatunk, hogy fényt és szeretetet vigyünk a világba, ezt pedig napi szinten minden egyes gondolatunkkal, és az egymással való érintkezésen keresztül érjük el.

A körülményektől függetlenül a halál az egyik legnehezebb tapasztalás, amelyen mi, emberi lények keresztülmegyünk földi utazásunk során.

A fájdalom ellenére látjuk, hogy más módokon is gondolhatunk a szeretteinkre, és leróhatjuk előttük tiszteletünket. Például amint arról korábban már beszéltünk, nem szabad megfeledkeznünk róla, hogy a születésnapok, évfordulók és más ünnepek arra emlékeztethetnek, hogy a szeretetünk örök.

Ha nehéz időket élsz át a gyász miatt, vagy mindenáron próbálsz a szeretteddel való kapcsolatodba kapaszkodni, próbáld ki ezt a gyakorlatot:

Keress egy csendes helyet, ahol leülhetsz, és ahol senki és semmi nem zavar. Hunyd be a szemed, és koncentrálj a légzésedre – lassítsd minden egyes be- és kilégzéssel.

Lelki szemeid előtt jelenítsd meg a szeretted arcát. Lásd őt életének egy boldog időszakában.

Engedd, hogy lényege átjárja belső teredet. Lásd, ahogy csillog a szeme, ragyog az arca. Érezd a kettőtök között folytatódó kapcsolatot. Most mondj el neki mindent, amit el kell mondanod. Ha a szívedben érzed, ő is érezni fogja az övében. Értsd meg, hogy ez a kapcsolat nem szakad meg akkor sem, ha ő többé már nem testben él.

Most a csendben hallgasd meg mindazt, amit esetleg ő szeretne mondani neked. Miután meghallgattad az üzenetét, köszönd meg neki a fennmaradó kapcsolatot, és lélegezd bele a szívedbe. Engedj el minden hozzá fűző köteléket annak a finom húrnak a kivételével, mely a szívetek között feszül.

Ha elkészültél, irányítsd vissza a figyelmedet a légzésedre, nyisd ki a szemed, és keresd meg a központodat a testedben. Amikor felállsz és továbbmész, ne feledd, hogy a szeretted is ott sétál melletted. A végső igazság az, hogy a szeretet soha nem hal meg.

Ha valamilyen negatív dolgot tapasztalsz a gyakorlat közben, tekintsd azt a tudás ajándékának. Meg kell bocsátanod a szerettednek? Neki kell megbocsátania neked? Érzékeltél hibáztatást vagy bűntudatot, amelyhez ragaszkodsz? Ha igen, ne feledd, hogy ha teljes szívvel üdvözlöd a gyászt, az meggyógyíthat.

Miközben megengeded magadnak, hogy teljesen átérezd a bánatodat, kezdd elengedni a hibáztatással és a bűntudattal kapcsolatos negatív gondolatmintákat. Nem számít, hogyan halt meg a szeretted, csak tudd, hogy idővel megtalálod a hála édes érzését a szívedben azért, hogy az utatok egy részét együtt jártátok be. Végül pedig felismered majd az igazságot: a szeretet erejét nem semmisítheti meg a halál.

A következő fejezetben egy másfajta veszteséggel foglalkozunk, mely szintén mélyen érint minket: hőn szeretett háziállataink halálával. Itt a gyász és megbocsátás már ismert eszközeit fogjuk alkalmazni a gyógyulásért, megadjuk a tiszteletet, és elismerjük mélységes veszteségünket.

ÖTÖDIK FEJEZET

HÁZIÁLLATAINK ELVESZTÉSE

A gyász az élet természetes visszatükröződése, és minden olyan kapcsolatban létezik, ahol érzésekről és ragaszkodásról van szó. Mind meggyászoljuk a szeretteinket, de azokat is, akiket nem szerettünk, sőt még azokat is, akiket gyűlöltünk. Csak akkor nem gyászolunk, amikor nincs kötődés. Ebben az összefüggésben butaság azt gondolni, hogy életünk során éppen az állatokat ne gyászolnánk meg, akikhez igen nagyon ragaszkodunk.

Házi kedvenceinkkel megosztjuk az életterünket, és sok esetben az ágyunkat is; valóságos családtagok ők. Ennek ellenére, akik egy háziállat halála miatt szomorkodnak, gyakran szembesülnek azzal, hogy nagyon diszkréten kell kezelniük az érzéseiket, és azt is, hogy kivel osztják meg őket. Ösztönösen tudják, hogy a jogfosztott gyász egy formáját élik át – mégpedig azt a típusát, amelyeket mások gyakran „kevesebbnek” ítélnek meg. Néhányan, miután megosztják a bánatukat valakivel, ilyen válaszokat kapnak:

– De hát ez nem olyan, mintha egy embert gyászolnál. Csak egy állat volt. Vegyél magadnak másikat.

A valóság az, hogy a háziállat halála felett érzett bánatot nem olyan könnyű kiheverni, mint azt néhányan gondolnák. Nehéz megélni azt a gyászt, amelyet érdemtelennek ítélnek. A bánat a szeretetről szól, a háziállataink pedig gyakran olyan feltétel nélküli szeretettel fordulnak felénk, aminél többet nemigen tapasztalhatunk. Minden erőfeszítésünk ellenére milyen gyakran építjük be a társadalom bírálatait és gondoljuk mi is azt, hogy nem kellene ennyire szomorúnak lennünk? Ha azonban beengedjük ezeket a gondolatokat, azzal saját őszinte érzéseinket áruljuk el.

A háziállatok elvesztése feletti gyászt még jobban bonyolítja, hogy gyakran egészen úgy bánunk velük, mintha emberek lennének. Természetesen azt szeretnénk, hogy velünk maradjanak, de amikor az életük végén fájdalomtól szenvednek, gyakran inkább elaltatjuk őket, hogy így biztosítsuk méltóságteljes, szeretettel övezett halálukat. A veszteséget azonban néha megnehezíti, ha elgondolkodunk azon, hogy vajon jót tettünk-e, és a megfelelő időben.

Az emberek erős érzésekkel viseltetnek az állataik iránt. Sokan értenek egyet a humorista Will Rogers kijelentésével: „Ha a mennyben nincsenek kutyák, a halálom után én is oda akarok menni, ahová ők.”

Az állatok elvesztése feletti bánat értékes

Ellának volt egy Fokhagyma nevű német juhásza. Azért kapta ezt a nevet, mert noha Ella mindennel megpróbálkozott, hogy elmulassza, a kutyának mindig rossz volt a lehelete. Az emberek az első találkozáskor megjegyezték, hogy milyen szép kutya, és hogy a lehelete nem is olyan borzasztó. Fokhagyma az évek alatt a környék elengedhetetlen tartozékává vált. Ha ismerős járt arra, és Fokhagyma ott volt ház előtti udvaron, nem tudtak úgy elmenni előtte, hogy oda ne köszönjenek neki.

Amikor a kutya végelgyengülésben elpusztult, Ella és a családja belegondolt, mennyire hozzátartozott Fokhagyma az egész környék életéhez. Miért ne lehetne a halálát nyilvánosan meggyászolni? Gondolni sem tudtak arra, hogy csak úgy csendben eltűnjön a környékről, mint egy gyerekjáték vagy egy kerti szék. Ráadásul, ha megtartanák maguknak a bánatukat, még hetekig és hónapokig megkérdezné egy-egy arra járó szomszéd, hogy hol van Fokhagyma. És akkor újra és újra el kellene mondaniuk a szomorú hírt.

Ella úgy döntött, hogy nekrológot ír Fokhagymáról, és minden szomszédnak elküldi e-mailben egy fényképpel. A környékbeli polgárőrség levelezési listáját használta, bár egy kicsit aggódott, hogy néhány embernek biztos nem fog tetszeni, hogy ilyen célra használja. A család azonban az alábbi megerősítéseket mondta magának:

Szeretettel megosztjuk bánatunkat a szomszédainkkal.

Meglepetésükre szinte mindenki szeretettel fogadta a hírt. Ella az egyik szomszédjánál a konyhában a hűtőszekrényen látta viszont Fokhagyma fotóját. A családot az is meglepte, hogy milyen sokan reagáltak a gyászjelentésre. Az egyik így szólt: „Nem ismertek minket, de mi ismertük Fokhagymát. A kutya minden nap ellátogatott hozzánk délután négy körül, amikor a gyerekeket hazahoztuk az iskolából. Mindig úgy gondoltuk, hogy egy ilyen aranyos kutyának biztosan nagyon kedves gazdái vannak. Reméljük, hogy hamarosan találkozunk, és személyesen is kifejezhetjük együttérzésünket.”

Akárhányszor a nekrológról kérdezte valaki Ellát, így válaszolt:

– Az élete fontos volt. A halála miért ne lenne az?

Szép példája ez annak, hogy mivel a család ilyen becsesnek tartotta gyászát, mások is tisztelettel adóztak az érzéseik előtt.

A környék élete nyilvánvalóan megváltozott a kutya halála után. Az egyik szomszéd egy tál ételt hozott, a másik egy pitét… mintha Fokhagyma ember lett volna. Volt, aki a kutya nevében adakozott egy kisállatmenhely számára. A kedvesség és gyengédség mély érzései bugyolálták be a környéket, melyet még hosszú ideig érezni lehetett Fokhagyma halála után.

A kisállatok halála felett érzett veszteség – az emberekkel ellentétben – jellegzetes nehézségekkel tűzdelt. Amikor hazaviszünk egy állatot, automatikusan gondoskodunk róla egész életén át. Úgy gondozzuk őket, mint a gyerekeket, vigyázunk a biztonságukra, etetjük őket és teszünk róla, hogy jól érezzék magukat. Ez a mi felelősségünk. Emiatt azonban könnyebben bűntudatba fordulhat a bánat, ha azt hisszük, hogy haláluk a mi hibánk miatt következett be. Az igazság az, hogy az állataink minden erőfeszítésünk ellenére meghalnak egyszer. A következő történet azt mutatja meg, hogyan változik a bánat bűntudattá.

Egy szerdai napon történt, hogy amikor Cheryl drága macskáját, Timmyt a jutalomfalatos dobozkát rázogatva vacsorához hívta, a lépcsőn felfelé siető állat járásán észrevette, hogy valami nem stimmel, és az is látszott, hogy az állatnak fájdalmai vannak. A férje telefonon próbálta kideríteni, hogy melyik rendelő lehet éjjel is nyitva, de nem talált egyet sem. Cheryllel úgy határoztak, hogy reggelig Timmy mellett maradnak.

Másnap rögtön el is vitték az orvoshoz, aki elvégzett néhány vizsgálatot, és kiderítette, hogy elzáródott a húgyvezetéke. Azt mondta nekik, hogy éjszakára ott kell tartania Timmyt, de bármikor odatelefonálhatnak, hogy a hogyléte felől érdeklődjenek. Nagyon megkönnyebbültek.

Délutánra Cheryl megszervezte, hogy pár barátnőjével elmennek az uszodába a gyerekeikkel – ő is vitte hétéves kislányukat. Nagyon szép délutánjuk volt. A hazafelé úton felhívta az állatorvosi rendelőt, hogy megkérdezze, hogy van Timmy. Amikor meghallotta a szomorú hírt, hogy Timmy húsz perccel azelőtt elpusztult, le kellett állnia az út mellett a kocsival. Az állatorvos korábban az otthoni telefonján hagyott üzenetet, nem a mobilján hívta.

Cherylt lesújtotta a hír, és azonnal elárasztották a negatív gondolatok és reakciók. Nem emlékszik, hogyan tudott hazáig vezetni, de amikor végre beért a házba, összeomlott. „Hogyan történhetett ilyesmi?” – tette fel magának újra és újra a kérdést. Úgy nézett ki, hogy Timmy pici szíve egyszerűen feladta, és Cherylt meg a családot ez nagyon megrázta. Timmy több volt számukra egy macskánál. Családtag és barát volt.

Szinte azonnal belépett a képbe a bűntudat, és a gyászt olykor kísérő kérdések: Az éjszaka közepén is el kellett volna indulnunk, hogy keressünk egy nyitva tartó rendelőt. Miért nem tettük? Vajon az étrendje okozta a halálát? Nem a megfelelő eleséget vettük neki? Lehet, hogy ez a karácsonyi sonka késleltetett hatása, amivel kényeztettük? Lehet, hogy túl sós volt neki? Miért nem vettük észre, hogy több vizet iszik? Hogy érezhettem olyan jól magam a medence partján, miközben Timmy haldoklott?

A hátsó udvarban egy fa alá temették Timmyt, és Cheryl kijárt oda meditálni. Egy délután beszélni kezdett drága macskájához, és elmondta neki, hogy mennyire sajnálja, hogy nem tett érte többet. Így emlékszik vissza az ezután történtekre:

– Vettem pár mély levegőt, és hirtelen megszállt a nyugalom. Aztán ezeket a szavakat hallottam: „Bocsáss meg magadnak. Nem tettél semmi rosszat. Tudom, mennyire szerettél, és én lélekben még mindig itt vagyok.” Először arra gondoltam, hogy mindezt én találom ki. De ha így volt, akkor miért éreztem sokkal nagyobb békességet, mint Timmy halála óta bármikor? Hiszek benne, hogy segített kilábalni a bűntudatból és a haragból, amelyet én vetítettem saját magamra.

Miután Cheryl megkapta Timmy üzenetét, azt mondta:

– A gyász valójában áldás volt, bár akkor én ezt nem fogtam föl. Elveszítettem szem elől az élet értelmét, és magától értetődőnek vettem, hogy a szeretteim körülöttem vannak. Megfeledkeztem róla, hogy milyen becses az élet. A bánat mindnyájunkat összehozott, és még szorosabban összetartott minket. Szívtől szívhez szóló ajándékot kaptam: a feltétlen szeretet kincsét. Ez a legfontosabb szeretet az életben, ezért még szorosabban kell kapcsolódnunk a szeretteinkhez, és feltétel nélkül kell szeretnünk őket, ahogyan Timmyt szerettük!

Cheryl az alábbi pozitív megerősítéseket alkalmazta:

Megbocsátok magamnak, és mindkettőnket felszabadítom.

Arra az áldásra fókuszálok, amit Timmytől kaptunk feltétel nélküli szeretet formájában.

Pár nap múlva Cheryl kezdett megkönnyebbülni. Megértette, hogy ez a különleges cica mindig ott marad a szívében, és tudta, hogy a mennyországban újra találkoznak majd.

Ugyanolyan fontos odafigyelnünk a gondolkodásunkra egy háziállat halálának kapcsán, mintha egy emberről lenne szó. A megerősítésekkel a jóságunkra, valódi énünkre emlékeztetjük magunkat – amit egyébként az állataink mindig meglátnak bennünk. Ezért szeretnek minket feltétel nélkül. Bánatunkban visszatekinthetünk és megnézhetjük, hogy miért nem vettük észre, hogy a macskánk túl sok vizet iszik, vagy hogy milyen hülyeség volt egészségtelen csemegékkel kényeztetni. Nagyon fontos: ne feledd, hogy az állatok gyakran kapnak jutalomfalatokat, és nem halnak bele. És vannak napok, amikor szomjasabbak, és mégsem halnak meg. Ha visszatekintve kipécézünk egy-egy dolgot, ami szerintünk a halálukat okozta, torzult gondolkodásunkkal csak bizonyítékot gyűjtenünk arra, hogy „rosszak” vagyunk, pedig ez nem igaz.

Timmy erre az igazságra emlékeztette Cherylt:

Bocsáss meg magadnak. Nem tettél semmi rosszat. Tudom, mennyire szerettél, és én lélekben még mindig itt vagyok.

Az emberek, akikkel kapcsolatba kerülünk, csak egy bizonyos ideig vannak velünk. Nem tudjuk, hogy egy hónapról, pár évről, vagy ötven évről van-e szó. Ugyanez igaz az állatainkra is. Az egyik megdöbbentő különbség talán az, hogy az állataink néha megérzik, amikor életük leáldozóban van. Mindnyájan hallottunk már olyan történteket, amikor a kutyák vagy macskák megbetegszenek, elbújnak, és úgy várják, hogy eljöjjön az idejük. És ha az állatok akkor is megérzik a haláluk közeledtét, ha az például egy baleset miatt következik be? A Homérosz nevű kutyáról szóló következő történet ezt példázza.

Homérosz karcsú testét barnásfekete rövid bunda takarta. Hatalmas barna szemeivel a körülötte megjelenő összes érzelmet lereagálta. A gazdája, Andy így emlékszik vissza a napra, amikor az egész világa megváltozott.

– Drága Homéroszomat, aki akkor már majdnem tíz éve velem volt, egy pénteki napon gázolta halálra egy autó a házunk előtt – mesélte Andy. – Biztos vagyok benne, hogy látta az autót, mert nagyon jól közlekedett az úton, és minden járművet került. Le voltunk sújtva a feleségemmel. Én gyakran meditálok, és naponta gyakorlom a megerősítéseket és a tükörmunkát. Egy ideje már volt egy olyan érzésem, hogy Homérosz el fog menni. De hosszadalmas leépülésre készültem, nem ilyen hirtelen távozásra. Vasárnap délután, miután húsz pernél többet nem bírtam ki sírás nélkül a történtek után, felhívtam valakit, akiről tudtam, hogy kommunikál az állatokkal. A hölgy elmondta, hogy felvette a kapcsolatot Homérosszal, aki azt mondta, próbálta tudatni velem, hogy el fog menni, de nem akartam elhinni. Azt is mondta, hogy a kocsi csak körítés volt a távozásához – így vagy úgy mindenképpen elment volna. Azt is elmondta, hogy már elég hosszan támogatott engem. Aznap délelőtt ennyit írtam a naplómba. Életem során többször küzdöttem depresszióval és negatív gondolatokkal, és gyakran ő volt az egyetlen, aki hallotta, hogy sírok. Tudtam, hogy beteljesítette a segítésemet célzó küldetését, mivel már nem szenvedtem annyira a fájdalomtól, neki pedig rengeteg dolga volt még. Úgy éreztem, hogy különösen áldott az életem, és aznap nem sírtam többet. Örömmel, nem pedig szomorúsággal tudtam nézni a játékaira, az udvarra, ahol szaladgált, és mindenhova, ahol időt töltöttünk.

Andy Facebook-oldalát is elárasztották a szebbnél szebb bejegyzések.

– Azt hittem, hogy a Facebook-szeretet csak a születésnapokon ilyen erős – mesélte Andy –, de az semmi ahhoz képest, ha az ember egy állat haláláról posztol valamit. Homérosz sokkal több ember életére volt és van hatással, mint képzeltem.

Amellett, hogy teljesen átéljük az állatunk halála feletti bánatunkat, mintha csak ember lett volna, kedvenceink gyakran hihetetlen leckéket hagynak maguk után. Andy sírt éjjelente álmában, és egy este lefekvés előtt – a gyász újabb szomorú éjszakájára készülvén – ezt ismételgette magában:

Leckék Homérosztól

A jelen pillanatban fogok élni.

Csak a jelen pillanat számít, és a kutyák ennek tökéletes tanítói. Homérosz minden reggel úgy ugrott le az ágyról, hogy készen állt az új napra, és alig várta, hogy elkezdődjön. Soha nem neheztelt, és nem ragadt le a múltban. Minden pillanatot rég nem látott barátként üdvözölt.

Minden élményt úgy tekintek, mintha először élném át.

Homérosz minden ételt, minden ínyencfalatot, minden sétát és minden embert élénken, izgatottan és örömmel fogadott. Az energiája és lelkesedése ragadós volt. Neki minden ünnep volt. Homérosz egyszerűen imádta az életet.

Kérem, amit szeretnék.

Homérosz mesterien ki tudta nyilvánítani az akaratát. Ült, bámult, könyörgött, csöpögött a nyála… bármit megtett, hogy elérje, amit akart. És mindig működött is. Hihetetlen volt a kitartása és az állhatatossága. Az emberek mindig megadták magukat, és ínyencségeket adtak neki, megsimogatták vagy labdáztak vele.

Feltétel nélküli szeretetet adok és kapok.

Adj és kapj szeretetet. Légy a szeretet csatornája. Homérosz jól érezte magát a többi kutyával, de igazán az embereket imádta. Szerette szimatolni, mélyen belélegezni és érezni az emberek szagát; semmi mástól nem ragyogott jobban a szeme, mint amikor egy idegen megsimogatta séta közben.

Nem ítélkezem mások vagy magam felett.

Ne ítéld meg magadat vagy másokat. Az idő legnagyobb részében Homérosz igazi zen mester volt – igazán aranyos, könnyen kezelhető és nagyon laza. Mindenkit elfogadott, és soha senkit nem akart megváltoztatni.

Emlékezni fogok minden ajándékra, amit Homérosztól kaptam.

Elhatározta, hogy leír minden megerősítő leckét, amit hőn szeretett kutyájától tanult. Úgy hisszük, hogy ezek nemcsak Homérosz gazdájára vonatkoznak, hanem leginkább mindnyájunkra.

Sokan hiszik, hogy amikor meghalunk, újra találkozunk minden emberrel és állattal, akiket szerettünk, és akik előttünk távoztak. Szívesebben fogadjuk el azt a halálról alkotott elképzelést, hogy a teljességbe, nem pedig az ürességbe vezet. Más szóval, amikor bármelyikünk elhagyja ezt a földi síkot, ott már csak állóhelyre számítson, mert ismét körülvesznek majd mindazok a szeretteink, akik olyan nagyon hiányoztak addig.

Képzeljük el ezt a jelenetet most úgy, hogy az állataink is ott üdvözölnek minket. Hogy ismét láthatjuk a pofácskájukat, és ahogy a farkukat csóválják. Halljuk ugatásukat, nyávogásukat, csiripelésüket, nyerítésüket és röfögésüket, és újra körbevesznek szeretetre méltó tulajdonságaikkal. Micsoda gyengéd fogadtatás a halálunk után!

Szeretettel fogadom a sok ajándékot, melyet az állatom hagyott hátra nekem.

Hálás vagyok minden közös élményünkért.

Mindig körbe fogom venni szeretetemmel az én aranyos kedvencemet.

HATODIK FEJEZET

MÁS SZERETETEK, MÁS VESZTESÉGEK

A szakításon, a váláson és a halálon kívül is sokféle veszteség érhet minket, és ezek között is vannak nyilvánvalóbbak, és kevésbé egyértelműek. Vannak, amelyeket könnyű beazonosítani, mint például egy vetéléssel vagy egy állás elvesztésével járó fájdalmat. Másokat nem ennyire könnyű megérteni – ilyen lehet például egy idealizált karrier vagy akár testalkat elveszett álma. Meg kell gyászolnunk, amit elvesztettünk, máskor pedig még azt is el kell siratnunk, ami soha nem volt vagy lesz.

Sok esetben ezek a veszteségek életünk jelentős részében velünk voltak, és mindenfajta gyász megérdemli, hogy megvizsgáljuk és meggyógyítsuk. Előfordulhat például, hogy egy vetéléssel kapcsolatos veszteséget szeretnénk megvilágítani és szomorkodásra érdemes eseményként elismerni, mert olyan eredeti veszteség ez, mely időt érdemel és gyógyulást kíván. A nehezebben érthető veszteségek gyakran a háttérben maradnak, és ezáltal folyamatos fájdalomforrásként működnek.

Ha hagyod, hogy a bánat gyógyereje működni kezdjen, előfordulhat, hogy belefutsz néhány nehezebben értelmezhető veszteségedbe, úgyhogy derítsd fel ezeket is, hogy mélyebbre hatolhasson a gyógyító erő.

Terméketlenség és vetélés

Vannak bizonyos dolgok az életben, amelyeket gyakran magától értetődőnek tekintünk. Amikor például a kislányok babáznak, feltételezik, hogy majd ha nagyok lesznek, nekik is lehet kisbabájuk, ha akarják. Soha nem képzelik el, hogy a testük biológiai órája lejárhat, hogy talán nem eshetnek majd teherbe, vagy hogy a terhességük esetleg nem jól végződik. Azt sem képesek előre megmondani, hogy bizonyos embereknél mennyi szégyen és stigma ragadhat ezekhez a dolgokhoz. Ha egy nő saját gyereket akar, de nem képes megfoganni, úgy érezheti, hogy nem teljesíti be női sorsát, vagy hogy csalódást okoz a partnerének. Valószínűleg nem fogja tudni előre megmondani, milyen sok bánattal jár majd, ha elveszít egy ilyen kötődést.

Jane egészen fiatal korától tudta, hogy egy szép napon nagyszerű anya lesz. Sok évvel később találkozott egy Donald nevű csodálatos férfival. Az udvarlási időszak alatt ők is feltették egymásnak az olyan általános kérdéseket, mint például hogy akarnak-e gyereket, és hamar kiderült, hogy mindketten családcentrikusak.

Pár évvel az esküvő után úgy döntöttek, hogy ideje belefogni a családtervezésbe, de három hónapra rá Jane meglepve tapasztalta, hogy még mindig nem terhes. Elhatározta, hogy rászán még pár hónapot, és ha addig sem történik semmi, elmegy az orvosához. Teltek-múltak a hónapok, és Jane végül kért egy időpontot a nőgyógyászához, Donaldnek azonban egyelőre nem szólt róla.

A vizsgálati eredmények nem voltak biztatóak. Amikor Jane elmondta Donaldnek, hogy mi a helyzet, ő is elment orvoshoz, de teljesen rendben találták.

Jane így aztán belefogott a termékenységi kezelésekbe. Ugyanakkor párhuzamosan és tudat alatt negatív beszélgetéspárbajt is vívott magával. Hibás vagyok; valami baj van velem – zúgott a fejében, mint valami rossz háttérzene. Úgy tűnt, hogy a férjét nem zavarja ez az egész, Jane azonban nehezen viselte.

Egy hónapra rá, március negyedikén volt a születésnapja. Donald egy nagyon szép karkötőt vett neki, és a dátumot is belevésette, de csak az ajándékozásnál vették észre, hogy a vésnök felcserélte a napot és a dátumot, így 4/3 volt rajta 3/4 helyett. Jane-nek nagyon tetszett a karkötő, de eltervezte, hogy visszaviszi és helyesbítteti a dátumot. Ez azonban mégsem történt meg, mert egy sokkal jelentőségteljesebb eseményt tartogatott számára a jövő.

Teljesen felvillanyozódott, amikor kiderült, hogy gyereket vár. A világ újra a helyére billent, a baba már úton volt. Sajnos azonban nem ez volt megírva; a terhességét vetélés szakította meg. A szomorúság teljesen letaglózta, magával sodorta és összetörte. Donald mindenben támogatta, és azzal vigasztalta, hogy bármikor örökbe fogadhatnak. Ő volt az optimista kettőjük közül „mindig van más lehetőség is” filozófiájával.

Jane akkor még nem tudta, de rengeteg munka várt rá. Azt anyja ösztönösen ráérzett erre, amikor azt mondta neki:

– Szükséged lenne valamennyi időre, hogy igazán, teljesen meggyászold ezt a meg nem született gyermeket.

Jane ugyan kétségbe volt esve, de megértette, hogy anyjának igaza van. Nem holmi kisebb technikai gubanc volt, amit a gyerekvállalás útján éppen átélt. Olyan veszteség érte, amelyet mindenképpen meg kellett gyászolni és gyógyítani.

Miközben időt szakított rá, hogy átérezze szomorúságát, ezt mondta magának:

Megadom a tiszteletet meg nem született gyermekem elvesztésének.

Minden úgy alakul, ahogyan alakulnia kell.

Donald nyitott maradt az örökbefogadásra, Jane azonban nem állt még készen erre. Hallgatnia kellett még egy kicsit a saját magával folytatott párbeszédét: Elromlott a testem. Nem lehetetek igazi anya. Minél jobban odafigyelt arra, amit az elméje üzent, annál inkább a tudatára ébredt torzult gondolkodásának, és hogy milyen kegyetlenül beszél magával. Rájött, hogy azonnal változtatnia kell a gondolkodásán, és a következő megerősítéseket kezdte mondogatni:

Megbocsátok a testemnek.

A testem mindent megtesz, amit a sorsa szerint meg kell tennie.

Minden rendben van a testemben.

A testem vezet el a tökéletes helyzethez minden érintett legmagasabb javát tartva szem előtt.

Az anyasággal kapcsolatban azt mondta magának:

Méltó vagyok arra, hogy anya legyek.

Az igazi anyát az határozza meg, hogy mennyire tud szeretni.

Jane egy éven belül mindennel békét kötött, és Donalddel belevágtak az örökbefogadási procedúrába. Végül egy Diana nevű szépséges kislányt vittek haza, és elképedtek, amikor megtudták, hogy a születésnapja április harmadikára esik – pont arra a napra, amit Jane karkötőjébe véstek, és amit mindig hordott, de soha nem ment el átvésetni. Jane most úgy érzi, hogy Diana csodaként lépett be az életébe.

Rájött, hogy ha meghallgattattak volna az imái, és gyereke született volna, soha nem találkozott volna azzal a csodálatos lénnyel, akit most a lányának tudhatott. Ahogy megfogalmazta, most már tudja, hogy Diana – és a terméketlenség – volt a sorsa. Felismerte az anyaság valódi lényegét, és annak fontosságát, hogy megbocsásson a testének, és azt is tudta, hogy muszáj volt megengednie magának, hogy megélje a gyász folyamatát.

Jane története jó véget ért. Többek között azt tanulta meg belőle, hogy el kellett ismernie és meg kellett tisztelnie a saját bánatát. Nem biztos, hogy mások is ilyen teljes értékűen meggyászolják a veszteségüket a terméketlenséggel és vetéléssel kapcsolatban. Talán még azok sem értik meg teljesen, hogy milyen hatással van egy ilyen veszteség az ezt átélő nőre, akik a legközelebb állnak hozzá, mint a férje vagy a szülei. Kívülről senki sem ismerheti az anya fájdalmának mélységét, ahogy nagy valószínűséggel ő sem tudja, hogy a sorsa szerint kit fog majd szeretni ezen a világon. Lehet ez egy olyan gyerek, akit ő maga szült, vagy – ahogy Jane esetében –, valaki, akit örökbe fogadott.

Sok nő mesélt már nekünk arról, hogy a menopauzával beköszöntött életükbe a bánat – siratták, hogy már soha nem lehet (több) gyerekük. Van, aki tévesen azt hiszi, hogy ezzel a nőisége is csökken. Akárhogyan változik is az életed, gondoskodj róla, hogy befelé nézve megtiszteld a veszteségedet, átérezd a bánatodat, és ne aggassz rá negatív gondolatokat. Használhatod ezeket a megerősítéseket:

A testem változásával a nőiségem kiterjed.

Az életem a szeretet és a tanulás hihetetlen utazása.

Végül úgyis ráébredsz az igazságra, hogy aki valójában vagy, az túlmutat az életkörülményeiden. Az éned lényege nagyobb, mint bármi, ami a testeddel történik. Akár vannak gyerekeid, akár nincsenek, lenyűgöző lény vagy. Hihetetlen vagy azokban az években, amikor gyermekeket nemzel és nevelsz, és csodálatos vagy ezt követően is.

Minden nap szebb, bámulatosabb nővé válok.

Az állásunk elvesztése

A veszteségek fajtáit sorolva sokan előkelő helyre teszik az állásuk elvesztését. Ez nem igazán meglepő, hiszen olyan világban élünk, ahol összekeveredik a „tenni” és a „lenni”. Más szóval, amivel foglalkozunk, azt tévesen akként értelmezzük, hogy kik vagyunk. Amikor először találkozunk valakivel, az első kérdéseink egyike az, hogy az illető mivel foglalkozik. Olyan nagy fontosságot tulajdonítunk annak, amiből élünk, hogy amikor elveszítjük, ezen töprengünk: Ki vagyok én?

2008-ban egy reggel Danny a szokásos munkáját végezte – telefonokat intézett – egy orvosi műszergyártó cégnél. Már harminc éve dolgozott ennél a cégnél, tehát a legtöbb mindennapi ügyet már több tucatszor megoldotta. Jól kitaposott ösvényen haladt a munkája, és az irodája volt a második otthona.

Azon a délutánon volt Danny havi értékelő megbeszélése Keith-szel, a főnökével. Ahogy a szokásos aktákkal a kezében benyitott, észrevette, hogy a HR osztály vezetője, Linda is ott ül Keith mellett. Keith felállt, és azt mondta:

– Kimegyek egy kicsit, hagylak titeket beszélgetni.

Danny nem tulajdonított ennek jelentőséget. Különféle alkalmazottakkal kapcsolatos kérdések miatt többször is találkozott a HR-rel az ott töltött évek során. Most is azon törte a fejét, hogy vajon ki csinálhatott mit.

Meglepődve hallotta, amint Linda így szól:

– Nehéz beszélgetés lesz ez, Danny.

Húha – gondolta –, az egyik kolléga tényleg valami nagy disznóságot művelhetett.

Nyilvánvalóan nem arra készült, amit ezután elhangzott:

– Sajnálom, de meg kell válnunk tőled. A vezérigazgató és a vezetőség szerint is elég tehetséges kollégát nyertünk az utóbbi fúziókkal, és ily módon a te munkád feleslegessé vált.

Danny kővé dermedten hallgatta a következőket:

– Még két hétig igényt tartanánk a munkádra, és háromhavi végkielégítést fizetünk neked.

– Ez már biztos? – kérdezte Danny. – Megbeszélhetem Keith-szel is? Hátha még meggondolja magát.

Linda a kezére tette az övét, és azt mondta:

– Mindketten tudjuk, hogy amikor valamit eldönt, az megmásíthatatlan. Fogadd el a döntését, Danny.

A következő két hétben Danny minden nap abban a tudatban tette meg az utat a munkahelyére, amit immár harminc éve naponta bejárt, hogy pár nap múlva nem jön erre többet. Az utolsó napján összepakolta a holmiját, és körbenézett a szobájában. Ráébredt, hogy soha többé nem foglalja el ezt a helyet. Három évtized ért véget annyi idő alatt, amennyit a vakációkra szokott szánni.

Szerencsére a felesége, Melissa akkor már évek óta foglalkozott megerősítésekkel. Rábeszélte, hogy fogadja el a veszteséget, de az ezzel kapcsolatos negatív meggyőződéseket ne. A pozitívumokra összpontosítva az alábbi megerősítéseket vetették be:

Szükség van a tehetségemre és a képességeimre.

Minden jól van így.

Biztonságban vagyok.

– Muszáj odafigyelnünk arra, hogy mit gondolunk, és mit mondunk – figyelmeztette Melissa. – Ez sok erőfeszítést igényel, mert mindkettőnk szülei átélték a nagy gazdasági világválságot, és a gondolkodásunkat úgy programozták, hogy „előbb aggódj, kérdéseket ráérsz utána is feltenni”.

Melissa és Danny együtt tartották fent egymást a helyes úton. Amikor jóakaratú barátok és családtagok sajnálkoztak Danny helyzete felett, és ilyeneket mondtak, hogy „szörnyű lehet a munkaerőpiacon tengődni”, a férfi szelíden így felelt:

– Mi nem ebben hiszünk.

Danny és Melissa valóban elfogadták és meggyászolták a veszteséget, de szilárdan elutasították a meggyőződést, hogy a világ a szegénység és nélkülözés helye. Ehelyett ezt erősítették:

Az univerzum adakozó és bőséges.

Danny átérezte a bánatát, méltósággal és bátran nézett szembe a fájdalommal. A félelem és a pánik jelentősen alábbhagyott, amint nyitottá vált az új lehetőségekre, amelyek könnyedén fel is bukkantak előtte. Két héttel azt követően, hogy megszűnt az állása, egy közismert cégnél ajánlottak fel neki új, állandó pozíciót.

Amikor elveszítjük az állásunkat, gyakran halljuk, hogy ez nem személyes, ami azt jelenti, hogy a munkaadó részéről nem személyes. A munkavállaló részéről azonban természetesen nagyon is személyes a dolog! Fájó elhinni, hogy nagyon értékes tagja voltál a cégednek, ugyanakkor most, valami új megközelítés szerint mégis azt mondják, hogy nélküled is menni fog a munka. Nem csoda, hogy ilyenkor az ember gyakran értéktelennek érzi magát.

Ha úgy érzed, hogy egy munkahelyi helyzet valóban személyessé válik, ne feledd, hogy a te feladatod a gyógyulás személyessé tétele. Mondogasd magadnak ezt:

Értékes vagyok.

Ne feledd, hogy csakis arra alapozhatod ezt az állítást, hogy ki vagy, és nem arra, amivel foglalkozol. Ezt is tartsd fejben:

Az értékem túlmutat az állásomon.

Az elfogadás – azaz megbékélni a realitással, hogy ami éppen most történt, az valóban megtörtént – lehet a legnehezebb pontja az állásunk elvesztése feletti bánat kezelésének. A történteken ugyan nem változtathatsz, de pozitív, előre vivő módon fogadhatod el és gyászolhatod meg azt.

Sokan azt hiszik, hogy az elfogadás azt jelenti, hogy tetszik, ami történt, vagy hogy rendben lévőnek találod. Valójában azonban azt jelenti, hogy elfogadod a realitását annak, hogy veszteséget éltél át. A „nem kellett volna megtörténnie” (tagadás) állapotából a „megtörtént” (elfogadás) felé mozdultál el.

Az állásunk elvesztése bizonyos szempontból egy hirtelen halálesethez hasonlatos. Árulásként is megélhetjük. A könyvben tárgyalt egyéb veszteségekhez hasonlóan itt is az a megoldás kulcsa, hogy oda kell figyelnünk arra, amit az elménk mond. Ezt mondja: Ettől kezdve senki vagyok. Nem számítok a világban. Senkinek nem vagyok már fontos vagy hasznos. Ezeket a negatív meggyőződéseket nem szabad ismételgetni. El kell fogadnod a veszteség realitását, a negatív meggyőződéseket azonban nem. Végső soron fel kell ismerned, hogy ami történt, az a saját legmagasabb érdekedet szolgálja. Ha kapcsolatba akarsz kerülni azzal, ami a látótereden túl van, próbálkozz az alábbi megerősítéssel:

Minden a saját legfelsőbb javam érdekében bontakozik ki.

Valódi éned elfogadása

Amikor az elfogadást gyakorlod a környezetedben és a világban, fordulj befelé, és gyakorold a saját valódi éned elfogadását is. Légy nyitott, engedj el és gyógyíts meg bizonyos aspektusokat vagy ideálképeket, amelyekhez magaddal szemben ragaszkodsz, és a mások által rád testált azon elvárásokat is, amelyek nem téged szolgálnak.

Kenneth a saját szerelmi tapasztalatain gondolkodott. Azt hitte, hogy amikor szeret valakit, azt a szíve végül biztosan megsínyli. Tisztában volt vele, hogy a legtöbb embert nem tanították meg arra, hogy hogyan szeressen a párkapcsolatokban, és ez különösen igaz a melegekre.

Régen a meleg férfiak és leszbikus nők előtt egyáltalán nem álltak szerepmodellek. Amikor a meleg büszkeség felvonulásának képeit nézzük, vagy olyan embereket látunk, akik arról beszélnek, hogy büszkén vállalják magukat, és jól érzik magukat a bőrükben, nem lehet könnyű arra emlékezni, hogy ez a fajta büszkeség évekkel azután jön csak el, hogy az ember nem érzi teljesnek magát.

Kenneth így fogalmazott:

– Jó néhány heg van a szívemen amiatt, hogy bizonytalan voltam magammal kapcsolatban, és szégyenkeztem amiatt, akit szerettem.

A férfi éveket töltött el, hogy megpróbáljon azzá válni, akit a szülei szerettek volna látni, mégis arra vágyott, hogy feltárja az igazi énjét. A melegek néha komolyabb kihívásokkal állnak szemben ezen a téren a szélsőséges családi és társadalmi nyomás miatt, amely egy bizonyos életmódot követel meg. Sokan nem is fogják fel, hogy néhány meleg férfinak és leszbikus nőnek el kell siratnia azt az öntőformát is, amelybe bele „kellett volna” préselniük magukat.

Kenneth minden erőfeszítése ellenére sem tudott az az ember lenni, akinek a szülei látni akarták. Jó szerepmodell híján pedig számos kiegyensúlyozatlan kapcsolatot élt meg a húszas és harmincas éveiben.

A partnerei szerették, de ő nem szeretett viszont. Vagy éppen mélységesen szerette a másikat, de az érzései viszonzatlanok maradtak. Számos távkapcsolata is volt, és most értette meg, hogy ezek szintén csak a valódi meghittség elkerülésére szolgáltak. Ha valaki földrajzilag távol van, nem vehet igazán részt a kapcsolatban, és így nem is bánthatják.

Mindezek következtében az egyik sebet kapta a másik után. A negyvenes évei elején aztán Kenneth elkezdett egy terapeutával dolgozni. Az egyik ülés alatt különösen erősen átérezte Gerry miatti szomorúságát, akivel akkoriban járt. Ebben a kapcsolatban az érzései újfent viszonzatlanok voltak. A terapeuta azt javasolta neki, hogy rajzolja le, amit érez.

Rajzoljam le az érzést? Ez meg mi a fenét jelent? – töprengett magában Kenneth. De aztán úgy döntött, hogy nyitott lesz, és belevág. Először egy törött szívet rajzolt. Teljes szív volt, de az egyik oldalán egy repedés látszódott, a másikon pedig egy nagy hasadás. Egy másik helyen hiányzott belőle egy darab, az alján pedig teljesen szét volt repedezve. Ahogy meglátta ezt a rengeteg fájdalmat és bánatot, elsírta magát.

Amikor Kenneth megmutatta a rajzot a terapeutájának, ő rámutatott az egyik területre, és rákérdezett az ott látható tátongó sebre. Majd megkérte, hogy írja le, mit jelképeznek az egyes sérülések, hogy ki bántotta, és hogy hogyan.

Erőpróbáló gyakorlat volt rálátni erre a bánatos, sebzett, kimerült, dehidratálódott szívre, mely nem kapott elég szeretetet.

– Több szeretetre van szükségem – jelentette ki.

A terapeuta rámutatott, hogy míg a problémái a szemében úgy tűntek, hogy csak a melegséggel kapcsolatosak, valójában arról szólnak, hogy nem adott elég szeretetet magának, és nem hajlandó sebezhetővé válni egy párkapcsolatban. Ha nem lenne meleg, talán akkor is ugyanilyen problémákkal küzdene.

Ahogy Kenneth és a terapeuta tovább dolgozott, a férfi rájött, hogy pusztán azzal, hogy beszélt a bánatáról, máris elkezdte feltölteni a repedéseket.

– Úgy gyógyítottam a szívemet, hogy együttérzéssel éltem át újra a régi tapasztalásokat, és megtanultam értékelni mindazt, amin keresztülmentem.

Minél többet beszélt és sírt, annál vibrálóbbá váltak a szívéről készített rajzai. Új szövetet kezdett magára ölteni; a repedések és ráncok kezdtek feltöltődni, és életigenlővé váltak. Kenneth érezte, hogy megtalálta a kapcsolatot a hellyel, ahol a szelleme lakott, és rájött, hogy a szíve folyamatos önregeneráló képességgel rendelkezik. Ezt tudván megnyugodott, és azt mondta:

A szellem továbbra is érintetlenül, épen él szépségesen elnyűtt, repedezett, teljes szívemben.

Kenneth kigyógyult a hamis meggyőződés felett érzett gyászból, hogy soha nem talál olyan partnert, aki szereti majd. Most már abban hitt, hogy sok embert fog szeretni az életében, úgyhogy miért ne tölthetne kapcsolatban egy kis időt saját magával, és miért ne szeretné magát és bánna magával úgy, ahogy a vágyott partnere tenné. Az alábbi megerősítést alkalmazta:

Egészséges és szeretetteljes kapcsolatban élek magammal.

Akár a maga örömére hegyet mászni ment egyedül, vagy masszázsra, vagy virágot vett magának, ellazult attól, hogy igazán jó viszonyban volt önmagával.

– Megértőbb és megbocsátóbb lettem – mondta –, és máshogy kezdtem nézni mindent. Tudtam, hogy ha valaha egy szeretetteljes partnerrel szeretnék párkapcsolatban élni, először saját magamban kell létrehoznom ezt a szeretetteli kapcsolatot.

Kenneth végül rátalált a vágyott kapcsolatra Dannel, és a mai napig újra és újra ismételgeti kedvenc megerősítéseit:

Kiegyensúlyozott életet élek.

A kapcsolatomban szeretetet adok és kapok.

Kenneth ma már kockázatvállalóbb, bár még mindig számos lecke és felszámolandó minta vár rá. Korábban például azt mondta Dannek, hogy össze fogja törni a szívét.

Dan kissé meglepve kérdezte, hogy hogy érti ezt.

– Amikor két ember szereti egymást – válaszolta Kenneth –, végül mindig összetörik egymás szívét.

– Én nem ezt a valóságot választom – mondta erre Dan. – Szerintem ha mi szeretjük egymást, akkor fel fogjuk törni egymás szívét, hogy igazán megnyíljon. A szeretet töri fel azokat a bezsaluzott, zárt helyeket a szívünkben.

Kenneth nem ilyen válaszra számított, és azelőtt soha nem látta ezt így. Rá kellett jönnie, hogy még mindig a negatív gondolkodás csapdájában élt – és ez a felfedezés volt az egyik ajándék a sok közül, amit a kapcsolattól kapott. Máshogy kellett látnia a dolgokat, és meg kellett világítania néhány problémáját. A partnere a válaszában nem a sebre, hanem a szív lehetséges megnyitására reagált, ami sokkal szeretetteljesebb nézőpont, és pozitívabb felfogás: a kapcsolatuk erős marad, és tovább folytatják egymás szívének megnyitását és gyógyítását.

Kennethnek az énazonosságával és az önszeretet hiányával voltak gondjai, de sok ember gyászolja azt, akivé szerinte válnia kellett volna. Néhány férfi a soha el nem ért kockás has reményét siratja, sok nőnek pedig végül el kell engednie a bombanőalak képét, amelyről csak álmodozott. Mások azt kívánják, hogy bárcsak magasabbak vagy alacsonyabbak lennének, vagy másmilyen lenne a bőrszínük. Végül mindnyájunknak meg kell gyászolnunk ezeket a „bárcsak olyanok lennénk” gondolatokat, és tovább kell lépnünk a boldogság és elfogadás mint igazi realitás felé.

Fordítsunk egy kicsit több időt ennek a fajta gyásznak a vizsgálatára!

Gyász a soha nem volt dolgok felett

A legtöbben megértjük, hogyan érzünk az elveszített emberekkel és háziállatokkal kapcsolatban – a szomorúságnak azonban természetesen vannak egyéb fajtái is, ideértve a feltételezett/vágyott életünkkel kapcsolatos bánatot. A következő példa tökéletesen illusztrálja ezt.

Dawn rengeteget dolgozott azon, hogy kigyógyuljon a rákból. Ennek során a nyugati orvoslás mellett számos kiegészítő kezelést is kipróbált. A támogató csoportjában megosztotta a többiekkel, hogy meggyógyult ugyan, de még mindig szorongatja a szomorúság.

– A rákkezelés eredményéről jó híreket kaptam, miért vagyok mégis szomorú? – teszi fel a kérdést.

Míg a gyógyulásán dolgozott, a gyászra nem fordított időt. Mit kellett volna meggyászolnia a rákkal együtt? Rengeteg mindent. Kiderült, hogy a rák utáni, betegségtől mentes élet nem egészen olyan, mint amilyennek képzelte. Dawnnak ki kellett fejeznie a veszteség felett érzett szomorúságát. Az alábbi megerősítések segíthetnek ilyenkor:

Megengedem magamnak, hogy teljesen átéljem a bánatot.

Minden tapasztalat erősít.

Bizonyos rákbetegeknek segít, ha a gyógyulásra vonatkozó megerősítések mellett a bánatukkal kapcsolatos megerősítéseket is mondogatnak. Az általuk ismert „normális” élet örökre megszűnik, de új normára lelhetnek:

Megadom a tiszteletet annak, hogy elveszítettem az életet, amelyet élni szerettem volna, és örömmel üdvözlöm az előttem álló új életet.

Dawn, mint oly sokan közülünk, szintén azt hitte, hogy a teste legyőzhetetlen, és semmi rossz nem fog történni vele – mégis bekopogtatott hozzá a betegség. Ilyenkor ez a megerősítés alkalmazható:

Felelős vagyok az egészségemért, de nem hibáztathatom magam a betegségemért.

Dühös volt, mert azt hitte, hogy a teste majd figyelmezteti, mielőtt valami rossz történne vele. De nem tette, ezért meg kellett bocsátania a testének, hogy az „elárulta”:

Megbocsátok a testemnek.

Szeretem a testemet.

Az egészségtelen, irreális elképzelések elengedése

Afelett a kép felett is érezhetsz szomorúságot, amelyet az életedbe lépő ideális partnerről alkottál. Elképzelhető, hogy olyannyira a Tökéletes Urasággal vagy Kisasszonnyal élt életre összpontosítottál, hogy egy nap hirtelen arra ébredtél, hogy életed nagy része gyakorlatilag máris elszállt melletted. Ez olyan szomorúsághoz és lehangoltsághoz vezethet, melynek nehéz beazonosítani a forrását. Nem ismered fel, hogy a lehangoltságod a gyász egy fajtája. Meg kell gyászolnod azt a személyt, aki nem bukkant fel, és az életet, amelyet soha nem éltél. A jó hír az, hogy ha rászánod az időt, és – talán életben először – meggyászolod ezt a veszteséget, végül képes leszel teljesen a pillanatban élni.

Deirdre, aki egy gyászgyógyító foglalkozáson vett részt, ezt mondta:

– Amikor végre beazonosítottam, hogy mit érzek, elárasztottak a könnyek. Mélységes szomorúságot éltem át amiatt, hogy „Ő” nem bukkant fel. A könnyeket azonban hatalmas megkönnyebbülés követte, amikor rájöttem, hogy nem kell tovább keresnem. Az életem hátralévő része végre rólam szólhat!

Lehet, hogy felbukkan a tökéletes társ az életedben, de az is lehet, hogy nem. Ez azonban nem számít, mert újonnan felfedezett szabadságra találtál rá, mely abból ered, hogy elfogadod a valóságot, és teljes mértékben, magadért éled az életed.

Egy másik feldolgozandó bánatfajta az, amikor fel kell dolgoznod, hogy sikeres karrierben reménykedtél, de aztán végül soha nem érted el. Azt hitted, hogy híres táncos, Pulitzer-díjas író vagy filmsztár leszel… de semmi ilyesmi nem történt. Ezt persze rossz dologként éled meg, mégis el kell fogadnod a sorsodat, és értékelned az életedet.

Eltöltheted az időt bosszúsan is amiatt, hogy a várt nagy áttörés nem jött el (és nyűglődhetsz ezen nap mint nap), vagy felismerheted, hogy a karrier csak egy módja az önkifejezésnek, és akkor is táncolhatsz, ha nincs hozzá hatalmas közönséged. Élvezettel írhatsz akkor is, ha csak egy kis csoport ismeri meg a műveidet. Játszhatsz az élmény öröméért akkor is, ha nincs Oscar-díj a kandallódon.

Amikor filmet nézel és a cselekmény váratlan fordulatot vesz, nem állsz fel a moziban és kezdesz kiabálni, hogy miért nem azt a történetet követik, amelyet elképzeltél magadban. Ugyanez a helyzet a láthatatlan bánatoddal is. Az életed olyan, mint egy film, amelynek a cselekménye folyamatosan, a hatókörödön túl bontakozik ki. Ahogy egy moziban sem állnál fel a film közepén és ráznád az öklödet a vászon felé, az életed közepén sem állsz fel és kiabálsz vakon az éppen zajló dolgokra. Érezd át őket, gyászold meg, ha veszteség ér, és ne spékeld meg negativitással az eseményeket. Rá fogsz jönni, hogy a bánatnak csodálatos gyógyereje van, és minden veszteségedre vigaszt nyújt.

Ahogy a kapcsolatok és a kötődések is eltérőek, úgy a veszteségnek is számos fajtája van. Amint kezded valóságként felfogni a veszteséget, akkor – de csak akkor – elindulhat a gyógyulás folyamata. Ebben a fejezetben többféle látható és láthatatlan veszteséggel foglalkoztunk, de lehetséges, hogy te is hozzá tudsz még tenni olyasmit, amiről nem volt szó. Függetlenül attól, hogy milyen fajta veszteségről van szó, mindig meg kell adni neki, ami jár.

Minden veszteségem megérdemli a gyógyulást.

A bánat minden veszteségemet begyógyítja.

Akár a külvilágban ért veszteség, akár arról van szó, hogy olyan elvárást támasztottál az élettel szemben, ami aztán nem az elképzeltek szerint alakult, a gyógyulás mindig lehetséges. A láthatatlan ajándék a következő: amikor teljesen átérzed és meggyógyítod a bánatodat, és elengeded az elvárásaidat, megtalálod önmagad, és életedben először valóban a jelen pillanatban élsz majd.

HETEDIK FEJEZET

KÉPES VAGY

MEGGYÓGYÍTANI A SZÍVED

Ez az utolsó fejezet arra hivatott emlékeztetni, hogy az élet mindig a gyógyulás felé halad. Mindnyájan magunkkal hurcoljuk az énünk olyan kevésbé fejlett részeit, amelyeknek elismerésre és gyógyulásra van szükségük. Felbukkanhatnak ítélkezés, árulás, szakítás vagy egymillió egyéb kihívás formájában, amellyel éppen szembenézünk.

A gyógyuláshoz csak nyitottságra és hajlandóságra van szükség, mert az élet szeret téged. Ha nyitott vagy a felismerésekre egy-egy veszteség átélése közben, akkor a helyes utat járod. Ha pedig nem így van, az élet majd eléd hozza a gyógyuláshoz szükséges leckéket. Bár a leckéket félreértelmezheted és büntetésként élheted meg, ezek az élettapasztalatok igazságos velejárói.

Az ítélkezés és neheztelés elengedése

Penny már három éve volt Hollywoodban, és biztos volt benne, hogy lesz belőle valaki. Egy kisvárosból jött Iowából, és huszonhárom évesen költözött Kaliforniába színjátszást tanulni. Kapott egy-két kisebb szerepet, de többnyire a nagy kitörésre várakozott.

A barátnője, Cindy talált neki egy állást egy catering cégnél. Ez tökéletes volt, mert ha jött volna a nagy szerep, akkor sem kellett volna felmondania, ha pedig éppen reklám műhelygyakorlaton volt, csak kivehetett volna egy hét szabadságot. Az állás ráadásul valami olyasmit tartogatott a számára, amire nem is számított: betekintést nyerhetett mások életébe. Még filmsztárokat is kiszolgált, és mindig szívesen mesélt arról, hogy Cindyvel egyszer Elizabeth Taylornál dolgoztak egy partin, és hogy Elizabeth milyen kedves volt mindenkivel. Cindy el is határozta, hogy ha majd egyszer híres lesz, ő is ugyanígy arra fog törekedni, hogy mindenkivel kedves legyen, akivel csak találkozik.

A munkájuk révén milliomosoknál és milliárdosoknál is dolgoztak. Egy este mindketten a Grossman családnál szolgáltak fel. Penny nem tudta, hogyan gazdagodtak meg, de az nyilvánvaló volt, hogy nem a színjátszás vagy egyéb művészeti tevékenység révén törtek fel.

A nappalijukban – ami akkora volt, hogy egy repülőgép is leszállhatott volna benne –, volt egy vízesés, a házban pedig megszámlálhatatlan hálószoba és fürdőszoba

– Az itteni műtárgyak többet érnek, mint amit te és én egész életünkben kereshetnénk – ámult Cindy.

Pennyt azonban elkedvetlenítette ez a fényűzés. Egész este negatív megjegyzéseket tett, és alig várta, hogy véget érjen az esemény.

Amikor Penny elnyerte egy pincérnő szerepét egy népszerű vígjátékban, örömmámorban úszott. Két mondata volt – „Mit szeretne ebédre? Remek a séfsalátánk” –, amit napokig gyakorolt. Elmondta komolyan, könnyedén, és még a déli akcentussal is megpróbálkozott.

A forgatás megvolt, Penny ügyes volt, de a két pincérnőként elmondott mondat nem volt még karrier. A következő tíz évben volt szomszéd, üzleti eladó, pincérnő és szobalány. Mindeközben abból élt, amit a catering cégnél keresett. Cindy, a barátnője, már felhagyott a felszolgálással és a színjátszással is, ingatlanértékesítőként dolgozott, de még mindig jó barátnők voltak.

Ahogy kezdett öregedni, Penny fiatalabbakkal versengett a szerepekért, és úgy érezte, hogy nagyobb mellekkel több előnyhöz jutna, ezért elkezdett spórolni egy mellnagyobbító műtétre. Az ajánlott plasztikai sebész az első konzultáción megvizsgálta a mellét. Megnyugtató, bátorító hangja hirtelen, egy pillanat alatt váltott komolyra:

– Tudta, hogy van egy csomó a mellében? – kérdezte. – Tapintsa ki. Mióta van ez itt?

Pennynek a megdöbbenéstől a szava is elállt.

– Fogalmam sincs – felelte. – Nem tudom, hogy nem vettem észre.

– Ezért veszélyesek a csomók, mert olyan nehéz kitapintani őket.

Mikor azt javasolta a nőnek, hogy forduljon onkológushoz, Penny bevallotta, hogy nincs betegbiztosítása.

– Azért kérjen időpontot – válaszolta az orvos –, és mondja el ezt is. Rengeteg segélyprogramjuk van, hátha Önnek is tudnak segíteni.

Amikor odatelefonált az onkológushoz, és elmondta a recepciósnak, hogy nincs biztosítása, a hölgy azt válaszolta, hogy a doktor úr minden kedden a Grossman klinikán rendel.

Penny a klinikán megkönnyebbülten tudta meg, hogy számos programjuk van, amelyek segítenek a költségek fedezésében. A vizsgálatok után azonban megérkezett a lesújtó hír: mellrákja van, és el kell távolítani a mellét. Szerencséjére kiderült, hogy a klinikát működtető alapítvány az összes ezzel kapcsolatos költségét is fedezi.

Bár a dolog gyakorlati része ily módon elrendeződött, Penny mély, hosszan tartó depresszióba zuhant. Még akkor sem tudott kilábalni a melankóliából, amikor kiderítette, hogy ez a bizonyos alapítvány még a rekonstrukciós mellműtét költségeit is fedezi. Ráébredt arra, amit idővel sok rákbeteg megért: meg kell gyászolnod azt az életet, amelyről tudod, hogy ezzel véget ér. Soha többé nem élsz már rákmentesen. Más lesz az életed – olyan, amire nem számítottál, de attól még csodálatos lehet.

Sokan megfeledkezünk arról, hogy ennek a fajta veszteségnek a megsiratására is időt kell szánnunk. Vannak, akiknek ez az ártatlanságuk vagy az egészségük elvesztését jelenti. Mások számára azt a felismerést hozhatja el, hogy rossz dolgok márpedig történhetnek, és történnek is. Penny számára, mint sokan másoknál, kiderült, hogy hosszú élete lehet, de dolgoznia kell a gyászán.

Egy napon a műtét után Pennyt meglátogatta a jógaoktatója a rákközpontban, és beszélt neki ezekről a dolgokról:

– Penny, teljesen meg kell gyászolnod az eddigi életedet, és üdvözölnöd kell a rád váró új életet. Ez a változások fontos szakasza lehet, úgyhogy el kell engedned a neheztelést, az alacsonyabb szintű gondolatokat és az ítélkezést. Próbálj megbocsátani, és tisztán kezdeni az új életedet.

– Nincs bennem sok ítélkezés vagy neheztelés.

A jógaoktató bölcsen így válaszolt:

– Nagyon jó. Ha azt mondod az univerzumnak, hogy nincs benned ítélkezés és neheztelés, azzal felszólítod azt a keveset, ami esetleg mégis benned van, hogy jöjjön a felszínre, hogy meggyógyíthasd. Jó, hogy hajlandó vagy erre.

Penny később elgondolkodott azon, hogy milyen előítéletei lehetnek, és vajon milyen leckéket kell megtanulnia. Másnap Cindy eljött érte, hogy hazavigye a rákközpontból, és segítsen elrendezkednie otthon. Ahogy tett-vett a szobában a barátnője holmiját pakolva, ezt mondta neki:

– Hát nem ironikus, hogy akiket úgy utáltál, a Grossman család alapította ezt a klinikát és mentette meg az életedet?

Pennynek földbe gyökerezett a lába. Addig nem esett le neki az összefüggés a milliárdos család és a rákközpont között.

– Te jó ég, Cindy! Hogyhogy nem raktam ezt össze? Fiatalabb koromban soha nem figyeltem oda, hogy jótékonykodnak-e, vagy megosztják-e a jólétüket valamilyen módon. Visszatekintve látom, hogy a filmsztároknak zöld utat adtam, mindenki más felett pedig csak ítélkeztem.

Nyilvánvalóan új kezdet volt Penny számára, hogy számos ehhez hasonló, gyógyulásra váró dolog bontakozott ki az életében.

Gyakran megfeledkezünk róla, hogy a bánat egyfajta változáskezelés. A betegség mindig a változást képviseli. Néhány hathatós megerősítés ilyen esetekre:

Láthatatlan jóság van a világban.

Befogadom a leckéket, melyeket az élet tartogat nekem.

Értelmet találni a veszteség után

Amint arról már korábban volt szó, Elisabeth Kübler-Ross azonosította a gyász öt stádiumát: tagadás, düh, alkudozás, depresszió és elfogadás. Később pedig arra gondoltak, hogy talán van egy hatodik fázis is – értelmet találni az elfogadás után. Néha, amikor teljesen átérezzük a bánatunkat, a gyógyulás mellett mélységes értelemre is lelhetünk.

Erről Gail Bowden története jut az eszünkbe. Gail egyik gyereke, Branden nyitott gerinccel született. Gail azonban eltökélte, hogy csodálatos életet teremt neki. Branden boldog gyerekként nőtt fel. Imádta a sárga színt, és később olyan szenvedélyesen beleszeretett a Volkswagen bogarakba, hogy egy teljes játékautó-gyűjteményt halmozott fel belőlük.

Amikor Branden tizenhét éves volt, egy napon Gail bement a szobájába, és nem tudta felkelteni. Azonnal kórházba vitték, ahol Gail megtudta az orvostól a rossz hírt: a fia soha többé nem fog felébredni. Megkérdezte, hogy biztosak-e benne. Aztán tollat kért egy nővértől, és ezt írta egy papírra: „Amikor eljön az ideje, felajánljuk a szerveit átültetésre.” A nővér elolvasta a papírt, és Gailre nézett. Megfogta a kezét, és azt mondta neki, hogy ezt nem kell most megbeszélni. Gail azonban így felelt:

– Soha nem leszek képes kimondani ezeket a szavakat, de azt akarom, hogy tegyék meg ezt értem.

Gail erre gondolt: Nem hiszem el, hogy most ez történik, de ha nem tudják megmenteni az életét, akkor Brandennek kell megmentenie másokét. Bement a műtőbe Brandennel, ahol levették a fiút a lélegeztető gépről, ő pedig a „Csodás kegyelem” című dalt énekelte neki, amíg le nem állt a szíve. Gail mindent megtett, hogy jól kezelje a veszteséget, és optimista és reményteli maradjon a jövővel kapcsolatban. Voltak időszakok, amikor a nap olyan ragyogóan sütött, hogy Branden egyik iskolai barátja azt mondta Gailnek: ilyenkor mindig tudja, hogy Branden mosolyog le rájuk.

Pár év múlva Gail és másik fia, Bryan új lakásba költöztek, pont mielőtt a fiú kiképzőtáborba ment. Gail éppen a dobozokat pakolta ki, amikor kopogtattak az ajtón. Előzőleg megbeszélte egy céggel, hogy a következő héten átküldenek valakit, aki sárgára festi a lakást, és az ajtóban álló férfi azt mondta, hogy ő Ken, a festő.

– Egy héttel korábban jött – mondta neki Gail.

– Lemondták egy környékbeli munkámat, ezért küldtek most ide – válaszolta Ken.

– Hát, itt még minden dobozokban van – felelte Gail. – El akartam rendezni a dolgokat, mielőtt jön, de ha már itt van, akár kezdheti is.

Ken belefogott a festésbe, Gail pedig tovább pakolta a dobozokat. A festő megkérdezte, hogy egyedül él-e.

– A fiam, Bryan éppen kiképzőtáborban van. A Nemzeti Légvédelmi Bázishoz jelentkezett.

– És van társasága, amíg ő távol van? Van másik gyereke is?

Gailnek korábban volt már alkalma átélni ennek a kérdésnek a kellemetlenségét. Volt, hogy ilyenkor elmondta Branden történetét, máskor azonban csak annyit mondott, hogy ketten vannak Bryannel. Most azonban váratlanul érte a kérdés. Csak állt ott, elakadt a szava, és azon gondolkodott, hogy mit is mondjon. Aztán csak ennyit válaszolt:

– Volt egy másik fiam is, Branden, de ő 17 évesen meghalt.

– Olyan hülye vagyok – mondta Ken. – Miért kell nekem mindig mindenbe belegyalogolnom? Ne haragudjon, hogy megkérdeztem.

– Nincs semmi baj – válaszolta a nő, Ken pedig festett tovább.

Pár perc elteltével Ken ismét megszólalt:

– Sajnálom, ami a fiával történt. Tudom, milyen érzés nagyon betegnek lenni. Dialíziskezeléseket kaptam, és négy évvel ezelőtt majdnem meghaltam, csak a veseátültetés mentette meg az életemet.

– Mikor volt az átültetés?

– 2008-ban – válaszolta Ken.

– 2008-ban mikor?

– Februárban.

– Február hányadikán?

– Február 13-án – felelte a férfi. – Soha nem felejtem el azt a napot.

– Branden február 12-én halt meg.

– Ó, nem, az én donorom más volt – mondta Ken gyorsan. – Egy huszonegy éves fiatalembertől kaptam a vesét, aki autóbalesetben halt meg.

– Ó – felelte Gail, majd visszament pakolni, Ken pedig folytatta a festést.

Kis idő múlva Gailnek ki kellett szaladnia elintézni valamit, és otthagyta Kent a lakásban, ahol még csak az egyik fal volt sárgára festve. Amikor visszaért, a festő ugyanott állt, ahol hagyta. Semmit nem haladt a munkával.

– Valami baj van? – kérdezte Gail.

– Hazudtam.

– Nem is festő?

– Dehogy, nem azzal kapcsolatban. Én kaptam meg Branden veséjét.

– Micsoda?

– Amikor elmondta, hogy a fiát Brandennek hívták, maga pedig Gail, azonnal eszembe jutott, hogy hagyott nekem egy üzenetet a veseátültetés után. Visszaírhattam volna, és nagyon szégyellem magam, amiért nem tettem.

Gail meglepetésében azonnal a szervátültetési központ számát tárcsázta. Amikor kapcsolták a tanácsadóját, azt mondta neki:

– Itt van nálam egy festő, aki azt állítja, hogy ő kapta meg Branden veséjét. Hogyan győződhetünk meg erről?

– Egy ilyen találkozás esélyei nagyjából a nullával egyenlők – felelte a férfi –, de mondja meg kérem a nevét.

Gail megkérdezte Ken teljes nevét, és megmondta a tanácsadónak. A bizalmas aktákból azonnal kiderült, hogy valóban Ken kapta meg Branden egyik veséjét. Gail sírni kezdett, a festő pedig megkérdezte:

– Tényleg én kaptam a veséjét, igaz?

Amikor Bryan hazatért a kiképzőtáborból, és az anyja elmesélte neki, hogy mi történt, a fiú ezt mondta:

– Ez olyan, mintha Branden hazajött volna.

A történet nagyszerűen példázza az univerzum működését. Mélyen hiszünk ebben a megerősítésben: az élet szeret minket, bár most talán felmerül benned a kérdés, hogy jön ez a veszteség témájához. Amint már mondtuk, ez nem jelenti azt, hogy nem fogsz veszteségeket átélni – attól függően azonban, hogy hogyan veszed, hogyan fogadod, és mit gondolsz a veszteségről, az élet ott állhat melletted, és akár a karjában is tarthat a legnagyobb nehézségek közepette.

Gail például elfogadta a tragédiát, ami várt rá, de eltökélte, hogy Branden tovább fog élni. Hányan tudjuk azt mondani, amikor egy szerettünk meghal, hogy továbbra is élni fog? Nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy az élet nem halhat meg; a lelkek nem halnak meg; Branden esetében pedig még a fizikai teste egyes részei sem haltak meg. Gail eltökélte, hogy a fia tovább fog élni azáltal, hogy megmenti mások életét. Brandennek köszönhetően két ember lát, és a szövetátültetések következtében nyolc ember tud jobban mozogni, kevesebb fájdalommal. Ez különösen erős üzenet Gail számára, hiszen Branden az egész életét kerekes székben töltötte!

Gail később találkozott Ken feleségével és gyerekeivel, és megértette, hogy milyen nagy szükségük volt az apjukra, amikor Ken azt hitte, hogy meg fog halni. Nagy örömet okozott neki, hogy egy olyan családdal találkozhatott személyesen, akik ilyen borzalmas nehézségeket győztek le. Nemcsak Ken életét mentették meg, hanem a felesége és a gyerekei életét is jelentősen megkönnyítették.

Most mondhatod azt, hogy Gail nyilván valami kisvárosban élt, és csak a véletlen műve, hogy Ken festette ki a lakását. Akkor gondolj bele az alábbi tényekbe: Gail maga is kifesthetett volna, és akkor soha nem találkozik Kennel, vagy egy másik céget is felkereshetett volna. A festő akkor is jöhetett volna, amikorra kérték, amikorra Gail már az összes dobozt kipakolta, és nem lett volna ott, hogy beszélgethessenek.

Még mindig mondhatod: Hát jó, akkor összetorlódott néhány furcsa egybeesés.

A tények a következők: Gail a New York állambeli Buffalóban él, ahol a környéken tizennyolcezer festő dolgozik. Annak az esélye, hogy Kent választja ki, 0,006 százalék. Az élet váratlan ajándékokat adhat nekünk még a veszteségeinkben is, ha nyitottak vagyunk rá.

Az, hogy Gail elfogadta a veszteségét, segített feldolgoznia a bánatát és mélységes értelemre lelnie mind Branden életében, mind a halálában. A gyógyulás során bejárt útja segített neki meghatározni, hogyan élje le élete hátralévő részét, illetve hogy hogyan adja meg a tiszteletet a továbbiakban a fia életének.

Az életnek önmagában véve is van értelme. Gyakran nem úgy alakul, ahogy vártad, de saját ritmusa van. Tele van olyan csavarokkal és fordulatokkal, amelyek gyakran megzavarják a lelki békédet. Olyan változásokat és kihívásokat tartogat neked, amelyek megtapasztalását nem is remélted. Amint megengeded magadnak, hogy átéld ezeknek a változásoknak a fájdalmát, hogy elfogadd a veszteséget és feldolgozd a bánatodat, feltárul előtted az élet nagy igazsága: Bármi történjék is veled, képes vagy meggyógyítani a szíved.

Utószó

A veszteségre gondolva az embereknek ellentmondásosnak tűnhet az elképzelés, hogy találjanak benne értelmet vagy bármit, ami jótékony hatású lehet. Akár szakításról, válásról vagy éppen halálesetről van azonban szó, mindenképpen van mit keresni benne attól függően, hogy milyen gondolatokkal veszed körül a veszteségedet. Nem arról van szó, hogy meg tudod akadályozni, hogy megtörténjen, hanem arról, hogy a gondolataid mindent, ami a veszteség után következik, megváltoztathatnak.

A gyász a szív és a lélek dolga. Gyászold meg a veszteségedet, engedd be, és szánj rá időt. A szenvedés a dolog opcionális része. Ne feledd, hogy egy film közepén érkeztél erre a világra, és ugyanúgy a közepén fogsz távozni; pontosan úgy, ahogyan a szeretteid. A szeretet azonban nem hal meg, és a szellem nem ismeri a veszteséget.

Mivel a gondolkodásod formálja azt, ahogyan a veszteséget megéled, miért ne alakíthatnád úgy a hozzáállásodat, hogy gyengéden, szeretettel tapasztald meg a bánatot? Arról se feledkezz meg, hogy a törött szív nyitott szív.

Engedd, hogy a gondolkodásod reménnyel töltse meg a szomorúságodat. Bölcsen válogasd meg a gondolataidat. Légy kedves magadhoz, és szeretettel elmélkedj a veszteségen. Ha egy szeretted halálát gyászolod, ne feledd, mennyire szeretted, amikor még jelen volt; tudd, hogy ugyanígy szeretheted a távollétében is. Igenis eljuthatsz a bánatból a békességbe.

Valaminek a vége valaminek a kezdete is egyben. Azt javasoljuk, hogy a könyvben olvasott megerősítéseket és tanításokat ne csak akkor használd, amikor egy veszteségen dolgozol, hanem az életed minden aspektusában. Figyelj oda a gondolkodásodra, és változtass rajta azokon a területeken, ahol nem lelsz békét. Ezáltal több boldogságot vihetsz a saját és a körülötted lévők életébe.

A nehéz időszakok arra emlékeztetnek, hogy a kapcsolataink ajándékok. A veszteség arra emlékeztet, hogy az élet önmagában ajándék.

És ne felejtsd el szeretni saját magad! Megérdemled. Te magad vagy az ajándék.

Szeretem az életet, és az élet szeret engem.

Szerettem és éltem.

Meggyógyultam.

Köszönetnyilvánítás

Ezúton szeretnénk kifejezni szívből jövő hálánkat azoknak a férfiaknak és nőknek, akik az évek során tartott előadásaink és beszédeink alkalmával, valamint számtalan levélben és beszélgetésben megosztották velünk az élettörténetüket. Reméljük, hogy azáltal, hogy feltárták előttünk a csalódásaikat, veszteségeiket és bánatukat, az ő próbatételt jelentő és érzékeny tapasztalásaik segíthetnek másokat a tanulás és fejlődés útján.

Külön elismerésünket fejezzük ki Reid Tracynek, aki a könyvünk születése felett bábáskodott. Hálásak vagyunk Shannon Littrell zseniális szerkesztői munkájáért. Nagyon köszönjük továbbá a Hay House Kiadónál dolgozó barátaink és kollégáink segítségét, akik elképesztő odaadásukkal segítették a könyvet, hogy azzá legyen, ami.

Ahogyan az embereknek, a könyveknek is jól jön a támogatás. Köszönjük Erin Malone-nak a WME-nél, továbbá Andrea Cagannak, Paul Dennistonnak, Richard Kesslernek, ifj, David Kesslernek és India Williamsonnak.

A szerzőkről

Louise Hay metafizikai előadó, tanító és számos sikerkönyv szerzője, akinek idáig több mint ötvenmillió könyvét vették meg világszerte.

Louise immár több mint harminc éve segít az embereknek szerte a világon, hogy személyes fejlődésük és öngyógyításuk érdekében a maga teljességében fedezzék fel és alkalmazzák saját teremtő erejüket. Ő a Hay House Kiadó alapítója és elnöke, ahol olyan könyvek, CD-k, DVD-k és egyéb termékek terjesztésével foglalkoznak, amelyek hozzájárulnak a bolygó gyógyulásához.

Honlapjai: www.LouiseHay.com® és www.HealYourLife.com®

Facebook-oldala: www.facebook.com/louiselhay

David Kessler a gyász és veszteség területének egyik legismertebb szakértője. Ő az Élet-leckék és az On Grief and Grieving című sikerkönyvek társszerzője a legendás Elisabeth Kübler-Ross mellett. Ő írta továbbá a The Needs of the Dying című hospice sikerkönyvet, mellyel elnyerte Teréz anya méltatását, valamint a Visions, Trips, and Crowded Rooms című könyvet. Dolgozott Elizabeth Taylorral, Jamie Lee Curtisszel és Marianne Williamsonnal, amikor szeretteiknek az életüket átalakító betegségekkel kellett szembenézniük, valamint Anthony Perkins és Michael Landon néhai színészekkel.

A „The Bogeyman in the Closet” nevű rákos betegeket támogató csoport alapítójaként számos előadást tart arról, hogy hogyan lehet a rákkal szembenézve is teljes életet élni. David a Vöröskereszt önkéntese, valamint részt vállal a Farrah Fawcett Alapítvány feladataiból is.

www.louisehay.com

www.healyourlife.com

www.davidkessler.org

www.grief.com

LOUISE L. HAY

Éld az életed

Lehetőségeink korlátlanok

A bölcsesség és a tudás kapui mindig nyitva állnak

268 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

E-könyv

formátumban is kapható!

A szerző legfőbb üzenete a következő: ha készek vagyunk a szellemi erőfeszítésre, csaknem minden bajt orvosolhatunk. Könyve egyetlen célt szolgál: eloszlatja félelmeinket, és segít változtatni a problémáinkat előidéző negatív hozzáállásunkon. Eligazít a betegségeink hátterében meghúzódó, rögzült tudati mintákkal és lelki okokkal kapcsolatban, és megmutatja ezek összefüggéseit. Ha követjük tanácsait, feltárhatjuk és kiaknázhatjuk szellemi erőnket, és feloldhatjuk gátlásainkat, amelyek megakadályoznak céljaink elérésében. A könyv bebizonyítja, hogy bármilyen gondunk-bajunk van is, képesek vagyunk a megújulásra.

LOUISE L. HAY

Éld az életed – MOST

Tanuld meg használni a megerősítéseket

128 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

E-könyv

formátumban is kapható!

Louise L. Hay a megerősítések erejéről és fontosságáról ír, és megmutatja, hogyan vehetjük hasznukat. Nem csupán arra kapsz választ, hogyan kell megfogalmazni és használni ezeket, de a konkrét témakörök – egészség, félelmek, kritikus gondolkodás, függőségek, megbocsátás, munka, pénz és gazdagság, barátok, szerelem, öregedés – és gyakorlatok segítségével pozitív változásokat idézhetsz elő az adott életterületeken. A CD-melléklet további segítséget nyújt azokkal a megerősítésekkel kapcsolatban, amelyeket a saját hasznodra fordíthatsz. Fogj hát hozzá!

LOUISE L. HAY

Az erő benned van

Lényünk az élet csodája

Feltárul előttün ka bennünk rejlő szépség, szeretet és erő

240 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

E-könyv

formátumban is kapható!

Ki vagy? Mi a célod ezen a világon? Mit gondolsz az életről? Mindnyájunkban van egy belső Erő, amely választ adhat kérdéseinkre, eljuttathat bennünket a tökéletes egészséghez, az ideális párkapcsolathoz és a virágzó karrierhez. Elnyerhetjük a jólét valamennyi formáját, csak hinnünk kell a Lehetőségben. Az erő benned van! feltárja előttünk, mekkora hatalmunk van valójában, és arra biztat, hogy ne kívül keressük az Erőt, hiszen bennünk van, és bármikor pozitív célok szolgálatába állíthatjuk.

LOUISE L. HAY

Kiemelkedő életet teremthetsz

Az élet elhozza számodra azt, amire

szükséged van a fejlődéshez és a boldogsághoz

180 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

E-könyv

formátumban is kapható!

„Gondolj olyan gondolatokat, amelyektől jól érzed magad, hozz olyan döntéseket, amelyektől jól érzed magad, és tégy olyan lépéseket, amelyektől jól érzed magad!”

Mindenki javíthat az életminőségén, ha gyakorolja az önmagáról gondoskodás művészetét, és olyan gondolatokra tanítja az elméjét, amelyektől jól érzi magát. Ha így teszel, örömteli élményeket vonzol, amelyek gazdagítják az életedet.

LOUISE L. HAY

Minden rendben

Gyógyítsd meg a testedet az orvosságok,

a megerősítések és az intuíció segítségével

280 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

E-könyv

formátumban is kapható!

„Amikor felmerül valamilyen probléma, ismételgesd a következő szavakat újra meg újra: Minden rendben. Minden úgy alakul, hogy az én legfőbb javamat szolgálja. Ebből a helyzetből csak jó dolgok származnak. Biztonságban vagyok. Ez csodákat fog tenni az életedben.”

Ez a könyv egyetlen takaros csomagban ötvözi az orvosi, a holisztikus és az érzelmi egészség, valamint az egészséges táplálkozás alapelveit, amelyeket bárki bármikor bárhol követhet. Legyen ez a könyv az útmutatónk, amely lépésről lépésre bemutatja, hogyan juthatunk el a betegségtől az egészségig.

LOUISE L. HAY

Öröknaptár

365 gondolat a szeretet jegyében

365 napra

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

Minden nap felkínálja számunkra egy új kezdet lehetőségét. Bízzunk abban, hogy az élet elénk tárja mindazt, amire szükségünk lehet. Louise L. Hay öröknaptára 365 napra elegendő bölcsességgel és ragyogó fotókkal inspirálja, táplálja lelki életünket. Sosem késő fellapozni, és az év bármelyik napján elkezdhető.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ

AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

csomagkuldo@edesviz.hu

00-36-1-320-3642

www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG

ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ MAGAZIN

EZOTÉRIA • SPIRITUALITÁS • ÉLETMÓD

Interjúk a szerzőkkel, érdekességek a könyvtémákról csak nálunk!

www.edesviz.hu

{1} Kérlek vedd figyelembe, hogy leszámítva ezt az előszót és az Első fejezetet, amelyben az írást megelőző beszélgetéseinket és a közös munka menetét osztom meg, a könyvben megszólaló hang egyszerre az enyém és Louise-é.

Table of Contents

Címoldal

Copyright

A szerzők üzenete

David Kessler előszava

Bevezető

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

Utószó

Köszönetnyilvánítás

A szerzőkről

Louise L. Hay további könyvei

Édesvíz webáruház

Édesvíz közösség

Édesvíz magazin