Helene Tursten

ZUHANÁS

A kiadás alapja

Helene Tursten: Den krossade tanghästen

Fordította

Németh Dorottya

Borítóterv

Friss Krisztina

Kossuth Kiadó

Prológus

Senki nem látta a test zuhanását a sűrű, novemberi ködben. Tompa, nehéz puffanással ért földet az esőtől nedves járdán. Még nem múlt el a csúcsforgalom ideje, mégis csupán néhányan jártak az utcán. A gyalogosok összehúzták magukat a szél tépte esernyők alatt, és felhajtott gallérjuk mögé bújtak a jéghideg eső elől. Aki csak tudott, autóval közlekedett, vagy buszra, taxiba szállt.

Egy csökönyös, ázott tacskót sétáltató idős asszony állt a legközelebb. A nő hangosan felkiáltva, a kutya szívet tépően vonyítva jelezte, hogy valami szörnyűség történt. A gyalogosok lassítottak, miközben próbáltak rájönni a kiabálás okára.

Egy fehér Mercedes fékezett az út szélén. A világos kabátot viselő férfi éppen körbeért, hogy kinyissa az anyósülés ajtaját, amikor a kutyás hölgy sikítani kezdett. A férfi hirtelen megfordult, és mivel az esőtől alig látott valamit, eltelt néhány pillanat, mire észrevette a földön fekvő mozdulatlan testet úgy harminc méterrel arrébb. Kezét továbbra is a nyitott kocsiajtó kilincsén tartva lassan megfordult, és tekintetét a fölé magasodó impozáns bérház legfelső szintjére emelte. Fájdalmasan felnyögött, majd mozdulatlanná merevedett, mint akit áramütés ért.

Az anyósülésen ülő, apró termetű nő kiugrott a járműből, és kabát nélkül futott a mozdulatlanul fekvő alak felé. Karcsúságát elegáns Chanel ruhája is kihangsúlyozta, és szemmel láthatóan remekül tudott futni magas sarkú cipőben is. Könyökével utat tört a tömegben, majd megdermedve állt meg a holttest mellett.

Hangtalan sikítás szakadt ki a torkából.

Első fejezet

A járőrkocsi érkezett először a helyszínre. A mentő nagyjából öt perccel később ért oda, bár az orvosnak nem volt túl sok teendője. A két rendőr közben megpróbálta hátraszorítani a kíváncsiskodó tömeget, amelyet szemmel láthatóan sem a szél, sem az eső nem zavart. Az egyik rendőr az autóhoz sietett, hogy erősítést hívjon.

– Kérek egy csapatot az Aschebergsgatan és a Molinsgatan sarkára. Egy férfi kiugrott az ötödikről. Úgy tűnik, a népszerű üzletember, valamilyen Knäch vagy ilyesmi… A fia és a felesége is itt van. Nekik kérek egy mentőt. Ó, értem… von Knecht.

Sven Andersson főfelügyelő előhúzta régi Volvo 240-esének kulcsait, amikor egy ismerős női hangra lett figyelmes.

− Sven, várj meg! Fontos hívást kaptam!

A férfi megfordulva nagyot sóhajtott.

− Mi történt?

A nyomozó hangja izgatottnak tűnt.

− Richard von Knecht kiugrott az erkélyéről!

− Richard von Knecht… Az a Richard von Knecht?

− Igen. Hihetetlen, ugye? Talán összeomlott a tőzsde…

− Szállj be! Mi a cím?

Az eső továbbra is zuhogott, ezért a főfelügyelő a legnagyobb fokozatra állította az ablaktörlőket, hogy kilásson a kocsiból. Göteborg igencsak rászolgált a gúnynevére, gyakran hívták Vízivárosnak. Egy héttel korábban is valóságos káosz alakult ki, mert félméteres hó esett, és az egész város megbénult néhány napra. Valószínűleg ugrásszerűen megnő majd a születendő babák száma a következő nyáron. Most −5 fok volt, hó viszont nem esett.

Irene Huss felügyelő hazatelefonált a lányainak, hogy késni fog. A gyerekek már hozzászokhattak ehhez, hiszen az édesanyjuk hosszú évek óta dolgozott a bűnügyiseknél. Megígérték, hogy megetetik és elviszik a kutyát sétálni, és szólnak az apjuknak is. Krister szintén megszokta már a felesége munkájával járó kisebb kellemetlenségeket. Mint mindig, biztosan ma is finom vacsorát főz majd a lányainak. Minden olajozottan működött a családban, ha Irenének dolga akadt.

A nyomozónő biztosan hangosan sóhajtott, mert Andersson főfelügyelő odafordult hozzá és megkérdezte:

− Valami gond van?

− Nem, dehogy. Csak lehangoló ez az idő. Lehangoló eső, öngyilkosság. Elkeserítő!

A főfelügyelő egyetértően bólintott, majd visszafordult, és egy ideig megint csak az utat bámulta. Kis idő múlva azonban újra megszólalt.

− Honnan tudják, hogy Richard von Knecht ugrott le?

− A rendőr szerint a fia és a felesége nála volt. A fia hívta a rendőrséget.

− Tudod, hányadik emeletről ugrott ki?

− Nem, de úgy tűnik, elég magasról.

Néhány percig csendben ültek. Végül a főfelügyelő megköszörülte a torkát:

− Tudsz valamit Richard von Knechtről?

− Csak annyit, amennyit bárki más. Arisztokrata családból származik, dúsgazdag. Tehetséges üzletember, tőzsdézik, Göteborg egyik legnépszerűbb lakosa. Az Aftonbladet szerint üzleti zseni, de a férjem szerint csak elképesztő szerencséje volt.

− Krister tőzsdeszakértő lett?

− Nem, bár van egy kis részesedése a Trygg Hansában, ami jó döntés volt, mivel az újraalakulásuk sikert hozott. Egyébként még mindig ő a Glady’s Corner főszakácsa.

− Biztos remek hely. Úgy hallottam, nagyon népszerű.

− Valóban.

A kitartóan küszködő ablaktörlő mögött láthatóvá vált a mentőautók kék fénye. Az erősítés a helyszínre ért, és a rendőrök lezárták a területet. A holttest becsapódási helyét a szemben lévő elegáns ruhaüzletből áradó erős fény világította meg. Anderssonnak úgy rémlett, hogy e helyen a gyerekkorában gyógyszertár volt. Nem volt persze teljesen biztos benne, hiszen bár Masthuggetben nőtt fel, ezt a városrészt a hatvanas évek felújítása alatt szinte teljesen lebontották.

A ház bejárata mögötti helyiség kiszélesedett. Ilyen „előszoba” volt minden emeleten, három különböző irányba nyíló ablakokkal. Ez alól csak az ötödik emelet volt kivétel, ahol fedett erkély tartozott a lakáshoz. Richard von Knecht innen vetette magát az utcára. Andersson főfelügyelő végignézett a holttesten, de szinte azonnal elfordította a fejét. Irene Huss is elborzadt a szörnyű látványtól. Nem túl szép halál, gondolta magában. Az egyik bűnügyi csapat eléjük sietett.

− A halottkém bármelyik pillanatban itt lehet.

− Nem tudja véletlenül, hogy ki jön? − kérdezte a főfelügyelő.

Válaszul a rendőr egyszerűen csak vállat vont. Andersson Huss nyomozóval az oldalán a járőrkocsihoz sétált, és a volánnál ülő rendőrhöz hajolt.

− Jó estét! Andersson főfelügyelő vagyok a gyilkossági csoporttól.

− Hana Stefansson. Tehát máris értesítették magukat?

− Igen, szokatlanul hamar… Nagyjából az eset után negyedórával hívtak minket, ami azt jelenti, hogy 5 óra 45 perc körül ugorhatott ki. Igaz?

− Nem egészen. Mi voltunk itt elsőként, pontosan 5 óra 35-kor érkeztünk. Legfeljebb öt perccel azelőtt ugorhatott ki. A társammal éppen a közelben voltam, a Korsvägenen, amikor jött az értesítés. Úgy gondolom, a tragédia fél hatkor történhetett.

A beszélgetést Yvonne Stridner halottkém érkezése szakította félbe, aki egyben törvényszéki orvosprofesszor is volt, továbbá az ország egyik legjobb kórboncnoka. Andersson főfelügyelőnek azonban akadtak bizonyos nehézségei a közös munkájuk során, mivel Stridner olyan nő volt, aki nem rejtette véka alá a véleményét. Maga Irene Huss is nem egy olyan eseten dolgozott már, amelyet Stridner megnehezített. A tapasztalat viszont azt mutatta, hogy az esetek többségében igaza volt. Anderssont elsősorban Stridner tudálékossága és tekintélyelvűsége bosszantotta. Irene gyanította, hogy konzervatív felfogású főnöke nehezen tudja elfogadni a törvényszéki orvoslást mint női karriert.

A lezárt terület szélén egy hófehér Ford Escort állt meg, amelynek mindkét oldalára HALOTTKÉM feliratot festettek. A vezetőülésből elegáns, határozott külsejű nő lépett az aszfaltra. Még azok is megtorpantak tekintélyt parancsoló megjelenését látva, akik semmit sem tudtak a munkájáról. Tűzvörös haja tökéletesen mutatott mustárszínű gyapjúkabátjára omolva. A holttesthez sétált, majd gyors mozdulattal levette a kabátját, és átnyújtotta a mellette álló rendőrnek. Alatta fehér köpenyt viselt. Kinyitotta a kistáskáját, kivett egy pár gumikesztyűt, majd leguggolt von Knecht élettelen teste mellé. A helyszínelők felkapcsoltak egy ködlámpát, hogy jobban lásson, de a nő egy pillanatra sem vette le a szemét a testről. Méregdrága bőrcipőjére védőzacskót húzott, mivel a halott körül hatalmas vértócsa terült el.

Hogy ne érezze magát feleslegesnek, Huss nyomozó úgy döntött, meghallgatja a helyszínelők jelentését. A parancsnokot, Hĺkan Lundot már régóta ismerte. Tizenöt évvel ezelőtt mindketten újoncok voltak az akkor még harmadik kerületben, amely ma már Göteborg városközpontjához tartozik Polisomrĺde 1 néven. Lund nem volt sokkal magasabb nála, és mindig vigyáznia kellett, hogy a csípőmérete el ne érje a magasságát.

A helyszínelők már megkapták a megfelelő utasításokat. Hĺkan Lund Irenéhez fordult:

− Állok a rendelkezésedre, Huss! A gyilkossági csoport máris a helyszínen van?

− Szia! Örülök, hogy látlak! Igen, ezúttal elég korán hívtak minket. Mikor érkeztél?

− Fél hat körül jött a hívás. Még a rendőrőrsön voltunk, de azonnal elindultunk. Az ügy elsőbbséget élvez a többivel szemben, hiszen Richard von Knechtről van szó.

− Mit találtatok, amikor ideértetek?

− Teljes káoszt! A keselyűk máris kapva kaptak az alkalmon! Alig tudtuk átverekedni magunkat a tömegen! Elkerítettünk egy jó nagy területet, amint láthatod. Páran megpróbáltak átbújni a kordon alatt, de őket természetesen azonnal elzavartam!

Irene Huss pontosan látta maga előtt a jelenetet. Ekkor eszébe jutott még valami.

− Ki azonosította Richard von Knechtet?

− A fia és a felesége. Amikor átfurakodtunk a tömegen, egy síró asszonyt találtunk középen, véráztatta ruhában. Egy fiatal férfi karolta át a vállát. A nő Richard von Knecht felesége, a férfi pedig a fia, Henrik von Knecht. Ha jól értettem, éppen itt álltak az utcán, amikor a pasas kiugrott − nézett félre Lund együtt érzően.

− Most hol vannak?

− Egy mentő a Sahlgren Kórházba vitte őket. Azt hiszem, pár napig nem tudtok velük beszélni, a férfi holtsápadt volt, még hányt is, mielőtt bevitték volna.

Lund komoran meredt maga elé, de hirtelen felkapta a fejét.

− Tudok valakit, akivel biztosan szívesen beszélnél! Gyere!

Irene követte kollégáját a járőrkocsihoz. A rendőr színpadias mozdulattal kitárta az egyik ajtót.

− Bemutatom Eva Karlssont. Karlsson asszony: Irene Huss detektívfelügyelő.

Irene az idős hölgyhöz fordult, aki szürke kabátot viselt, és üdvözlésképpen némán bólintott. Az ölében egy barna tacskó feküdt, ő már kevésbé volt csendes. Az éktelen ugatás közepette Irene alig hallotta Lund hangját.

− Az egyetlen szemtanúnk. Nagyjából 7−10 méterre állt a balesettől.

Irene az asszonyhoz fordult, áld remegő, krétafehér kezét nyújtotta felé. A nyomozónő óvatosan megfogta a jéghideg kezet, és leglágyabb hangján szólt az idős hölgyhöz.

− Karlsson asszony, szeretném, ha elmondana nekem mindent, amit az imént látott. Tudom, hogy szörnyű, de kérem, próbáljon nyugodt maradni…

− Rettenetes volt! Csaknem hetvenhét éves vagyok, de ez a legszörnyűbb dolog, ami valaha történt velem. Láttam egy emberi lényt a földbe csapódni, alig pár méterre a lábamtól! Az a férfi majdnem ráesett szegény kis Snoopyra!

Vékony ujjaival Richard von Knecht maradványai felé mutatott. Irene egyelőre abba is hagyta a kérdezősködést. Úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha valaki hazaviszi a hölgyet, és majd később hallgatják ki.

A holttest mellett eközben Stridner összeszedte a holmiját. Gyakorlott mozdulattal lerántotta a gumikesztyűt, levette a köpenyét, és mindent a táskájába gyömöszölt. A lábáról már korábban lehúzta a műanyag zacskót. Anélkül, hogy ránézett volna, egyértelmű mozdulatot tett a mellette álló rendőr felé, aki kitartóan tartotta a kabátját csaknem negyed órán keresztül. Úgy tűnt, Stridner csak most vette észre, hogy mások is állnak körülötte.

− Van itt valaki a gyilkossági csoporttól? − kérdezte.

Andersson mély levegőt véve előrelépett.

− Jól van, Andersson. Jöjjön és nézze meg! Ne lépjen a vérbe! − utasított a professzor.

Irene Huss követte a főfelügyelőt. Stridner tollat vett elő a táskája külső zsebéből, kihúzta az egyik végét, és máris egy hosszú mutatópálca volt a kezében. Mutatópálca a táskában… Ez igazán Yvonne Stridnerre vall, gondolta Andersson. Az orvos hadarni kezdte a mondanivalóját.

− Nézze meg a jobb kézfejét! Előrébb húztam ezt a kezet, hogy jobban essen rá a fény. Nézze!

Azzal Richard von Knecht kezére mutatott a pálcával. A két felügyelő végignézett az áldozat kézfején, melyen mély vágás húzódott. Az nyilvánvaló volt, hogy nem késsel vágták meg, de mindenképpen valamilyen éles tárgy ejthette a sebet a kezén.

Andersson megkockáztatott egy kérdést.

− Nem okozhatta ezt a sebet esés közben valami?

− Nem, ahhoz túl mély. Valamilyen tárggyal vagy fegyverrel hasították fel. Mivel magam is ismerem… ismertem von Knechtet, a halála személyesen is érint. Igazság szerint holnap egész délelőtt diákokat kellene oktatnom, de az eset súlyosságát figyelembe véve magam végzem a boncolást reggel. Legkésőbb nyolckor elkezdem, és elküldöm a jelentésemet tizenegyig.

− Nem tudná esetleg már ma este megnézni? − nézett rá Andersson főfelügyelő, bár nem sokat remélt. A nő végighúzta ujjait vörös tincsein, és érezte, hogy a haja teljesen elázott, amíg az előzetes vizsgálatokat végezte.

− Nem szükséges, Andersson. Majdnem biztos vagyok benne, hogy gyilkosság történt.

Irene Huss hitetlenkedve nézett a kórboncnokra. Érezte, hogy egyre dühösebb lesz, de hát az ilyesféle lekezelő viselkedés a legtöbb emberből dühöt váltott ki. Idegesen vágott közbe.

− Várjon egy percet! Ezt mégis mire alapozza? És egyáltalán, honnan ismeri von Knechtet?

A kórboncnok meglepve nézett rá, mintha csak most venné észre, hogy más is áll mellette. Sven Andersson bemutatásképpen elmormolta Huss nevét és beosztását. Mielőtt Stridner professzor válaszolhatott volna, két mentő érkezett, akik tudni szerették volna, elszállíthatják-e a holttestet. A nő bólintott, majd a főbejárat felé intett.

− Ott fogunk várni, hogy ne legyünk útban. És legalább nem ázunk el még jobban.

Együtt sétáltak át az épület bejáratához. Az ajtó felső részét gyönyörű festett üveg díszítette. A lakók neve helyett csupán kódszámokkal jelölték a lakásokat. Minden látogatónak tudnia kellett a kódot, ha valamelyik lakóval kapcsolatba akart lépni.

Yvonne Stridner rögtön a lényegre tért.

− Nem voltunk közeli barátok. Valaha együtt vitorlázott a férjemmel. Illetve a volt férjemmel. A jelenlegi párom nem ismeri von Knechtéket.

Tehát a fagyos modorú halottkém férjezett, ráadásul másodízben. Irene iménti hirtelen dühét csodálkozás váltotta fel.

A professzor mit sem törődött a nyomozó döbbent arcával, folytatta a beszámolóját.

− Már legalább tizenöt éve nem találkoztam velük. De abban teljesen biztos vagyok, hogy Richard soha nem ugrott volna ki egy huszonöt méter magas erkélyről. Még akkor sem, ha netán öngyilkos akart volna lenni. Tériszonya volt. Ha vitorlázás közben meglazult a vitorla, soha nem volt hajlandó felmászni és megjavítani.

− Hogy ismerte meg a volt férje Richard von Knechtet?

Megint Irene kérdezett. Yvonne Stridner szúrós tekintettel nézett rá, majd megadóan bólintott jelezve, hogy érti, miért kérdezi ezt a rendőrnő.

− Egy társasághoz tartoztak a középiskolában. Aztán valahogy együtt maradtak, bár az idők során különböző barátnők, élettársak és feleségek jelentek meg, majd tűntek el a körből. Minden évben hivatalosak voltunk a tavaszi és a szilveszteri ünnepségeikre is. Bár mi, nők többnyire háttérbe szorultunk, ezek inkább a férfiak összejövetelei voltak ugyanis.

− Mennyi ideig tartott ez a barátság?

− Tore és én alig négy évig voltunk házasok. Talán tíz alkalommal találkoztam velük. De, mint mondtam, mindez tizenöt évvel ezelőtt történt. A válásom után kikerültem von Knechték köréből.

Irene észrevette, hogy a professzor látványosan rápillant méregdrága órájára, ezzel is jelezve, hogy indulna. Gyorsan feltette az utolsó kérdését.

− Kik voltak ennek a társaságnak a tagjai?

Yvonne Stridner bosszúsan nézett fel. Az arckifejezése elárulta, hogy már régen megbánta, amibe belekezdett.

− Több neves emberről van szó − mondta nyersen. Egy pillanatra elgondolkodott, majd felkapta a fejét. − Készítek magának egy listát a társaság tagjairól. Holnap elküldöm az előzetes jelentésemmel együtt.

Azzal sarkon fordult, és elsietett a fehér Ford Escort felé. Irene nézte, ahogy távolodik, majd megszólalt.

− Igazság szerint nem is olyan szörnyű.

Andersson felcsattant.

− Nem is olyan szörnyű? Az érzelmi élete akár egy fadarabé!

Huss felügyelő mosolygott. Ismét bebizonyosodott, hogy a főfelügyelő nem felejt és nem is bocsát meg egyhamar.

− Hogy jutunk be az épületbe? Igazi erőd, hacsak nem tudunk meg egy kódot − jegyezte meg Irene békülékenyen.

Andersson főfelügyelő szemmel láthatóan nem figyelt. Úgy tűnt, elveszett a gondolataiban. Végül nagyot sóhajtva közölte:

− Sokáig fog tartani, amíg a feletteseim házkutatási engedélyt szereznek nekünk. Addig itt kell maradnom. Meg kell tudnunk valakinek a telefonszámát, aki majd beenged minket. Ezalatt esetleg elmehetnél a Sahlgren Kórházba, és utánanézhetnél az áldozat fiának és a feleségének. Az is eszembe jutott, hogy talán elkérhetnénk a lakáskulcsot a feleségtől, hogy ne kelljen feltörni a zárat.

− Rendben, indulok a kórházba. Kérem a slusszkulcsodat − mondta Irene.

Mint mindig, a kórház közelében most is lehetetlen volt a parkolás, bár az esti látogatók kevesebben voltak, mint a nap többi részében érkezők. Irene Huss megmutatta a jelvényét az őrnek, aki így szabad behajtást biztosított neki.

Átlagos kedd este lévén a sürgősségi osztály viszonylag csendes volt. Irene egyenesen a nővérpulthoz lépett, és közben észrevette a szőke férfi ápolót, aki éppen telefonált. Korábban már találkoztak. A férfi barátságosan integetett, és azt mutatta, hogy nemsokára leteszi a telefont.

Irene körbenézett. Közvetlenül a pult mellett egy idős férfi feküdt kerekes hordágyon. Az arca hamuszürke volt, alig látszottak az ajkai. Mozdulatlanul feküdt, látszott, hogy nincs tudatában a körülötte lévő világnak. Mellette a széken egy alacsony nő ült, aki megállás nélkül a kezeit tördelte. Csendesen szipogott, de nem beszélt az idős férfihoz. A másik oldalon egy fiatal fiú ült, a kezét véres törölközőkbe bugyolálták. Egy idősebb férfi, aki Irenének ismerősnek tűnt, egy ágyon feküdt és hangosan horkolt. Nem lehetett túl rossz állapotban, mivel a fején lévő vér már alvadni kezdett. Egy fiatal nő mereven bámult maga elé egy másik széken. A horkolást kivéve minden nyugodt és csendes volt a sürgősségin.

Roland ápoló letette a kagylót, és vidáman integetett Hussnak.

− Szia, Irene! Rég láttalak! Azt hiszem, tudom, miért vagy itt.

− Szia! Tudod, hol találom von Knecht asszonyt és a fiát?

− Persze. Én is ott voltam, amikor megérkezett velük a mentő. Azonnal a pszichiátriára küldték őket. Szörnyen festettek mindketten.

− A fiú is?

− Csak ült és bámult maga elé. Borzasztóan megrázhatta az eset. Kérsz egy bögre kávét?

Roland hívogatóan intett a nővérszoba felé. Irene semmire sem vágyott jobban, mint egy kávéra, de visszautasította az ajánlatot. Sürgette az idő. Elindult a kijárat felé, de ekkor egy különös figura lépett be az épületbe. Magas volt és elképesztően vékony. Világosbarna, hosszú haja a háta közepéig ért, és bőrdzsekit viselt. A lábán elhasználódott, koszos edzőcipő volt, valószínűleg kukából szedhette ki. Ám nem a rongyos ruházat keltette fel elsősorban Irene figyelmét.

A férfi bőre olyan sárga volt, hogy kétségtelenül súlyos sárgaságban szenvedett. A beteg egyszer csak szó nélkül levette a kabátját. A pólója első része vérben ázott. Sárga szemeit Irénére függesztette, majd megfogta a pólója alsó részét, és felhúzta a mellkasáig.

Irene elborzadva kiáltott fel:

− Roland! Siess! Gyorsan! Roland!

Az ápoló kidugta a fejét az ajtón. Az a közel tíz év, amit a szakmában töltött, megtanította arra, hogy minden esetben higgadt maradjon.

− Hűha, kilógnak a belei a hasából!

Visszasietett a szobába, hogy telefonáljon.

− Igen, szétnyílt has… HIV és hepatitisz.

Kiviharzott az ajtón, de útközben még felkapott egy sárga védőköpenyt és egy pár gumikesztyűt. Amint odaért a beteghez, a férfi szemei lecsukódtak, és a test tehetetlenül összerogyott.

Újabb lépések zaja hallatszott. A sürgősségi részleg szabad személyzete olyan gyorsan érkezett, ahogy csak tudott.

Irene kilépett az utcára. Érezte, hogy kivételesen jólesik néhány percig kint állnia a hidegben. Amikor összeszedte magát, a kocsihoz sétált és áthajtott a másik épülethez.

A pszichiátria zárva volt, így Irenének csöngetnie kellett. Egy magas, izmos ápoló jött ajtót nyitni. Megállt az ajtóban; széles válla csaknem kitöltötte az egész ajtókeretet. Irene határozott vonásokat látott az arcán, a bőre sötétebb volt az átlagosnál. Talán indiai származású lehetett… Legalább tíz évvel fiatalabb volt, mint Irene, és a nyomozónő megállapította, hogy valószínűleg ő az egyik legszebb férfi, akit valaha látott.

− Tessék − szólalt meg az ápoló. Kellemes, mély hangja volt, és tökéletesen beszélte a nyelvet.

− Irene Huss nyomozó vagyok. Szeretnék beszélni Richard von Knecht fiával. Nem kihallgatásról van szó. Tudom, hogy itt van az édesanyjával együtt. Némi segítségre van szükségünk a nyomozáshoz. A mentőjük már elment, mire a helyszínre értünk.

Irene megmutatta a jelvényét. Az ápoló, akit a névtáblája szerint Thomasnak hívtak, bólintott és elmosolyodott. Elindult befelé, Irene pedig követte a váróterembe.

− Azonnal az egyik vizsgálóba vittük őket. Foglaljon helyet, szólok Henrik von Knechtnek, hogy itt van.

Megint elmosolyodott, majd megfordult, és a folyosó végén bekopogott egy vizsgálóba. Amikor kinyílt az ajtó, odabentről hangos zokogás hallatszott. Az ápoló alig egy percig volt bent, és amikor kijött, egy körülbelül harmincéves, sápadt fiatalember követte. Az ingén vérfoltok látszódtak.

A vizsgálóból éles kiáltás hallatszott.

− Ne menj el, Henrik! Ne hagyj itt, kérlek!

Henrik becsukta maga mögött az ajtót, és egy pillanatra nekitámasztotta a homlokát. Azután határozottabban felegyenesedett, s mély levegőt véve követte az ápolót. Nagyjából ugyanolyan magasak voltak, de Henrik tökéletes ellentéte volt a másik férfinak. Magas volt ugyan, de nagyon sovány, elegáns öltönye lógott rajta. Szőke haja megritkult, az arccsontja túlságosan kiállt. A tekintete ugyan kellemes volt, de a sápadtsága és világos színű ruhái élettelen külsőt kölcsönöztek neki.

Odalépett Irenéhez.

− Tessék. Mit akar? − kérdezte.

− A nevem Irene Huss nyomozó. Segítene, ha megkérhetem?

− Miben?

− El kell kérnem a kulcsát a szülei lakásához.

Henrik von Knecht úgy hőkölt hátra, mintha pofon vágták volna.

− A kulcsot? Miért?

− Hogy ne kelljen lakatost hívnunk az ajtóhoz. Át kell vizsgálnunk a lakást. Nem szeretnénk tönkretenni a zárat vagy az ajtót.

Úgy tűnt, a fiatalember ellenkezni fog, de végül bekiabált a vizsgáló ajtaján.

− Anya, kellenének a kulcsok a táskádból.

Amikor nem jött válasz, visszament a vizsgálóhoz. Irene izgatott hangokat hallott a szobából. Legalább öt perc telt el, mire Henrik kilépett, és az arca olyan volt, mint egy márványszobor. A szobában lévő édesanyja még mindig beszélt.

− A kulcsokat kérd vissza… Még akkor is, ha…

A hangok elnémultak, amikor Henrik határozott mozdulattal behúzta az ajtót maga mögött.

Második fejezet

Már huszonöt perce autóztak. Henrik von Knecht egész úton egyetlen szót sem szólt. Fejét lehajtva ült a kocsiban, homlokát a tenyerébe támasztotta, könyöke a térdén nyugodott. Huss nyomozó nem szólt, hogy kösse be magát, hagyta, hadd üljön csendben, fájdalmába merülve.

Amikor bekanyarodtak a Molinsgatanra, Irene Huss észrevette, hogy nem csak Andersson főfelügyelő és a technikusok gyűltek össze Richard von Knecht lakása előtt. Két másik embert is felismert, akik a férfiruhabolt ajtajában szorongtak. Irene elhajtott mellettük, és balra fordult az Engelbrektsgatanon. Finoman megérintette Henrik von Knecht karját, s a férfi akkorát rándult, mintha aludt volna.

− Hová megyünk? − kérdezte zavartan.

− Gondoltam, továbbhaladok, és az Aschebergsgatanon parkolok le. Két újságíró várakozik a sarki ruhaboltnál. Ha be tudnánk jutni az épületbe az egyik hátsó ajtón, belülről is kinyithatnánk a főbejáratot a többieknek. Így elmenekülhet a hiénák elől − válaszolta a nyomozó.

Von Knecht feszült arca megmerevedett, és hirtelen élénknek tűnt.

− Parkoljon le itt jobbra, az Erik Dahlberg lépcső mellett. Próbálja meg az egyik külső parkolóhelyet.

Szerencséjük volt. Az egyik hely szabad volt. Irene rápillantott Henrik von Knecht vérfoltos, bézs színű kabátjára. Megkérte a férfit, hogy maradjon a kocsiban, majd kiszállt, és kinyitotta a csomagtartót. Tartott ott egy régi, sötétkék Helly Hansen dzsekit, és megtalálta a lánya fekete baseballsapkáját is, NY felirattal. Odaadta a ruhadarabokat a férfinak:

− Adja ide a kabátját, és vegye fel ezeket helyette.

Von Knecht gyorsan átöltözött a kocsiban. Átvágtak a kereszteződésen. Ez volt a döntő pillanat. Irene megpróbált nem az ötven méterre lévő sarok felé nézni. Újabb húsz métert tettek meg így, majd Henrik von Knecht megállt egy vaskos faajtó előtt. Kihúzott a zsebéből egy kulcscsomót, és kinyitotta a zárat. Az egyik fotós kikukucskált a rejtekhelyéről, de nem ismerte fel őket.

A nyomozó és von Knecht besurrant az épületbe, és egy raktárhelyiségben kötött ki. Itt tárolták a kukákat és a kerékpárokat is. A körülbelül húsz méter hosszú folyosó mindkét végét csukott ajtók zárták le. Az utcai bejárat közelében öt zöld kuka állt.

Átsiettek a helyiségen, kinyitották a belső ajtót, és beléptek egy apró, sötét hátsó udvarba. Középen egy hatalmas fa állt, melyet régi utcai lámpák világítottak meg. A fal mellé virágágyásokat helyeztek. Mindkét falon nyílt bejárat, egy-egy kisebb üvegajtó. Fölöttük fényes udvari lámpa világított. Henrik von Knecht odalépett a bal oldali ajtóhoz, kinyitotta a zárat, és előre engedte Irenét. Ahogy beléptek, odanyúlt a piros gombhoz, hogy felkapcsolja a villanyt.

− Nem kell világítás! A riporterek azonnal észrevennék, hogy valami történik idebent − szólt rá a nyomozónő.

A dzsekije zsebéből előhúzott egy zseblámpát, és a fénysugarat követve elindult felfelé a lépcsőn. Hamarosan egy lépcsőházhoz értek. A zseblámpa fényénél jól látszott, hogy a padlót márványlapok borítják. Jobbra tőlük a liftakna fényei világítottak. Irene kikapcsolta a zseblámpát, és elindult a lépcsőház felé, ahonnan a főbejárathoz lehetett lejutni. Amikor a nyomozó odaért a liftajtóhoz, megpillantotta a bejárati ajtó fölötti gyönyörű üvegablakokat. Pár lépés után feltűnt a főfelügyelő és a többiek sziluettje. Huss nyomozó óvatosan közelebb lépett, megfogta a faragott korlátot, és az utolsó tíz lépcsőfokon leosonva odaért a bejárathoz. Nesztelen léptekkel átvágott a bejárat elé leterített süppedős szőnyegen, kinyitotta az ajtót, és a kollégái hátának beszélve megszólalt:

− Gyorsan! Gyertek be, mielőtt a fotósok ideérnek!

− Gyorsan? Hogy a fenébe siessünk, amikor megijesztettél minket? − csattant fel Svante Malm technikus.

Andersson főfelügyelő később elismerte, hogy közel járt a szívinfarktushoz.

Mindnyájan besurrantak az ajtón, mielőtt a sarkon váró két újságíró rájött volna, mi történik. Irene felkapcsolta a lépcsőházi villanyt. A főfelügyelő dühösen hunyorgott, és rámordult Irenére.

− Mi az ördögöt csinálsz?

Irene nem válaszolt. Lenyűgözte a látvány. A lépcsőházi freskók gyönyörűek voltak: az egyiken gyerekek játszottak a kökörcsinek között, mellettük a Tavasz allegorikus figurája hajtott el pillangók röptette hintóban. A festmény minden részlete és színe a tavaszi életörömöt sugározta. A szemben lévő falat egy szentivánéji jelenet díszítette: itt a színek mélyebbek, telítettebbek voltak. A nyár esti alkonyatban felnőttek és gyerekek táncoltak, a zenét hegedűs szolgáltatta. Arcán izzadságcseppek látszottak, de a szeme a muzsikálás örömétől fénylett.

− Carl Larsson festette a képeket a tizennyolcadik század elején.

A rendőrök felnéztek a lépcső tetején álló alakra. Henrik von Knecht kétségkívül különös látványt nyújtott az álruhában. A férfi a négy rendőrre pillantva ismét megszólalt.

− Huss nyomozó volt olyan kedves, és segített elbújni a fotósok elől. Menjünk fel! − ajánlotta, és a lift felé mutatott.

A rendőrök követték, és mindnyájan bezsúfolódtak az apró felvonóba. A réztábla szerint legfeljebb öt személy tartózkodhatott a kabinban, és Irene remélte, hogy normális súlyú felnőttekre kalibrálták a súlyhatárt. Bemutatta Henrik von Knechtet a másik három férfinak, Andersson főfelügyelőnek, valamint Svante Malm és Per Svensson technikusnak. Utóbbi cipelte a súlyos világítóeszközöket és a különböző fényképezőgépeket.

A lift pillanatok alatt felért az ötödik emeletre. Kiszálltak és odamentek egy hatalmas, faragott dupla ajtóhoz. Az üvegablakot elegáns, Anjou-liliomokkal díszített kovácsoltvas rács védte. Az ajtó alsó részén látható motívumok szökellő szarvasokat ábrázoltak. Svante Malm elismerően füttyentett.

Irene úgy gondolta, Henrik von Knecht kissé összeszedte magát, miközben bújócskáztak a sajtó elől. De amikor kiléptek a liftből, a férfi arca ismét megmerevedett. Andersson főfelügyelő is észrevette a változást.

− Nem kell bejönnie velünk a lakásba − mondta halkan a férfinak

− De, mindenképpen be szeretnék menni − válaszolta von Knecht.

A gyors válaszból látszott, hogy már korábban döntött. Andersson kissé elbizonytalanodott.

− Jól van, értem. De maradjon mellettünk. Nem nyúlhat semmihez, nem ülhet le a székekre, nem kapcsolhatja fel a villanyt. Természetesen hálásak vagyunk, ha körbekísér minket. Mekkora a lakás?

− Háromszázötven négyzetméter. Az egész emeleten csak ez az egy lakás van. Ahogy a másik három lakás is egy egész emeletet foglal el. Apa a hetvenes évek végén vette meg az épületet, és nagy gonddal újíttatta fel. Hivatalosan műemlék épületként tartják nyilván.

− Tehát csak négy lakás van az egész épületben?

− Úgy van.

Miközben beszélgettek, a főfelügyelő felvett egy gumikesztyűt, majd szó nélkül kérte a kulcsokat. A zárak halkan kattantak.

Andersson óvatosan lenyomta a kilincs végét, és kitárta a bejáratot.

− Ne nyúljatok a villanykapcsolókhoz. Használjatok zseblámpát! − horkant fel Svante Malm. Sóhajtott, majd lemondóan folytatta. − A lézer elromlott, úgyhogy a jó öreg poros módszert kell használnom.

A zseblámpa segítségével keresni kezdte a kapcsolót. Amikor az ajtó mellett rátalált, arra kérte Irenét, tartsa a zseblámpát, ő pedig fémport fújt a kapcsoló műanyag borítására. Egy ecsettel óvatosan eltávolította a felesleget, ráhelyezett egy vékony lapocskát a felületre, majd lehúzta róla. A hosszú, keskeny arcra döbbenet ült ki.

− Teljesen tiszta. Semmi sincs rajta! Valaki letörölte! − közölte meglepetten.

− Érezni lehet a tisztítószer szagát − állapította meg Irene.

Újra beleszimatolt a levegőbe. Valami mást is érzett. Szivarfüstöt. Ez megmagyarázta, miért fogta el karácsonyi hangulat, amikor beléptek a lakásba. Gyermekkora karácsonyai. Anyja tisztítószerillata, apja szivarfüstje. Odafordult von Knechthez.

− Szivarozott az apja?

− Igen, előfordult. Különleges alkalmakkor…

A férfi hangja elcsuklott. Nagyot nyelt, mert ő is megérezte a jellegzetes illatot. Alig mozogtak az ajkai, amikor feltette a kérdést:

− Miért vesznek ujjlenyomatot?

Irenének eszébe jutottak a kórboncnok szavai, de kikerülte az egyenes választ.

− Rutin eljárás. Mindig ezt tesszük, ha hirtelen halálesethez megyünk ki.

A férfi nem válaszolt, de annyira összeszorította az állkapcsát, hogy az arcizmai kidudorodtak

Svante Malm felkapcsolta a villanyt az előszobában, amely szintén lenyűgöző méretű volt. A mennyezet legalább négy méternél kezdődött. A padlót világosszürke márvány borította. Az ajtótól jobbra öt beépített szekrény állt, amelyeket valamilyen sötét fából készítettek A középsőt egy óriási tükör díszítette, amely szinte az egész ajtófelületet beborította. A legnagyobb és legdíszesebb tükröt azonban a szemközti falon fedezte fel Irene. Alatta hasonlóképpen elegáns asztalka kapott helyet. Andersson főfelügyelő von Knechthez fordult:

− Nagyjából le tudná írni a lakást?

− Természetesen. A tükör melletti ajtó a vécé. A következő ajtó a konyhába vezet.

− És a konyhával szemben, a szekrények mellett?

− Az a vendégszobák ajtaja. A lakosztályban külön fürdőszoba és vécé is van. Egyenesen előre haladva jutunk a nappaliba. A balra lévő lépcső a felső szintre vezet. Ott található a könyvtár, egy kis dohányzószoba, a szauna, a háló, a tévészoba és a biliárdterem. És persze ott van a fürdőszoba is a jakuzzival és a vécével.

Svante Malm megállt egy aprócska, lakkozott íróasztal előtt, amelynek aranyozott fogantyúi voltak A lapját váltakozó mintájú, sötét és világos intarzia díszítette. Tiszteletteljes hangon megkérdezte:

− Muszáj megtudnom: ez nem Georg Haupt-féle íróasztal?

Henrik von Knecht önkéntelenül felhorkant.

− Nem. A Haupt a könyvtárban van. Ezt Londonban vette apám. Ötszázötvenezer koronára biztosított. Nagyon szép darab ez is.

A rendőrök meg sem tudtak szólalni. A főfelügyelő Irenéhez fordult:

− Talán itt maradhatnál von Knecht úrral, amíg mi körülnézünk.

− Szeretnék magukkal menni. Lehet, hogy észreveszek valami furcsaságot − ellenkezett szinte azonnal a férfi.

Előrebiggyesztette az állát, és makacsul nézett a rendőrökre. Andersson figyelmesen nézte egy darabig, aztán beleegyezően bólintott. A technikusokhoz fordult:

− Először az erkélyt nézzük meg!

Együtt indultak a nappaliba. Óvatosan léptek a puha, elképesztő méretű szőnyegre. Irene önkéntelenül is megállt, hogy megcsodálja a pompás aranymintázatot, amely fán ülő madarakat és stilizált állatokat ábrázolt. A sötétkék háttér előtt szőlőszerű kúszónövény tekeredett. Irene érezte, hogy von Knecht őt nézi.

− Ez egy félig antik, kézi szövésű perzsa − jegyezte meg a férfi tudálékosan.

Irene Huss fejében egy pillanatra felrémlett saját előszobája és a legutóbbi vásárlás: egy rozsdavörös szőnyegecske ostoba mintákkal a sarkaiban. Az IKEA eladója bizonygatta, hogy eredeti, kézi szövésű a szőnyeg, ezért rendkívül kedvező a kétezer koronás ár. Hirtelen elfogta egy érthetetlen indulat, hogy védelmébe vegye a szőnyeget. Nem akart felcsattanni, mégis kibuktak belőle az indulatos szavak.

− Maga muzeológus?

− Nem. Csak érdekel az antikvitás − válaszolt von Knecht kurtán.

Henrik von Knecht kiment a nappaliból. A zseblámpa fényénél Svante Malm a nagyobbik lámpakapcsolón is ujjlenyomatokat keresett − ismét negatív lett az eredmény. Irene a sötétben is érzékelte, hogy egy tágas ebédlőben állnak. A behúzott függönyökön átderengett az utcai lámpák fénye. Az egyik fal szinte kizárólag üvegből volt. Mivel itt sem talált értékelhető nyomokat, Malm felkapcsolta a villanyt. A hatalmas helyiséget fényesen csillogó bronzcsillárok világították meg. Mindenki megdöbbent néhány másodpercig, de Andersson főfelügyelő csakhamar összeszedte magát.

− Rendben, akkor mindenki vegye fel a cipővédőjét.

A lépcső a kapcsoló mellett vezetett a felső szintre. Andersson haladt elöl, a többiek pedig bátortalanul követték a széles márványlépcsőn.

Henrik megnyomta a szélső kapcsolót, mire a vékony, pezsgőszínű függöny halk zümmögéssel félrehúzódott.

Irene észrevette, hogy az, amit korábban üvegfalnak vélt, valójában hatalmas erkélyajtók sora. Az üvegpanelek nem értek fel a plafonig, amely ezen a ponton legalább nyolc méter magasan volt. Irene körülnézett a helyiségben. Ahol ő állt, a mennyezet körülbelül négy méter magasan lehetett, de néhány méterrel arrébb hirtelen vége szakadt. Ennek a helyiségnek a mennyezete volt a felső szint padlója. Ahol a felső szint padlója véget ért, gyönyörű kovácsoltvas korlát zárta le a teret, amely az ebédlő mindkét oldalán körbefutott. Irene a feje fölött kazettás mennyezetet látott. Úgy érezte, templomban áll. A mennyezetről három, lenyűgöző méretű csillár lógott. A helyiség hosszúkás volt, és kissé keskenyebbnek tűnt a valóságosnál, mivel a felső szintet márványoszlopok tartották.

A kollégái végigmentek a korlát mentén, majd a hatalmas, nyitott könyvtár erkélyének sarkához értek. Irene visszament Henrikhez, majd szó nélkül elindultak a széles márványlépcsőn. A felső szinten erősen érezni lehetett a szivarfüstöt. A korlát mentén eljutottak a tágas könyvtárba. Balra egy folyosó nyílt sok-sok ajtóval. Irene rájött, hogy ott lehetnek a szobák és a szauna. A szauna… Megállt. A szivarfüstön kívül egy másik ismerős illat is megcsapta az orrát. Mélyen beleszippantott a levegőbe, és odafordult von Knechthez.

− Tudja, milyen illat ez?

− Eukaliptusz. Apa nyilván szaunázott. Ezért volt fürdőköpenyben − válaszolta a férfi, kissé remegő hangon.

Irene felidézte a látványt: Richard von Knecht összezúzott testét a vastag, borvörös plüss fürdőköpenyben, kicsavarodott, meztelen lábait az utcalámpa alatt és a testétől nem messze heverő két barna bőrpapucsot. Megborzongott, és megpróbált inkább az erkélyajtó mellett álló kollégáira figyelni.

A három férfi szótlanul állt a bezárt ajtónál. Andersson főfelügyelő lassan megfordult, és Henrik von Knechthez intézte a szavait:

− Az apját minden valószínűség szerint meggyilkolták. Az erkélyajtó belülről zárt, a kulcs a zárban, a kilincs lefordítva. Kívülről pedig nincs kilincs.

Ez már sok volt von Knechtnek. Térdre rogyott, és arcát eltakarva zokogni kezdett.

Irene segítséget hívott. Azt kérte az egyik járőrtől, hogy vigye haza a férfit.

Mielőtt a járőr megérkezett, Irene megkérdezte von Knechtet, tudna-e válaszolni néhány kérdésre. A férfi bólintott.

− Hol lakik?

− Örgrytében. A Lĺngĺslidenen.

− Van valaki, aki átmenne magához ma éjszakára? Vagy hívjunk fel mi valakit?

− A feleségem otthon van.

− Tényleg?

Irene érezte, hogy buta megjegyzést tett, de valóban meglepődött azon, hogy a férfi nős.

− A felesége tudja, mi történt ma este?

Von Knecht megrázta a fejét, de a kezét nem vette el az arca elől.

− Ha jól értem, ön és az édesanyja éppen az utcán voltak, amikor az apja lezuhant. Akkor szálltak ki a kocsiból?

A férfi sokáig nem válaszolt, de nem is mozdult meg. Irene ismét fel akarta tenni a kérdést, amikor von Knecht letette a kezét, és Irenére nézett. Bár a szeme könnyes volt, még így is látszott valami hidegség az arcán. Fáradt mozdulattal megdörzsölte az arcát.

− Elnézést, mit is kérdezett?

Irene még egyszer feltette a kérdést. A férfi nagyot sóhajtott.

− Az Aschebergsgatanon parkoltunk, a saroknál. Amikor kiszálltam, hogy kinyissam anyámnak az ajtót, még nem vettem észre semmit. Aztán valaki felkiáltott. Láttam, hogy… Valami hevert a földön, és emberek futottak felé. Anyám is futni kezdett. Kiabált is. A mobilomról hívtam a rendőrséget. A többit már tudja.

− Hol voltak az édesanyjával?

− Megbeszéltük, hogy a Landvetter repülőtéren találkozunk. Ő Stockholmból érkezett tizenöt perccel azután, hogy az én londoni gépem leszállt. Puszta véletlen volt, hogy így összefutottunk. Múlt szombaton ünnepelték a szüleim a harmincadik házassági évfordulójukat.

Nagyot nyelt, elhallgatott. Irene tudta, hogy nem képes tovább beszélni.

− A többit holnap is megbeszélhetjük. Otthon keressem fel, vagy bejön az őrsre?

− Bemegyek magukhoz.

− Tizenegykor jó lesz? Hozza el a feleségét is!

− Ott leszünk tizenegykor.

− Ideje lemennünk. Tudja, a járőrök nem tudnak bejönni az épületbe − szólt halkan a nyomozónő.

Lekísérte von Knechtet a lifthez. A férfi valami köszönetfélét motyogott, majd elnyelte a sötétség a rá váró két egyenruhással együtt.

Irene ismét megállt, hogy megcsodálja a pompás márványpadlót. A fekete hattyú körül rózsaszín és fehér liliomok hajladoztak. Soha életében nem látott még ilyen gyönyörű mintázatot. A Carl Larsson-festmény a lépcsőház falán nem rontott az összképen.

Sokéves rendőri pályafutása alatt számos lépcsőházban megfordult már. Többségük rettenetes állapotban volt, vizelet- és konyhaszag tolakodott a belépő orrába. A falakat általában graffiti „díszítette”, amelyek buta és rasszista üzeneteket kürtőitek világgá. Irenét általában mocskos lépcsőházak és berúgott ajtók várták. Ritkán hívtak rendőröket olyan épületekbe, ahol a lépcsőházban Carl Larsson-festmények és márványpadlók gyönyörködtetik a szemet.

Az erkélyajtó nyitva volt, és a technikusok szorgalmasan rögzítették a nyomokat. Találtak egy húsbárdot.

− Ez az erkélyen hevert, a fal mellett. A lefutó tető megvédte, úgyhogy valószínűleg találunk rajta valamit − tájékoztatta Andersson a visszatérő Irenét.

A főfelügyelő izgatott volt, bár nem akarta kimutatni. Arca azonban árulkodóan kipirult.

− Minden rendben? Úgy értem… a vérnyomásod? − kérdezte gyengéden Irene.

− Ezt meg miért kérdezed?

Úgy tűnt, a főfelügyelő nem akar beszélni erről a témáról, és dühösnek látszott. Persze, senki sem szereti, ha a korral járó gyengeségeit szóba hozzák. Ide tartozott a magas vérnyomás is. A technikusok meglepve néztek fel a munkájukból. Andersson nagy erőfeszítések árán csillapította le magát, és halkabban folytatta.

− A szauna be volt kapcsolva. Amikor benéztem, majdnem megsültem − közölte magyarázatképpen, de maga sem hitte, amit mond.

− A fűtőegység is be volt kapcsolva? − kérdezte Irene, és úgy döntött, nem erőlteti a főnök vérnyomásának témáját.

− Nem. És itt a magyarázat a szivarfüstre.

Andersson rámutatott egy szürke hamudarabra, amely egy kék kristály hamutartóban feküdt a dohányzóasztalon. A hamutál mellett egy kis whiskys pohár állt, amelynek alján még csillogott valamennyi a borostyánszínű italból. Az asztal körül két kanapét helyeztek el egymásra merőlegesen. A borvörös bőrrel borított bútorok kényelmesnek tűntek. Az erkélyhez közelebbi kanapé a kovácsoltvas korlát előtt állt, mellette az erkélyajtó nyílt. A nagy, osztott ablak előtt egy öblös fotel terpeszkedett, bőrborítása illett a kanapékéhoz. A mellé állított, halvány fényű bronz olvasólámpa alakja leginkább egy húsevő növényre hasonlított. A másik kanapé szemben állt az erkélyajtóval, háta mögött a lépcső és a folyosó. A hamutál és a pohár helyzete arra utalt, hogy Richard von Knecht ez utóbbin ülhetett. A főfelügyelő felmérte a helyzetet.

− Vajon miért a kanapén ült, és miért nem az olvasófotelban? − kérdezte.

− A hangszórók miatt! Az egyik a sarokban van, a másik az erkélyajtó mellett. Szerintem itt, a kanapén a legjobb a hangzás − válaszolta Irene.

Odasétált a CD-lejátszóhoz, amely egy füstüveg mögé rejtőzött a könyvespolcon. Egy tollal óvatosan megnyomta a gombot, és a lemez máris kicsúszott a készülékből. Nem nyúlt hozzá, úgy olvasta el a feliratot: Glenn Miller válogatás.

− Tehát Richard von Knecht itt üldögélt a szauna után felfrissülve, egy jóféle szivarral a szájában whiskyt kortyolgatva, és Glenn Millert hallgatott. Hirtelen felugrott, megvágta a kezét a bárddal, aztán kivetette magát az erkélyről. Ez nem hangzik túl valószínűnek. Stridnernek igaza van. Nem öngyilkosság volt.

− Azt se felejtsd el, hogy az erkélyajtót belülről zárták be, a kulcs pedig benne van a zárban.

− Vajon mi történhetett?

− Tudod, minket azért fizetnek, hogy kitaláljuk − közölte szárazon a főfelügyelő.

Odafordult az erkély felé, és hangosan megkérdezte a többieket:

− Svante! Sok vér van az erkélyen?

Svante Malm bedugta hosszúkás, szeplős arcát az ajtónyíláson.

− Nem. Eddig még nem találtunk semmit. Semmi olyasmit, amit azon nyomban észre lehet venni.

− Nyilvánvalóan nem a bárddal ölték meg odakint, hanem áthajították a korláton. Különös, hogy nem kiáltott. Van olyan szemtanúnk, aki hallott kiáltást, mielőtt földet ért a test? − kérdezte Andersson.

Irenének eszébe jutott a kutyát sétáltató öreg hölgy.

− Beszéltem a legközelebbi szemtanúval, egy tacskós öreg hölggyel. Nagyon fel volt dúlva, mert von Knecht csaknem rázuhant a kiskutyájára. Ha hallott volna kiáltást, azt biztosan megjegyezte volna. Persze, szemmel láthatóan sokkos állapotban volt. Holnap megint beszélek vele.

− Jól van, addig tovább keresgélünk.

A könyvtár nagy részét magas, beépített polcok foglalták el. A padlótól a mennyezetig értek, és üvegajtókkal látták el őket. A kanapék a szoba közepén álltak. Az egyik sarokban volt egy kisebb üvegasztal két karosszékkel, amelyeknek ugyanolyan bőrborításuk volt, mint a kanapéknak. A nagy ablak és az erkélyajtó körül nem voltak polcok Néhány modern festmény lógott a falon. Egy sárga szemű, zöld fejű szörnyet ábrázoló olajfestmény alatt állt a Haupt íróasztal. Bár inkább magas lábakon álló szekreternek lehetett volna nevezni. Az írófelületet elegáns redőny zárta le, alatta három fiók. Tulajdonképpen csalódást okozott. Az előszobában álló darab sokkal impozánsabb volt. Persze, nyilvánvalóan nem ez határozta meg az értékét, ahogy Irene kikövetkeztette Svante Malm reakciójából. Az ablak mindkét oldalán egy-egy kép lógott, amelyekről még a főfelügyelő képzetlen szeme is látta, hogy Picasso. Mindkettőn olvasható aláírás volt.

− Kubizmus. Felismerem a stílust azokból a leírásokból, amelyek a stockholmi Modern Múzeumból ellopott képekről készültek Minden máshol van, mint ahol kéne lennie. Hogyan láthatna az ember két szemet, ha köztük van az orr profilból? − méltatlankodott Andersson. − Megyünk tovább. Nem nyúlunk semmihez, és csak zseblámpát használunk.

Ezt már Svante Malmnak mondta, aki ismét bedugta a fejét az erkélyajtón.

A folyosó felé tartottak ahonnan a többi ajtó nyílt. Az első helyiség a dohányzószoba volt, amely alig tűnt kisebbnek, mint egy átlagos nappali. A zseblámpa fényénél sok-sok könyv és mappa, kisebb ülőgarnitúra, hatalmas íróasztal és egy számítógépasztal tűnt elő. Minden rendkívül tisztának és rendezettnek tűnt. Andersson zseblámpája megállapodott az íróasztal fölötti bekeretezett poszteren. A képen egy balerina pózolt lábközépig érő tüllruhában. Az egyik lábát maga elé nyújtotta, karjaival pedig kecses mozdulatot tett, miközben kissé előrehajolt. A felirat nyomtatott betűkkel hirdette, hogy Csajkovszkij Diótörőjének előadását eredeti zenével és L. Ivanov koreográfiájával tekinthetik meg a nézők.

Andersson meglepve tette fel a kérdést:

− Von Knecht szerette a balettet?

Irene kíváncsian lépett előre, és saját elemlámpája fényénél a következő feliratot betűzte ki.

− ÜNNEPELJÜK EGYÜTT A 75 ÉVES DIÓTÖRŐT, 1892−1967. HELYSZÍN: GÖTEBORGI NAGYSZÍNHÁZ. Nos, úgy tűnik, valóban kedvelte a balettet − jelentette ki.

− Gyorsan átfésüljük a lakást. A technikusok egész éjjel gyűjthetik a bizonyítékokat. Ha találnak valami értékeset, holnap reggel beszélek velük.

Kiléptek a dohányzószobából, és folytatták a nézelődést a következő helyiségben. Itt volt a szauna, amelyet a mennyezettől a padlóig kicsempéztek. A szoba hátulsó felében egy plexifal állt, rajta ajtó, amely ugyanabból az anyagból készült. A fal mellett állt a kályha, körben pedig szinteltolással padokat helyeztek el. A zuhanyt üvegfalak választották le, az ajtó síneken csúszott. A berendezés része volt még két tíkfa nyugágy vastag párnákkal, továbbá egy kisebb asztal. A helyiséget erős eukaliptuszillat lengte be. Irene bevilágított a nedves falú zuhanykabinba.

− Itt nincs semmi érdekes. Menjünk a következő helyiségbe − mondta Andersson.

A szauna mögött vécét találtak, és benne egy nagy márvány mosdókagylót. A jobb oldali utolsó ajtó a biliárdszobába vezetett. A szoba közepén állt a hatalmas asztal. A fal mentén körben sorakoztak a legkülönfélébb méretű dákók.

A rendőrök átmentek a folyosó túloldalára, és beléptek a legnagyobb hálószobába, amit valaha láttak. A helyiséget az óriási franciaágy uralta, amelyen sárga ágynemű és rengeteg párna hevert. Az ágy körül fényes, fából készült szekrények és komódok álltak, a falakat itt is több festmény díszítette. A képek témája illett a helyiséghez. A művek többnyire meztelen nőket, kis részben férfiakat ábrázoltak. Az ágy körül elhelyezett festmények kifejezetten erotikus, sőt pornográf hangulatot árasztottak: a szerelmeskedő párokon szinte alig volt ruha. Az a néhány ruhadarab, amely a testüket takarta, ódivatúnak tűnt: a nők fűzőt, krinolint és főkötőt viseltek. Irene érdeklődve nézegetett néhány japán metszetet, amelyek különleges szeretkezési pozíciókat ábrázoltak. A szekrényekkel szemközti ajtó a fürdőszobába vezetett. A sarokban hatalmas fürdőkád állt beépített jakuzzival.

A főfelügyelő elnyomott egy ásítást, és közölte:

− Fél tizenegy van. A többi helyiségen is gyorsan át kell futnunk. Egyébként észrevettél valami érdekeset? Nincsenek itt a kíváncsi szomszédok, akik azonnal meg szoktak jelenni, és azt kérdezgetik, mi történt. Végül is van még három lakás ebben a házban.

− Gyorsan bekopogok hozzájuk.

Irene kiment a hálószobából.

Hamarabb végzett, mint gondolta volna. Andersson néhány perc múlva csodálkozva ütközött bele az előszobában.

− Egy szomszéd sincs itthon. Mindhárom lakás sötét és csendes. Csöngettem és kopogtam is − tette hozzá megnyugtatásképpen.

Andersson elgondolkodott.

− Ez megmagyarázza, miért nem kíváncsiskodnak a lépcsőházban. És persze a gyilkosnak is könnyű dolga volt. A központ sem tudta telefonon elérni egyik szomszédot sem. Egyébként bekukkantottam az utolsó szobába is odafent. A tévészobába. Egy csomó kép és egy nagy képernyős tévé van benne.

A konyhaajtó felé bökött a fejével.

− Nézzünk be ide is.

A konyha felszerelése futurisztikusnak tűnt. A helyiség legalább ötven négyzetméteres volt. Középen terpeszkedett a főzősziget, fölötte nagyméretű réz szagelszívó lógott. A konyhaszekrényeket vörös cseresznyefából készítették, a faragással díszített ajtók önmagukban is kellemes látványt nyújtottak. A padlót sötétvörös parketta borította, rajta selyemszőnyeg feküdt. A tűzhely előtt és a főzősziget körül vörösesbarna csempét raktak le. A falak világosak voltak, csaknem fehérek. A mennyezetet a padlóval egyező színű gerendák tagolták. Minden makulátlanul tiszta és rendezett volt. A mosogatógép ajtaja kissé ki volt nyitva. A főfelügyelő kíváncsian bekukkantott a zseblámpájával.

− Az edények elmosva − jelentette ki.

− Sven, nézd meg a pult fölötti részt − szólalt meg Irene. − A szagelszívó alatt konyhai eszközök lógnak.

A készülék fölött öt centiméterrel egy fémrúd futott körbe, amelyre különböző konyhai eszközöket akasztottak. Húsbárdot nem láttak köztük. Andersson csodálkozva kérdezte:

− Mire használ az ember egy húsbárdot?

Irene meglepődött főnöke tudatlanságán, de lenyelte a megjegyzést.

− Az egyik oldala éles, azzal lehet eltávolítani az inakat és a porcokat. A másik, laposabb végével klopfoljuk ki a húst, hogy vékonyabb és porhanyósabb legyen. Manapság nemigen használnak már ilyesmit. Az emberek általában szeletelt, konyhakész húst vásárolnak a boltban.

− Össze kell hasonlítanunk a bárd nyelét ezekkel az eszközökkel. Ugyanolyan stílusúnak tűnnek. És van itt egy üres kampó − mondta a főfelügyelő.

− Szerintem ezek a holmik csak díszek. Nem úgy tűnik, mintha használták volna őket. Én legalábbis soha nem láttam még ilyen makulátlan habverőt! És milyen pontosan illenek a fogantyúk a szekrényajtókhoz! − mondta Irene csodálkozva.

Észrevette, hogy a túloldalon is nyílik egy ajtó.

− Vajon az hová vezethet?

− Úgy tűnik, a hátsó lépcsőházhoz, mint a többi konyhában. A technikusok majd holnap megnézik − közölte Andersson.

Elnyomott egy újabb ásítást, majd folytatta.

− Szerintem lassan végzünk. Alaposan átnéztünk mindent, bár ez még csak előzetes vizsgálódás volt. Valamit esetleg elfelejtettünk?

Irene felfogta, hogy a főfelügyelő költői kérdést tett fel, de az ajtó valamiért nyugtalanította. Egy kép bukkant fel a memóriájából, és nem tudott szabadulni tőle. Felidézte a lenti négy ajtót, amely a kis udvarról nyílt. Nem látott olyan lépcsőt, amely a fenti lakás konyhájába vezethetett volna. Úgy gondolta, minden oka megvan arra, hogy bekukkantson a titokzatos konyhai ajtón.

Andersson sóhajtott, de azért csatlakozott Irenéhez, aki óvatosan lenyomta a kilincset. A helyiség mosókonyhának tűnt. A zseblámpa fénycsóvája egy mosógépen, egy szárítón és takarítóeszközökön pásztázott végig. A mosógépen piros lámpa villogott, jelezve, hogy kész a mosás. Irene a tolla segítségével nyitotta ki a gép fedelét. Nem akarta, hogy ujjlenyomatokat hagyjon vagy elmaszatoljon esetleges korábbiakat.

− Egy lepedő. Betett egy lepedőt és egy pár törölközőt, mielőtt találkozott volna a gyilkosával.

Átmentek a konyhán, kikerülték az előszobai szőnyeget, és megnézték a vendégszobát. A tágas helyiséget hatalmas franciaágy uralta. Még a fürdőszobába is bekukkantottak, de nem találtak semmi érdekeset.

Harmadik fejezet

Irene Huss az éjszakai Göteborg csendjében autózott hazafelé. Imitt-amott már feltűntek az ablakokba kitett elektromos gyertyák, bár az advent kezdetéig még több mint egy hét volt hátra. Eszébe jutott, hogy Jenny ablakába venni kell egy új dekorációt. A régi lámpa tavaly zárlatos lett. Jenny vagy Katarina mondta, hogy a gyertya helyett inkább csillagot szeretne? Néha neki is nehezére esett emlékezni arra, melyikük kért valamit. Bár a lányok ikrek voltak, annyira különböztek egymástól, hogy az emberek általában nehezen hitték el, hogy egyáltalán testvérek. Jenny inkább Kristerre hasonlított, szőke volt és egy kicsit magának való. Apja főzés iránti érdeklődését azonban nem örökölte, inkább a zene töltötte ki az életét. Katarina sötét hajú volt, mint az anyja, sportos életet élt, és könnyen barátkozott. Tízéves korában kezdett el Irenével eljárni az edzőterembe, most pedig már zöldöves harcos.

Irene tizenhét éves korában ért erre a szintre. Tizenkilenc évesen ő lett az Északi Országok női dzsúdóbajnoka, két évvel később pedig Európa-bajnok. Tizenhét évvel ezelőtt persze nem volt nagy a női versenytársak száma az akkori európai országokban, de a rendőrakadémián nagy hírnévre tett szert ezzel az eredménnyel.

A diáktársai még mindig beszélnek arról az esetről, amikor egy oktató érkezett az akadémiára Stockholmból, hogy „tanítson a rendőröknek némi kis önvédelmet”. Pökhendi alak volt, s úgy gondolta, megmutatja a nyamvadt kis kadétoknak, hogyan védi meg magát egy igazi nindzsa.

Kihívta a csoport legvékonyabb fiú tagját, aki Smĺlandból érkezett, és soha életében nem látott semmilyen küzdősportot közelről. Viszont a svéd asztalitenisz-válogatott tagja volt. Azt mondták neki, kulcsolja át az oktatót hátulról. A tanár villámgyorsan megragadta a srác bal kezét, kilencven fokban felé fordult, megtámasztotta a fiú vállát, és levitte egy osoto otoshi-val. A kadét mérges lett, megpróbált ellenállni, amitől kificamodott a válla. A sérülés iszonyatosan fájhatott neki, a szegény fiú ott hevert a szőnyegen hemperegve. Az oktatás félbeszakadt, és a szerencsétlen fiút elvitték az orvosi szobába, hogy helyretegyék a vállát.

Irene nagyon felháborodott. Ebéd közben elhatározásra jutott. Amit tenni akart, ellenkezett a sportág alapszabályaival, de az oktatót meg kellett leckéztetnie. Olyan kéköves mozdulatot tett, ami messze volt egy kezdő szintjétől.

Ebéd után a férfi visszajött a tornaterembe. Vigyorogva közölte, hogy reméli, ez a kis incidens nem vette el a kedvüket a további gyakorlástól. Senki sem válaszolt. Ekkor megkérdezte tőlük:

− Szeretné valaki kipróbálni magát?

Ez épp kapóra jött Irenének. Felállt, még mielőtt bárki más jelentkezett volna. Tettetett félénkséggel lesütötte a szemét, és a legerősebb göteborgi tájszólással közölte:

− Azt hiszem, tennék egy próbát.

A többi diák feszülten sustorogni kezdett, de az oktató nem vett észre semmit. Szemmel láthatóan bosszantotta, hogy a lány csaknem tíz centivel magasabb, mint ő. Határozottan odalépett Irenéhez, és hátulról átkarolta. A lány egy szempillantás alatt megfeszítette a nyakizmait, bal lábával hátralépett, és összekulcsolta a férfi lábát. Azután gyors mozdulattal széttolta a két lábát egymástól, és hagyta, hogy az oktató elessen.

Szűnni nem akaró éljenzés és tapsvihar töltötte be a tornatermet.

A kiterített férfi megpróbálta visszanyerni a tekintélyét.

− Jó! Nagyon jó! Még valaki?

A megszólalását követő fújolás sokáig nem csitult el. A megalázott férfi kisurrant az ajtón. Ekkor látták az akadémián először és egyben utoljára.

Irene olyan jól szórakozott az emlék felidézése közben, hogy majdnem eltévesztette a lehajtót. A szemei elnehezültek, és semmire sem vágyott jobban, mint hogy otthon legyen az ágyában.

Az előszobában Sammie boldogan csóválta a farkát. Ugrált, szökdécselt és egész kis testével tekergett Irene lábai körül. Minden porcikájával azt mutatta, mennyire örül, hogy a gazdája hazaért. Egyszer csak megmerevedett, és orrával kutatva szaglászta a bezárt ajtót. Könyörgő tekintetet vetett Irenére. Irene nagyot sóhajtva tette fel rá a nyakörvet, a pórázt, és ismét kilépett az éjszakába.

− Emiatt jöttél haza olyan későn tegnap éjjel?

Krister egy göteborgi napilapot tartott Irene ködös tekintete elé. Az asszony a reggelije mellett üldögélt a konyhában, és minden erejével azon volt, hogy összeszedje magát. Már majdnem hét óra volt. A lányok is megérkeztek. A zuhanyzóért vívott reggeli csata Katarina győzelmével végződött, Krister második, Jenny harmadik lett a küzdelemben. Irene természetesen utolsó. A férje megpróbált új termosztátot találni a földszinti zuhanyzóhoz. Egyetlen zuhannyal reménytelen helyzet alakult ki reggelente, amikor mindannyiuknak nagyjából egy időben kellett elkészülniük.

Kérdezett valaki valamit? A főcímek szinte harsogva közölték a szenzációt: RICHARD VON KNECHT KIESETT AZ ERKÉLYÉRŐL ÉS MEGHALT. Lejjebb pedig: A RENDŐRSÉG HALLGAT. BALESET VAGY ÖNGYILKOSSÁG?

Irene csak bólintani tudott. Mielőtt kiment volna a konyhából, még visszaszólt a válla fölött:

− Le kell zuhanyoznom. Drágám, főznél egy jó erős kávét?

Már-már luxusnak számító ideig állt a forró víz alatt. A zuhany után sokkal frissebbnek érezte magát. Visszament a hálószobába, és magára kapkodta a ruháit. Fekete farmert, fekete V nyakú, hosszú ujjú pólót és élénkpiros pulóvert vett fel. Egy kis fekete szemfesték, vékony kék csík a szemhéjra és némi spray.

Amikor lejött a földszintre, a lányok már befejezték a reggelit. Tizenöt perc múlva indult a buszuk. Katarina zajosan keresgélte az iskolatáskáját, Jenny pedig az asztalnál ült. Valamit mondani akart, és bátorságot kellett gyűjtenie hozzá. Végül megszólalt.

− Kaphatnék pénzt elektromos gitárra? Esetleg karácsonyi ajándékként?

− Elektromos gitárra? − kérdezték a szülei elképedve.

− Igen. A suliban van egy együttes, és kell nekik egy gitáros, aki énekelni is tud. Az egyik srác ugyanahhoz a gitártanárhoz jár, mint én.

− Osztálytársaid is játszanak abban a bandában? − kérdezte Krister.

− Nem. Három fiú és egy lány játszik együtt a kilencedik évfolyamról.

− A kilencedikről? De te még csak hetedikes vagy, kis csillagom!

− Nem vagyok kis csillag!

A kislány felugrott a székről, és a szemében könnyek csillogtak, amikor kiviharzott a konyhából. Katarina bedugta a fejét az ajtón, és meglepve kérdezte:

− Hát ez meg mi a fene volt?

− Elektromos gitárt szeretne, hogy beállhasson egy iskolai bandába − válaszolt sóhajtva az apja.

− Ja, tudom. A Fehér Gyilkosok. Nem rossz csapat. Néha szoktak ebédidőben is játszani az udvaron − informálta őket Katarina.

− Fehér Gyilkosok? Miféle név ez egy együttesnek? Sátánisták?

Kristert általában semmi sem hozta ki a béketűrésből, de szemmel láthatóan kezdte elveszteni a türelmét.

− Hát… inkább punk-rockféleség. Mint a Punx Not Dead, papa.

Katarina szélesen vigyorogva libbent ki a konyhaajtón, és a két lány futva indult a buszmegálló felé.

Irene érezte, hogy elfogja a szorongás. Felsóhajtott.

− Adj erőt, istenem! Fehér Gyilkosok! Itthon leszel este? Én nem tudom, mikor érek haza. Ez a von Knecht-ügy elég bonyolult. Minden jel arra mutat, hogy megölték, de addig nem jelentjük be, amíg a boncolás meg nem erősíti a gyanút. Úgy tűnik, a sajtó még nem kapott szimatot. Hamarosan megrohamozzák a rendőrséget.

− Valószínűleg hat után érek haza. Katarina edzésen van. Megpróbálok beszélni Jennyvel. Most pedig siess, induljunk!

Gyorsan megsétáltatták Sammie-t, mielőtt a kutyacsőszre bízták. A nyugdíjas özvegyasszony négy kutya gondozásával egészítette ki a jövedelmét, persze feketén. Jenny és Katarina általában elhozta tőle a kutyát az iskolából hazafelé jövet.

A rendőrségen már javában folyt a munka, amikor Irene nem sokkal nyolc óra előtt megérkezett. Közeledett az influenza-járvány, de egyelőre a többség csak a szokásos őszi megfázással bajlódott. A bűnügyi csoporttól már hárman megbetegedtek. Nem volt könnyű dolga Andersson főfelügyelőnek, amikor megpróbált átcsalni néhány rendőrt a többi osztályról.

Éppen a felderítő osztály vezetőjével, Birger Nilssonnal beszélgetett, aki nagy nehezen nélkülözni tudott egy embert, amikor rájött, hogy a von Knecht-ügy hamarosan robbanni fog. Baleset vagy öngyilkosság? Egyre megy, ám a gyilkosság mindig a címoldalra kerül. Nilssont érdekelte az eset, és további részletekre volt kíváncsi. Andersson szűkszavúan válaszolgatott neki, mert meglehetősen stresszes állapotban volt. Tudta, hogy a nyomozócsoport tagjai már összegyűltek, és csak rá várnak.

− Aki ebben a szobában tartózkodik, a von Knecht-haláleseten fog dolgozni. Minden mást félre kell tenni vagy át kell adni egy másik csoportnak. Láttátok a reggeli lapok címoldalát von Knecht balesetéről?

Az asztal körül ülő hét ember bólintott. Andersson felsóhajtott, és akaratlanul is lehalkította a hangját.

− Nem baleset volt, hanem gyilkosság.

A hatás természetesen nem maradt el. Az emberek csodálkozva mormogtak. A főfelügyelő csendet kért, és mesélni kezdte, mit találtak a lakásban Irenével előző éjjel. A többiek szó nélkül végighallgatták. Végül közölte, amit a technikusok körülbelül egy órával előbb jelentettek neki. Ez a hír Irene számára is új volt.

− Valószínűleg mindnyájan ismeritek Svante Malm technikust. Te is, ugye, Hannu?

Utóbbi Hannu Rauhalának szólt, akit a felderítő osztályról kért kölcsön a főfelügyelő. A bűnügyi csoport tagjai nem ismerték őt. Rauhala bólintott.

− Épp most jelentette, hogy hajszálakat és vért találtak a húsvágó bárd laposabbik végén, amely valószínűleg von Knechttől származik. Az élén vért és bőrdarabokat fedeztek fel, feltehetően szintén az áldozattól. A halott kezén lévő vágás hossza megfelel a bárd élhosszának. Az összehasonlító elemzések ma reggelre készültek el. Svante és Per egész éjjel megfeszítve dolgozott. A nyélen egyáltalán nincsenek ujjlenyomatok. Valaki gondosan letörölte őket, sőt súrolószert is használt az illető.

Elhallgatott és körbenézett. Jobbján Irene Huss ült, aki az utolsó információ hallatán kissé felhúzta az egyik szemöldökét. Mellette Tommy Persson, Irene akadémiai iskolatársa és egyik legjobb barátja. Ezután következett Hans Borg, aki még mindig fáradtnak tűnt, mivel a hétvégén ünnepelték a felesége ötvenedik születésnapját. Birgitta Moberg viszont egyáltalán nem volt nyúzott. Barna őzikeszemei érdeklődve csüngtek a főfelügyelőn. Szőke, ennivaló kislánynak tűnt. A rendőrség több osztályáról is pályáztak ennek az angyali teremtésnek a kegyeire, aki úgy nézett ki, mint aki most végzett az akadémián. Valójában harminc is elmúlt, és nemcsak esze, hanem karma is volt. A legtöbb férfi csak egyszer próbálkozott nála. A vállalkozók között volt a mellette ülő Jonny Blom is. A tavalyi felejthetetlen karácsonyi bulin Birgitta nem túl finoman emlékeztette rá, hogy felesége és négy gyermeke van. Az osztály legújabb nyomozója Fredrik Stridh volt. Már egy éve dolgozott a többiekkel, és nagyon jó benyomás tett. Az asztalnál ülő utolsó férfit Hannu Rauhalának hívták. A finn rejtélyesnek és kissé egzotikusnak tűnt hideg kék szemei, platinaszőke haja és kiálló arccsontja miatt. Nem lehetett róla megállapítani, hány éves, de valószínűleg harminc körül járhatott.

Andersson összecsapta a kezét, és energikusan megszólalt:

− Nos, gyorsan kell dolgoznunk, mert a média nem tudja, hogy gyilkosság történt. A sajtótájékoztatót egyre hívtam össze. Állítólag tizenegyre kapunk előzetes boncolási eredményt.

A főfelügyelő elhallgatott, és alaposan megfigyelte beosztottjai arcát.

− Von Knecht egész Svédországban ismert. Gondoljunk csak a pár hónappal ezelőtt ünnepelt hatvanadik születésnapjára − tette hozzá.

Az asztalnál ülők bólogattak. Olyan ünnepséget csaptak, hogy az összes újság azzal volt tele. Mindenkit meghívtak elegáns vidéki birtokukra, aki csak számított a svéd üzleti világban és a közéletben.

Andersson folytatta:

− Irenével majdnem eltévedtünk a lakásában, de a marstrandi vityillójuk háromszor akkora. Egy félszigeten épült, és von Knecht tulajdona az egész környék. Van egy saját kikötője is, az egész birtok több hektáron terül el. Amikor a nővérem ĺstoli nyaralójában pihentem, a tóról láttam a von Knecht kúriát, amikor a sógorommal horgásztam. Irene? Van még valami, amit nem említettem?

− A feleségét Sylviának hívják. A fia, Henrik nős. Henrik említette, hogy a szülei a múlt hétvégén ünnepelték a harmincadik házassági évfordulójukat. Azt természetesen mindnyájan tudjátok, hogy a család az egyik legtehetősebb família Svédországban. Richard von Knecht elképesztő sikereket ért el a tőzsde világában a nyolcvanas években. Többet én sem tudok Talán kaphatnánk némi segítséget az egyik barátomtól, aki újságíró a Svéd Nők Lapjávánál. Biztos vagyok benne, hogy ismeri az aktuális pletykákat.

Andersson nem tűnt túl lelkesnek, de végül vállat vont, és azt mondta:

− A legfontosabb az, hogy gyorsak legyünk Lehet, hogy előbbre jutunk ezzel is. Időközben szeretném, ha beszélnétek Henrik von Knechttel és a feleségével, valamint előkerítenétek a kutyás hölgyet is. Akik tudnak, jöjjenek ide tíz perccel a sajtótájékoztató előtt. Tommy, Hans és Fredrik kihallgatja a környéken lakókat, hátha hallottak vagy láttak valamit. Birgitta, te itt maradsz egy darabig, és Irenével együtt a házban lakó többi emberről gyűjtesz információkat. Henrik von Knecht biztosan ismeri őket. Aztán induljatok, és találjátok meg őket. Vagy a munkahelyükön, vagy ahol ezek a népek töltik a napjaikat. Valahol lenniük kell.

A főfelügyelő nagyot sóhajtott, és megpróbálta kideríteni, kinek nincs még feladata. Amikor rájött, folytatta:

− Hannu, neked a különböző adatbázisokat kell átnézned. Teljes családi hátteret kérek, minden családtagra vonatkozóan. Ha kiderül a többi lakó neve, ugyanezt kérem róluk is. Jonny, lépj kapcsolatba a gazdasági osztállyal, és derítsd ki, mit tudnak von Knechtről. Ami az újságokat illeti, valószínűleg a Göteborg Posthoz kellene fordulnunk. Bizonyára rengeteg anyaguk van. Van valakinek ismerőse a lapnál? Á, Hannu, nagyon jó, akkor ezt is intézd el. Kihagytam valamit?

− És te mit fogsz csinálni, főnök?

Természetesen Jonny kérdezte ezt, önelégült stílusában. Valószínűleg örült neki, hogy viszonylag egyszerű feladatot kapott. A főfelügyelő nem vette észre az enyhén provokatív hangnemet. Sóhajtva felelt:

− A főnök hívatott. Jelentést kér. Aztán elmegyek a patológiára, hogy a nagy tekintélyű professzor asszonnyal beszéljek.

Irenét akaratlanul is felbosszantotta a gúnyos hang.

− Yvonne Stridner nem házassággal szerezte a doktori címét, hanem keményen megdolgozott érte − közölte élesen.

Ha Andersson hallotta is, amit mondott, úgy tett, mintha nem értené. Felnézett az ajtó fölötti órára. Mindenki követte a pillantását. Már majdnem tíz óra volt, így ideje volt munkához látni.

Irene Huss először is felhívta a Svéd Nők Lapját Stockholmban. Meghallotta Sofie rekedt, füstös hangját a telefonban.

− Sofie Ahl.

Örült, bár kissé meglepődött azon, hogy Irene felhívta. A néhány perces pletykálkodás és tréfálkozás után Irene megemlítette, hogy szeretne néhány régi anyagot a von Knecht családdal kapcsolatban. A szenzációs halálesetről szóló híradások az összes stockholmi lap érdeklődését felkeltették. Sofie szeretett volna valamit megtudni Irenétől, de a nyomozónő azzal hárított, hogy a boncolás eredménye még nincs meg. S amíg arra várnak, háttérinformációkat próbálnak szerezni.

− Messzire is visszanyúlhatsz, bár biztos vagyok benne, hogy az ötvenes évek közepe megfelelő kiinduló pont. Visszahívhatlak délután? − kérdezte a barátnőjét.

− Nem, az nem megy. El kell mennem egy munka miatt. Add meg a faxszámotokat, én pedig ráállítom az ügyre az egyik gyakornokot. Kutatási feladatnak fogjuk hívni. El fogja faxolni neked, amit talál, és azt rögtön átnézheted. Biztos nem kell minden információ, de remélem, ügyesen szemezget majd az anyagból.

− Angyal vagy, Sofie!

A következő név a listán a tacskós hölgyé volt. Eva Karlsson a Kapellsgatan 3. alatt lakott. Irene vett egy mély levegőt, mielőtt tárcsázott volna. A készülék legalább tízet csöngött, mire felvették. Valaki belemotyogott a kagylóba.

− Eva Karlssonnal beszélek?

− Igen, ki maga?

− Irene Huss nyomozó vagyok. Tegnap este találkoztunk a szörnyű baleset után.

− Jaj, ne is beszéljen róla! Épp aludtam, amikor hívott. Tegnap be kellett vennem egy altatót.

Karlsson asszony hosszasan magyarázta, hány éve szenved álmatlanságtól, és milyen sokféle gyógyszert kipróbált a hosszú évek alatt. Irene ösztönei azt súgták, hogy érdemes lesz odafigyelnie. Végül mégis közbevágott:

− És hogy van a kutyája?

− Köszönöm a kérdését. Snoopy itt fekszik mellettem, és pompásan érzi magát, ugye kiskutyám? Snoopy-woopy? Hm?

Irene gyorsan feltette a következő kérdést, mielőtt Karlsson asszony ismét belefeledkezik a gügyögésbe.

− Ön a legközelebbi tanúnk. Továbbra is biztos benne, hogy nem hallott kiáltást, amikor a test kizuhant? Esetleg előtte?

Csönd lett a vonal túlsó végén.

− Nem, teljesen biztos vagyok benne, hogy senki sem kiáltott. Csak lezuhant, és odaesett az orrom elé. Jaj, még most is magam előtt látom.

− Karlsson asszony, elmehetnék önhöz délután?

− Hát persze, kedvesem, az nagyon jó lenne. De előtte telefonáljon!

− Természetesen. És még egyszer köszönöm.

Tizenegy előtt szeretett volna meginni egy kávét. Lendületesen fordult be a folyosó végén, és beleütközött a főfelügyelőbe. A főnök mogorván felkiáltott:

− Miért nem néz az orra elé? Á, te vagy az? Na, most minden kiderül.

Irene már korábban is látta a főfelügyelőt mérgesnek, de ennyire még sosem volt ijesztő. A jelek szerint igen közel állt az agyvérzéshez, és hangosan méltatlankodott.

− Épp most hívott valaki. A Göteborg Times egyik riportere volt az, Kurt Höök. És tudod, mit kérdezett az az idióta? Honnan tudjuk, hogy von Knechtet megölték? Először teljesen megbénultam, de aztán válaszoltam neki. Megkérdeztem, ki beszélt neki gyilkosságról. Mire ő: „Egy jól informált forrás.” Mit szólsz ehhez? Most megyek, és elapasztom azt a híres forrást − egyszer s mindenkorra.

− Tudod, hogy ki szólta el magát?

− Gyanakszom valakire. Ki is mondta, hogy van egy ismerőse a Göteborg Postnál? Ha valakinek van egy kapcsolata az újságírók között, akkor van neki több is − tette hozzá mérgesen Andersson.

− Sven, gyere velem, és igyunk meg egy csésze kávét. Mi van, ha nem Hannu volt az? Csak azért, mert ismer valakit a Göteborg Postnál, az nem jelenti azt, hogy ugyanúgy ismer valakit a Göteborg Timesnál is.

A főfelügyelő először hallani sem akarta az ellenvetést, de azután elismerte, hogy Irenének igaza lehet. Dohogva és füstölögve követte a nyomozónőt a konyhába. Odaköszöntek két nyomozónak, akik nem ezzel az üggyel foglalkoztak. Leültek egy asztalhoz, négyükön kívül nem volt senki a helyiségben. Irene éppen beleharapott a zsömléjébe, amikor megjelent a felderítő osztályvezetője, Birger Nilsson. Észrevette Irenét és a főfelügyelőt, elmosolyodott, és elindult feléjük.

− Szóval ti itt üldögéltek és kávézgattok − mondta vidáman. − Jólesik egy kis szusszanás, igaz? Szerintem a von Knecht-ügy elég rázós lesz. Tartsd magadnál Rauhalát, ameddig akarod. Mellesleg nem is mondtad… Sven. Honnan veszed, hogy meggyilkolták a pasast?

Nilsson szó szerint ugyanazt kérdezte, mint Kurt Höök a telefonban. A felderítő osztály vezetője hanyagul az asztalra támaszkodott, egyik kezét a zsebébe tette, és barátságos érdeklődéssel nézett a kollégáira. Irene nem merte elfordítani a fejét, hogy ránézzen Anderssonra, de minden idegszálával érzékelte a kitörés előtt álló vulkán fortyogását. Éppen ezért is lepte meg az a nyugodt, szinte közömbös hang, amellyel a főnöke a válaszát kezdte.

− Nos, kedves kollégám, bedugtam egy csövet a seggébe, amin keresztül kivérzett, és veled is ugyanezt fogom tenni. Így ez a forrás örökre kiszárad.

Merész blöff volt, de telibe talált. Andersson az ösztöneire hagyatkozott, és igaza lett. Nilsson olyan arcot vágott, mint aki meztelenre vetkőzött a közönség előtt. Nyilvánvalóvá vált, hogy bűnös. A magabiztossága egy csapásra eltűnt, és a férfi egy másodperc alatt eltűnt.

A másik asztalnál ülő két nyomozó úgy nézett, mintha villám csapott volna a kávés csészéjükbe. Andersson legyintett, és magyarázatba kezdett.

− Az esti újságok jól megfizetik az első híreket. Hatalmas pénzeket képesek felajánlani a szenzációért cserébe. Ti is tudjátok, akárcsak én, hogy egyes kollégák szívesen szolgálják ki a sajtót egy kis mellékesért. A von Knecht-ügy sajtótájékoztatóját egy órára hívtam össze, ami egy kicsit késő már az esti lapoknak. Ma reggel kölcsönkértem egy férfit a felderítő osztályról. Birger Nilsson akkor még nem is emlékezett a nevemre.

Azt nem lehet mondám, hogy a két férfi arcán megcsillant volna az értelem a hallottak után, de igyekeztek jó képet vágni. Andersson arcszíne lassan ismét közelített a normálishoz. Nyújtózkodott egyet.

− Mivel mindketten hallottátok Nilsson kérdését, remélem, még két óráig tudjátok tartani a szátokat − tette hozzá szigorúan.

− Hogyne, persze − motyogták, de továbbra is zavart arcot vágtak. Irene biztos volt benne, hogy fogalmuk sincs, miről kellene tartaniuk a szájukat.

Gyorsan megitta a kávéját, és visszament dolgozni.

Henrik von Knecht és a felesége Irene irodájában várakozott. Henrik karikás szemmel, magába roskadva ült. Fekete nadrágot és tengerészkék kardigánt viselt. A mellette ülő nő hihetetlenül gyönyörű volt. Irene ismerősnek találta, de nem tudta, honnan. Ő is tengerészkék ruhát viselt: elegáns bőrkosztümöt, amelyhez tűsarkú cipőt vett fel. Irene egyhavi fizetése biztosan ráment volna. A blézerét aranygombok díszítették, térd fölé érő szoknyája egyenes szabású volt. Vállig érő haját mahagónira festette, hihetetlen árnyalatú türkizkék szemei ragyogtak, mint az óceán. A ragyogás egyik oka a könny volt. Ezt leszámítva összeszedettnek tűnt, két kezét az ölébe helyezve nyugodtan üldögélt. Szépségét diszkrét smink emelte ki. Remekbe szabott arccsontjait kevés pirosító emelte ki.

Irenét hirtelen pánik fogta el közelgő negyvenedik születésnapja miatt, mert úgy érezte, mintha egy expresszvonat sebességével múlna az idő. Bármit is tesz, soha nem lesz képes így kinézni egy ébren töltött éjszaka után. Még akkor sem, ha az éjszakát nem munkával, hanem szenvedélyes szeretkezéssel töltené. Úgy nézne ki, mint egy felmosórongy. Ahogy Sofie Ahl mondta egyszer:

− Tudod, a negyvenedik születésnap párhuzamba hozható azzal, ahogy utazáshoz pakolunk. Húszévesen az ember belegyömöszöl pár pipereholmit a hátizsákja egyik zsebébe. Negyvenévesen a poggyásza gyakorlatilag szépségápolási termékekből áll.

Henrik észrevette, hogy Irene a feleségét bámulja, és sóhajtva megszólalt.

− Jó reggelt, nyomozó. Igen, már látta korábban is. Ő a „Samponlány”, jó pár évvel ezelőttről.

− Jó reggelt. Hogy vannak? Elnézést, amiért megbámultam, de biztos voltam benne, hogy ismerem az arcát, csak azt nem tudtam, honnan − szólalt meg Irene mentegetőzve.

Hálásan kapaszkodott bele a mentőövbe, amit Henrik akaratlanul dobott neki. Majd odalépett a fiatal nőhöz, és kezet fogott vele. A kézfogása lágy és nyirkos volt.

− Irene Huss nyomozó.

− Charlotte von Knecht.

A nő hanga mélyen zengett, és tele volt érzékiséggel. Nem illett a kézfogásához.

− Ez természetesen nem hivatalos kihallgatás. Csak háttérinformációra van szükségem ahhoz, hogy felgöngyöljem azokat az eseményeket, amelyek a tragédiához vezettek − kezdte Irene.

A türkizkék szempár figyelmesen nézett rá. Henrik szemei olyanok voltak, mint két kiszáradt agyaggolyó. Mindketten bólintottak. Irenének támadt egy hirtelen ötlete.

− Önök hány évesek?

Henrik vonakodva válaszolt.

− Charlotte huszonöt, én pedig huszonkilenc. De mi köze ennek apám halálához?

− Mikor lesz harminc?

− Április 15-én − közölte a férfi.

Vagyis Sylvia von Knecht terhes volt, amikor harminc évvel ezelőtt hozzáment a férjéhez. Csak négy év korkülönbség volt Henrik és Charlotte között, de a legtöbb ember valószínűleg tíznek saccolta volna. Charlotte egy kicsit fiatalabbnak, Henrik pedig öregebbnek tűnt, talán harmincötnek. Irene Henrikhez fordult:

− Mikor látta utoljára az apját?

− A múlt szombati partin.

− Akkor beszélt vele utoljára?

− Nem. Vasárnap ebéd körül felhívott telefonon. Vittem neki néhány katalógust azokról az aukciókról, amelyekre elmegyek a hónap végén. Stockholmban lesznek. November 27-től december 3-ig minden nap lesz egy árverés, de különböző aukciós házak rendezésében. A Nordénét elfelejtettem elhozni neki. Az ő nemzetközi programjuk november 30-án lesz. Apa kíváncsi volt arra a katalógusra. Volt benne egy kis flamand barokk szekreter, amely érdekelte. Azon az aukción egyébként én is licitálni fogok egy Tang lóra.

Richard von Knechtnek nemigen volt szüksége több szekreterre, de Irene jól tudta, hogy ilyesfajta gyakorlati szempontok nem számíthattak. És mi a csuda lehet az a Tang ló? Nem szívesen ismerte volna be a tudatlanságát, ezért gyorsan témát váltott.

− És maga, Charlotte? Mikor látta utoljára az apósát?

Charlotte nagy levegőt vett, és remegni kezdtek az orrcimpái. Meredten bámulta Irenét, és halkan válaszolt a kérdésre.

− Múlt hétfő délután. Ebédidőben. Átugrottam, hogy odaadjam neki a katalógust, amelyről Henrik beszélt.

− Sokáig maradt?

− Nem, be sem mentem a lakásba. Nem érezte jól magát, ezenkívül ott volt a takarítónő, és a parti után takarított össze. Csak jobbulást kívántam. Vagy valami hasonlót mondtam.

− Mit válaszolt? Hogyan reagált? Milyennek látta?

A mahagóni hajtincsek előre-hátra csapódtak, amint Charlotte a választ fontolgatva ujjaival belefésült a hajába. Az asztali lámpa visszatükröződött valószínűtlenül hosszú, ápolt körmeiről, amelyeket sötétkékre festett. Charlotte vállat vont:

− Épp olyan volt, mint máskor. Egy kicsit talán fáradtabbnak tűnt a parti és a megfázása miatt.

− Nem tűnt idegesnek?

− Nem, legalábbis én nem vettem észre.

− Pontosan hány órakor érkezett a Molinsgatanra?

− Körülbelül fél egykor. Plusz-mínusz tizenöt perc.

− Hogyan jutott be az épületbe? Ismeri a kódot?

Charlotte hirtelen abbahagyta a hajtincsei tekergetését.

− Igen, természetesen tudjuk a kódot. Másképp hogyan tudnánk bejutni?

− Egyiküknek sincs kulcsa a lakáshoz?

Henrik megköszörülte a torkát:

− Nincs. Anyának és apának csak egy pótkulcsa van. Amikor elutaznak, akkor nálunk hagyják, de máskor nincs külön kulcsunk.

Irene visszafordult Charlottéhoz:

− Ön hol dolgozik? Talán napközben szeretnénk elérni.

− Általában otthon vagyok. Fotómodellként dolgozom.

Henrik felhorkant. A felesége úgy tett, mintha nem venné észre, és folytatta.

− A modellkedés kemény munka. Épp azelőtt kezdtem el a színi iskolát, hogy megismertem volna Henriket.

− Vannak gyermekeik?

Charlotte nagyot sóhajtott.

− Múlt szombaton tudtam meg, hogy terhes vagyok.

− Ó, gratulálok!

Irene elmosolyodott, Henrikre nézett, de látta, hogy elhamarkodottan szólalt meg. Mindketten mereven ültek, és nem néztek egymásra. Talán két ilyen nagy jelentőségű esemény túl sok volt nekik. Először a terhesség híre, aztán a gyilkosság, csupán néhány nap elteltével.

Mintha csak gondolatolvasó lett volna, Charlotte felugrott és fojtott hangon felkiáltott:

− Elnézést, merre van a mosdó? Rosszul vagyok.

Miután Irene elkísérte a nőt a legközelebbi vécéhez, elgondolkodva sétált vissza az irodájába. Volt némi feszültség a házaspár tagjai között. Ezért nem is lepődött meg, amikor Henriket összegörnyedve, arcát a kezébe temetve találta. A nyomozónő szó nélkül leült, várt. Egy perc múlva Henrik elvette a kezét, és Irenére nézett. Nem sírt, az arca és a szeme száraz volt.

Fakó hangon szólalt meg:

− Talán úgy véli, furcsán viselkedünk, de nagyon nagy nyomás alatt voltunk az utóbbi időben. Az elmúlt huszonnégy óra maga volt a pokol.

Sóhajtott, majd folytatta.

− Charlotténak és nekem van egy kis problémánk. Mivel sokat utazom, ő magányosnak érzi magát. Nehéz őszön vagyunk túl, sokat veszekedtünk. Múlt csütörtökön megegyeztünk, hogy különköltözünk egy időre, de a látszatot fenntartjuk anya és apa szombati partiján. Amikor péntek este hazaértem, a feleségem közölte, hogy volt a nőgyógyászánál, és a második trimeszterben van. Egész hétvégén emiatt gyötrődtünk. Szombaton este megünnepeltük a szüleim harmincadik házassági évfordulóját, én pedig szombaton délután háromkor elrepültem Londonba. Amikor kedden hazaértem, a történtek fogadtak. Teljesen kikészültem!

Irene megsajnálta a szemben ülő nyúzott férfit. Ugyanakkor fontos volt, hogy minél több információt szerezzen meg tőle a szüleivel kapcsolatban, még a nyomozás elején. Úgy tűnt, Henriknek is jó, ha beszél, és szemmel láthatóan megbízott Irenében.

Halkan, óvatosan megkérdezte:

− Jutottak valamilyen döntésre a feleségével?

A férfi bólintott.

− Igen, próbálunk még egy esélyt adni magunknak. A gyerek és a család érdekében. Talán, ha a baba lefoglalja, nem fogja olyan magányosnak érezni magát.

Irene felidézte azt a napot, amikor kilenc, az ikrekkel otthon töltött hónap után visszament dolgozni. Letérdelt a rendőrségi öltözőben, és megcsókolta a padlót. A következő négy hónapban Krister maradt otthon, majd a lányok bölcsődébe kerültek.

A szeme sarkából észrevette, hogy Charlotte közeledik a folyosón, ezért úgy döntött, témát vált.

− Kik laknak még a Molinsgatanon lévő épületben?

− Valle Reuter tőzsdés lakik a másodikon. Az igazi neve Waldemar, de mindenki Vallénak hívja. A harmadikon él apa egykori iskolatársa, Peder Wahl és a felesége, Ulla. Van egy házuk Provence-ban, és az év nagy részében ott élik nyugdíjas napjaikat.

− De még alig múlhatott hatvan, ha az apja osztálytársa volt!

Henrik szája sarkában először jelent meg valami mosolyféle a beszélgetés kezdete óta.

− Peder és apa eladta az egyik legnagyobb svéd építőipari és ingatlancéget, amikor az árak a csúcson voltak. Több mint egymillió koronával a zsebében Peder úgy döntött, ideje egy kicsit lazítani. Három lánya van, de egyikük sem érdeklődik az ingatlanüzlet iránt.

− Ezzel te is így vagy − vetette közbe Charlotte.

Henrik összeszorította a száját, és folytatta, mintha nem is hallotta volna a felesége megjegyzését.

− A szüleim lakása alatti lakás üres. Régebben Tore Eiderstam ügyész lakott benne.

Tore… Tore… ügyész… Irene halványan emlékezett Yvonne Stridner első férjére. Mellékesen megjegyezte:

− Nem Yvonne Stridner patológus volt a felesége?

− Hát… Tore többször is megnősült, de talán igaza lehet. Emlékszem, hogy apa és anya egyszer arról beszélgettek, milyen borzasztó, hogy valaki a baráti körükből egész nap hullákban turkál. Ekkor hallottam először a nekrofil szót.

Irene némi szimpátiát érzett Yvonne Stridner iránt azért, amit a professzornak ezekben a körökben el kellett viselnie. Birgitta Moberg csendesen belépett a szobába. Irene bemutatta. Gyorsan összefoglalta kollégájának mindazt, amit Henrik a második és harmadik emeleti lakókról elmondott.

− Arról beszélgettünk, hogy a negyediken Richard von Knecht régi barátja, Tore Eiderstam ügyész lakott régebben. Hová költözött?

− A keleti temetőbe, az Eiderstam kriptába.

Sem Irene, sem Birgitta nem tudott mit mondani erre. Henrik rövid szünet után folytatta.

− Szeptemberben szívinfarktust kapott. Nem sokkal azelőtt vehette át a válási papírokat az utolsó feleségétől. Két gyereke volt a korábbi házasságaiból, ők lettek az örökösök. Sokáig húzódott az ügy, de a lakás most üresen áll. December elsején fog beköltözni az új lakó.

− Tudja, kicsoda?

− Igen. Ivan Viktors operaénekes. Ő is anya és apa régi baráti köréhez tartozik.

− Tud valamit az édesanyjáról?

− Kezd rendbe jönni. Megígértem, hogy ma délután hazaviszem.

Irene bólintott, és elgondolkodott a hallottakon. Ma délutánra a technikusok valószínűleg meglesznek a lakással. Amennyit hallott Sylvia von Knechtről, szinte biztos volt benne, hogy a nő fel lesz háborodva azon, hogy a rendőrök „behatoltak” a lakásába. Nem lesz könnyű beszélgetni vele.

− Mikor viszi haza? Melyik épületben van?

− Három harminckor kell felvennem, mert akkor a délutáni kávéját már otthon tudja meginni. Az ötös számú épületben van.

− Ha három körül átmennék, hogy beszéljek vele, az megfelelne önnek?

Henrik csak megvonta a vállát. Irene odafirkantotta a jegyzettömbjére: 5-ös épület, Sylvia v. K., 15 óra. Így talán még arra is maradna ideje, hogy előtte beugorjon a kutyás hölgyhöz. A lakása éppen útba esik a Sahlgren Kórház felé menet. Újabb jegyzet került a lapra: Eva K., 14 óra.

Felnézett a jegyzeteiből, és Charlottéhoz fordult.

− Beszélt hétfőn az apósával?

− Nem.

− Találkozott vagy beszélt vele kedden?

− Nem.

− Tudja a takarítónő nevét, Charlotte? Azét, aki ott volt a lakásban, amikor ön odaért.

A házaspár megrázta a fejét. Ebben az egyben legalább egyetértettek.

− Köszönöm mindkettőjüknek, hogy befáradtak. A nyomozás későbbi szakaszában még keresni fogjuk önöket. Ha eszükbe jutna valami, hívjanak engem vagy bármelyik másik nyomozót. Vagy a főfelügyelőt, természetesen. Nyolcan dolgozunk ezen az ügyön. Mindig lesz itt valaki, akivel beszélhetnek − foglalta össze a mondókáját Irene barátságos hangon.

Felállt, és kezet nyújtott Henriknek. A férfi keze jéghideg volt. Épp hogy csak megszorította kissé Irene ujjait, máris kihúzta a kezét. Charlotte elegánsan nyújtotta oda gondosan manikűrözött kezét, de a kézfogása olyan volt, mintha egy vizes törölközőt fogna meg az ember.

Amikor Irene magára maradt, felhívta a pszichiátriát és engedélyt kért arra, hogy beszélhessen Sylvia von Knechttel telefonon. Amikor a nő felvette a kagylót, a hanga tompának, unottnak tűnt. Alig érezhető finn akcentussal beszélt.

− Nos, valószínűleg az lesz a legjobb, ha túlesünk rajta. De ha azt akarja megtudni, miért ugrott ki az erkélyről, nem fogok tudni válaszolni. Az utóbbi időben teljesen normálisan viselkedett. És a múlt szombati partin is olyan jókedvű volt… Ó, istenem…

A nő hangja elcsuklott. Zokogás hallatszott a telefonban.

Telefonon nem lett volna jó elmondani az asszonynak, hogy gyilkosság történt. De a sajtókonferenciát, amelyen amúgy is kiderül majd, egy óra múlva megtartják. Volt esély arra, hogy Sylvia von Knecht három óra előtt megtudja az igazságot a médiából. A legjobb lenne megelőzni a sajtót. Tekintve, hogyan szoktak viselkedni, talán jobb is lenne figyelmeztetni Sylviát arra, mit várhat a szenzációra éhes riporterektől. Attól a pillanattól kezdve a nyomában lesznek, amint kilép a pszichiátria ajtaján. Ebben a társadalmi rétegben egy gyilkosság sokkal nagyobb hír, mint egy öngyilkosság. Irene köhintett és belekezdett.

− Von Knecht asszony! Amit most mondani fogok, az valószínűleg nagy megrázkódtatás lesz az ön számára. Bizonyos nyomok arra utalnak, hogy a férjét megölték.

Csend. Végül váratlan, éles reakció.

− Úgy érti, hogy valaki megölte? Igazán úgy gondolják?

− Igen, minden okunk megvan arra, hogy…

− Hála istennek! Micsoda megkönnyebbülés!

Irene nem erre számított. Igyekezett nem kimutatni a döbbenetét, és közömbös hangon folytatta.

− A rendőrség sajtótájékoztatót tart ma egy órakor. Sven Andersson főfelügyelő be fogja jelenteni, hogy nem öngyilkosság, hanem emberölés ügyében nyomozunk. Fel kell készülnie, mert a riporterek erőszakosak tudnak lenni.

− Igen, mindig azok. Képzelheti, mennyi marhaságot összeirkáltak volna, ha Richard öngyilkosságot követett volna el. És a biztosítása… Azzal sem lesz most már probléma. A gyilkosság borzasztó, természetesen, de legalább nem a család tehet róla. Őrültek ellen nincs védelem. Azt mondta, hogy háromra jön?

Irene elképedve erősítette meg az időpontot. Amikor letette a telefont, eszébe jutott, hogy Sylvia von Knecht meg sem kérdezte, miből gondolja a rendőrség, hogy nem öngyilkosság történt. Lehetséges, hogy a reakciója a gyógyszereknek tudható be. De akkor is megdöbbentő volt.

Eva Karlsson, a kutyás hölgy sokkal jobb kedélyállapotban volt, mint reggel.

− Nagyon kedves magától, hogy beugrik. Kettő tökéletesen megfelel, készítek kávét − csipogta boldogan.

Irene tiltakozását kedvesen, de határozottan visszautasította. A nyomozónő sóhajtva tette le a kagylót. Elég szoros lesz a program, ha háromra oda akar érni a kórházba. Azok az idős hölgyek, akik egyedül élnek, hajlamosak azt a kényszerképzetet dédelgetni, hogy a rendőrség a legjobb barátjuk.

És sajnos a rendőrség gyakran valóban az egyetlen barátjuk.

Tíz perc volt egyig. Anderssont nem találta az irodájában, mert elment a patológiára. Egy óra után két perccel visszaérkezett.

Negyedik fejezet

Sven Andersson főfelügyelő büszke volt magára, amiért a felderítő osztály fennhéjázó vezetőjét megleckéztette. A „jól informált rendőrségi forrás” remélhetőleg nem szivárogtat többé. Birger Nilsson egyébként nem az egyetlen rendőr, aki mellékjövedelemre tett szert információáramoltatással. Több kolléga is megtömte így a zsebeit, de legalább egynek elvette a kedvét ettől. Jelentse az esetet? Nincs bizonyítéka, a belső ellenőrzés pedig bizonyítékot kérne.

Boldogan fütyörészett, miközben kitolatott a rendőrségi parkolóból. Az ég még mindig szürke volt, bár ebben a pillanatban éppen nem esett az eső. A hőmérséklet alig kúszott nulla fok fölé, valószínűleg este lefagynak az utak. A közlekedésieknek biztos meggyűlik a bajuk a sok, árokba csúszott kocsival. A bevásárlóközpontok már karácsonyi díszben várták a vásárlók rohamát, minden kirakat zsúfolásig volt áruval. Ebben az évben mintha egy kicsit korábban kezdődött volna a vásárlási láz. A kereskedők a lehető legtöbbet akarták kipréselni az emberekből.

Idén Andersson főfelügyelő várta az ünnepeket. A nővére és a sógora meghívta Ĺstolba karácsonyozni. Az unokahúga és a két kisfia is ott lesz. Remélhetőleg ez az ügy nem húzódik el túlságosan. Andersson abbahagyta a fütyörészést, és nagyot sóhajtott. Irene mondott valamit a kultúrák találkozásáról, és a főfelügyelő úgy gondolta, ebben az esetben ennek különleges jelentősége lehet.

Azok a körök, amelyekben ő mozgott, nem hasonlítottak az exkluzív lakásokban élők világához, amelyet tegnap este megismert. A gyilkosságok helyszíne többnyire valamilyen mocskos, lepukkant ház vagy épület volt. Az áldozatot gyakran drogüzlet miatt szúrták le. A másik szokásos forgatókönyv szerint a bűneset helyszínén egy alkoholtól bűzlő embert találtak, aki a szomorúan dadogta el, hogy „véletlenül” megölte a feleségét. Azok az elegáns, szappanoperákban látható gyilkosságok, mint amilyen a von Knecht-eset is, szinte nem is léteztek De ha mégis, akkor a rendőrségnek semmilyen támpontja nem akadt. Hirtelenjében rengeteg emberről kiderült, hogy a nyomozás sérti az érdekeit. Emiatt nem tudták a szokásos módon folytatni a munkát. Bengt Bergstöm rendőrfőnök hangsúlyozta is ezt azon a megbeszélésen, amelyen Andersson részt vett, mielőtt elindult volna a patológiára. A főnöke halk, bizalmas hangon beszélt hozzá:

− Ne felejtsd el, hogy egy nagy múltú, jó hírű göteborgi családról van szó. Roppant körültekintően kell eljárnunk. Tudom, hogy öreg motoros vagy, és megvannak a saját módszereid, amelyek igen sikeresek. De nagyra értékelném, ha rendszeresen tájékoztatnál a nyomozás részleteiről…

Andersson egyre növekvő nemtetszéssel vette észre, hogy Bergstöm pontosan tudja, bizony nem mindig a szabályoknak megfelelően nyomoznak. Ezt hízelgéssel és hamis bizalmaskodással próbálta elrejteni. Svédországban nem rendkívüli, ha a rendőrfőnök információt kér a nyomozásról. Általában részjelentést kap, majd pedig a végső, lezáró jelentést juttatják el hozzá.

Anderssonban egyre nőtt a feszültség. Rácsapott a kormánykerékre, és a fogai között mormogott:

− A gyilkosság az gyilkosság. És a gyilkos az gyilkos. Akkor is, ha aranyvécébe hugyozik! Akkor is csak egy gyilkos!

A nő, aki a zebra előtt állt, csodálkozva nézett a piros lámpánál fékező Anderssonra. A főfelügyelő zavartan vette észre, hogy magában beszélt. Miért hagyja, hogy felbosszantsák? Talán attól tart, hogy nem fogja tudni megoldani az ügyet? Lehetséges, ugyanakkor a Stridner professzorral következő beszélgetés szintén nem tartozik a kedvenc elfoglaltságai közé. A nő mindig rendkívül összeszedett és céltudatos. De nem tiszteli Anderssont. Mellesleg senki mást sem. „Arra még várnom kell. Talán akkor, ha én is ott leszek kiterítve egy krómozott asztalon, mint egy rendes, de legalábbis érdekes holttest” − gondolta magában a főfelügyelő.

A boncmester asszisztense hatalmas termetű fickó volt, aki már sok éve dolgozott a patológián. Amikor meglátta Anderssont, bólintott neki, és felfelé mutatott a lépcsőn, amikor a férfi Yvonne Stridner után érdeklődött.

A nő az asztalánál ült, és egy cigarettásdoboz nagyságú diktafonba beszélt. „A máj kissé megnagyobbodott, bár zsírmájnak közvetlen jele nincs. A máj méretéből ítélve kezdődő stádiumban van. Minta elküldve a szövettanra.”

A professzor kikapcsolta a készüléket, és mérgesen Anderssonra nézett.

− Tehát úgy döntött, hogy személyesen jön el, Andersson? Épp most fejeztem be a boncolást, már hívni akartam. Most legalább megspórolt nekem egy telefont − közölte elégedetten.

A főfelügyelő rögtön megkérdezte a legfontosabbat.

− Megállapította a halál okát?

− Igen, minden kétséget kizáróan. Az esés következtében halt meg.

− Ez azt jelenti, hogy még mindig van esély az öngyilkosságra?

− Nem, szó sincs róla. A fej hátsó részén súlyos sérülés látható. A nyakszirtcsont eltört. Az oka egy hatalmas ütés, amely elég nagy volt ahhoz, hogy eszméletvesztést idézzen elő, ámbár nem halálos. Az ütés helye az érdekes. A nyak hátsó részén, kissé balra, a koponyaalap hátsó falán. Ez két eshetőséget vet fel. Az első: von Knecht térdelt a gyilkosa előtt, és lehajtotta a fejét. A támadóját ez nem hatotta meg, és a bárdot lendületes ívvel a férfi fejéhez csapta. Így az ütés nagyjából a koponyaalap alatt landolt. De ha így volt, Richard von Knechtnek nagyon mélyre kellett hajolnia, ami valószínűtlen. A második lehetőség: a gyilkosnak erős fonákja van, és jobbkezes.

− Fonákja?

− Igen, mint a teniszben. Az ütés ebben az esetben alulról kapott lendületet, és felfelé irányult. Ilyen mozdulatba elég nehéz megfelelő erőt beletenni, de egy jó teniszjátékosnak van akkora ügyessége és ereje, hogy a fonákról indított ütéssel is nagy erőt fejtsen ki.

− Svante Malm szerint az áldozat kezén talált vágást azzal a bárdéllel ejtették, amelyet az erkélyen találtunk. Hogy néz ki a fej hátsó részén talált seb?

− Éppen illik bele a húsvágó bárd tompábbik vége. Ellenőriztem.

− Megjöttek a technikusok reggel hétkor? Úgy tudom, elvitték a bárdot a laborba.

− Na és? Nyilván én is itt voltam reggel hétkor − felelte szigorúan a professzor, majd felsóhajtott, és tekintete a koszos ablaktáblára vándorolt. − Számomra ez tudomány. Tudnom kell a halál okát. Mit mondhat el a test az élő emberről? Na és a gyilkosról? Az már a maga munkája, hogy kitalálja, ki ölte meg és miért.

A főfelügyelő úgy döntött, megpróbál Stridner professzor kedvben járni. Fontos volt, hogy minél több információt megszerezzen, ha lehet, még most. A boncolási jegyzőkönyv még néhány napig nem készül el. Megpróbálta eltitkolni, milyen nehezére esik közömbös hangot megütni, amikor megszólalt.

− Nagyon hálás vagyok, amiért ilyen gyorsan megvizsgálta a holttestet. Mindent megteszek, hogy a lehető leggyorsabban megadjam a választ a ki és a miért kérdésre, de a maga segítsége nélkül ez nem fog menni.

A professzor összeszorította az ajkait, tekintete a piszkos ablakról a főfelügyelőre vándorolt, és kegyeskedett jóindulatúan nézni rá. Elégedett hangon szólalt meg.

− Ebben valószínűleg igaza van. Mellesleg felmerült magában annak a gyanúja, hogy nem is von Knecht holttestét látta akkor a járdán?

Andersson ostoba képet vágott. Fogalma sem volt, miről beszél a nő.

Stridner tovább piszkálta.

− Jól megnézte a holttestet?

− Hason feküdt, sötét volt − válaszolta Andersson szabadkozva.

− Pontosan. A hasára érkezett. A koponyája összetört, és nagyon rossz állapotban volt. Összeraktam az alsó állkapcsát. És részben a felsőt is. Az igazságügyi szájsebész ebéd utánra ígérkezett. És most… voilŕ! Egy is meglepetés!

Átnyúlt az asztalon, felvett egy barna borítékot, és diadalittasan meglóbálta a levegőben.

A főfelügyelőnek komoly erőfeszítésébe került, hogy ne látszódjon az arcán, mit gondol Stridner professzorról. Mindig is nehézséget okozott neki, amikor ezzel a nővel beszélnie kellett, de ezúttal határozottan az az érzése támadt, hogy Yvonne Stridner elmebeteg.

A professzor látta, mit gondol róla Andersson. Felnevetett, kinyitotta a borítékot, és kihúzott belőle egy zöld kartonpapírt. Háromba volt hajtva, és mindegyikbe kis, négyszög alakú ablakocskákat vágtak, amelyeket fényes, sötét celluloid borított. Fogorvosi röntgenképek voltak. A karton sarkában felirat látszott: RICHARD VON KNECHT, 350803.

Andersson zavarban volt, és csak motyogni tudott.

− Értem… nos, rendben…

Stridner vágott egy grimaszt, és tréfásan meglobogtatta előtte a borítékot.

− Nem hallom, hogy: „Fantasztikusan gyors volt, Yvonne!”, vagy: „De honnan az ördögből szerezte meg a röntgenfelvételeket?”, vagy a legkézenfekvőbbet: „Hogy kutatta fel a fogorvosát ilyen gyorsan?”

Győzelmet aratott, és kiélvezte minden percét. Andersson felsóhajtott, és megadóan felemelte a kezét.

− Jól van, jól van. Elképesztően gyors munka… Yvonne. És a többi is mind jogos. Meghajolok ön előtt. De szeretném, ha válaszolna a kérdéseimre von Knecht általános állapotával kapcsolatban.

− Ó, hát maga aztán alapos ember!

Yvonne Stridner pajkos pillantást vetett a főfelügyelőre. Szemmel láthatóan nagyon élvezte a kis tréfáját. Lepillantott az asztalán heverő papírokra, és ismét egy rendkívül céltudatos patológus benyomását keltette. Andersson ezt az arcát jobban kedvelte.

− Valószínűleg emlékszik rá, hogy ígértem egy listát von Knecht baráti köréről. Még nem volt időm leírni, de mielőtt elmegy, elmondom, amit tudok. Az egyik tag Sven Tosse. Ő az egyik legügyesebb fogorvos Göteborgban. Páciensei közé tartozik a von Knecht família és jómagam is. Valószínűleg ez az egyetlen közös pontunk, amióta elváltam Torétól. A rendelője csak egy kőhajításra van innen, az utca túloldalán. A Kapellplatsenen.

Andersson előbányászott egy szamárfüles jegyzetfüzetet a zsebéből, és egy ceruzacsonkkal leírta a fogorvos nevét és címét.

− Ma reggel felhívtam Svent. Természetesen értesült Richard haláláról a lapokból, és nagyon megdöbbent. Átküldte a nővért a röntgenfelvételekkel, a többi pedig az igazságügyi szájsebész dolga lesz.

− Van valami kétsége afelől, hogy von Knecht holttestét találtuk meg a járdán?

− Nincs, de fontos, hogy minden eshetőséget számba vegyünk, tekintve, hogy az arca annyira össze volt zúzva. Szeretné megnézni?

Andersson nem volt felkészülve erre a kérdésre, de gyorsan megrázta a fejét. A boncterem nem tartozott a kedvenc helyszínei közé. Arról nem is beszélve, ami általában az asztalon hevert. Ha volt rá esélye, hogy elkerülje, akkor inkább távol maradt a bonctermektől. Azok a holttestek, amelyek a munkája során útjába kerültek, éppen eléggé szörnyűek voltak. Stridnerre hagyta a hullákat.

A professzor szárazon jegyezte meg:

− Valószínűleg nem tenne jót magának, ha megnézné a hullát. Nagyot esett, legalább húsz métert zuhant. Nos, itt vannak az adatok.

Feltette az olvasószemüvegét, megköszörülte a torkát, lenézett az előtte heverő papírkupacra, és olvasni kezdett:

− Magasság: száznyolcvanhárom centiméter. Súly: nyolcvankét kilogramm. Korát ismerjük, és ez megfelel a holttest állapotának. Jó általános kondíció, korához képest jó izomzat.

Mielőtt folytatta volna, jelentőségteljes pillantást vetett Anderssonra a szemüvege fölött.

− Nem sorolom fel az összes törést. Röviden összefoglalva, gyakorlatilag majdnem minden csontja eltörött. Ami a test általános állapotát illeti, találtam egy kisebb szűkületet a koszorúérben, ami egy későbbi szívinfarktus esélyét növelte volna. Jobb sípcsontján korábbi törés nyoma. A heg réginek látszik. A mája kissé megnagyobbodott, kissé elzsírosodott, de nem jelentősen. Ez alkoholfogyasztásra utal − jelentette ki Stridner.

− Alkoholista volt?

− Egyáltalán nem. Az alkoholisták máján jól látható elváltozások vannak. Bár Richard mostanában többet ivott, mint régebben, a mája még sok éven át szolgálta volna. Nyilvánvalóan elég sokáig élhetett volna, amíg valami másban meg nem betegszik. Az embernek lehet zsíros a mája hosszú időn át anélkül, hogy ez problémát okozna neki akár a legcsekélyebb mértékben is. A baj akkor kezdődik, amikor a májműködésben zavar keletkezik, és kialakul a májzsugorodás. Az tényleg baj. De Richard ettől még messze volt. Ennyit nyugodtan ki merek jelenteni, bár nem szakterületem az alkoholizmus következtében kialakuló májelváltozások vizsgálata. Küldtem vérmintát a laborba az alkoholszint megállapítása végett, és a gyomortartalmat is megismerjük előbb-utóbb. Szemmel láthatóan alaposan bevacsorázott, de az is lehet, hogy későn ebédelt. A halál idejét természetesen ismerjük.

Andersson gyomra görcsbe rándult, amikor arra gondolt, hogy von Knecht pazar ebédje vagy vacsorája most egy undorító kupac a labor egyik edényében.

Stridner összeszedte a papírjait, és levette a szemüvegét.

− Eddig jutottam.

− Mi a helyzet a kézfején lévő vágással? Mennyire súlyos?

− Nem nagyon mély, de bizonyára fájhatott. Igazából különös, hogy nincsenek a védekezésből származó sebek az alsó karján. Ha a zuhanás előtt dulakodott valakivel, lennie kellene ilyesminek a testén. De úgy tűnik, mégsem ez történt.

Egy ideig mindketten csendben ültek, és ezen a rejtélyen gondolkodtak. Végül Andersson szólalt meg:

− Ez jelentheti azt, hogy hátulról ütötték le, miközben kihajolt az erkély korlátja fölött. Nem volt esélye arra, hogy szembeszálljon a gyilkosával.

Stridner bólintott, és szigorú arckifejezést öltött.

− Valószínűleg így történhetett. Gyáva gyilkos volt. Igaz, a gyilkosok mindig azok. Végtelenül gyávák.

Sötét pillantást vetett Anderssonra, mintha ő személyesen felelne azért, hogy ilyen emberek léteznek. Elgondolkodva folytatta:

− Vagy kétségbeesettek. A félelem eljuttathat valakit a gyilkoláshoz. De a leggyakoribb ok a bosszú, a féltékenység és talán a mohóság. Vajon Richard gyilkosa melyik csoportba tartozik?

Ismét elhallgatott. Nagyot sóhajtva hátradőlt a székében, és Anderssonra nézett.

− A lista. Meg akarta kapni a fiúk nevét. Le tudja írni? − kérdezte aztán olyan hangsúllyal, amelyből nyilvánvaló volt, hogy ő nem szeretné.

A főfelügyelő bólintott, hogy várja az információt.

− A volt férjemet nem kell felírnia, mivel tavaly szeptemberben meghalt. Per Nord pedig leukémiában halt meg öt évvel ezelőtt. Most pedig Richard…

Egy pillanatra elhallgatott, sóhajtott, majd folytatta.

− Sven Tosse, a fogorvosom kezeli a von Knecht családot is. Ő és Sylvia von Knecht régen jegyben jártak, mielőtt Sylvia Richarddal találkozott volna. Richard néhány évet Stockholmban töltött, de amikor az apja meghalt, haladéktalanul vissza kellett jönnie Göteborgba.

Andersson olyan gyorsan írt, ahogy csak tudott. Stridner elhallgatott, és megvárta, amíg a főfelügyelő befejezi a mondatot.

− Azután Valle Reuter. Ő az egyik legbriliánsabb bróker. A társaság pénzügyeit is ő intézi, ahogy Sven a fogakat tartja rendben. A brókercégét Reuter és Lechnek hívják, ha jól emlékszem.

Megint meg kellett várnia, amíg Andersson utoléri. A férfi káromkodott, mert kitörte a ceruza hegyét. Stridner szó nélkül átnyújtott neki egy fehér rotringot, amelyen a Göteborgi Orvosi Szövetség felirat állt.

− Ha megnyomja a tetejét, kijön a hegye. Tehát, hol is tartottam? Ó, igen… Valle. A második emeleten lakik, ugyanabban az épületben, ahol von Knechték. A feleségét Leilának hívják. Van egy fiuk, aki orvos. Néhány évvel ezelőtt nálam volt gyakornok.

Úgy tűnt, azon gondolkodik, tud-e még valamit Valle Reuterről, de nem jutott eszébe semmi.

− A következő Peder Wahl. A feleségét Ullának hívják, ő egyébként Sven Tosse nővére. A harmadik emeleten laknak, de azt hiszem, van egy szőlőskertjük Franciaországban, és ott töltik az idejük nagy részét.

− Mi a foglalkozása? − kérdezte Andersson.

Stridner válaszképpen felhúzta az egyik szemöldökét. Anderssonnak az az érzése támadt, hogy a világ legostobább kérdését tette fel, bár pontosan nem értette, miért. Úgy döntött, legjobb lesz, ha továbbmegy. Lenézett a jegyzeteire.

− Három névig jutottunk: Sven Tosse, Valle Reuter és Peder Wahl. Van még valaki?

− Igen. Ivan Viktors, az operaénekes.

Andersson megdöbbent. Nem történik meg túl gyakran az emberrel, hogy gyilkossági ügyben találkozik rajongása tárgyával.

− Amikor a felesége egy vagy két évvel ezelőtt rákban meghalt, visszavonult a világ nagy operaszínpadaitól. Van még egy nevem. Gustav Ceder. Ő bankár, Londonban lakik. Csak egyszer találkoztam vele.

Stridner szórakozottan bámult kifelé az ablakon, miközben ujjaival egy vörös hajtincset tekergetett. Nyilvánvalóan nem a Vasa Kórház szürke épülettömbje volt az, ami miatt ilyen melankolikus hangulatba került. Az emlékek okozták.

Nagy segítséget jelentett Anderssonnak ez a sok információ. Illene ezt meg is mondani neki, gondolta a főfelügyelő. Pillantása az órára esett. Hirtelen felhorkant.

− Egykor sajtótájékoztatóm van!

Felugrott, mintha elektromos áramot vezettek volna a székébe.

Stridner összerezzent, ahogy visszarángatta a felügyelő a jelenbe.

− Nincs miért aggódnia. Még csak háromnegyed egy.

− Csak az a baj, hogy nekem kell tartani. Majd hívom délután.

− Jobb lesz, ha én hívom, amikor megvannak a laboreredmények.

De Andersson már nem volt hallótávolságon belül. Yvonne Stridner hallotta, ahogy lerohan a lépcsőn. A fizikumához képest elég gyors volt. A professzor megcsóválta a fejét, és hangosan ennyit mondott:

− Ha ebben a tempóban folytatja, hamarabb találkozunk, mint gondolná.

Ötödik fejezet

A sajtótájékoztatón rengetegen jelentek meg, az újságírók egymás szavába vágva kiabáltak. Anderssonnak nem ez volt az első sajtótájékoztatója, de ilyesmit még soha nem tapasztalt. Megpróbált minden kérdésre válaszolni. A helyi TV4 egyik riportere azt szerette volna tudni, hogyan jutott ki a gyilkos az épületből, és miért nem vették észre, ha a rendőrség pillanatok alatt a helyszínen volt.

Andersson titokzatos arcot vágott, és villámgyorsan válaszolt.

− A technikusok még nem fejezték be a helyszín kiértékelését.

Tulajdonképpen már meg kellett volna találniuk a választ erre a kérdésre. Örömmel észlelte, hogy Svante Malm ott ül az asztalnál, amely a nyomozás központjának kijelölt szobában állt. Malm a von Knecht szétzúzott testéről készült fotókat tette fel a hirdetőtáblára. Volt köztük olyan is, amely kinagyítva mutatta a férfi fején lévő sebet. Némelyiken pedig a húsvágó bárd látszott.

− Helló, Malm − köszöntötte Andersson, és megpróbált vidám hangot megütni. De amikor meglátta Malm sápadt arcát, megbánta. − Te és Per igazán nagyszerű munkát végeztetek.

Malm úgy nézett, mint aki bármelyik pillanatban elalszik. Megdörzsölte a szemét, és azt mondta:

− Szeretnék jelentést tenni arról, amit eddig találtunk. Valakinek jegyzetelnie kellene.

Andersson Irene Huss felé intett a fejével.

− A bárdot megtaláltuk az erkélyen. Az éle méretben megfelel az áldozat kezén látható seb méretének. Ugyanígy a tompa vége a nyak hátsó részére mért ütés forrása lehet. Stridner professzor segített ma reggel igazolni a feltételezésünket. Az eszköz egy kisebbfajta húsvágó bárd von Knecht konyhájából. Több hasonló konyhai eszköz lóg a tűzhely fölötti szagelszívó berendezés kampóin. A gyilkos Ajax tisztítószerrel átitatott ronggyal mosta le a nyelét. A fémrészeket nem, csak a nyelet. A bárd az erkélyajtó mellett hevert, ezért nem érte az eső. Hajat és vért is találtunk rajta, mindkettő von Knechté. Az elemzés még folyik − fejezte be Malm a beszámolóját, majd ásított egyet.

Andersson óvatosan tette fel a kérdést:

− A gyilkosság az erkélyen történt?

− Igen. Nincs jele annak, hogy a holttestet kivonszolták volna a lakásból, mielőtt áthajították a korláton. Ne felejtsük el, hogy von Knecht nem volt apró ember, ráadásul egy eszméletlen embert nagyon nehéz vonszolni. Van elképzelésünk arról, mi történhetett. Az erkély fedett, négy oszlop tartja a kis tetőt. Az egyik oszlopon megtaláltuk von Knecht friss tenyérlenyomatát. A jobb kezéét. A vágás is a jobb kezén esett. Úgy véljük, von Knecht az erkélyen állt, háttal az erkélyajtónak. Lehet, hogy az oszlopnak támaszkodott, a tenyérlenyomat igazából elég magasan van. Amikor hátulról leütötték, nem vesztette el az eszméletét, bár alaposan tarkón vágták. Továbbra is az oszlopnak támaszkodott. Ekkor a gyilkos belevágta a bárd élét a kezébe, amitől von Knecht elengedte az oszlopot. Egy nagy lökés hátulról − és az áldozat már repül is lefelé.

A sajtótájékoztatóra kijelölt teremben olyan csend lett, hogy a légy zümmögését is hallani lehetett volna. Malm igen életszerűen festette le von Knecht életének utolsó perceit. Irenét is kirázta a hideg. A gyilkos jelenléte hirtelen szinte tapintható valósággá vált. Sven Anderssonon, Svante Malmon és Irene Husson kívül csak Jonny Blom volt a helyiségben. A többiek még nem értek vissza. Andersson úgy gondolta, ez jó jel. Információkat gyűjtenek, és ez azt jelenti, hogy a nyomozás halad.

− Ez valószínű − mondta hangosan. − Stridner is hangsúlyozta, hogy nem voltak dulakodásból származó sebek az alkarján.

Irene felnézett a számítógépéből.

− Ismerhette a gyilkost. Megbízott benne. Nem zavarta, hogy mögötte áll, amikor kiment az erkélyre, és kihajolt a korláton. Ne felejtsük el, hogy tériszonya volt.

Malm folytatta:

− Ami még ennél is érdekesebb, az az, hogy minden villanykapcsolót és kilincset ajaxos ronggyal letörölgettek. A felső szint különösen tiszta és rendezett. Az alsó szinttel nem fogunk végezni ma késő estig. Ĺhlén és Ljunggren átvette a munkát. Most ellenőrzik a liftet és a lépcsőket. Bár zuhogott az eső egész éjjel, lehet, hogy jó ötlet lenne átnézni az udvart és a szeméttárolókat.

− Majd beszélek erről a fiúkkal. Svante, te menj haza, és aludj egy kicsit − közölte a főfelügyelő.

Miután Malm eltűnt a folyosó végén, Andersson egy ideig még ült és gondolkodott. Amikor kopogtak az ajtón, megrezzent. Az egyik titkárnő jött be, és egy feljegyzést adott át a főfelügyelőnek. Andersson gyorsan elolvasta az üzenetet. Irene látta, hogy összevonja a szemöldökét, s ebből arra következtetett, hogy nem nagyon tetszik neki, ami a papírlapon áll.

− Most meg egy másik banyával kell megküzdenünk? Nem rád gondoltam, Irene, hanem az ügyészre. Inez Collinra. Nem volt elég bajunk Yvonne Stridnerrel, most megkaptuk Inez Collint is − közölte sóhajtva.

Irene észrevette, hogy Jonny és Andersson sokatmondó pillantást vált egymással. Nem értette a panaszkodást, mivel Inez Collint mindenki profi és rendkívül igazságos ügyésznek ismerte. Kemény, de következetes nő. Már megint az a probléma, hogy középkorú nő, aki elért valamit a szakmájában. Miért jönnek zavarba e nőtípustól a férfiak? Miért félnek tőlük ennyire? Irene rádöbbent, hogy lassan ő is ebbe a klubba fog tartozni. Sosem látszott Anderssonon, hogy tartana Irenétől. Talán azért, mert ismerte és kedvelte őt. A főnöke szemében Irene sosem öregszik. Ez mindenesetre megnyugtató gondolat volt.

Andersson szólalt meg:

− Mindenkit értesíteni kell, hogy öt órakor ismét találkozunk ebben a szobában. Mit csinálsz délután, Irene?

− Beszélek Karlsson asszonnyal, a kutyás hölggyel. Azután háromkor találkozom a Sahlgren Kórházban Sylvia von Knechttel.

− Rendben. Jonny?

− Én folytatom a gazdasági osztálynál elkezdett munkát. Richard von Knecht benne volt néhány gyanús ügyletben. Tavaly kilencszáznyolcvanerer korona jövedelmet vallott be.

Majdnem egymilliót! Andersson és Irene álla leesett. Jonny diadalittasan folytatta.

− És tudjátok mennyi volt a bejelentett nettó vagyona? Százhatvanhárommillió! A gazdaságisok úgy gondolják, hogy van néhány offshore cége, és olyan jövedelme is akad, amely nem jelenik meg Svédországban. Ki tudná ezt lenyomozni?

Felfoghatatlan nagyságrendű pénz volt. Ha valaki nyerne egymilliót, boldog lenne. Ha kétmilliója lenne, gazdagnak lehetne nevezni. És ha tíz, akkor ő lenne Krőzus. De százhatvanhárom! Ha valakinek ennyi pénze van, sőt még ennél is több, akkor milyen célok maradnak az életében? Miért tudna még küzdeni? Mi hozna izgalmat és értelmet a mindennapjaiba? Mi volt az, ami von Knecht életét megédesítette? A régiségek?

Jonny hangja kizökkentette Irenét a gondolatmenetből.

− …már évek óta próbálja. De nem könnyű, mert nagyon korán kijött a délkelet-ázsiai piacokra. A vagyona minden bizonnyal jelentős vállalatokban fekszik, például a Toshibában vagy a Hyundaiban. A gazdasági osztály igyekszik majd minél többet megtudni róluk.

− Utánanézhetnél a többi családtag jövedelmének és vagyonának is. Kaptam Stridnertől egy listát azokról az emberekről, akik von Knecht lakótársai voltak − mondta Andersson.

Azzal előhúzta kissé gyűrött noteszát, belelapozott, és sorolni kezdte a neveket.

− Sven Tosse, fogorvos. Rendelője van a Kapellplatsenen.

− Beszélhetek vele, amikor visszafelé jövök a kórházból. Bár Karlsson asszonytól gyalog sincs túl messze − jegyezte meg Irene.

Elhatározta, hogy elintézi délután Tossét is, mielőtt elmenne a Sahlgren Kórházba.

− A következő két ember Waldemar és Leila Reuter. Birgitta Moberg valószínűleg összefut velük, mivel ők laknak az épület második emeletén. Von Knecht összegyűjtötte a régi cimboráit abban a házban: a harmadikon Peder és Ulla Wahl lakik. Úgy tudjuk, idejük nagy részét Franciaországban töltik.

A főfelügyelő elhallgatott, és ismét átlapozta a jegyzetfüzetét. Rövidesen folytatta a sort.

− Gustav Cedernek hívják azt a férfit, aki eltűnt a társaságból. Évek óta Angliában él. Jonny, utána tudnál nézni, csak hogy senki ne maradjon ki? Az utolsó a listán Ivan Viktors. Vele majd én beszélek.

Irene közbeszólt.

− Tudtad, hogy Ivan Viktors fog beköltözni a von Knecht alatti üres lakásba? És hogy Waldemar Reuter egyedül él a második emeleten?

− Ezt kitől tudod?

− Henrik von Knechttől. Henrik felesége terhes.

− Értem. Amikor délután visszajövünk, újra át kell vennünk az összes részletet.

Andersson felállt, s ezzel jelezte, hogy a megbeszélésnek vége. Irene rápillantott az órára, és belátta, hogy az ebéd nem fog beleférni az idejébe, ha nem akar elkésni a kétórás találkozóról.

Sikerült üres parkolóhelyet találnia Karlsson asszony háza előtt. Pár perc múlva becsöngetett a névtáblával jelzett lakás ajtaján. Amikor meghallotta az öreg hölgy rekedt hangját a kaputelefonban, tudta, hogy jó helyen jár. A berregő hang után kinyitotta a nehéz tölgyfa ajtót. A folyosó sötét volt, ezért Irene megnyomta a lépcsőházi világítás kapcsolóját. A padlót és a lépcsőt lekövezték, itt azonban nem voltak márványhattyúk. Úgy tűnt, a lépcsőházat nemrég újították fel, a falakat halványsárgára festették, középtájon pedig zöld bordűrdíszítéssel tagolták a falakat. Volt az épületben egy aprócska lift is, amely nyögve emelkedett fel a negyedik emeletre.

Eva Karlsson már résnyire nyitott ajtóval várta, de csak akkor nyitotta ki teljesen, amikor Irene kilépett a liftből. Széles mosollyal üdvözölte a nyomozónőt.

− Isten hozta, kedvesem!

Irenének olyan érzése volt, mintha valami teadélutánra lenne hivatalos. Ami tulajdonképpen igaz is volt. Csakhogy tea helyett kávét szolgáltak fel. Természetesen látta a ház melletti pékséget, de az eszébe sem jutott, hogy Karlsson asszony minden termékből rendel egyet. Legalábbis úgy tűnt, ezt tette. A tortákat és a süteményeket vékony papír alátétekre helyezte egy kristálytálon. Az elegáns, aranyszegélyes kávéscsészék alatt gondosan összehajtogatott szalvéták feküdtek. A nappaliban álló egylábú kávézóasztalon is volt egy ezüst kávéskészlet cukortartóval és tejszínes kancsóval. A kanapét és a mellette álló két karcsú széket sárga selyemkárpit borította. Az ülőgarnitúra borzasztóan kényelmetlennek tűnt.

Snoopy az egyik fotelban feküdt, és nem úgy tűnt, mintha szívesen megmozdulna.

Eva Karlsson reszkető kézzel mutatott körbe a helyiségen.

− Kilenc éve költöztünk ide. Azt hiszem, ebben felőrlődött a férjem összes energiája. Öt hónappal később elhunyt. Kilenc év… Milyen gyorsan megy az idő…

Irene megragadta a kínálkozó alkalmat. A kegyes hazugságok nem okoztak neki lelkiismeret-furdalást.

− Ha már az időről beszélünk… Csupán félórát maradhatok Háromkor megbeszélésem lesz. De nem kell messzire mennem.

Az utóbbi mondatot akkor tette hozzá, amikor látta az elkeseredést az idős hölgy arcán. Eva Karlsson nem tudta leplezni csalódottságát, amikor megszólalt:

− Nos, akkor foglaljon helyet, és ne vesztegessük tovább a drága idejét. A kávé is elkészült.

Kisietett a sötét előszobába, és Irene messziről hallotta, hogy a konyhában matat. A helyiség a lakás hátsó részében volt, és az udvarra nyílt az ablaka. Eva Karlsson visszatért a kávéval, és pakolni kezdte Irene elé a süteményeket. A nyomozó örült, hogy nem volt ideje ebédelni. A pogácsával és a piskótával együtt tizenkétféle süti volt a tányéron.

Az idős hölgy bőbeszédűnek bizonyult, kivéve az előző este történteket. Irenének végig kellett hallgatnia gyermekáldás nélküli, mégis boldog házassága történetét, a városi könyvtárban könyvtárosként eltöltött évek krónikáját és azt, milyen kifejezhetetlen boldogságot okozott neki az elmúlt nyolc évben Snoopy társasága. Irene kétségbeesve utasította vissza a tizedik süteményt, amelyen málnalekvár pompázott. Elhatározta, hogy a lényegre tér. Arrébb tolta a kávéscsészéjét, és átváltozott rendőrré. Hivatalos hangon folytatta:

− Karlsson asszony, néhány perc múlva mennem kell. Nem jutott eszébe az esettel kapcsolatban semmilyen új információ az első ijedség múltán? Továbbra is biztos benne, hogy nem hallott kiáltást?

Eva Karlsson látta, hogy a kávézásnak vége. Előrehajolt, és enyhén remegő hangon közölte:

− Kedves Irene, kérem, ne beszéljen velem ilyen hivatalos hangnemben. Ez olyan idegen.

Irene nem válaszolt, de látta, mi az ára annak, ha az idős hölgy megpróbál visszaemlékezni az előző estére. Karlsson asszony révedező tekintettel fordult az ablak felé. Valószínűleg nem azt fontolgatta, mikor pucolja meg az ablakokat, amelyekre valóban ráfért volna egy kis takarítás. Megpróbált koncentrálni. Végül ősz haját végigsimítva odafordult Irenéhez:

− Nem kiáltott. Egészen biztos vagyok benne.

Ami egyben azt is jelentette, hogy Richard von Knecht eszméletlen volt, amikor kizuhant az erkélyről. A sütemények mocorogni kezdtek Irene gyomrában erre a gondolatra.

Snoopy hangosan horkolt a karosszékben, és nem is vette észre, amikor Irene felkelt és megköszönte a háziasszonynak a kávét és a süteményeket.

Ott hagyta az autót, ahol eredetileg állt. Úgysem talált volna közelebbi parkolóhelyet a Kapellplatsenen. A tér melletti utcák mindig zsúfolásig megteltek autókkal, amelyeket a bank ügyfelei, az italbolt vásárlói vagy a többi kisebb boltba beugró vevők parkoltak le.

Belépett a virágboltba, és megkérdezte az eladót, hol találja dr. Tosse rendelőjét. A barátságos, középkorú nő piszkos ujjal mutatott a mozgólépcső felé. Éppen jácintokat ültetett egy kosárba. Irene most érezte először, hogy közeleg a karácsony. Biztosan a jácint illata az oka, gondolta, merthogy odakint havas eső szemerkélt.

Amikor felment a mozgólépcsőn, azonnal megtalálta a kérdéses ajtót. Egy fényes réztábla is informálta arról, hogy jó helyen jár. Becsöngetett, és szinte azonnal megjelent egy fiatal asszisztens. Halvány rózsaszín ruhát viselt. Meleg, profi mosollyal üdvözölte Irenét.

− Jó napot! Segíthetek?

− Irene Huss rendőrnyomozó vagyok. Dr. Sven Tossét keresem Richard von Knecht meggyilkolása ügyében.

Az asszisztens kék szeme elkerekedett. Gyorsan hátralépett, és szó nélkül bekísérte Irenét a várószobába. Ezután nyomban elsietett a folyosó végén lévő nyitott ajtó felé, ahol egy fúró dolgozott serényen. Irene megborzongott. A hang és a szagok… Minden fogorvosi rendelőben ugyanazok. De a hasonlóság ezen a ponton véget is ért.

A várószoba üres volt. A padlón hatalmas, kézzel szőtt szőnyeg feküdt, amely az ősz színeit idézte. A falakat szintén tekintélyes méretű képek díszítették. A helyiséget uraló barna bőrkanapé mellett hozzáillő karosszékek álltak. A szoba berendezését két kis üvegasztalka és egy üveglapos újságos polc tette elegánssá. Fényűző, mégis otthonos helyiségnek látszott. A várószoba és a recepciós pult közé üvegfalat építettek, amely mellett fantasztikus akvárium állt. Mindezt megkoronázta a háttérből hallatszó halk klasszikus zene.

A fúró elhallgatott. A folyosón megjelent az asszisztens és egy vékony, szikár, ősz hajú férfi. Legalább tíz évvel fiatalabbnak látszott hatvannál. Kék szemével élesen tekintett Irenére. A kék szín jól illett halványkék orvosi köpenyéhez. A jéghideg szempárban zavar tükröződött. Amikor Tosse közelebb ért, határozott mozdulattal kezet fogott Irenével, és bemutatkozott. Bólintással nyugtázta Irene válaszát, majd arra kérte, hogy kövesse őt az orvosi szobába.

Szemmel láthatóan ideges volt.

− Ha megengedi, épp egy beteg van nálam. Remélem, nem tart sokáig. Valóban azt mondta Miának, hogy Richard von Knechtet meggyilkolták? Lehetetlen! Bár az öngyilkosság épp ennyire elképzelhetetlen. Biztosak benne, hogy gyilkosság történt?

− Igen, eléggé biztosak vagyunk benne. Leütötték, majd kilökték az erkélyről − válaszolta Irene.

Elhallgatott. Tosse behunyta a szemét, és bólintott.

− Úgy tudjuk, ön és Richard barátok voltak − folytatta a nyomozónő.

− Ki mondta ezt?

− Yvonne Stridner professzor.

− Á, igen, Yvonne. Akkor bizonyára azt is említette, hogy Sylviával korábban jegyben jártunk. Akkoriban nem volt könnyű a helyzetem, és Richard jobb parti volt, mint én. Néhány hónap múlva megismertem Ingát, az első feleségemet, úgyhogy elástuk a csatabárdot. Mi is elmentünk az ő esküvőjükre, és ők is eljöttek a mienkre a következő nyáron.

Irenének hirtelen támadt egy ötlete.

− Ott voltak a szombati partin is?

− Persze. Bár Inga nem jött el. Már több mint húsz éve elváltunk. A második feleségem, Ann-Marie volt velem.

− A régi csapatból mindenki más ott volt?

− Igen. De azok közül, akik annak idején az esküvőre is hivatalosak voltak, persze nem jött el mindenki. Akkor több mint száz vendéget hívtak meg. Múlt szombaton mintegy húszan lehettünk.

− Azok is eljöttek, akik Franciaországban élnek?

− Igen. Peder és Ulla Wahlról beszél, ugye? Ulla a nővérem. Szerették volna látni az új unokájukat. De ők hétfőn vissza is mentek Provence-ba.

− Richard von Knecht úgy viselkedett, mint máskor?

Tosse gondolkodott egy kis ideig, majd azt mondta:

− Igen, éppen úgy, mint máskor. Vidám volt, jókedvű. Imádta a partikat. És ez nagyon kellemes ünnepség volt. Inkább Henrik és a felesége lógott ki a sorból. Ők nem voltak nagyon feldobva. Lehet, hogy úgy gondolták, túl öregek vagyunk ilyesfajta bulikhoz.

− És Sylvia von Knecht?

− Ő is normális volt. Ám ő egy kicsit… különleges.

Tosse elhallgatott. Mielőtt Irene feltehette volna a következő kérdést, az orvos kinyújtotta a kezét, és elbúcsúzott tőle.

− És most vissza kell mennem a betegemhez. Kapja el a gyilkost! Senkinek nem lenne szabad így meghalnia. Még Richardnak sem.

Irenének nem volt ideje arra, hogy magyarázatot kérjen az utolsó megjegyzéssel kapcsolatban, mert Tosse egy szempillantás alatt eltűnt. A nyomozó megdörzsölte a jobb kezét. A fogorvosoknak erős a szorításuk.

A havas eső mellé szél is kerekedett, mire kiért az utcára, sőt egy-egy hópihe is feltűnt a levegőben.

Amikor Göteborgban nulla fok körüli a hőmérséklet, a szél miatt úgy érezni, mintha legalább mínusz húsz lenne. Mintha nem is az ország déli részén lenne az ember, hanem valahol odafent, Lappföldön. Sőt talán még valamelyik annál is hidegebb helyén a földgolyónak. Irene behúzta a nyakát, és igyekezett elbújni a dzsekijében.

Látta, hogy egy kicsit el fog késni a Sylvia von Knechttel egyeztetett találkozóról. Összességében mégis elégedett volt azzal, amit aznap teljesített.

Negyed négy volt, amikor belépett a kórház ötös számú épületének üvegajtaján. A folyosókon sehol senki. A falakat piszkossárgára festették, a padlót szürke linóleum borította. Irene feje fölött a nővérállás neontáblája világított. Néhány lépés után megpillantott egy fehér egyenruhás nővért a pult mögött, aki kifejezéstelen arccal bámulta a monitort.

Irene megköszörülte a torkát.

− Elnézést! Meg tudná mondani, hol találom Sylvia von Knechtet? Irene Huss nyomozó vagyok.

A nővér odafordult Irenéhez, és mérgesen felcsattant.

− Igen, azt magam is szeretném tudni. Hol van Sylvia von Knecht? És hol van a többi betegünk?

Lehetséges, hogy eltűntek a betegek a pszichiátriáról? Vagy a nővér is egy a betegek közül, aki felvett egy fehér köpenyt, és ideült a számítógép elé?

A nő visszafordult a monitorhoz.

− Az a bajom, hogy sikerült ráejtenem a kávés csészémet a billentyűzetre. Hála istennek, nem volt már benne kávé, de a teljes beteglista eltűnt. Csak az 1993. áprilisi adatokat látom. A fene tudja, melyik billentyűt ütöttem le véletlenül! Sőt lehet, hogy nem is egyet! A csuda vigye el! A Hercegnő a kettes egyes egyébként − hadarta el egy levegővel minden problémáját a nővér.

Irene pár pillanatig zavartan álldogált, majd rájött, hogy megkapta a kérdésére a választ. A Hercegnő bizonyára Sylvia von Knecht. A kettes kórterem egyes ágyán.

Irene halkan bekopogott az alig olvasható, kettes felirattal ellátott ajtón. Amikor belépett, az ajtó melletti ágyra tévedt a szeme, amelyben egy idős, sovány nő feküdt a mennyezetet bámulva. Nem voltak fogai, az arca beesett, a szája csak egy keskeny csík. Egyszer sem pislogott, csak mozdulatlanul bámult a semmibe. Az egyik orrlyukából cső állt ki. Hogy ne essen ki, az arcához ragtapaszozták.

Az ablak melletti sarokban ült Sylvia von Knecht. A szobában nem égett a lámpa. A tenger felől szürke köd kúszott a város felé. A kórteremben máris sötét homály uralkodott. Az egyetlen élénk szín Sylvia fején tűnt fel. A nőnek vastag, vállig érő, platinaszőke haja volt. Úgy nézett ki, mint egy manó vagy tündér, akit sötét kosztümbe és fehér selyemblúzba öltöztettek. Kezét összekulcsolva tartotta az ölében. Az apró, törékeny alak nyugodtan ült, és csak a fejét fordította Irene felé.

− Maga a rendőr? − kérdezte.

A hangja kellemes volt, amit még érdekesebbé tett az alig észrevehető finn akcentus. A hangszíne azonban élesnek tűnt. Irene úgy érezte magát, mint egy rossz gyerek, aki intőt hozott haza az iskolából. Bólintott, és már éppen be akart mutatkozni, amikor Sylvia folytatta:

− Huss, ha jól emlékszem. Miért késett?

Irene a leghivatalosabb rendőrhangján szólalt meg.

− Irene Huss nyomozó vagyok Délelőtt több tanút is kihallgattam, ami tovább tartott, mint gondoltam. Igyekszünk a lehető legtöbb információt összegyűjteni.

Esze ágában sem volt elnézést kérni.

Sylvia von Knecht kifejezéstelen hangon folytatta.

− Henrik fél óra múlva értem jön. Nem vagyok hajlandó még egy éjszakát itt tölteni. Először egy négyágyas szobába akartak betenni. Tiltakoztam. Azután ide hoztak, ehhez a zombihoz.

Előkelő kézmozdulattal az ajtó melletti ágy felé mutatott.

− Nos, miatta legalább nem kell aggódnom. Már több éve meg sem szólal és nem is mozog. A nővérek mondták. Amint lesz üres szoba, megy vissza az elfekvőbe. Az orrában lévő csövön keresztül etetik. Úgy tűnik, az étel lejut a gyomrába. Rendkívül gusztustalan, de mit lehet tenni. De nem is igazán érdekes. Amúgy sincs kedvem enni. Bár a délutáni kávét még meg akartam várni.

Irene határozottan belekezdett a mondandójába.

− Megpróbáljuk kideríteni, milyen indítéka lehetett a gyilkosnak…

− Honnan tudják, hogy meggyilkolták?

Az asszony bizonyára sokat gondolkodott a reggeli telefonbeszélgetésük óta. Irene beszámolt arról, amit eddig kiderítettek. Mialatt beszélt, Sylvia von Knecht csendesen üldögélt, kezét az ölében tartva. A fejét kissé előrehajtotta. A haja eltakarta az arcát, ezért Irene nem látta az arckifejezését.

Amikor befejezte a beszámolóját, a nő felemelte a fejét. Könnyek voltak a szemében. A hangja remegett, amikor megszólalt.

− Hogy ilyesmi megtörténhetett a családunkban! Még elgondolni is rettenetes! Nem vagyok hajlandó elfogadni! Ki akarta megölni Richardot? És miért?

− Mi is pontosan ezekre a kérdésekre szeretnénk választ kapni, von Knecht asszony.

− Hívjon Sylviának. Még nem vagyok olyan vén!

A vén szó valóban nem volt megfelelő jelző Sylviára. Talán néhány évvel múlt ötven, de negyvennek is mondhatná magát. Ebben a homályos szobában mindenképpen.

Mielőtt Irene megismételhette volna a kérdését, Sylvia von Knecht válaszolt rá.

− Fogalmam sincs! Richardot sosem fenyegették meg. Bár a sikeres üzletembereknek mindig vannak ellenségeik.

− Ön tudott volna róla, ha valaki megfenyegette volna?

− Igen, biztosan.

Vajon miért hazudik? Irene felismerte a mozdulatot, amellyel a nő hátravetette a fejét. A gesztus nyilvánvalóan védekezésről árulkodott, és egyáltalán nem volt meggyőző. Elhatározta, hogy erre még visszatér, de most inkább témát váltott.

− Mikor utazott Stockholmba?

− Múlt vasárnap kettőkor.

− Hol szállt meg?

− A Plaza Hotelban. Anyám és Arja együtt utazott velem a repülőn. Arja a nővérem. Az Oscars Színházban volt estére jegyünk a Cyranóra. Másnap reggel anyám és Arja áthajózott Helsinkibe. Én pedig a Táncok Házába mentem.

− A Táncok Házába?

− Nem ismeri? Stockholmban a skandináv táncművészet meghatározó központja. Koreográfus vagyok, mint azt bizonyára tudja. A Táncok Háza jövőre ünnepli fennállásának ötödik évfordulóját, és színpadra állítják az egyik balettomat. Rengeteg munkával jár, de nagyszerű érzés. Ősszel már kétszer voltam odafent, hogy egyeztessünk. Most jutottunk el arra a pontra, amikor elkezdhetjük a szereplőválogatást.

Irene észrevette, mennyire megváltozott Sylvia hangja, amikor a táncról kezdett beszélni. Valódi szenvedély itatta át. Nem tudta, hogy Sylvia koreográfus, de ezt jobb volt nem az orrára kötni. Ahogy azt sem, hogy még sosem hallott a Táncok Házáról. Ismét témát váltott.

− Beszélt a férjével hétfőn vagy kedden?

− Kedden, úgy dél körül. Már vasárnap láttam, hogy náthás, és hétfőn rosszabbul lett. Legalábbis ezt mondta. Nyilván csak egy közönséges vírus támadta meg, mert kedden már jobban érezte magát. Szokás szerint Valléval akart ebédelni.

− Valle? Waldemar Reuter?

− Igen. Már húsz éve minden kedden együtt ebédelnek.

− Mindig ugyanabban az étteremben?

− Nem, azt hiszem, néha váltogatták. De ebben nem vagyok biztos.

− Milyen hangulatban volt, amikor beszélt vele?

− Mint mindig. Kissé fáradtnak tűnt, és be volt dugulva az orra.

− Mit mondott? Emlékszik rá?

Sylvia egy kicsit gondolkodott. Végül megvonta a vállát, és közömbös hangon folytatta:

− Beszélt a betegségéről, és hogy egész hétfőn ki sem mozdult a lakásból. A takarítónő ott járt, és kitakarított a parti után. Azt hiszem, a lánya is vele dolgozott.

− Mi a takarítónő neve?

− Mi köze van ennek bármihez is?

− Lehet, hogy látott vagy hallott valami fontosat. Mindenkit ki kell kérdeznünk, aki az utolsó néhány napon kapcsolatba került a férjével.

Sylvia összeszorította a száját, de végül megadta a szükséges információt.

− Pirjo Larssonnak hívják. Finn, férjhez ment egy svédhez, de gyalázatosan beszél svédül. Körülbelül két éve került hozzánk, egy barátunk ajánlotta. Csak a finn nők takarítanak rendesen. A svédek túl lusták, a chileiek és a többiek pedig nem törődnek semmivel − közölte fensőbbségesen.

− Milyen gyakran takarítja a lakást?

− Hetente háromszor, hétfőn, szerdán és pénteken.

− Hol lakik?

− Nem tudom. Angeredben, azt hiszem. Otthon megvan a telefonszáma.

− Beszélt még valamiről a férje?

− Úgy tervezte, vesz két nagy szendvicset, hogy amikor hazaérek, együtt…

Sylvia ismét lehajtotta a fejét. A válla rázkódott kissé, de Irenének úgy tűnt, hogy nevetést próbál visszafojtani. A feltörő zokogás hangja azonban fájdalomról tanúskodott. Irene belátta, ennyi elég volt aznapra.

Tett néhány lépést a nő felé, de úgy érezte, nem szabad megérintenie.

− Köszönöm, hogy válaszolt a kérdéseimre. Holnap újra eljövök. De előtte telefonálok. Ha bárkivel beszélni szeretne, aki ezen az ügyön dolgozik, hívja a kártyán lévő telefonszámot.

Odanyújtotta a névjegyét. Sylvia nem mozdult, ezért Irene beletette a nő összekulcsolt kezébe a kis kártyát.

Amikor megfordult, hogy kimenjen a szobából, úgy látta, hogy az ajtó mellett fekvő, múmiaszerű nő szemében megvillan valami. Gyűlölet. Ádáz gyűlölet. De az is lehet, hogy csak a folyosói fények tükröződtek a szemében.

Irene jelentésbe foglalta a nap eseményeit. Hivatalos kihallgatásra ugyan még nem került sor, mégis elégedett volt az eredménnyel. Még csak huszonnégy órája tart a nyomozás, de máris jelentős mennyiségű adat és információ állt a rendelkezésükre. Ez az előnye, ha gyorsan munkához látnak. Vajon elhangzott-e már a gyilkos neve? Vagy még mindig fényévekre vannak az igazságtól? Amíg valamilyen konkrét nyomra nem bukkannak, nem marad más, mint keresgélni és puhatolózni. Előbb-utóbb felmerül valamilyen hasznos szál.

Hazatelefonált. Krister épp akkor ért haza, Katarina már elment az edzésre, Jenny pedig Sammie-t sétáltatta.

− Ma este megpróbálok beszélni Jennyvel, és tisztázom vele a Fehér Gyilkosok-kérdést. Épp most olvasok rólad az esti újságban. VON KNECHTET MEGGYILKOLTÁK! Ezt harsogják az újságok a címlapokon. Nyilván mindenhol visszahívták a reggeli lapokat, és a kinyomtatott plakátokat is lecserélték.

Irene felsóhajtott. Mindig lelkiismeret-furdalása volt Kristerrel kapcsolatban, amiért neki kellett többet otthon lennie. Másrészt nagyon örült neki, hogy a férje elbeszélget Jennyvel.

Kissé szorongva jegyezte meg:

− Ötkor lesz egy megbeszélésünk. Vagyis épp most kezdődik. Rohannom kell. Kilenc előtt nemigen érek haza. Puszi!

Az utóbbi elköszönő forma nemrég vált divatossá. Irene aranyosnak tartotta.

Mielőtt elindult volna a megbeszélésre, felkapott egy új jegyzettömböt az íróasztaláról. Az első oldalra felírta von Knecht nevét. Aztán lapozott egyet, és a fekete filccel nagy nyomtatott betűket rajzolt a papírlapra: PIZZA.

Irene érkezett utolsónak, de még nem kezdték el a megbeszélést. Körbeküldte a kívánságlistát a pizzára vonatkozóan, így mindenki felírhatta, kér-e, és ha igen, milyen ízesítésűt. Alkoholmentes sör és saláta is járt a menühöz. A kész listát kiküldték a titkárnőnek, aki hat órára megrendelte a vacsorát.

Andersson összefoglalta a patológusok és a technikusok beszámolóit. Irene számára az egyetlen új információ az volt, hogy nem sikerült megtalálni Ivan Viktorst. Andersson két helyen is üzenetet hagyott neki.

Azok a beszélgetések, amelyeket Tommy Persson, Hans Borg és Fredrik Stridh folytatott le a környéken lakókkal, jórészt eredménytelennek bizonyultak. Az egyetlen értékelhető, bár kissé bizonytalan információ egy nyugalmazott tanárnőtől származott. A nyolcvanegy éves hölgy csaknem teljesen vak volt, de a hallása éppen ezért jóval kifinomultabban működött. Stridh nem volt meggyőzve, de azért jelentette, amit megtudott.

− Azt állítja, hogy miután az utolsó szirénahang is elhalkult, hallotta, hogy a távolabbi szeméttároló ajtaja becsapódott. Körülbelül háromnegyed hatkor, miután az utolsó mentő is megérkezett a helyszínre.

A főfelügyelő közbeszólt:

− És honnan tudja, hogy melyik szeméttároló ajtaja volt az?

− Mert ott van a lakása, közvetlenül mellette. Ha von Knecht lakásának lépcsőházából nézzük, akkor a hölgy éppen az udvar túloldalán lakik. De ha igaz, amit állít, akkor egy kissé gyanús, hogy az ajtót szinte azonnal ismét kinyitották, és az asszony hallotta, hogy az ő lépcsőházuk felé siet valaki. Az illető nem futott, csak sietősen szedte a lábát. A hölgy azt gondolta, hogy az eső miatt. Ez hihető, hiszen éppen zuhogott akkortájt. Az érdekesség az, hogy állítása szerint a lépteik alapján felismeri a szomszédait. Ezeket a lépéseket azonban nem ismerte fel. Nem az épületben lakott az illető.

Jonny Blom felnyögött, és szemeit a mennyezet felé fordította. Fredrik nem vett róla tudomást, hanem belenézett a jegyzetfüzetébe, mielőtt folytatta.

− Tehát hallotta, hogy valaki kinyitja az udvari ajtót, és felmegy a földszinti lakáshoz vezető lépcsőn. Az idegen azonban nem ment tovább a lépcsőn, hanem átvágott a lépcsőházon, és kiment az épületből. Az idős hölgy szerint a bejárati ajtó nehéz, ezért nagyot csattan.

Andersson újabb kérdést tett fel:

− Nem tűnt zavartnak vagy szenilisnek a néni?

− Hát, nagyon öreg, az igaz, és nem tudom, tényleg olyan jól hall-e, mint ahogy állítja. De elég magabiztosan állította mindezt.

Stridh szerint ötven felett mindenki őskövület. Andersson felsóhajtott, majd folytatta:

− Valaki utánanézett annak, hogy járt-e valaki az utcán?

Stridh, Borg és Persson közölte, senki sem vallotta be, hogy kint lett volna az utcán, így ez nem magyarázhatja az ajtócsapódást és a sietős lépések zaját.

− Ha ez az illető a gyilkos, akkor roppant hidegvérű lehet. Tizenöt percig várni az épületben a gyilkosság után! Másrészt persze mindenki azt hitte, hogy öngyilkosság történt. Senki sem keresett gyilkost. És ha igaz, hogy átszelte az udvart a főbejárathoz menet, akkor a Kapellgatanon bukkanhatott ki, amely egy egész háztömbnyire van a gyilkosság helyszínétől − közölte elgondolkodva a főfelügyelő.

Andersson nem kételkedett annyira a tanúban, mint Stridh. Tapasztalatból tudta, hogy az otthonülő idős emberek, akik figyelik a szomszédságot, értékes szemtanúk lehetnek.

− Tegyük fel, hogy tényleg ő a gyilkos. A sötétség és az eső leple alatt kisurran az udvarra. Valamilyen okból bemegy a szeméttárolóba és kidob valamit. Mit? Van egy ötletem.

Andersson körbenézett, de senkinek sem volt mondanivalója. Diadalmasan felkiáltott:

− A rongyot! Az ajaxos rongyot! A lakásban nem találtuk meg! Csak egy felbontatlan csomagot találtunk a takarítószeres szekrénykében. Reggel nem voltunk elég figyelmesek. A kukások már elvitték a szemetet, mielőtt esélyünk lett volna megnézni a tartalmát. Az udvarra nyíló ajtón csak Irene és Henrik von Knecht ujjlenyomata volt. Valaki letörölte a kilincset, mielőtt Irene és von Knecht fia megfogta volna.

A többiek kérdő pillantást vetettek Irenére, de sem a főfelügyelő, sem a felügyelőnő nem érezte szükségesnek, hogy elmeséljék a riporterek előli bujkálás történetét.

Irene inkább másról beszélt:

− Sylvia von Knecht szerint a takarítónő finn. A neve Pirjo Larsson, és nagyon rosszul beszél svédül. Meg kell szereznünk a telefonszámát és a címét. Angered környékén lakik. Hannu, te ugye beszélsz finnül?

Hannu Rauhala bólintott.

− Megkérhetlek, hogy beszélj Pirjo Larssonnal?

Egy újabb fejbólintás volt a válasz.

Irene beszámolt azokról a beszélgetésekről, amelyeket napközben folytatott. Birgitta Mobergnek sikerült elérnie a Wahl házaspárt Provence-ban. A legkisebb lányuk, aki még nem volt férjnél, benne volt a telefonkönyvben. Ő adta meg a telefonszámukat. Wahlék már értesültek Richard von Knecht haláláról. Sőt az egyik lányuktól azt is tudták, hogy meggyilkolták. Elmondták Birgittának, hogy előző vasárnap este a kieli komppal mentek el. Ma reggel értek haza, a birtokuk mintegy ötven kilométerre van Aix-en-Provence-tól. Ugyanazt erősítették meg, amit a parti résztvevői korábban mondtak: von Knecht boldognak tűnt, jókedvű volt, és fogalmuk sincs, milyen indítéka lehetett a gyilkosnak. Mindketten azt hajtogatták, hogy hihetetlen számukra, ami történt. Birgitta átlapozta a jegyzetfüzete lapjait, nem hagyott-e ki valamit.

− Waldemar Reuter a brókercége irodájában volt. Ma nem jutott rám ideje, de megígérte, hogy holnap reggel nyolcra idejön. Valamit azonban mégis mondott. Fogalma sincs, miért akarta volna bárki is megölni Richard von Knechtet. Úgy tűnik, von Knecht mintapolgár volt − tette hozzá kedvetlenül Birgitta.

Halkan kopogtak az ajtón, és a titkárnő lépett be egy nagy halom papírral.

− A faxszobából üdvözlik Irene Husst. A gép leégett. Tudják, miért? − közölte szárazon, s azzal lecsapta a papírkupacot Irene elé az asztalra.

Irenének el kellett ismernie, hogy a Svéd Nők Lapjánál felhívott ismerőse jó szolgálatot tett. Mindent akkurátusan összekészítettek, és dátummal ellátva sorba rendeztek időpont szerint.

Jonny elmondta, mit talált abban a nyomozati anyagban, amelyet a gazdasági osztályon nézett át két kollégájával. Von Knecht adócsalási ügybe keveredett, amely bizonyos külföldi pénzmozgásokkal és részvényekkel függött össze. Jonny szerint a csaknem két teljes éven át gyűjtött anyaghoz senki sem nyúlt.

− Az adatok alapján felmerült annak a gyanúja, hogy egy bizonyos gyógyszercég eladásánál bennfentes kereskedésről lehetett szó, de semmit sem sikerült bizonyítani. Von Knecht csinos kis profitra tett szert ezen az üzleten, körülbelül tizenegymilliót. A gazdaságisok szerint az offshore vagyona nagyobb, mint a svédországi. Mivel azonban azzal a résszel külföldi brókerek foglalkoznak, nehéz ellenőrizni a tranzakciókat. Svédországban egyébként százhatvanhárommilliós személyes ingó vagyon után adózott.

Az elismerő füttyöket és felkiáltásokat a házi telefonba recsegő dühös hang szakította félbe.

− Itt az ügyeletes tiszt. Lennétek szívesek lefáradni a pizzáitokért? Olyan illat van már tőlük, mint egy pizzériában!

Fredrik Stridh és Birgitta Moberg vállalta a feladatot. Irene utánuk nézett, és az jutott eszébe, hogy mostanában mintha többet látná őket együtt. Valószínűleg Jonny Blom is ugyanezt gondolta. Borús tekintettel, összeszorított szájjal nézett kettőjük után. A többiek az asztal körül álldogáltak, hogy kinyújtóztassák a lábukat.

A pizzákat villámgyorsan felfalták. Bekapcsolták a kávéfőzőt. Andersson jóllakva dőlt hátra a székében.

Ebben a pillanatban hatalmas, tompa robbanás hallatszott. Az ablaktáblák megremegtek.

− A fenébe! Biztos az egyik Hising szigeti olajfinomító robbant fel.

Jonny ezt viccnek szánta, de senki sem nevetett. A robbanás túlságosan nagy volt, még ha nem is akkora, mint egy Shell-kúté lett volna.

Andersson vállat vont, és megpróbálta kívül hagyni a külvilágot.

− Ez a robbanás valaki más baja. Nos, mindenki elmondta, amit tud, kivéve Hannut.

Hannu Rauhala a főfelügyelőre nézett, amikor beszélni kezdett. A hangja meglepően mély volt, és alig hallható finn akcentusa kellemesen lággyá tette a beszédét.

− Voltam az adóhivatalnál…

Jonny felült a székében, és félbeszakította. Hangjából türelmetlenség és bosszúság érződött ki.

− Felesleges duplán dolgoznunk. Én már minden használható adatot megszereztem a gazdaságisoktól.

Hannu rezzenéstelen arccal folytatta, talán csak a szeme lett egy fokkal hidegebb kék.

− Richard von Knechtnek van egy másik fia is.

A feszült csendben úgy tűnt, Göteborg összes rendőrautója és mentője szirénázni kezd.

Hatodik fejezet

− Mit mondasz? És mi az ördög folyik ebben a városban?

Andersson arcszíne kezdett hasonlítani egy tulipánéhoz. Korábban azt hitte, hogy kézben tartja a dolgokat, ám hirtelen minden fenekestül felfordult.

Hannu Rauhala továbbra is a felügyelőt nézte, és nem zavartatva magát folytatta:

− Az adóhatóságnál fellelhető von Knecht személyi anyaga. Elismerte az apaságát. A fia neve Bo Jonas, és 1965. július 23-án született a stockholmi Katarina kerületben. Az anya neve Mona Söder, aki 1941. november 2-án született. Mindez szerepel von Knecht halotti anyakönyvi kivonatán.

− Hogy jutottál hozzá… Ó, a pokolba a kérdésekkel!

Andersson belenézett a hideg, kék szemekbe, és úgy döntött, a választ ráér később is meghallgatni.

− Hát ez érdekes. Vajon a feleség és Henrik tud-e Jonas létezéséről? Irene, mivel te már mindkettőjükkel beszéltél, utánajársz. Hannu, te elmész Pirjo Larssonhoz. Meg kell tudnunk, van-e kulcsa von Knecht lakásához. Kérdezd meg tőle, felment-e hozzá valaki, amíg ott dolgozott, illetve tapasztalt-e valami furcsát. És a rongy! Ne felejtsd el arról is kikérdezni. Keressünk további információt Jonasról és az anyjáról. Lehet, hogy segítséget kell kérnünk a stockholmi kollégáktól. Milyen átkozott lármát csapnak ezek a szirénák! Talán fél Göteborg felrobbant?

Mérgesen hívta telefonon az ügyeletes tisztet. Először senki sem válaszolt, ezért újra próbálkozott.

− Tessék, itt az ügyeletes tiszt − válaszolta egyszer csak egy nyugodt férfihang.

− Mi történt a városban?

− Kigyulladt egy épület a Berzeliigatanon. Valószínűleg bomba robbant. Nem hallottátok a robbanást? Alig egy kilométerre lehet innen.

− Úgy tűnik, a tűzszerészeknek rossz éjszakájuk lesz.

− Minden jel arra mutat. Viszlát!

A főfelügyelő csüggedten nézett maga elé, amikor letette a telefont. Zavarát leplezve gyorsan hadarni kezdett.

− Nos, most már tudjuk, mi történt, de emiatt főjön másnak a feje. Nekünk a von Knechtekre kell összpontosítanunk. Folytasd, Hannu. Tudsz még valamit a másik fiúról?

Hannu megrázta a fejét.

− Nem, de innen átveheted, Jonny.

− A család többi tagjának vagyoni helyzete. A tavalyi adóbevallások. Sylvia von Knecht bruttó bevétele százötvenezer volt, Henrik von Knechté négyszázötvenháromezer, Charlotte von Knechtnek nem volt nettó jövedelme.

− Koldusok von Knecht papához képest. Persze hozzá képest mindenki az − kommentálta Fredrik a hallottakat. − Ami azt illeti, Charlotte és én ugyanabba a jövedelmi osztályba tartozunk.

A többiek nevetve indultak kávézni.

A megbeszélés még két órán át tartott. Újra és újra átbeszélték a felmerülő ötleteket és elméleteket, de nem tudták megmondani, közelebb jutottak-e egyáltalán a megoldáshoz. Az is lehet, hogy elhangzott a magyarázat a történtekre, de átsiklottak rajta.

Andersson elnyomott egy ásítást, és úgy döntött, néhány záró mondattal berekeszti a gyűlést.

− Jól van, reggel fél nyolckor találkozunk

A rendőrök felálltak, és éppen kezdték összeszedni a jegyzeteiket, amikor kopogtak az ajtón. Választ sem várva Hĺkan Lund jelent meg az ajtónyílásban, amelyet teljes egészében betöltött. Üdvözölte őket.

− Gondoltam, beugrom, mert valami érdekelhet titeket.

A csoport tagjai meglepődve néztek rá, miközben odasétált az asztalhoz.

− Most értem vissza a berzeliigatani tűzesettől. Az egyik szemtanú robbanást hallott, s azután kigyulladt az épület. A szomszédos épületek ablakai betörtek. A szemtanú szerint a robbanás a harmadik emeleten következett be. És mi van ott?

Lund elhallgatott, hogy fokozza a feszültséget, és végignézett a hallgatóságon.

− Von Knecht irodája.

Olyan csend lett, hogy a légy zümmögését is meg lehetett volna hallani. Hĺkan Lund szemmel láthatóan elégedett volt a hatással.

− A műszakomnak négykor kellett volna véget érnie, de a Tingstad alagútnál nagy volt a torlódás. Havas eső esett, és nagyon csúszott az út. Öt autó csúszott össze. Senki sem sérült meg, de rengeteg jelentést kellett írni, és a forgalmat is muszáj volt elterelni. Épp amikor végeztünk, hívást kaptunk a robbanásról. Mire a Berzeliigatan és a Sten Sturegatan sarkára értünk, már javában égett az épület. Három tűzoltóautó és több járőrkocsi volt a helyszínen.

− Az épület még megmenthető?

Lund elgondolkodva nézett Anderssonra, aki közbekérdezett.

− Ha egytől tízes skálán kellene besorolnom a tüzet, ahol egy a gyufa és tíz a tűzvész, akkor ez úgy kilences lenne. Valóságos pokol. Az egész épület odaveszett. Menthetetlenül.

− A fene vigye el!

Nem ez volt a legintelligensebb hozzászólás, amit a főfelügyelő tehetett, de nagyon pontosan kifejezte, amit a szobában lévők gondoltak. Lund folytatta az események elbeszélését.

− A földszinten egy fodrászat volt. A szalonban dolgozó fodrász kimenekült az utcára. Éppen takarított a műszak után. Szerencsére csak kisebb sérüléseket szenvedett a fején és a hátán. A második emeleten két lakás van. A nagyobbikban egy idősebb házaspár lakott, ők szintén szerencsésen kijutottak az épületből. Sokkos állapotba kerültek, nem hallanak jól, és van néhány csúnya égési sérülésük. A másik lakó a Sheratonban dolgozik, és éppen nem volt otthon, amikor felrobbant az épület. Akkor ért haza, amikor én eljöttem. Nyilván hallott a balesetről a hírekben. Von Knecht irodája a harmadik emeleten van, vagyis inkább csak volt. Egy nagy lakást rendeztek be irodának, ahogy a földszinti szomszédok elmesélték. Mellesleg az egész épület von Knechté volt. Az irodája melletti lakás éppen üresen állt. A kétszobás apartmant azoknak adta bérbe, akiknek rövidebb ideig volt szükségük lakásra.

Lund elhallgatott, odament a kávéfőzőhöz, és a hideg maradékot beleöntötte egy műanyag pohárba. Egy mozdulattal felhajtotta az italt, forgatta egy kicsit a szájában, majd lenyelte, és elégedetten nyalta meg az ajkait.

− Érdekes, hogy kiszárad az ember szája a tűztől. Na meg a beszédtől.

Senki sem válaszolt, úgyhogy Lund folytatta a beszámolót.

− A negyedik emeleten egy fotós volt bejelentve. Igazából a kétszobás apartmanban lakott, és a műterme helyezkedett el von Knecht lakása fölött. A második emeleti szemtanúk, az idős házaspár úgy gondolja, hogy a férfi nincs Göteborgban. Már több napja nem látták. Néha külföldön is dolgozik divatbemutatókon. Reméljük, az ő érdekében is, hogy éppen gyönyörű nőket fotóz a pálmafák alatt. Máskülönben valószínűleg halott. A tűzoltók még órákig nem tudnak bemenni az épületbe.

Lund elhallgatott, majd komor arckifejezéssel folytatta.

− Az ötödik emeletről létra segítségével sikerült kihozniuk egy fiatal nőt. Sokkos állapotban volt, és nem akart lemászni a létrán. De egy tűzoltó megragadta, és nagy nehezen levitte. Amikor a nő földet ért, eszébe jutott, hogy a barátja még a lakásban van, valószínűleg alszik. Túl későn szólt. Nem volt lehetőség visszamenni az épületbe. A lakást teljesen elborították a lángok, és a födém bármikor beszakadhatott. A szomszédban lakó nőnek nagyobb szerencséje volt. Ő a mentés kellős közepén ért haza munkából. A hírekből már értesült a katasztrófáról, de még így is nagy megrázkódtatás volt neki a látvány. Összeesett az utcán, és be kellett vinni a sürgősségi osztályra. A hatodik emeleten nem lakott senki. Azt a szintet most alakítják át egyetlen lakássá.

− Úgy látszik, von Knecht kedvelte az efféle épületeket. Egyébként honnan tudtad, hogy még itt vagyunk? − kérdezte Birgitta, aki elsőként tért magához a sokkoló hírek hallatán.

− Véletlenül. Tegnap találkoztam Irenével von Knecht légi parádéja után. Az esti újságok szerint a férfinak volt egy kis segítsége is. Érdekes. Miután leváltottak a műszakról, felhívtam a diszpécsert, és megkérdeztem, itt van-e még valaki közületek. Úgy hallottam, mind itt ültök és hatalmas pizzákat faltok, úgyhogy gondoltam, beugrom, és felpezsdítem kissé az életet − mondta elégedetten mosolyogva Hĺkan Lund.

− Azt hiszem, mindnyájunk nevében mondhatom, hogy sikerült − tette hozzá Andersson. Megpróbálta összeszedni magát, hogy feltegyen néhány értelmes kérdést, ami nem volt könnyű feladat.

− Honnan szerezted ezeket az információkat von Knecht irodájáról, illetve az épületről és lakóiról?

− Hát nem mondtam még? A második emeleti nyugdíjas pártól. Nagyon jól informált házaspár, valódi aranybánya. Lássuk csak…

Lund matatni kezdett új egyenruhája zsebében.

− Ide írtam fel a nevüket és a címüket. Pillanatnyilag a lányuknál laknak Mölndalban. Egy pár napig valószínűleg az ottani kórház lakói lesznek

− Köszönjük Hĺkan. Magad vagy egy aranybánya…

Nem ez volt a legfrappánsabb megjegyzés, de Lund értékelte az elismerést.

− Részemről az öröm. Most már megyek, és hagyom, hogy kitaláljatok valamit. Jó éjt!

Egy kis ideig mindenki csendben ült. Végül Andersson szólalt meg elsőként. Az arcszíne ismét kezdett a cékláéra hasonlítani, amikor összecsapta a kezét, és energikusan felkiáltott.

− Akkor most nyomon kell követnünk a tűz alakulását. Fredrik és Tommy, menjetek oda, és mérjétek fel a helyzetet. Holnap reggel fél nyolckor jelentsétek, mit tudtatok meg. Már indulhattok is. Itt az idős házaspár lányának neve és címe.

A többiek még majdnem egy óráig maradtak de nem sok mindent találtak ki. Végül Andersson azt mondta:

− Jól van, mára ennyi. Holnap fél nyolckor találkozunk

Krister még fent volt, amikor Irene hazaért. Már majdnem tizenegy óra volt. Sammie olyan lelkesedéssel ugrálta körül, mintha emberi lény aznap még nem foglalkozott volna vele. De világos, búzaszínű bundája fényesen csillogott, frissen volt kefélve, az edénykéje pedig elmosva száradt a mosogató mellett. Nem lehetett oka panaszra. Amikor Irene lehuppant a tévé előtti székre, a kutya megpróbált felmászni az ölébe. De egy tizennyolc kilós ír terriert túl nehéz ölben tartani, ezért Sammie-nek a padlón kellett maradnia, amiért durcásan nézett a gazdájára. Ezúttal egy kis fülsimogatással kellett beérnie.

Krister elmesélte, hogyan zajlott a beszélgetése Jennyvel. Úgy tűnik, a kislány nagy álma az, hogy egy igazi együttesben játsszon. Ha lenne egy használt elektromos gitárja, azzal valóra válthatná ezt az álmot. A banda vezetője ezer koronáért tudna is egyet szerezni. Úgy döntöttek, még néhány napig gondolkodnak a vételen. Talán valóban jó lenne karácsonyi ajándéknak.

− De az nagyon sok pénz! Nem vagyunk mi olyan gazdagok, mint von Knecht − több mint százhatvanmilliója volt! − mondta Irene komoran.

− És mit értek neki ezek a milliók tegnap, amikor átlökték az erkélykorláton?

Krister värmlandi józan paraszti esze frissítőén hatott Irenére.

− Kérsz valamit enni? − kérdezte Krister.

− Nem, köszönöm, a pizza összeállt a gyomromban.

− Akkor mit szeretne a grófnő?

− Egy whiskyt. Nagyot.

− Természetesen, mi sem egyszerűbb. Chivas Regalt, Jack Daniels vagy Famous Grouse-t?

− Chivast.

Krister nevetve kelt fel és ment ki a konyhába. Két pohárral és egy dobozos sörrel tért vissza. Irene csalódottnak tűnt.

− Most az egyszer úgy érzem, jólesne egy ital, amitől megnyugodhatnék. Nem nagy kérés. Egy egyszerű whisky is megtenné − panaszolta.

− Keverhetünk egy puncsot ebben a dobozban: öt centiliter akvavit és egy deci Amontillado. Csak ennyi van itthon. Holnap elmegyek a boltba, és hozok néhány üveg bort az ünnepekre. Pénteken sokáig dolgozom, de szombaton korán eljöhetek. De tudok még valamit, ami ellazítana. Kapsz egy kis meglepetést…

Sammie gyorsan felfogta, mi történik, így behúzta a farkát és felsurrant a lépcsőn Jenny szobájába.

Fél nyolckor mindnyájan ismét együtt voltak a rendőrségen. Tommy Persson ásítozva ült az asztalnál, Fredrik viszont úgy nézett ki, mint aki a szokásos négy óra helyett nyolcat aludt. Neki kellett beszámolnia a tűzről.

− Tommyval kilenc harmincra értünk oda. Körbejártunk, kikérdeztük a szemben lévő ház lakóit. Ők is megerősítették mindazt, amit Hĺkan elmondott. A robbanás pontosan hat óra húszkor következett be. Azonnal mindent elborítottak a lángok, amelyek nagyon gyorsan terjedtek. Lehetséges, hogy valaki petróleumot locsolt szét a lakásban?

− A szomszédok érezték volna a szagát − vetette közbe Jonny.

− Igazad van. De a tűzoltók mégis ezt feltételezik. Ma délelőtt behatolnak az épületbe, mert az a férfi, aki az ötödik emeleti lakásban aludt, nem került elő. Egy héttel ezelőtt költözött be a nővel együtt. Szerintem azért feledkezett meg róla, mert még nem szokta meg, hogy ő is ott lakik. Amikor eszébe jutott, már késő volt. A férfi neve Mattias Larsson, huszonkét éves, és a tanárképző főiskolára jár.

Fredrik hirtelen izgatottnak tűnt, és lapozgatni kezdett a jegyzetei között.

− Itt is van! A von Knecht fölötti fotós felhívta az ügyeletet, ők pedig szóltak nekünk. Látta a tudósítást a tűzről a késő esti híradóban. Micsoda megrázkódtatás! Képzeljétek el, kényelembe helyezed magad egy szállodai szobában, bekapcsolod a tévét, kinyitsz egy sört, és egyszer csak azt látod, hogy az otthonod lángokban áll. A fotós most Stockholmban dolgozik, de ma visszatér Göteborgba és felhív minket. A neve Bo-Ivar „Bobo” Torsson.

A főfelügyelő bólintott.

− Rendben. Beszélnetek kell az idős házaspárral is, amikor kiengedik a kórházból őket. A lányuknál lesznek Mölndalban. Természetesen van kapcsolat von Knecht meggyilkolása és az irodája felrobbantása között. A kérdés csak az, miért kellett felrobbantani az irodáját is. Volt alkalmazottja, titkárnője?

− Ma beszélek Sylvia von Knechttel, ő tudni fogja − mondta Irene.

− Akkor miért nem keresed fel Henrik von Knechtet is? Tommy és Fredrik a tűzesetnél keresgél tovább, Birgittának Waldemar Reuterrel van ma találkozója.

− Igen, azt beszéltük meg − erősítette meg Birgitta.

− Szeretnék ott lenni veled, amikor beszélsz vele. Valószínűleg azok közé tartozik, akik talán utoljára látták von Knechtet élve. Jonny, megpróbálnád felkutatni Ivan Viktorst, az operaénekest? Nem szólt vissza, bár hagytunk neki több üzenetet is. Várj egy kicsit, valahol itt lesz az a fecni…

A főfelügyelő keresgélni kezdett az asztalon heverő papírok között. Egyszer csak felkiáltott:

− Megvan! Vedd el! Hannu, te folytasd a keresgélést a stockholmi törvénytelen fiúval kapcsolatban. Habár pillanatnyilag az a legfontosabb, hogy előkerítsük Pirjo Larssont.

Hannu meglepő hírrel szolgált:

− Nincs benne a telefonkönyvben.

− Hát… majd megoldod valahogy.

Andersson nem volt benne biztos, hogy tudni akar Hannu Rauhala módszereiről, amelyeket az információszerzésben alkalmazott. Mindenesetre hatékonyak voltak.

Irene Hannuhoz fordult:

− Sylvia von Knecht azt állította, hogy megvan neki Pirjo Larsson telefonszáma. A megbeszélés után felhívom, és elkérem tőle a telefonszámot.

Hannu ismét bólintott. Andersson Hans Borghoz fordult, aki a székében bóbiskolt, mint mindig. Hogy felébressze, a főfelügyelő felemelte a hangját, és megszólította a legöregebb nyomozóját:

− Hans, neked vissza kell menned von Knecht lakásához. Tudd meg, látott-e bárki bármit a Kapellgatanon a gyilkosság éjszakáján, hat előtt húsz perccel. Van ott szemben egy parkolóház. Igaz, hogy sötét volt, és esett az eső, de lehet, hogy valaki mégis látta a gyilkost, amint kilépett az épületből.

Andersson elhallgatott, és arra készült, hogy bezárja a gyűlést.

− Délután ötkor találkozunk itt ismét.

Kopogtatás szakította félbe. A titkárnő érkezett egy faxszal.

− Friss hírek a patológiáról − mondta.

Andersson elvette tőle a papírt. A szemöldöke a magasba emelkedett, nem létező frufruja alá.

− Von Knecht vérében magas alkoholszintet mértek. Nem volt hullarészeg, de jócskán felöntött a garatra. A gyilkosnak így könnyű dolga lehetett.

Amikor Irene visszaért az irodájába, felhívta Sylvia von Knechtet. Hannu, aki mögötte baktatott, leült egy székre az ajtó mellé.

Sylvia azonnal felvette a telefont. Amikor Irene bemutatkozott, Sylvia tajtékozni kezdett. Az egész göteborgi rendőrséget lehordta a sárga földig, amiért felforgatták a lakását. Alig tudta abbahagyni a szitkozódást. Még Hannu is jól hallotta az ajtó mellől, ahogy kiabál:

− És Pirjót sem tudom elérni! Már reggel hét óra óta hívogatom. Ide kell ma jönnie, hogy segítsen kitakarítani.

Irene kissé eltartotta a fülétől a kagylót, és jelentőségteljesen pillantott Hannura. Aztán barátságos hangon beleszólt a telefonba:

− Apropó, jó, hogy említi Pirjót. Szeretnénk felhívni. Megadná a telefonszámát? Vagy esetleg annak a cégnek a számát, amely alkalmazza.

A vonal túlsó végén csend volt. Végül Sylvia felcsattant:

− Nem törvénytelen zsebbe fizetni a takarítónőnek.

De még mennyire, hogy az, gondolta Irene, de tudta, hogy ezt nem lenne helyes most közölnie az özveggyel. Nyugodt hangon folytatta.

− Nem, természetesen nem az, von Knecht… Sylvia…, de nagyra értékelném, ha megadná a telefonszámot.

Sylvia vonakodva tett eleget a kérésének Irene leírta a telefonszámot egy papírra, és átadta Hannunak A finn eltűnt a folyosón.

Sylvia csak ekkor tett említést az előző esti tűzről.

− Nagyon különös, hogy a berzeliigatani épület egy nappal Richard halála után leégett. Persze, régi már az a ház. Valószínűleg rövidzárlat keletkezett. Épp elkezdték felújítani a felső szintet. Stúdióvá alakították volna át. Remélem, hogy volt biztosítás a számítógépekre. Arra emlékszem, hogy az épületet biztosították.

− Volt alkalmazott abban az irodában? − kérdezte óvatosan Irene.

− Nem − válaszolta gyorsan Sylvia. − A világ tőzsdéit mind megjelenítette a monitorjain, nem volt szükség titkárnőkre. A bróker pedig gondoskodott a napi üzletmenetről. Richard csupán néhány napot töltött ott hetente.

Sylvia beleegyezett egy újabb találkozóba.

Irene nagyot sóhajtott, amikor ránézett a nagy kupac pletykalap átküldött példányaira. Húzta az időt, de végül mégis felhívta Henrik von Knechtet, és megbeszélt vele is egy találkozót. A férfi megígérte, hogy egy óra után bejön a rendőrségre.

Andersson követte Birgitta Moberget az irodájába. Waldemar Reuter még nem érkezett meg, de még csak öt perccel múlt nyolc. Andersson szeretett Birgittával dolgozni. A lány gyors felfogású, éber, fiatal és csinos volt, s ezért a főfelügyelő olykor öregnek és ügyetlennek érezte magát mellette. Birgitta szeretett élni, szórakozott a barátaival, gyakran utazott külföldre, és síelni járt télen. Volt búvárképesítése is, és gyakran utazott a Vörös-tengerhez vagy a Földközi-tenger mellé búvárkodni.

A főnököktől elvárják, hogy érdeklődjenek a beosztottjaik iránt, legalábbis ezt mondták a legutóbbi vezetőképzésen, úgyhogy Andersson ezzel a kérdéssel fordult Birgittához:

− Tavasszal a Vörös-tengernél fogsz búvárkodni vagy az Alpokba mész síelni?

− Egyik sem, sajnos. Próbálok félretenni egy kis pénzt. Jövő őszig nem utazom sehová. Aztán két hónapra elmegyek Ausztráliába. Csak egy hátizsákot viszek magammal, és bejárom a kontinenst.

− Egyedül?

Andersson érezte, hogy ostobaságot kérdezett, de önkéntelenül csúszott ki a száján a szó.

Birgitta könnyedén rámosolygott:

− Hát persze. A férfiak csak lelassítják az embert. Ha elvinnék magammal egy pasit, folyton azt kellene figyelnem, mire van neki szüksége. Nem, ezúttal magam akarom megtapasztalni a dolgokat, és nyitott leszek mindenre.

− És nem veszélyes egyedül utazgatnia egy nőnek?

Birgitta felnevetett:

− Amint a mellékelt ábra is mutatja, az is veszélyes, ha az ember kimegy a saját erkélyére!

Andersson azon tűnődött, ő vajon menne-e egyedül kalandozni Ausztráliában. Soha! A szabad ég alatt aludni úgy, hogy közben ragadozók ólálkodnak az ember körül! Mindenféle kígyók és pókok társaságában? Kirázta a hideg, és olyan öregnek érezte magát, mint egy matuzsálem.

− Egy ilyen út rengeteg pénzbe kerülhet. Hogy tudsz annyit összeszedni?

− A lakásom kicsi, kint van Högsbróban. Elég olcsó. A kocsim tizenkét éves, és magam javítom. De a pénzem magját egy örökség képezi. A nagyanyámtól maradt rám.

Kopogtattak az ajtón, majd Waldemar Reuter lépett a helyiségbe, miután intett valakinek odakinn a folyosón. Mindkét rendőr észrevette, hogy hadarva mondta el az utolsó mondatait:

− Ezer köszönet, drága hölgyem, amiért elkalauzolt engem a göteborgi rendőrség főhadiszállásának zegzugos útvesztőjében!

Kissé megtántorodott, megfordult és véreres szemeit Birgittára emelte:

− Ó, jó reggelt! A szépségek tárháza ez az épület!

Mélyen meghajolt, és közben hangosan böfögött egyet. A kis iroda olyan szagot árasztott, mint egy kocsma. Reuter még nem volt másnapos, de néhány óra múlva ez az érzés vár rá. Kerek feje nyak nélkül csatlakozott gömbölyű testéhez, s szinte ugyanolyan szélesnek tűnt, mint amilyen magas volt. A karjaival erőtlenül hadonászott, próbálta megtartani az egyensúlyát, de ez nem mindig sikerült neki. A lábai is rövidek voltak Drága cipőjén látszott, hogy a lábfejei aránytalanul kicsik A karján márkás, drága felöltőt tartott, amely időnként lecsúszott és önálló életre kelt a teste körül. Sötétkék, diszkréten csíkozott öltönyt viselt, amely puha gyapjúból készült. Valamiért a nyakkendője nem a gallérja, hanem a kabát hajtókája alatt volt megkötve, de legalább még a nyakában volt.

Birgitta vágott egy grimaszt Reuter háta mögött, de amikor a férfi felegyenesedett, rávillantott egy mosolyt, és megkérte, hogy foglaljon helyet. Aztán bemutatta a főfelügyelőt.

Waldemar Reuter meglepve kiáltott fel:

− Ó, a mindenit! Egy férfi is van a szobában. Nem vettem észre!

Odanyújtotta Anderssonnak a kezét. A tenyere nyirkos volt. Rákacsintott a főfelügyelőre, és félreérthetetlen, cinkos pillantást vetett Birgitta felé.

Lehet, hogy még jól is jön, hogy részeg? Talán. Az lenne a legjobb, ha Birgitta vezetné az egész beszélgetést. Reuter szemmel láthatóan inkább cicababát látott benne, semmint rendőrt. Andersson megpróbált láthatatlanná válni a sarokban, de erre egyáltalán nem volt szükség. Reuter már el is feledkezett arról, hogy a világon van.

Birgitta barátságosan kérdezte:

− Kér egy kis kávét, Reuter úr?

− Hívjon Vallénak, szívem! Mindenki így hív!

− Kávét?

− Igen, kérek.

Anderssont meglepte, amikor Birgitta intett neki, hogy hozzon kávét. De ebben a helyzetben ez volt a megfelelő lépés. Végül is Birgitta vezette a beszélgetést, bár kissé ostobán érezte magát, amikor odasétált a kávéautomatához.

Andersson két csészét letett az íróasztalra. Valle Reuter zokogott és nem figyelt a főfelügyelőre. Andersson visszasurrant a sarokba.

− …öreg barátom. Negyvenöt évig voltunk barátok.

Reuter a kabátja kockás kézelőjébe törölte bele az orrát. Birgitta együtt érző arckifejezéssel nyújtott át egy papír zsebkendőt.

− Úgy tudjuk, hogy ott volt a múlt szombati partin, amelyen a harmincadik házassági évfordulójukat ünnepelték.

− Hát persze! Leila volt a koszorúslány az esküvőjükön, én pedig a vőlegény tanúja.

− Leila?

− A volt feleségem. Öt évvel ezelőtt váltunk el. Egyetlen vasat sem kapott!

Birgitta úgy döntött, hogy másfelé tereli a beszélgetést, Reuter hanga ugyanis agresszívvá és gyűlölködővé vált. Birgitta vidáman kérdezte:

− Jó volt a buli?

− Buli? Miféle buli?

− A szombati buli! Von Knechték bulija!

− Ja, a buli! Nagyon klassz volt! Finom ételek, fantasztikus borok! Az előételhez egy különleges dél-afrikai fehérbort szolgáltak fel. Száraz, friss és testes volt. Egy kis fűszeraroma érződött rajta, épp csak annyi, amennyi kell. Nagyon jól illett a lazachoz.

A főfelügyelő füleinek mindez üres fecsegésnek tűnt, de mivel úgy tűnt, Birgitta követi az eseményeket, nem szólt közbe.

Reuter elméje továbbra sem tisztult ki, és folytatta a locsogást.

− A főfogás mellé egy fantasztikus francia bor következett. Hála istennek, Richard nem csatlakozott ahhoz az ostoba bojkotthoz. Egy kilencvenkettes vörös Bandol Cuvée Special. Gazdag és zamatos egy kis édesgyökérrel. Meg kell mondanom, hogy a szarvassült jó társaságba került.

Andersson nem találta ezt a leírást túlságosan vonzónak. Édesgyökér a vörösborban? Bár amúgy sem szerette a vörösbort. Fehéret ivott hébe-hóba, főleg, ha garnélarákot evett. De jobban szerette a sört pálinkával.

Birgitta feltette a következő kérdést:

− Richard olyan volt, mint máskor?

− Tökéletesen! Boldog volt és jókedvű, mint mindig. Richard és én szerettük a partikat. De most már nem megy több partira, Richard…

Birgittának ismét meg kellett mentenie egy papír zsebkendővel. Reuter hangosan fújta ki az orrát, majd vörös szemeivel Birgittára bámult. Nagyot sóhajtott.

− Kedvesem, bocsásson meg! Egész éjjel ittam. Richard emlékére. A barátságunk emlékére. Ő volt a legjobb barátom.

− Hogy jutott eszébe, hogy ma reggel ide kell jönnie?

− Mats Tengman elhozott. Még tegnap megkértem rá. Miután maga telefonált, kedvesem. Hogy is hívják… Ja, igen, Birgitta. Nagyon jó fiú. Mats. Én választottam ki. Ő lesz az utódom. A fiam orvos. Gyógyszerészetet fog tanulni, mert emberekkel szeretne foglalkozni, nem pénzzel, ahogy ő mondja. A csapatom elsőrangú. Ha tudná, milyen kiváló beosztottjaim vannak!

A férfi ismét felnyögött.

− Amikor kitett, látta, hogy mennyire el vagyok keseredve. Azok után, ami történt… Richarddal. És aztán azt mondta: „Valle! Én majd visszamegyek az irodába. Vegyen ki egy szabadnapot, és menjen haza.” Ezt mondta nekem Mats.

Andersson látta, hogy Birgitta diszkréten leír valamit a jegyzetfüzetébe, majd óvatosan biztatja Vallét, hogy folytassa.

− Meséljen a keddről, Valle.

− Mi van vele?

− A múlt keddi ebédről.

− Már több mint húsz éve együtt ebédelünk. Minden egyes kedden. Akkor kezdtük, amikor eladtuk a közös szállítmányozási cégünket. Amikor gazdasági változásokról volt szó, Richard a jövőbe látott. Ha mertem volna hinni a…, ma már nagyon gazdag ember lennék. De azért én sem jártam rosszul.

− Melyik céget adták el?

− Azt, amelyet örökölt, természetesen. A családi céget. Jó árat kapott érte. Aztán ingatlanba fektette Peder Wahllal. Ismeri Pedert?

− Telefonon már beszéltünk.

− Nagyszerű fickó. Nagy kár, hogy olyan messze lakik, Provence-ban. Hiányzik Peder. Ha legközelebb beszél vele, mondja ezt meg neki.

Birgitta ránézett Anderssonra, és a plafonra emelte a szemét. A főfelügyelő bátorítóan nézett rá. Mindig könnyebb olyan valakit kihallgatni, aki sokat beszél. Birgitta merészen folytatta.

− Hol ettek múlt kedden?

− Kimentünk taxival Johanneshusba. Van egy nagyon jó kis vendéglő Billdalban. Még a karácsonyi dömping előtt el akartunk menni. Utána már mindig nagyon sokan vannak.

− Mikor értek oda?

− Hová?

− Johanneshusba. Ebédelni Richarddal.

− Ja, igen. Persze, az ebéd.

Valle Reuter megpróbált koncentrálni.

− Azt hiszem, a taxi egykor vagy fél kettőkor ért oda. Vagy akörül. Kérdezze meg Petert, ő a vendéglős.

Birgitta ismét lejegyzett valamit. Természetesen ezt fogja tenni.

− Tehát mit ettek?

− Ó, tenger gyümölcseit! Előételként jéghideg osztrigát lime-mal. A bor nem volt túlságosan jó. Honnan is… lássuk csak… azt hiszem, az Államokból. Golden Hind Sauvignon Blanc. Az osztrigához nem illik. Tévedés. Az osztrigához például sokkal jobb a…

− Utána? Mit ettek utána, Valle?

− Lepényhalat. Reszelt retekkel és olvasztott vajjal. A krumpli nem volt összetörve. Hanem csak… na, hogy is hívják… krumplikrokett! Igen, krumplikrokettet ettünk hozzá. A dél-afrikai bor mellett döntöttünk. Említettem már, hogy milyen finom bort ittunk szombaton? Az a fehérbor, amelyet az előételhez ittunk… Ja, persze, már mondtam. Fantasztikus bor! Nagyon finom! Bouchard Finlayson, Chardonnay. Igazán remek bor. Két üveggel rendeltünk. A desszerthez, ami parfé volt málnával, édes borokból kortyolgattunk. Egy üveg muskotályt, ausztrált. Nagyon jó választás volt. Nagyon jó.

Birgitta alig észrevehetően felsóhajtott, és feltette a következő kérdést.

− Mikor fejezték be az ebédet?

− Siettünk. Fél négykor jöttünk el a vendéglőből. Taxival, természetesen. Sylvia aznap este érkezett haza, és Richard otthon akarta várni. És egy kicsit meg is volt fázva. Azt mondta, iszik egy whiskyt, és beül a szaunába. Én is ezt csinálom, amikor érzem, hogy beteg leszek. Bár a szaunát kihagyom!

Valle Reuter nagyon szellemesnek tartotta magát, és hangosan nevetett a saját viccén. Sem Andersson, sem Birgitta nem kapott kedvet ahhoz, hogy vele együtt nevessen. Volt valami szomorú és lehangoló a kis emberben. Birgitta közelebb hajolt hozzá, és megpróbálta felrázni.

− Valle! Halló! Hall engem? Valle!

Reuter megtörölgette a szemét az átázott papír zsebkendővel. Végül sikerült megnyugodnia.

− Amint tudja, Richardot megölték. Maga szerint ki tehette és miért?

Reuter kiegyenesedett, és élesen Birgittára nézett. Úgy tűnt egy pillanatra, mintha sokkal józanabb lenne, mint amilyennek látszik. Csípősen jegyezte meg:

− Sylvia! Biztosan Sylvia volt az! Ő örökli a pénzt. Megőrül a pénzért! Rosszindulatú és gonosz. Ha tudná, mit mondott nekem! − folytatta Valle, és sértett arcot vágott.

− Több tanú is látta, hogy Sylvia az utcán állt, amikor a férje lezuhant − jegyezte meg Birgitta szárazon.

Reuter homlokán redők jelentek meg. De nem mondott semmit, csak érthetetlenül motyogott valamit.

− Maga szerint az örökség miatt ölték meg? A pénz volt az indíték?

− Sylvia. A pénz − motyogta Reuter, és bólogatott hozzá.

− Valle, mit csináltak azután, hogy kiszálltak Richarddal a taxiból?

− Beszálltunk a liftbe. Én kiszálltam a másodikon, ő pedig felment a saját emeletére.

− Látta vagy beszélt vele később?

− Nem. Akkor láttam őt utoljára.

Andersson attól félt, hogy Reuter megint sírva fakad, de nem tette. Úgy gubbasztott a székben, mint egy kipukkadt lufi. Nagyot ásított, és lassan pislogott vörös szemeivel. Andersson rájött, hogy sietnie kell, ha kérdezni akar valamit. Odalépett Valléhoz. A férfi meglepődött, hogy ott látja.

− Maga még mindig itt van? Mi is a neve?

− Sven Andersson. Még egy utolsó kérdést szeretnék feltenni, mielőtt hívnánk önnek egy taxit. Hol volt múlt kedd este és éjjel? Kopogtattunk az ajtaján, de nem volt otthon.

Valle összeszorította a száját. Nyilvánvalóan nem akart válaszolni erre a kérdésre.

A főfelügyelő türelmesen folytatta:

− Nagyon jó lenne, ha válaszolna. Sok munkát megspórolna nekünk. Ön látta utoljára Richardot élve. A gyilkoson kívül, persze.

Andersson kissé megnyomta az utolsó mondatot.

Valle leragadt az előző témánál. Előrehajolt a székében, és titokzatos hangon jegyezte meg:

− A gyilkos nő volt. Sylvia!

− Nem érti? Maga az első számú gyanúsított! − kiabált Andersson, elvesztve a türelmét.

Valle sértődötten pislogott.

− Még hogy én? Megölni a legjobb barátomat? Soha!

− Tehát hol járt?

Birgittának támadt egy ötlete. Odahajolt Valléhoz, és pajkosan a fülébe súgott:

− Mondja meg az igazat, Valle! Ugye, egy nő van a dologban?

A kis ember valósággal felragyogott.

− Hát persze, kicsikém! Egy nő becsületéről van szó.

− Már régóta ismerik egymást, nemde?

− Igen, már három éve. Ha már úgyis tudja, minek kérdezi?

− Nem tudom a nevét.

Valle elégedetlenül bámult Birgittára.

− Valle, szüksége van alibire − folytatta Birgitta.

− De ő nem akarná, hogy megmondjam. Nagyon mérges lenne rám.

− Biztos vagyok benne, hogy megértené. Mivel maga önhibáján kívül belekeveredett egy gyilkossági ügybe, szüksége van alibire. És ő az egyetlen, aki biztosíthatja ezt magának.

Valle egy kicsit lejjebb csúszott a székben. Egy ideig csendben volt, majd maga elé motyogta a nevet.

− Gunilla… Gunilla Forsell.

− Hol lakik?

− Na, figyeljen, kedvesem. Nem szeretné, ha zsaruk rohangálnának a lakásában. Ne mondja meg neki, hogy én árultam el. Különben soha többé nem áll szóba velem.

A hangja aggodalmasan csengett, és az arcára szorongás ült ki. Magányában egy prostituálttal vigasztalódott.

− Mikor indult el hozzá? − kérdezte halkan Birgitta.

− A szokott időben.

Valle elhallgatott, és bocsánatkérően nézett Birgittára. − Általában keddenként megyek hozzá. Fél hatra. De múlt kedden kicsit korábban értem oda… Vendége volt…, de aztán elment, és akkor beengedett.

− Fél hatkor?

− Talán kicsit korábban.

− Hogy ment oda?

− Taxival.

− És mikor ért haza?

Reuter megint várt egy kicsit a válasszal.

− Általában ott töltöm az éjszakát − mondta, és kihívóan nézett Birgittára.

− Hol lakik?

− A Stampgatanon.

− Mikor ért haza?

− Tíz körül. Reggel. Azután bementem az irodába.

Egy prostituált, aki reggelit is ad. A rendőrök ilyesmiről még nem hallottak. Itt valami nagyon különleges üzletről lehet szó. Andersson úgy vélte, hogy ez a kis szórakozás egy kisebb vagyonba került Reuternek. A tőzsdés megpróbált felállni. Végül nagy nehézségek árán sikerrel járt, de nagyon bizonytalanul állt a lábán. Nagyot ásított, majd azt mondta:

− Nos, jól van. Most pedig haza akarok menni. Köszönöm a kellemes társaságot, kedvesem. Ne felejtse el egyszer megkóstolni a dél-afrikai vöröset. Egyszer talán elmehetnénk…

Birgitta édesen rámosolygott, majd felemelte a kagylót, és hívott egy taxit.

− Birgitta, el tudnál menni a johanneshusi étterembe? Ellenőrizned kellene az időpontokat. És a kis hölgyhöz a Stampgatanra? Nézd meg, van-e valami róla a nyilvántartásban − mondta Andersson.

− Nem hiszem. Ismerem a luxuskurvákat. Reggeli az egész éjszakás tartózkodás után. Kis, tehetős, lojális klienskör. Nem az utcán sétálós fajta. Megpróbálok még reggel beszélni vele, talán ilyen korán még nincs ügyfele − válaszolta Birgitta.

− Azt is kérdezd meg tőle, ismerte-e Richard von Knechtet. Ki tudja? Lehet, hogy mindketten jártak hozzá.

Andersson kedvetlenül lépett ki a folyosóra. Két megbeszélés is várta. Az első Bengt Bergströmmel, a rendőrfőnökkel. A másik azokkal az emberekkel, akik méretet vesznek az új egyenruha miatt. Az épületben már mindenki elintézte, kivéve Anderssont. Vajon ha Birgittával mindketten egyenruhában lettek volna, Reuter akkor is ilyen gátlástalanul hadovált volna? Miután harminc éven át civilben dolgozott, most arra kényszerítik, hogy az utolsó néhány évre csináltasson egy egyenruhát, amit esze ágában sincs hordani. De bármit is mondana, úgysem érne el vele semmit. Felsőbb utasítás.

„Az embereknek tudniuk kell, hogy rendőrrel beszélnek” − hangzott a fő érv. Senki sem vonhatta ki magát. Andersson csak annyit tudott tenni, hogy eddig nem ment el a méretvételre. De most már nem hozhatott fel több kifogást.

Hetedik fejezet

Irenének csak annyi ideje maradt, hogy átfussa a Svéd Nők Lapjától érkezett faxokat. Bejegyzett néhány érdekes dátumot és eseményt a füzetébe. A nyomozócsoport többi tagjának délután ötkor kell beszámolnia a von Knecht család múltjáról.

Érdekes volt elolvasni a régi pletykákat most, hogy személyesen ismerte a családtagokat. Richard von Knechtről csak a cikkek alapján tudott képet alkotni, hozzátéve mindazt, amit a nyomozás során hallott róla.

Katonai szolgálata után a fiatal Richardot két évre Angliába küldték. Egy egyetemi buli után készült cikkben, amelyen Birgitta hercegnő vendégként volt jelen, Irene talált egy képet Richardról és a hercegnőről. A táncolók között tűntek fel. A képaláírás szerint „Birgitta hercegnő feltűnően boldog volt az elegáns Richard von Knecht társaságában, aki nemrég tért vissza Oxfordból, ahol közgazdaságtant tanult. Apja, Otto von Knecht, a göteborgi hajómágnás bizonyára örül, hogy fia a stockholmi Közgazdasági Egyetemen folytatja mesterszakon a tanulmányait.”

A pletykalap szerkesztőjének igaza volt. Richard valóban roppant sármos és elegáns volt. Magas, vékony alakja feltűnővé tette. Sötétszőke haja hosszabb volt, mint az akkortájt divatos frizurák. A választékot oldalt viselte, rakoncátlan fürtjei a homlokára omlottak, és szinte teljesen eltakarták a bal szemét. De a legvonzóbb mégis talán a mosolya volt. Nemcsak tökéletes fogsora miatt, hanem azért, mert szinte ragyogott tőle a szeme. A szája szép formájú volt, arca kétségkívül szexis. Nem amolyan szépfiúarc, de vonzó és férfias. Hogy az ördögbe lehet ez az ember Henrik apja? A negyvenéves fotón olyan élettel teli és eleven volt Richard! Henrikben egyáltalán nem maradt semmi abból az életörömből, ami az apjából sugárzott. Vajon megvolt benne valaha is? Irene kíváncsian lapozgatta tovább a faxokat. Több olyan kép következett, amelyen Richard valamilyen partin áll a tömeg közepén. Karjában mindig egy fiatal nő volt. Ritkán lehetett ugyanazzal a lánnyal látni kétszer egymás után. Richard 1962-ben részt vett egy nagy pünkösdi esküvőn, ahol egy gyönyörű nővel együtt fényképezték le. Irene nem ismerte fel a nőt. A cikk azt közölte, hogy „a hercegnő társaságában lévő egyik jóképű fiatalember, Richard von Knecht cseveg egy bájos ifjú hölggyel. Talán éppen azt beszélik meg, hogy a fiatalember letette utolsó vizsgáit, és ősztől kezd Öberg brókercégénél? Amikor a riporter azt kérdezte von Knechttől, miért nem foglalja el helyét azonnal a családi vállalkozásban, a fiatalember azt válaszolta, mindig hasznos, ha az ember előbb tapasztalatokat gyűjt, és csak aztán kezdi el a saját hivatását gyakorolni.”

A következő két és fél évben különböző társasági eseményekről készült fotókon látszott, de 1965 januárjában címlap kürtölte világgá, hogy Otto von Knecht váratlanul elhunyt. A cikkből az derült ki, hogy Richard apja újév napján kapott agyvérzést, és egy hét múlva halt meg, hatvankilenc éves korában. A család hazahívta Richardot, hogy átvegye a családi üzletet. Néhány képen az édesanyja is feltűnt, egy szigorú külsejű, merev asszony. A szövegből egyértelműen kiderült, hogy valójában ő irányította a vállalkozást. Richard valószínűleg nem sokkal ezután ismerkedett meg Sylviával. Az az évi május elsejei bálon készült fotón Richard egy apró, kecses, szőke nővel táncol. „Új mágnásunk, Richard von Knecht egész éjjel a Nagy Színház új sztárjával, a 22 éves Sylvia Montgomeryvel táncolt.”

A magas férfi és a tündérszerű lány nagyon szép párt alkotott. Egy hónappal később is elegánsan jelentek meg Waldemar Reuter és Leila esküvőjén. Richard pazarul mutatott hófehér frakkjában, Sylvia pedig rózsaszín ujjatlan selyemruhában állt mellette. Az esküvőt az örgrytei öreg templomban tartották. A jegyespár kissé furcsának tűnt. A testes, pufók vőlegény fél fejjel alacsonyabb volt, mint a menyasszony. A cikk szerint Waldemar a család brókercégében dolgozott. A barna hajú menyasszony feltűnően csinos volt, és legfeljebb húszéves lehetett. Bár a csokrot a hasa előtt tartotta a templom lépcsőjén, nyilvánvaló volt, hogy gyermeket vár.

Augusztus végén Richard és Sylvia eljegyezte egymást. Richard anyja állítólag „el volt bűvölve”. Az esküvő időpontját november 18-ra tűzték ki. Ohó! Kissé sietősen! Az ok, természetesen, Henrik volt. Az esküvői képek bájosak voltak. Sylvia krémszínű selyemruhája jól elfedte a terhességet. Richard elegáns volt, mint mindig, és a képaláírás szerint „csak a menyasszonyára figyelt”. Három képen Richard három különböző nővel táncolt. A vőlegénynek természetesen ez a dolga az esküvőn. De figyelmesebben megvizsgálva volt valami a képeken, ami miatt az embernek az volt az érzése, hogy a látszat csal. Különösen az egyik volt érdekes, amelyen Richard von Knecht az immár lapos hasú Leilával táncol, szorosan hozzá simulva. A férfi a fotós felé fordult. Lehunyta a szemét, és kissé szétnyitotta az ajkait. Nem úgy tűnt, mintha csak a menyasszonyával törődött volna.

Irene hátradőlt és kinyújtózott. Az esküvő idején Richard stockholmi fia már négy hónapos volt. Vajon Sylvia tudott a létezéséről? Amikor legközelebb találkoznak, ezt feltétlenül meg kell kérdeznie.

Az egyik kivágás arról számolt be, hogy mekkora volt az öröm, amikor Henrik 1966 áprilisában megszületett. Nagyon aranyos baba volt, mint általában minden csecsemő. Richard magabiztosan mosolyogva néz a fényképezőgépbe, Sylvia a kisbabát figyeli.

Egy ideig viszonylag nyugalom volt a pletykarovatokban, majd Irene két partifotóra lett figyelmes. Richard mindkettőn ugyanazzal a nővel szerepelt, és persze nem Sylviával. A nő nevét nem közölték. A fotók 1967 szeptemberében és októberében készültek.

Hat évvel később, 1973 júliusában Richard anyja, Elisabeth von Knecht hatvanöt éves korában meghalt. „Elvesztette a rákkal vívott nehéz küzdelmet” − írta a lap.

Kevesebb mint egy év múlva került sor a családi vállalkozás eladására. Az ár nem jelent meg, de a cikk arra utalt, hogy jelentős összegek cseréltek gazdát. Ezután kezdődött Richard von Knecht karrierének üstökösszerű felívelése. Rövid időn belül ő lett Svédország legnagyobb és legsikeresebb pénzembere.

Sylvia csak ritkán tűnt fel hivatalos minőségben − ebéd a királlyal, Nobel-díj ünnepség és ehhez hasonlók. Richard ellenben gyakran volt látható színházi premiereken és vitorlás versenyeken. Mindig nőkkel körülvéve. Sylvia ritkán volt közöttük. Richardról kiderült egy fontos dolog − gyengéje volt a női nem. Különösen a fiatal nők. És nem is nagyon igyekezett ezt titkolni. Ezt nem lesz könnyű megbeszélni Sylviával, de elengedhetetlennek tűnt. Talán indíték is lehet? Sylvia ellen a pénz mellett a hűtlenség is szólhat. A baj csak az, hogy nem volt módja elkövetni a gyilkosságot. Nem állhatott egyszerre lent az utcán és ugyanakkor nem lökhette ki a férjét az erkélyről. Henriket is ki lehet zárni ugyanebből az okból. És neki vajon volt indítéka? Igen. A pénz. Rengeteg pénz.

Irene gyorsabban kezdte lapozni a faxokat, mert fogytán volt az ideje. Egyszer csak felfigyelt egy főcímre: SIKERÜLHET HENRIKNEK? A SZÜLŐK MELLETTE VANNAK. Irene meglepődött, hogy emlékszik erre a hírre. De azóta már kilenc év telt el. Akkoriban főállásban dolgozott, az ikrek négyévesek voltak A hír elmerült a memóriájában, mint annyi minden más is. Irene kiterítette az újságcikket az asztalára, és gyorsan elolvasta, hogyan betegedett meg Henrik és az egyik katonatársa. A betegség kedvezőtlen fordulatot vett, különösen Henrik állapota romlott rohamosan. Agyhártyagyulladást kapott. Amikor a cikket írták már két hete kómában volt. Irene hirtelen észrevette, hogy a szöveg és a mellé tett fotó nincs szinkronban. A képaláírás szerint „a szülők a kórházban virrasztanak”, de a képen csak Sylvia volt látható, amint belép a kórház épületébe. Talán felváltva éjszakáztak? Ha lesz rá módja, mindenképpen megkérdezi Sylviát.

Egy héttel később a magazin arról számolt be, hogy Henrik felébredt a kómából. Az orvosok és a szülők szűkszavúan nyilatkoztak a javulásról. Richard közölte az újságokkal, hogy Henrik hamarosan a régi önmaga lesz. Ezután több szó nem esett a pletykalapokban az ifjú von Knechtről.

Apja azonban, ahogy korábban is, több társasági eseményen feltűnt. Még Sylvia is gyakrabban került be a lapokba. Nem a férjével együtt, hanem mint híres koreográfus. Több balettjét is színpadra állították a Nagy Színházban, egy előadás tartott a híres Cullberg Balettel, majd 1991 tavaszán meghívták Helsinkibe a balett-társulat igazgatói székébe. De még azon a nyáron otthagyta Finnországot. Azt mondta, honvágya volt. A sorok között olvasva azonban kiderült, hogy szakmai nézetkülönbségek merültek fel.

Henrik és Charlotte esküvőjéről csak egyeden hír szólt, s ahhoz sem volt fénykép. Irene majdnem észre sem vette, mert A városban beszélik című rovatban bújt meg. A cikk közepén az állt, hogy „Richard és Sylvia egyetlen fia, Henrik feleségül vette Charlotte Croonát a koppenhágai városházán szeptember 10-én. Jelen voltak a pár szülei és a menyasszony testvérei.” Irene ellenőrizte a dátumot a felső sarokban. Alig több mint három éve. Továbblapozott, de nem talált semmi mást Henrikről és Charlottéról.

Már csak arra volt ideje, hogy rápillantson a Richard hatvanadik születésnapjára rendezett partiról szóló hírekre. Az ünnepséget a bohuslĺni birtokon rendezték meg. Háromszáz vendéget hívtak, köztük a királyi család tagjait, celebeket, valamint a pénzügyi világ és a társasági élet krémjét. Irene csak a fényképeket tudta megnézni, mert az idő gyorsan elszaladt. Úgy döntött, a cikkeket majd később olvassa el. Richard még mindig jóképűnek látszott. Egy-egy ősz hajszál már megjelent a fején, de a haja továbbra is dúsan omlott az arcába. Az esküvői képek óta felszedett néhány kilót, de nem eresztett pocakot. A fehér szmokingban jól érvényesült napbarnított bőre. Egy pezsgős poharat emelt a fényképész felé, és lehengerlően mosolygott. Ez sem változott az évek során, ahogy a szeme kéksége sem. Életerő, érzékiség, életöröm − ezek voltak azok a szavak, amelyek Irene agyán átfutottak. Érdekes módon nem a pénz, a hatalom és a befolyás, pedig ez lett volna nyilvánvaló. Furcsa, mivel az utóbbi három szintén nagyon illett Richard von Knecht életútjára.

Rápillantott az órára: már csak tizenöt perce van a Sylviával megbeszélt találkozóig. Nem ártana többé-kevésbé pontosan megjelenni. Gyorsan begyömöszölte a faxkupacot az íróasztala alsó fiókjába, majd becsúsztatta a jegyzetfüzetét a dzsekije zsebébe.

Sylvia még mindig fel volt háborodva a lakásban uralkodó rendetlenségen. Irenével zsémbelt, aki egy személyben képviselte a rendőrséget és a technikusokat. A nyomozó megpróbálta követni a már korábban is megcsodált nappaliba. A függönyök még mindig el voltak húzva, szürke fény áradt be kintről a lakásba. Irene odament az egyik erkélyajtóhoz és kinézett rajta. Az ajtón túl keskeny, alig kétméteres erkély futott körbe. A mellvédet rózsaszín, váza alakú márványoszlopok és fekete márványból készült párkányok díszítették. A korlátot veszélyesen alacsonyra szerelték. Az üvegajtó külső oldalán nem volt kilincs, emiatt Irene elvetette azt a gondolatot, hogy a gyilkos kívülről mászott fel az erkélyre. Az erkélyajtón keresztül nem tudott volna bejutni a lakásba. Ráadásul könnyen észrevehették volna, mivel alig múlt délután öt óra. Nem, ez az elképzelés hibás.

Sylvia panaszos hangja szakította félbe a gondolatait.

− Pirjo nem veszi fel a telefont, csak az egyik kretén kölyke. Még ha finnül beszélek hozzá, akkor sem tudja megmondani, hol az anyja. Azt mondja, hogy influenzás, és egy finn rendőr elmegy hozzájuk délután.

− Ez igaz. Az egyik nyomozónk beszél finnül. Próbál kapcsolatba lépni Pirjóval − mondta Irene.

− És ennek mi értelme?

− Lehet, hogy ő vagy a lánya látott vagy hallott valamit hétfőn, amikor eljöttek takarítani. Általában elhozza magával a lányát?

− Nem, csak ha nagyobb partit adunk. És ha a lánya ráér − válaszolta nyersen a nő.

Irene körülnézett a hatalmas szobában. Most meggyőződhetett róla, hogy a felső szintet tartó oszlopok nem tömör márványból készültek, ahogy két nappal korábban gondolta. A faoszlopokat márványhatású festékkel díszítették. A valódi márvány természetesen túl nehéz lett volna. A falak mentén antik bútorcsoportokat és gyönyörű íróasztalokat helyeztek el. És a festmények! Irene úgy érezte magát, mint egy VIP-vendég, aki egyedül járhatja végig a képtárat. Az erkélyajtókkal párhuzamosan állt egy sötét, fényes mahagóniasztal, amely borzasztóan hosszú volt. Irene nem látott még hasonlót sem.

− Milyen gyönyörű asztal! És milyen hosszú! Itt ültek szombaton is?

− Igen, persze − válaszolta Sylvia óvatosan.

− Hányan voltak?

− Húszan. Nem akartunk túl sok embert meghívni, csak a közeli barátokat. Mindnyájan ott voltak annak idején az esküvőnkön. Kivéve, persze Henriket és Charlottét.

Henrik esetében ez persze nem így van, gondolta Irene.

Sylvia folytatta:

− Richard nővére és a férje nem tudott eljönni. Floridában élnek. A férfit nemrég műtötték prosztatával vagy valami ilyesmivel. Hetvenöt éves.

− És hány éves a felesége?

− Hatvanhét.

− Elmondaná, kik voltak jelen?

− Persze. Richard, én, Henrik és Charlotte, Sven és Ann-Marie Tosse, Peder és Ulla Wahl. Azért utaztak Svédországba, hogy lássák a negyedik unokájukat. Már a parti előtti héten megérkeztek. A legidősebb lányuk, Ingrid és a férje is eljött. Ingrid koszorúslány volt az esküvőnkön. Akkor még csak ötéves volt, egy tündéri kislány. Nem neki született gyereke, hanem a középső lányuknak, Kerstinnek. Ő csak kétéves volt az esküvőnk idején, úgyhogy nem is jöhetett el. Ahogy a legkisebb lányuk sem. Ő annyi idős, mint Henrik.

Elhallgatott, kissé zavarba jött. Elfelejtette, hol tartott. Irenének sikerült leírnia mindent, amit az asszony mondott, és örült, hogy lett egy szusszanásnyi szünete. Így esélye nyílt arra, hogy felfogja a nevek sokaságát.

Végül megsajnálta Sylviát.

− Tehát az ön családja, Tosséék és Wahlék ott voltak. Mi Ingrid vezetékneve?

− Von Hjortz.

− Köszönöm. Mielőtt elmegyek, szeretném megkapni a telefonszámokat.

Sylvia bólintott, és nagyot sóhajtva folytatta a vendégek felsorolását.

− Anyám, Ritva Montgomery, hetvenkét éves. A nővérem, Arja hozta el Helsinkiből. Aztán ott volt még Valle Reuter…

Sylvia arcán egy pillanatra megvetés suhant át, amit titkolni igyekezett. Gyorsan folytatta.

− Nagyon örültünk, hogy Gustav Ceder és a felesége, Lady Louise is el tudott jönni. Louise apja már csaknem százéves, és sajnos haldoklik. Pénteken este érkeztek és vasárnap délben repültek vissza Londonba. Négy éve volt az ezüstlakodalmuk, azóta nem találkoztunk velük. Richard hatvanadik születésnapjára nem tudtak eljönni, mert akkor lett beteg az öreg, bár azután felépült…

Sylvia megint elhallgatott, mintha újra zavarba jött volna. Azután mérgesen felkiáltott.

− Istenem, hol tartottam? Folyton elveszítem a fonalat!

Kérlelő tekintetet vetett Irenére, aki megszánta, és segített neki.

− Tehát ott volt Valle Reuter, valamint Gustav Ceder és őlédisége…

− Á, igen, köszönöm. Jó barátunk, Ivan Viktors operaénekes szintén eljött.

Irene emlékezett a névre. Andersson főfelügyelő el volt ragadtatva, amikor meghallotta. A főnöke nagy operarajongó volt, Irene viszont nem. A Beatles, Rod Stewart vagy Tina Turner jobban megfelelt az ízlésének.

− Már csak Richard két unokatestvérét és a férjüket nem említettem. Ők Richard nagynénjének lányai. Velünk egykorúak, és ahogy már mondtam, ott voltak az esküvőnkön. Kellemes emberek, de nem túl gyakran találkozunk velük. Mindketten Stockholmban élnek. Az anyósom is onnan származik. Megadok minden nevet és címet, ha akarja − fejezte be Sylvia.

Azzal megfordult, és kecsesen elindult felfelé a lépcsőn. Irene úgy döntött, követi. A vastag szőnyeg elnyelte a lépéseik zaját. A lépcső tetején Irene egy pillanatra még látta Sylvia távolodó alakját, amint belép abba a szobába, amely iroda lehetett. Az íróasztal és a számítógép miatt a főfelügyelő és Irene arra a helytelen következtetésre jutott, hogy Richardé. A balett-táncos posztere azonban azt sugallta, hogy valójában Sylviáé. Végül is Richardnak volt egy egész lakásnyi irodája.

Irene gyorsan átvágott az előtér és a könyvtár süppedős szőnyegein. Amikor Sylvia észrevette, hogy nincs egyedül, meglepődött. Irene viszont ezen lepődött meg. A nő arcán különös arckifejezés ült. Mintha valami rosszaságon kapták volna.

Amikor Irene később felidézte a jelenetet, úgy tűnt, mintha Sylvia a számítógépasztal mellett függő fotó keretéhez szorította volna a homlokát. Néhány lépés után Irene meglátta, kit ábrázol a kép. Az A4-es méretű képet vékony ezüstkeretbe tették.

Ugyanaz a mosoly. Életöröm, csillogás a tekintetében. Vibráló, érzéki jelenlét. De nem Richard volt a fotón, hanem Henrik. A rövid haj és a baszksapka, amelyet hanyagul, de az előírásoknak megfelelő szögben csapott a fejébe, azt mutatta, hogy Henrik egyenruhát visel. A cikk szerint a kommandósoknál szolgált.

Sylvia gyűlölettel vegyes dühvel nézett Irenére. Hirtelen sírni kezdett. A szeme nyitva volt, nem pislogott, két kezét erőtlenül lógatta a teste mellett. Egy szót sem szólt, de a könnycseppek patakokban folytak végig az arcán. Irenének az a kényelmetlen érzése támadt, hogy egy intim pillanat részesévé vált. Úgy gondolta, meg kell szakítania ezt a kellemetlen jelenetet, amelynek akaratlanul is előidézője lett.

− Ne haragudjon, biztosan félreértettem valamit. Azt hittem, fel kell jönnöm, hogy leírjam a címeket − mondta bűnbánóan.

Sylvia nem válaszolt, de a sistergő düh lecsillapodott benne. Remegni kezdett. Irene ösztönösen közelebb lépett, és a kezét a nő vállára téve leültette az íróasztal mellé. Sylvia még mindig furcsán bámult maga elé. Aztán alig hallhatóan suttogott valamit.

− Gyakran beszélgetek vele.

− Henrikkel?

A nő bólintott. Irene kicsit bosszankodott. Nyilvánvaló volt, hogy szoktak beszélgetni. Csupán néhány kilométerre laknak egymástól, és rengeteg telefon volt a lakásban. De aztán hirtelen olyan érzése támadt, hogy rossz nyomon jár. Sylvia nem erre gondolt. Valami olyasmiről van szó, aminek köze van az előbbi kínos jelenethez.

− Úgy érti, hogy a képpel szokott beszélgetni? − kérdezte bizonytalanul.

Sylvia bólintott, és közben továbbra is a levegőbe bámult. Az arcán még mindig folytak lefelé a könnycseppek, bár már nem annyira sűrűn. Lehet, hogy túl korán engedték el a pszichiátriáról?

− És válaszol? − kérdezte óvatosan Irene.

Sylvia kiegyenesedve közölte:

− Ez a Henrik válaszol.

Mit ért ez alatt? Irene úgy érezte, vékony jégen jár, amely bármelyik pillanatban beszakadhat alatta. Egy gyilkosság áldozatának feleségét faggatja, akit nemrég engedtek ki a pszichiátriáról. Lassan kell haladni, mert az asszony még roppant labilis. Ugyanakkor fontos kideríteni, miről beszél pontosan.

− Azt mondta, hogy ez a Henrik. Van egy másik Henrik is a fián kívül? − kérdezte próbaképpen.

Rossz kérdést tett fel. Sylvia dühösen felcsattant.

− Persze, hogy Henrik az. De az a Henrik, aki régebben volt.

− Úgy érti, a betegsége előtt? Az agyhártyagyulladás előtt?

Sylvia hang nélkül bólintott.

− Nagyon megváltozott azután? − folytatta Irene.

− Igen, nagyon. Tizennyolc napig volt kómában. Amikor magához tért, mintha kicserélték volna. Nehezen tudott járni, olvasni, és ha nagy volt a zaj, megfájdult a feje. A korábbi barátaitól is elidegenedett. Nem akart sehová sem menni velük. Később már nem is telefonáltak, nem hívták Ahogy Emilie sem.

Sylvia elhallgatott, és fájdalmasan meredt maga elé.

− Ki volt Emilie? − kérdezte Irene halkan.

− A barátnője. Találtak egy lakást, és arra készültek, hogy összeköltöznek, ha Henrik leszerel. Egy kicsit korainak tartottam a kapcsolatot, de Henrik szerette azt a lányt. A lány nem szerette őt. Amíg a fiam a kórházban volt, talált magának egy másik barátot. Egyébként az a fiú a közös gyerekkori barátjuk. Két árulás egyszerre. Azt hiszem, végül ez törte meg.

Sylvia tekintetében ismét gyűlölet lobbant fel. Irenének eszébe jutott az az újságkivágás, amelyen Sylvia egyedül megy be a kórházba.

− A férje hogy viselte Henrik betegségét? − kérdezte óvatosan.

A nő szemében ismét fellángolt a gyűlölet. Olyan kegyetlen tekintettel nézett, hogy az szinte fájt. De Irene megértette, hogy az érzés nem neki, hanem Richardnak szól.

Sylvia fojtott hangon válaszolt:

− Nem volt hajlandó tudomást venni róla. Szerinte Henrik nem volt beteg. Úgy gondolta, hamar felépül ebből a kis gyengeségéből, és minden olyan lesz, mint azelőtt.

− De nem így történt.

− Nem.

− Mi történt valójában?

Sylvia végtelenül fáradt hangon beszélt. Úgy tűnt, alig van ereje ahhoz, hogy válaszoljon erre a kérdésre.

− Henrik nagyon tisztességesen küzdött a rehabilitáció alatt, és fizikai értelemben sokat javult. De a személyisége teljesen megváltozott. Az orvosok szerint az agyát károsodás érte. Három évig tartott, amíg megszűntek a szédülések és a fejfájások. Richard és Henrik lassan egyre távolabb került egymástól. Korábban annyi mindent éltek át együtt. Richardot az is végtelenül bosszantotta, hogy Henrik elveszítette az érdeklődését a tőzsde és a pénzvilág iránt. Tajtékzott, amikor Henrik művészettörténetet kezdett tanulni az egyetemen, és a divattörténetre specializálódott. De egy idő után a férjem megváltoztatta a hozzáállását. Ő volt az, aki azt javasolta Henriknek, hogy vásároljon antik bútorokat az ügyfelei számára. Egy idő után Richard lett az egyik legfontosabb kliense. Emiatt ismét közelebb kerültek egymáshoz.

− De az élet többé nem volt már olyan, mint korábban, ugye?

− Nem.

Sylvia ismét lehajtotta a fejét. Platinaszőke haja zuhatagként omlott az arca elé. Lehet, hogy erős akaratú, önző teremtésnek tűnik, de legbelül igen törékeny lélek. Irene további kérdései tolakodónak és személyesnek tűntek, de fel kellett tennie őket, és most, azonnal.

− Richard örült, amikor Henrik elvette Charlottét?

A platinaszőke hajfüggöny meg sem rezdült. Semmi reakció. De a legrosszabb megjegyzés még hátravolt.

− A szomorúság mellett szerencsére örülhet is hamarosan, hiszen nagymama lesz.

Sylvia hirtelen ismét régi önmaga lett. Mint egy vadmacska, kimeresztette a karmait, prüszkölt és harapott, majd teli torokból kiabálni kezdett.

− Nem igaz! Maga hazudik! Hazudik!

Irene először úgy meglepődött, hogy nem tudott védekezni, és a nő megkarmolta a nyakát. Aztán már ösztönösen cselekedett. Könnyedén megállította Sylvia közeledő karját. Bal kezével megragadta Sylvia vékony csuklóját, és egy kicsit maga felé húzta a nőt. Majd a jobb karját hátracsavarva jobb kezével elkapta a nő bal karját, és az álla alá szorította. A szorítás hatásos volt, Sylvia mozdulni sem tudott. Ebben a pillanatban elájult, talán a testi kontaktus, talán a szorítás, talán az átélt izgalom hatására.

Irene összeszedte magát. Felemelte Sylvia pillekönnyű testét, és bevitte a hálószobába. A törékeny kis alak szinte elveszett a hatalmas ágy közepén. Sylvia természetesen nem ágyazott be. Ez Pirjo feladata lett volna, amennyiben megérkezik a munkahelyére.

Irene felemelte kissé a nő lábait, és masszírozni kezdte a vádliját. Körülbelül egy perc múlva az asszony kezdett magához térni. Motyogott valamit, és megpróbált felkelni. Irene visszanyomta az ágyba, és halkan beszélni kezdett hozzá, mint egy kisgyerekhez. Sylvia halkan nyögdécselt.

− Henriket akarom! Henrik!

Ez jó ötletnek tűnt. Ha Henrik idejön, Sylvia megnyugszik. És akár itt is beszélgethetnek, akkor nem kell eljönnie a rendőrségre.

− Felhívom. Hol találom a számát?

− Nyomja meg a kettest és a kettős keresztet.

A gyorshívó könnyű megoldás. Irene odament az ágy melletti éjjeli szekrényen álló telefonhoz.

Henrik a második csengésre felvette. Irene bemutatkozott, de aztán nem nagyon tudta, mit mondjon. Magyarázkodni kezdett.

− Az édesanyjánál vagyok. Nos… összeomlott. Azt szeretné, ha idejönne.

− Hogyne, máris megyek. Anyám eléggé labilis mostanában. Mitől borult ki?

Épp ez volt az a kérdés, amelyet Irene szeretett volna elkerülni.

− Fel akartam vidítani egy jó hírrel. Gratuláltam neki abból az alkalomból, hogy hamarosan nagymama lesz. Azt hittem, tud róla.

A vonal másik végén hosszú ideig csend volt. Irene azon gondolkodott, vajon Henrik is összeomlott-e. Végül a férfi káromkodott egyet, és letette a telefont.

Irene ostobán érezte magát. Mintha valami rosszat tett volna! Valóban tett? Bűntudattal telve arra gondolt, hogyan fékezte meg az őrjöngő Sylviát. Lehetett volna valahogy másképp is? Aligha.

Amikor visszafordult az ágyhoz, látta, hogy a nő egy orvosságos üveget tart a bal kezében, jobb keze pedig ökölbe szorítva közeledik a szájához. Az éjjeli szekrény felső fiókja ki volt húzva. Irene ösztönösen átnyúlt az ágyon, és megragadta a nő csuklóját. A tenyerében három tabletta feküdt, mindegyik középen kettéhasítva. Semmi nem utalt öngyilkosságra.

Irene szerette volna visszaszerezni Sylvia bizalmát, ezért vidáman megkérdezte tőle, szeretne-e egy kis vizet a tablettákhoz.

A nő bólintott, de nem nézett rá. Irene elvette tőle a gyógyszeres üvegcsét. Gyorsan elolvasta a címkét: STESOLID 5 MG. Amikor visszatette az üveget a fiókba, több hasonlót is látott benne. A technikusok biztosan feljegyezték, úgyhogy betolta a fiókot.

A fényűzően berendezett fürdőszobában eresztett egy kis vizet az egyik aranyozott tartóban álló fogmosó pohárba. A kristálypohár mellett aranyozott vízcsapot és törölközőtartót látott. A földön nagy frottír fürdőlepedő hevert. Irene felakasztotta a fűthető szárítóra. Ha megérkezik végre, Pirjónak lesz elég dolga.

Sylvia a mennyezetet bámulva feküdt az ágyon, amikor Irene visszatért a vízzel. Félkönyökre emelkedett, és bevette a pirulákat. Azután kimerülten visszahanyatlott a párnára. Csukott szemmel suttogott.

− Nem akartam bántani. Nem voltam erre felkészülve. Ez az egész túl sok volt nekem.

Irene még nem akart megbocsátani Sylviának. Könnyű volt ugyan együtt érezni az apró, törékeny asszonnyal, de a nyomozónak olyan érzése támadt, hogy a puszta szánalom nem vinne közelebb az igazság feltárásához.

Úgy határozott, óvatosabban folytatja. Együtt érző hangon folytatta:

− Én kérek elnézést. Azt hittem, tudja, hogy Charlotte terhes. Tegnap mondták el nekem a rendőrségen.

Sylvia csukva tartotta a szemét. Így tudta a legjobban kizárni Irene bosszantó kíváncsiskodását.

Irene elveszettnek érezte magát. Hogyan léphetne tovább? Aztán eszébe jutott valami.

− Megkaphatnám a partivendégek nevét, címét és telefonszámát?

Sylvia vonakodva nyitotta ki a szemét. A tekintetében hidegség és gyűlölet volt. A hangja ellenségesen csengett.

− Most nem tudom megadni az adatokat. Maga miatt elájultam. Zúg a fülem, és forog velem a világ. Szörnyen érzem magam.

Vékony ujjaival a halántékát kezdte masszírozni.

Irene maga is megdöbbent, amint érezte, hogy növekszik benne a harag. A gyomrában kezdődött, és kúszott felfelé a torkába. Végül úgy érezte, felrobban a feje tőle. Hűvös, közömbös hangon szólalt meg:

− Mivel úgyis fekszik, talán feltehetem a következő kérdésemet. Átnéztem több tucatnyi régi újságkivágást. Richard meglepően gyakran mutatkozott csinos nők társaságában. Maga ezt hogy viselte?

Sylvia abbahagyta a homloka masszírozását. A szeme ismét megtelt gyűlölettel, de amikor megszólalt, a hangja nem árulta el az érzelmeit.

− Az ostoba kis nők voltak a gyengéi. Erős vágyai voltak. Mindig én voltam a legfontosabb nő az életében. Mindig visszatért hozzám, amikor elvesztette az érdeklődését a legújabb hódítása iránt. Egyik sem tartott túlságosan sokáig. Amikor elkezdtek követelőzni, általában gyáván visszasompolygott hozzám. Nincs értelme, hogy tagadjam, mert Richard soha nem tett különösebb erőfeszítést, hogy eltitkolja a szenvedélyét. El kellett viselnem.

Tehát kimondta. Minden keserűsége benne volt.

− És mi a helyzet magával? Önről nem láttam hasonló képeket − folytatta Irene.

Sylvia hangosan, keserűen felnevetett.

− Nagy szabadságot adtunk egymásnak. Vagyis jobban mondva, neki.

A nő ismét látványosan lehunyta a szemét, és szorosan összezárta az ajkait. Irene megértette, hogy ideje témát váltani. Leült az ágy szélére. Amikor belesüllyedt a pelyhes puhaságba, a térdével majdnem állon vágta magát.

− Sylvia − kezdte −, a férje meggyilkolásának ügyében nyomozunk. Fogalmunk sincs, mi lehetett az indíték. Segítenie kell nekünk. Kellemetlen kérdéseket is fel kell tennünk, ha meg akarjuk tudni az igazságot.

Sylvia kékre festett szemhéja megrebbent. De amikor kinyitotta a szemét, a tekintete üres volt. Kifejezéstelen arccal Irenére bámult.

− Kit szolgálna az igazság?

Irene nem tudta, mit válaszoljon. De volt még egy kérdése, amelyet fel kellett tennie.

− Átnéztük Richard személyi anyagát. Ezen információkat régebben a parókiák anyakönyvében tartották nyilván. Manapság az adóhatóságok használják az adatokat, ezért benne vannak a nyilvános adatbázisokban.

Irene elhallgatott, mert nem volt benne biztos, hogy amit mond, az kellőképpen pontosan fogalmazza-e meg a mondandóját. De Sylvia arckifejezése nem változott. Irene nem akarta, hogy az asszonynak túl sok ideje maradjon a hallottakon gondolkodni, ezért gyorsan folytatta.

− Tudott ön arról, hogy Richard egy ízben elismerte az apaságát, még a házasságkötésük előtt?

Sylvia lehunyta a szemét. Az orrlyukai kitágultak, hangosan vette levegőt, és színtelen hangon megszólalt.

− Nem vagyok meglepve. A házasságunk elején néhány rejtélyes telefonhívást kapott. Egy nő hívta, aki vitatkozott Richarddal. Egy-két szót elkaptam. Kikövetkeztettem, hogy egy fiúgyerekről lehet szó.

Az utolsó mondatban több évtized fájdalma tükröződött. Irene ismét megsajnálta a nőt, de elhatározta, hogy továbblép.

− Sosem említette magának a gyereket?

− Nem.

− Henrik tud róla?

− Ne mondja meg neki!

− Magától is rá fog jönni. Ha előbb nem, akkor a hagyatéki tárgyaláson.

Mintha villám csapott volna Sylviába. Hirtelen felült, vékony lábait lelógatta az ágy mellett. A felháborodástól kipirult az arca, a szemében harag gyűlt. A hideg, manószerű arcvonások megkeményedtek, és inkább hasonlítottak egy boszorkányéra.

− Az a fattyú még örököl is? Soha! Csak a holttestemen keresztül. Nem fogom megengedni! Most rögtön felhívom Torét… Soha!

Elhallgatott. Irene tudta, hogy Tore Eiderstamra gondol. Hacsak Sylvia nem spiritiszta, elég nehéz lenne kapcsolatba lépnie az ügyvéddel. Biztosan átvette valaki a céget, gondolta. Ezt Sylviával is közölte, aki teljesen fel volt dúlva.

− Rengeteg ügyvéd van Tore irodájában. Feltételezem, felhívhatom őket, nem? Az ördög vigye az egészet! Mindig Richard gondoskodott a pénzügyeinkről és a jogi dolgokról − közölte végül elkeseredve.

Ebben a pillanatban csengettek. Irene lement az alsó szintre, és kinyitotta az ajtót. Henrik elgyötörtnek, de határozottnak tűnt. Kurtán biccentett Irenének, majd kettesével szedve a lépcsőfokokat felsietett az emeletre. Irene gondolataiba merülve követte. Sylvia különösen reagált. Ahelyett, hogy kitörő boldogsággal vette volna tudomásul, hogy unokája születik, és ennek megfelelően boldog elragadtatással engedte volna szabadon az érzéseit, szinte kirobbant belőle a düh. Amikor a többi nőről esett szó, készségesen válaszolt, még ha keserű is volt. A másik fiú létezése sem érte teljesen váratlanul, és addig nem is érdekelte különösebben Sylviát, amíg ki nem derült, hogy a fiú az egyik örökös. Lehet, hogy fel kellene venni a kapcsolatot von Knecht ügyvédeivel, bár amíg fel nem olvassák a végrendeletet a családnak, addig úgysem tudnak mondani semmit.

A hálószobában anya és fia egymás mellett ült az ágy szélén. Sylvia megrázta a fejét, és hátrasimította szőke fürtjeit az arcából.

− Henrik elmondta nekem a hírt, amit magától hallottam az imént. Nagyon ki vagyok borulva, azért reagáltam így.

Irene megértette, hogy a nő nem csupán magyarázkodik, hanem tulajdonképpen bocsánatot kér. Bólintott, és bátorítóan mosolygott az özvegyre. Sem ő, sem a fia nem viszonozta a gesztusát. Henrik arca olyan volt, mint aki napok óta nem aludt, és Irene lassan kezdett rosszul lenni a család különös viselkedésétől. Neki kell lábujjhegyen járkálnia és vigyáznia minden szavára, miközben egy gyilkosság és egy robbantás elkövetőjét keresik!

Úgy döntött, nem kertel tovább. Henrikhez fordult, és határozott hangon beszélt hozzá.

− Épp azt mondtam az édesanyjának, hogy információink szerint az ön apjának van egy elismert fia az egyik korábbi kapcsolatából.

Henrik arcán nem látszott érzelem. Néhányszor pislogott, de nem mondott semmit.

− Tudott a féltestvére létezéséről?

Henrik lassan megrázta a fejét, de továbbra is hallgatott.

Sylvia viszont azonnal felcsattant.

− Nyilvánvalóan részt kér az örökségből. Soha! Erről szó sem lehet!

Henrik fáradtan nézett az anyjára.

− Anya, erre törvény van. Bízzuk ezt az ügyvédekre.

Senki sem szólalt meg. Sem Sylviának, sem Henriknek nem volt kérdése az új családtaggal kapcsolatban. Nem szeretnék tudni, hol lakik, hány éves? De az is lehet, hogy az emberek ilyen helyzetben nem tesznek fel hasonló kérdéseket. Talán túl nagy volt a megrázkódtatás. A csend kezdett kínossá válni.

Irene megköszörülte a torkát:

− Henrik, mit gondol a tegnap esti tűzről?

− Lehet, hogy semmi köze sincs apám halálához.

Irene hallotta a férfi hangján, hogy maga sem hiszi, amit mond.

− Tudtak róla, hogy Richardot esetleg megfenyegette valaki? − folytatta Irene.

Henrik és az anyja egymásra nézett, aztán a nyomozóra. Mindketten megrázták a fejüket.

− Beszélt arról, hogy valaki ellenséges vele?

Sylvia félrenézett, nem érdekelte a dolog, és úgy tett, mintha az ágy fölötti kínai műalkotást tanulmányozná. Irenének is feltűnt a kissé merész selyemtekercs. Az volt a véleménye róla, hogyha egy nő úgy ki tudja csavarni a csípőjét, amint az a festményen látszik, akkor az guminő lenne. Rámutatott a képre:

− Miért gyűjtött szexképeket?

− Szexképeket? − Henrik hidegen nézett a nyomozóra, és felsőbbségesen folytatta. − Ezek a legszebb erotikus gyűjtemény darabjai Svédországban.

Sylvia felugrott az ágyról. Vékony kis kezével Henrik arca előtt hadonászott.

− Igaza van! Ezek tényleg szexképek! Szabadulj meg tőlük! Nem akarom itt látni őket! Rosszul vagyok tőlük!

Elhallgatott, és körbenézett a szobában, szemügyre véve a falakon függő képeket a töméntelen meztelen, közösülő alakról. A könnyek újra megindultak lefelé az arcán. Halkan zokogott.

− Olyan büszke volt a gyűjteményére. Gyűlölöm ezeket! Gyűlölöm!

Henrik felállt, és az anyja vállára tette a kezét.

− Mama, én majd elintézem. Európában nagy kereslet van rájuk. Különösen Angliában. Felteszem, a Christie’s is érdeklődni fog. A gyűjtemény több millió koronát ér, tudod?

Sylvia csendesen szipogott és bólogatott.

− Igen, tudom. Nem akarom itt látni őket.

− Majd én segítek levenni őket a falról. Áttesszük mindet a régi szobámba. A Zornt is le akarod venni?

− Igen, mindet.

Irene el volt keseredve. Nagyon nehéz mindazt kibogozni, ami a felszín alatt húzódik ebben a családban. Nyilvánvalóan rengeteg feszültség gyülemlett fel az évek során. De van-e ennek köze Richard von Knecht halálához? Vagy az iroda felrobbantásához? Mivel a konfliktusok réginek tűntek, nem valószínű, hogy az elmúlt napok eseményei belőlük következtek. Mégis fontos, hogy ne merüljön feledésbe, ami ma ebben a lakásban elhangzott. És az sem, ami a kimondott szavak mögött felsejlett. Amikor felkeveredik az állóvíz, sok minden a felszínre kerül. Pillanatnyilag nem tud ennél tovább jutni. Végül fel fog bukkanni valami a zavarosból, amit használni tud. Irene feltette az utolsó kérdését.

− Néhány részletet szeretnék tisztázni, mielőtt elmegyek. Először is: van Pirjónak kulcsa a lakáshoz?

Sylvia megrázta a fejét.

− Nincs. Mindig mi engedtük be.

− Hány kulcscsomó van a lakáshoz?

− Három.

− Tehát három különböző kulcskarika?

− Igen. Az ajtókhoz való kulcsokon kívül rajtuk van még a biztonsági zár kulcsa is. A biztosító társaság megköveteli. Azt is előírták, hogy nem lehetnek kilincsek az erkélyajtókon.

− Tudja, hol van most a három kulcscsomó?

− Természetesen. Az enyém a táskámban. A pótkulcsok a szobámban vannak, az íróasztal fiókjában. Ma reggel láttam mindet. Richard kulcscsomója pedig ott van, ahol tegnap megtaláltam, az éjjeli szekrényén.

Sylvia az ágy másik felére mutatott. Egy kisebb kulcscsomó hevert ott, amelyen kocsi- és garázskulcs is volt. Mellette feküdt egy fekete bőr kulcstartó. Irene kinyitotta, és hat kulcsot számolt meg benne.

− Hány kulcs tartozik a lakáshoz ezek közül? − kérdezte aztán.

− Kettő. Egy a felső és egy az alsó zárhoz.

− És a többi?

− Kettő a kärringnäseti házat, egy pedig a marstrandi házat nyitja. A többi nyilván Richard irodájának kulcsa.

− Az irodához tartoznak pótkulcsok?

− Igen. A pótkulcstartón vannak a fiókomban.

− Több kulcscsomó nincs?

Sylvia megrázta a fejét.

− Nincs, de ha már a kulcsokról van szó, emlékszem, hogy Richard keresgélte a kocsi és a garázs pótkulcsát.

− Ez mikor lehetett?

− Legalább két hete.

− Végül megtalálta őket?

− Nem tudok róla.

Irene feljegyezte a hallottakat a füzetébe. Még egyszer megkérdezte:

− Tehát ezek a kulcsok a szobában a rendes kulcsai? Nem a pótkulcsok?

− Igen, pontosan.

Irene jegyzetelt. Ezek szerint a kocsi és a garázs pótkulcsai eltűntek. Gyorsan feltett még egy kérdést.

− Ki takarított Richard irodájában?

− Pirjo. Megbeszéltek egy időpontot Richarddal, és akkor a férjem beengedte őt oda. Legtöbbször kedden vagy csütörtökön. Ezeken a napokon itt nincs dolga. Van úgy, hogy más munkákat is elvállal, úgy tudom.

Irenének támadt egy gondolata.

− Hogy néz ki Pirjo?

− Eléggé testes, alacsony nő. Harminc körül lehet, de úgy néz ki, mintha negyven is elmúlt volna. Ritka, szőke haja van, melyet általában copfban hord. Lomposnak tűnik, viszont a legjobb takarítónő, aki valaha megfordult nálam. Alice, a barátnőm ajánlotta, neki is nagyon bevált. Csak az a baj, hogy dohányzik. Ha leszokna, több pénze maradna. Nem fizetek neki keveset, de szerintem elfüstöli az egészet!

Irenének az volt az érzése, hogy a közelmúltban Sylvia valószínűleg egyezkedett Pirjóval a fizetésével kapcsolatban. Egy feketén alkalmazott takarítónőnek nem sok esélye van tisztességes fizetésre, főleg ha finn. Irene sóhajtva ejtette az ötletét. Nem valószínű, hogy Richard és Pirjo összeszűrte a levet. Elég jól ismerte már a férfi ízlését ahhoz, hogy tudja, nem kezdene viszonyt egy kövér, lestrapált takarítónővel.

− A következő kérdésem önhöz szól − fordult Henrik felé. − Hol érem el ma Charlottét?

− Otthon. Miért?

− Meg kell kérdeznem tőle, hol volt múlt kedden este, öt és hat között.

Henrik bólintott, és kurtán felnevetett.

− Ha valakinek, akkor neki lesz alibije.

− És maguknak is.

− Igen, nekünk is. Elment az új kocsijáért. A Mölndalsvägenen volt a Volkswagen Centerben.

Sylvia felhorkant.

− Micsoda? Vett még egy kocsit?

− Nyugodj meg, anya. Az öreg Golf már több időt töltött szervizben, mint otthon. Mindig zárlatos lett valahol.

− De még kétéves sincs!

− Becseréltük, jó üzletet kötöttünk. Most van egy vadonatúj Golfja. Öt százalékkal olcsóbban adják el a tavalyi modellt.

Sylvia dacosan nézett.

− Megvehette volna az én BMW-met. Nekem jó lesz Richard Porschéja − mondta végül.

− A te BMW-d hároméves, és még csak harmincezer kilométer van benne. Jó árat kaphatsz érte, ha el akarod adni.

− Az annyi utánajárással jár. Meg kell hirdetni, az emberek el akarnak jönni, meg akarják nézni. Minden olyan bonyolult, amikor az ember egyedül van.

Henrik felsóhajtott.

− Add át egy autóügynöknek − tanácsolta türelmesen.

− Nem. Ha nem veszel új autót, nem fizetnek elég jól. Mellesleg, lehet, hogy a Porschét adom el és a BMW-t tartom meg. Egy új Porschéért többet kap az ember.

Úgy tűnt, Sylvia gyorsan beletanult az egyedülálló nő szerepébe. Szemmel láthatóan minden problémája financiális eredetű volt.

Irene köhintett egyet, hogy felhívja magára a figyelmet.

− Értesítem önöket, amint többet tudunk a berzeliigatani tűzről. Annyit már most elárulhatok, hogy a tüzet nagy valószínűség szerint egy bomba felrobbanása okozta. Mivel az újságok délután megtudják ezt az információt, azt akartam, hogy önök halljanak róla elsőként.

Sylvia először meghökkent. De ami ezután következett, arra Irene nem volt felkészülve.

− Bomba? És eddig ezt miért nem mondta? Egy elmebeteg gyilkos mászkál a környéken. Lehet, hogy mindnyájunkat megöl!

Henrik olyan sápadt lett, hogy a bőre szinte teljesen elsárgult. Úgy nézett ki, mint aki bármelyik pillanatban elájulhat.

− Rendőri védelemre van szükségünk! Követeljük!

Sylvia idegesen fel-alá járkált a szobában. Irene megpróbált nyugalmat sugározni.

− Természetesen meg foguk vizsgálni, van-e közvetlen veszély. De az eddigi adatok szerint erről nincs szó. Megfenyegettek valakit a családból?

Henrik elgyengülve ingatta a fejét, miközben Sylvia vadul hadonászott.

− Nem! Még nem! De valószínűleg addig nem kapunk megfelelő védelmet, amíg az egész családot le nem mészárolják!

Ezt hívják tautológiának, emlékezett Irene a középiskolai filozófiaórákra. Talán azért kúsztak elő ezek az emlékek a memóriája sötét bugyraiból, mert a közelben található Hvitfeld középiskolába járt. Sylvia immár elfelejtette, mennyire felháborodott, amikor a rendőrök durván zaklatták a felső tízezerbeli szomszédait. Most azt akarta, hogy megint rendőrök vegyék körül. Irene úgy érezte, itt az ideje, hogy véget vessen a csevegésnek. Barátságos hangon elbúcsúzott, majd ismét adott nekik egy-egy névjegykártyát, amelyeken a közvetlen száma is rajta volt. A tapasztalatai szerint az emberek hajlamosak elveszteni az ilyesmit. Mint ahogy ő is folyton elveszít minden apró papírt.

Henrik lekísérte a nyomozót a földszintre, de közben egyikük sem szólt egy szót sem. Amikor odaértek a bejárati ajtóhoz, Henrik megszólalt:

− Nincs kifogása az ellen, ha hétvégén kimegyünk Marstrandba?

Irene erre nem volt felkészülve.

− Amennyire tudjuk, a család többi tagját nem fenyegették meg. Az édesapját ölték meg, és az ő irodáját robbantották fel. Volt olyan családtag, aki járt abban az irodában?

Henrik meghökkent, de aztán rájött, mire gondol Irene.

− Arra céloz, hogy azt a bombát esetleg másnak szánták? Nem, valószínűleg ő volt a kiszemelt áldozat. A család tagjai nemigen jártak be az irodába.

− És tényleg szüksége volt egy irodára? Hiszen volt egy brókercége, amely intézte a pénzügyeit − puhatolózott Irene.

Henrik lehajtotta a fejét, mintha minden idegszálával a szőnyeg mintázatát tanulmányozná. Irene már azt hitte, nem akar válaszolni, amikor a férfi végül megszólalt.

− Szüksége volt egy helyre, ahol béke és nyugalom van. Az volt a szüleim régi lakása. Ott laktak, miután összeházasodtak. Kétéves lehettem, amikor átköltöztek ebbe a lakásba. Megtartották azt a lakást is, mert apának már akkor is szüksége volt egy irodára. Később megvette ezt az épületet is és a berzeliigatanit is. A többi ingatlannal együtt, amelyeket Peder Wahllal vásárolt. De a többi ingatlant már felszámolták.

− Mekkora volt az az iroda?

− Négy szoba és egy konyha. Meg egy fürdőszoba és egy vécé, természetesen. Körülbelül százharminc négyzetméter.

− Visszatérve a hétvégi marstrandi terveihez, Charlotte és az édesanyja is megy?

− Nem, Charlotte a nővéréhez utazik Kungsbackába. Anya szeretne a lovaival foglalkozni egy kicsit. Van ott egy istállója. És nekem is szükségem van némi kikapcsolódásra. Hétfőn kora reggel négykor indulok Stockholmba. Aznap kezdődik Lilla Bukowski novemberi aukciója. Van néhány megbízatásom.

− Megtudhatom, hogy dolgozik? Felvásárol bizonyos különleges darabokat, és azután eladja az érdeklődő vásárlóknak?

− Nem, én ügynökként dolgozom. A vásárlók kinézik a katalógusból azokat a tárgyakat, amelyek érdeklik őket, és aztán kapcsolatba lépnek velem. Megmondják, mit akarnak, és azt is, mennyi pénzt szánnak rá. Óradíjban dolgozom, és az úti költséget is térítik. Van úgy, hogy több vevő is összeáll, és akkor együtt vállalják a költségeimet, főképp ha külföldi útról van szó. A költség ugyanannyi, viszont többfelé oszlik.

− Szerintem így még drágábbá válik a műkincsgyűjtés − jegyezte meg Irene.

Henrik vállat vont.

− Az ügyfeleimnek nagyon sok pénzük van, idejük viszont alig. Tudják, mit akarnak, illetve hogy az mennyibe kerül.

− Tehát soha nem a saját pénzét költi?

− Amikor az ügyfeleimnek vásárolok, akkor soha. Néha magamnak is veszek ezt-azt. Mint például a Tang lovat.

A férfi arca már-már visszanyerte normális színét, amikor a munkájáról beszélt. Henrik arcán két halványpiros folt jelent meg. Irene még emlékezett, milyen komoly előadást tartott neki a Haupt bútorokról, a szőnyegről és a többi értékről, amikor először járt a lakásban. Itt valóban szenvedélyről és elhivatottságról volt szó. A gyönyörű Charlotténak minden bizonnyal meg kellett küzdenie a figyelemért. Az ő értéke a pillanatot jelentette. Ötven év múlva egy gyűjtő szemében már értéktelen lesz. Irene örömmel nyugtázta magában, hogy Krister és ő javarészt a helyi IKEA-ból válogatták össze a bútoraikat.

Utolsó kérdését őszinte érdeklődésből tette fel.

− Mi a csuda az a Tang ló?

Henrik szemében megütközést látott. A férfi valószínűleg úgy gondolta, ezzel mindenki tisztában van.

− Cserépfigura a Tang korból. A kínai Tang-dinasztia a VII. század elejétől uralkodott a X. század elejéig. A ló követte urát a sírba, tehát sírtárgyakról van szó. Amikor az uralkodó meghalt, mindent mellé temettek, amiről úgy gondolták, hasznára lehet a túlvilágon. Háztartási eszközöket, ékszereket, szolgákat, katonákat. Egyes esetekben valóságos hadsereget is találtak a régészek a sírokban. A Tang korban már cseréptárgyakat használtak, de korábban embereket is feláldoztak. Hasonlóan ahhoz, amikor…

− Várjon!

Mindketten megrezzentek Sylvia váratlan hangjától. Futva érkezett a lépcsőn lefelé. Kifulladva beszélt:

− Itt van a teljes vendéglista a címekkel és a telefonszámokkal együtt. Az egész benne volt a számítógépemben. Csak ki kellett nyomtatni.

Irene a Berzeliigatan felé ment vissza a kapitányságra. Ideje volt ebédelni. A hedeni hot dog árus csábító lehetőségnek tűnt, nála a legjobb a krumpli. Előbb azonban meg akarta nézni a leégett épület romjait. Észrevette Tommy Perssont, aki az egyik tűzszerésszel beszélgetett. Talált egy üres parkolóhelyet, amelyet gyorsan el is foglalt. Igaz, hogy mozgássérülteknek volt fenntartva, de egy ideig úgyis eltart majd, amíg valaki ebben az épületben lakni fog. A ház nagyobb része lakhatatlannak tűnt. A maró füstszagot árasztó épület maradványai nem illettek Göteborg elegáns, belvárosi miliőjéhez. Sokkal inkább egy háború sújtotta övezethez.

Irene odalépett Tommyhoz. A kollégája vidáman üdvözölte, majd bemutatta Pellének, a tűzszerésznek. A férfi bólintott, és kesztyűs kezével intett Irene felé. Szinte azonnal elnézést kért, és ment a dolgára.

− Találtak odabent egy szénné égett testet − mondta Tommy komoran. − Von Knecht irodájának ajtaja mögött hevert. Valószínűleg fémborítás volt az ajtó belső részén, ami miatt a test nem tudott teljesen elégni. A robbanás kiszakította az ajtót a helyéből, és ez a szerencséden fickó nyilván bemászott mögé, amikor rájött, hogy nem tud lejönni a lépcsőn. Szörnyű lehetett a hőség odabent.

Mindkettőjüket kirázta a hideg, de ennek semmi köze nem volt az időjáráshoz. A szürke felhők mögül bágyadtan kandikált ki a nap. Lassan világosodott, ám érezhetően hidegebb lett. Éjszaka minden bizonnyal fagyni fog, az épületre eresztett víz megfagy, és jégpáncélt von a romok köré. Talán nincs is annál szomorúbb, lehangolóbb látvány, mint egy tűz és víz pusztította épület. Ha az ember tudja, hogy valaki meg is halt, a látvány még borzasztóbb. Irenének hányingere lett, de ráfogta az éhségre és a fojtogató füstszagra.

Tommy megfordult, és fejével az utca túloldalán álló téglaépület felé bökött.

− Látod azt a dohányboltot?

Irene követte a tekintetét, és a sarkon meglátta a kis boltot, amelynek falán egy elhasználódott embléma lógott. Bólintott.

− Találd ki, kit találtunk ott Fredrikkel, amikor körbejártuk a környéket!

− Fogalmam sincs.

− A Köpcös Johannessont! És képzeld, övé a bolt.

− Ne viccelj! Azt hittem örökre bezárták, és eldobták a kulcsot.

− Az túl egyszerű lett volna. Ellenőriztük. Tavaly nyáron engedték ki. Hatot töltött le a kilenc évből.

Ha az ember Göteborgban él, tudja, hogy a „Köpcös” vagy a „Mini” becenév valószínűleg egy kosárlabdás méretű embert jelent. És ha az ember Göteborgban él, azt is tudja, hogy kicsoda Köpcös Johannesson. Az utóbbi évek tíz legveszélyesebb bűnözőjének listáján szerepel, Lars-Inge Svartenbrandt és Clark Olofsson után.

Nyolcadik fejezet

Irenének nem maradt túl sok ideje, de még sikerült lejegyzetelnie a Henrikkel és Sylviával folytatott beszélgetést. Charlotte von Knechtet is hívta, de nem vette fel a telefont. A listán a mölndalsvägeni Volkswagen Center száma következett. A recepciós némi keresgélés után rátalált a mappára. Igen, Charlotte von Knecht valóban kedden vette át az új Golfot, de azt nem tudta megmondani, hánykor. Az eladó csütörtökön szabadnapos volt, és péntek tíz előtt nem lehetett elérni. Amikor Irene azzal folytatta, hogy rendőrségi nyomozás folyik bűncselekmény kapcsán, a nő készségesebb lett, és megadta a férfi otthoni számát. Amikor Irene tárcsázta a számot, egy harsány hang kiabált a telefonban: „Helló! Ez Rob lakása. Vagy nem vagyok itthon, vagy valami mást csinálok, úgyhogy nem tudom felvenni a telefont. A sípoló hang után hagyja meg a nevét és a számát, és később visszahívom.” Irene megadta a nevét és a kapitányság közvetlen számát, hangsúlyozva a rendfokozatát.

A megbeszélés előtt sor került a szokásos pizzarendelésre. Evés után a főfelügyelő emelkedett szólásra.

− A sajtótájékoztatón bejelentettem, hogy bomba robbant a Berzeliigatanon. A tűzszerészek egy robbanószerkezet maradványaira bukkantak von Knecht irodájának előterében. A bejelentés után úgy éreztem magam, mintha én is bombát dobtam volna a riporterek közé. Szinte megvesztek! Természetesen összekapcsolják a von Knecht-gyilkosságot a tűzesettel. Egész délután vadásztak rám! A lapok, a rádió és az összes tévécsatorna is! A technikusok bármelyik pillanatban itt lehetnek, hogy beszámoljanak arról, mire jutottak. Svante Malm és az új srác, Ljunggren is megígérte, hogy beugrik.

Körbenézett a beosztottam, és csendesen megköszörülte a torkát.

− Menjünk sorban, mindenki egyesével mondja el, mit talált.

Várakozóan nézett a jobbján ülő Irenére. Elég sokáig tartott, mire a nyomozó beszámolt róla, milyen érdekességeket tudott meg a pletykalapokból, de fontos volt mindent megosztania a többiekkel. A Svéd Nők Lapjának kivágásai ugyanis sokat elárultak von Knecht közszerepléseiről. A Sylviával és Henrikkel folytatott beszélgetésből a kollégái többet megtudhattak a családtagokról. Irene végül összefoglalta a véleményét és a saját következtetéseit is.

− Valóságos szappanopera az életük. Sylvia és Henrik nem szerette Richardot. Ez valószínűleg kölcsönös volt: nem alkottak boldog családot. Az ok a szokásos: pénz, hűtlenség. Ami a családon belüli elkövető elméletének ellentmond, az természetesen a bomba. Van ugyan némi esély arra is, hogy a tűz és a gyilkosság nincs kapcsolatban egymással. Ám ez az esély igen csekély.

A többiek egyetértően bólogattak. Irene végül beszélt Charlotte meg nem erősített alibijéről és a szombati parti vendéglistájáról.

Andersson elégedettnek tűnt.

− Nekem volt szerencsém végighallgatni Birgitta beszélgetését Waldemarral, alias Valle Reuterral. Mesélj nekünk erről, Birgitta − közölte, és arcán széles mosoly terült el. Amikor azonban Birgitta belekezdett a jelentésébe, a mosoly lehervadt az arcáról.

− Valle Reuter szánalmas fickó. Évek óta alkoholista. Felvettem a kapcsolatot a brókercége elnökével, Mats Tengmannal. Először ravaszkodni próbált. Kiderült, hogy Valle névlegesen van csak jelen a cég életében. Természetesen ő a tulajdonos, de nincs befolyása az üzletmenetre, és ezzel mindenki tisztában van, leginkább ő maga. Még megvan az irodája. Néha bemegy, magára zárja az ajtót, mondván, nagyon elfoglalt, és senki se zavarja. Ez általában azt jelenti, hogy másnapos. Ennek ellenére meg kell tartaniuk a pozíciójában. Az elnök szerint ez „terápiás jellegű” döntés. Reuternek nincs hová mennie. Ez alól csak a kedd volt kivétel, amikor Richard von Knechttel együtt ebédelt. Mats Tengman elmondása szerint Vallénak ez volt a hét fénypontja. Ma már tudjuk, hogy keddenként más jellegű fénypontok is voltak az életében… A férfi alaposan be volt rúgva, amikor idejött, és sokat locsogott. Felhívtam a johanneshusi éttermet, ahol múlt kedden ebédeltek A tulajdonos megerősítette az időpontot. Egy és fél kettő között érkeztek, majd fél négy körül távoztak. Valle Reuter azért nem volt otthon azon az éjszakán, mert a barátnőjénél aludt, ahogy az elmúlt három évben minden kedden. A nő neve Gunilla Forsell. Ma reggel felhívtam Gunillát. Finoman szólva, nem örült az érdeklődésemnek. Először nem akart találkozni velem, de aztán azzal fenyegettem meg, hogy egy járőrkocsit küldök érte, ha nem működik együtt velünk Azután már mindenbe beleegyezett, mert feltételezem, hogy az elegáns stampgatani szomszédainak fogalmuk sincs arról, mivel keresi Forsell asszonyság azt a kis mellékest. Valószínűleg többet kap a kuncsaftjaitól, mint a rendes munkahelyén. Sosem találjátok ki, mi a foglalkozása!

Birgitta körbenézett, miközben kollégái érdeklődve hallgatták a beszámolóját.

− Sztriptíztáncos, gondozónő, nővér − hangzott innen-onnan. Birgitta nevetett, és rázta a fejét.

− Nem, nem. Könyvtáros!

Az asztalnál ülők csalódottan hördültek fel. Jonny Blom súgott valamit Fredrik Stridhnek.

− Haha, a száraz kóró ég a legjobban!

Birgitta folytatta.

− Tizenegyre mentem el hozzá. A nő harmincöt éves lehet, és elég csinos. Persze nem szupermodell.

Jonny megint közbeszólt.

− Nem, nem értem. Jobb lenne, ha elmennék, és személyesen ellenőrizném a dolgot.

Azzal felállt, és úgy tett, mintha indulna, miközben szélesen vigyorgott Birgittára.

− Nem újdonság, hogy nem értesz valamit − közölte hűvösen Birgitta. − De mi, többiek, megfelelő értelmi szinttel, követni tudjuk az eseményeket. Amint mondtam, Gunilla nem örült nekem. De egy idő után beszélni kezdett. Öt éve vált el, nincs gyereke. Tíz éve dolgozik félállásban könyvtárosként. Nem gondolta, hogy a válása után nehéz lesz teljes állásban elhelyezkednie. De kiderült, hogy ez szinte lehetetlen. Ebben a gazdasági helyzetben a városi intézményeknél nem lehet munkát találni főállású könyvtárosként. A félállásból nem tudott megélni, ezért négy úriemberrel is felvette a kapcsolatot. Mindnyájan idősebb urak. Valle az egyetlen nőtlen férfi. Gunilla kedden, csütörtökön és a hétvégén nem dolgozik a könyvtárban, így ezeket a napokat a klienseinek szenteli. Nem nagyon akart részletekbe bocsátkozni, de úgy tűnik, a férfiak meghatározott időbeosztásban látogatják meg. Kedden ketten járnak hozzá. Az első számú délben jön, és kettőkor távozik. „Kibővített ebéd” − ahogy ő hívja. Valle a kettes számú úr, és különleges bánásmódban részesül. Ő öt harminckor érkezik, majd esznek valamit, beszélgetnek és tévéznek. Általában már van benne némi alkohol, mire odaér, mivel már túl van az ebéden von Knechttel. Körülbelül tizenegykor fekszenek le. Reuter legtöbbször rögtön elalszik, de néha kér „egy kis masszázst”. Azután együtt alszanak a nő hatalmas franciaágyában. Reggel együtt reggeliznek, majd Gunilla dolgozni megy, Valle pedig hazasétál.

Andersson közbeszólt.

− Mennyit fizet mindezért?

Birgitta hosszan nézett rá tiszta, barna szemével, míg végül a főfelügyelő elpirult.

− Azt nem árulta el. De elmondhatom, hogy Gunilla jó körülmények között él a stampgatani háromszobás lakásban. A berendezés első osztályú. Az ékszereiből kifizethetném az ausztráliai utazásomat. A ruhája is igényes, mondhatni drága. Amikor eljöttem, láttam egy slusszkulcsot az előszobái kisasztalon. Megkérdeztem, milyen kocsija van. Egy 900-as Saab, tavalyi modell.

Elgondolkodtató csönd telepedett a helyiségre. Nem olyan prostituáltról hallottak beszámolót, aki néhány koronáért adja el magát az autók hátsó ülésén, amit rögtön italra vagy kábítószerre költ. Mindenki hallott már luxuskurvákról, de a jelenlévők közül még senki sem találkozott ilyen nővel.

Andersson haladni akart, ezért megtörte a csendet.

− És mit mondott Valle múlt keddi látogatásáról?

Birgitta mosolyogva folytatta:

− Vidám nap lehetett, Gunilla pontosan emlékezett szinte minden percre. Kedden az első úr nem jelent meg délben. Gunilla azt gondolta, hogy megbetegedett vagy elfoglalt. De fél ötkor mégis megérkezett, és szerette volna igénybe venni a szolgáltatást. Gunilla nem akart lemondani a pénzről, úgyhogy azt mondta neki, sietnie kell. És úgy is lett volna, ha Valle éppen azon a kedden nem tántorog oda az ajtó elé öt előtt. Gunilla nem hagyhatta, hogy kiabáljon a lépcsőházban, ezért bevezette a nappaliba, és ellátta itallal, amíg végez az első klienssel. Azután még ki kellett csempésznie őt, hogy Valle ne találkozzon vele. Mind a négyen úgy gondolják, hogy rajtuk kívül nincs senki más az életében.

− Elképzelhető, hogy Valle vásárolt magának alibit a nőtől? − vetette fel Irene.

− Nem, nem hiszem. A történetük egybevág. Egyikük sem nagyon akart beszélni. Nem tűnik kitalációnak. De… − Birgitta elhallgatott, majd ravaszul mosolyogva folytatta − megígértem az asszonynak, hogy békén hagyjuk, ha cserébe megkapom az egyes számú úr nevét.

− A mindenit! − kiáltott fel Andersson lenyűgözve.

− Az irodájában hívtam fel. Nem volt túl lelkes, de amikor rájött, hogy hivatalosan is beidéztethetjük és kihallgathatjuk, megadta magát. Ő is megerősítette Gunilla és Valle történetét.

Birgitta felnézett a jegyzeteiből, és megmozgatta a vállizmait, mielőtt folytatta volna.

− Ha valamilyen következtetést kellene levonnom, azt mondanám, Valle Reuter nem gyilkos. Amúgy sem hittem egy percig sem, hogy az.

Kihívó pillantást vetett Anderssonra, ő pedig sietve egyetértett vele.

− Nem, az ember nem öli meg a legjobb barátját, pláne, ha ő az egyeden barátja. Amint mondtam, én is hallottam a Valléval folytatott beszélgetést. Bobo Torsson, a fotós telefonált a megbeszélés előtt. Úgy gondolja, még egy napot marad Stockholmban. Holnap száll vonatra, és ebéd után egyenesen ide jön. Valakinek beszélnie kell vele. Nekem a miatt az ostoba egyenruha miatt kell intézkednem.

Jonny meglepettnek tűnt.

− Nem intézted el ma reggel?

− De, csak az a baj, hogy csupán gyerekméretű nadrágjaik vannak. Jut eszembe, felkutattad már Ivan Viktorst?

− Igen, telefonon beszéltem vele. Három körül telefonált, és azt mondta, nemrég tért vissza Koppenhágából. Nyilván Dániában is tudósítottak a televíziók a gyilkosságról, mert már tudta, mi történt. Úgy látszik, mostantól minden nap hajat kell mosnunk és inget kell váltanunk, hátha benne leszünk a tévében − tette hozzá a főnökére nézve.

Jonny megnyalta a tenyerét, majd végigsimította a haját. Birgitta felhördült, de mielőtt bármiféle megjegyzést tehetett volna, Andersson magához ragadta a szót.

− Majd én tartom a kapcsolatot a médiával, küldjétek a riportereket hozzám. Ez a legegyszerűbb. Nekem úgysincs sok hajam, amit meg kellene mosnom.

A főfelügyelő utánozta Jonny előbbi mozdulatát, és végigsimította kopasz fejét. Irene alig tudta visszafogni a nevetését.

Jonny összeszorította a száját, és hivatalos hangon közölte.

− Ivan Viktors holnap reggel tízre jön be hozzánk.

− Akkor tudsz vele beszélni. Még valami?

− Igen. Megnéztem a marstrandi házat is. De csak a térképen. Igazából egy félszigeten épült, Marstrandtól északra. Úgy hívják a helyet, hogy Kärringnäset. Ez a félsziget neve is egyben. Az egész terület összesen tizenöt hektár. A térképen látszik egy nagy istálló és egy bekerített legelő is. Lent, a tengerparton van két épület is, mindkettő körülbelül száz négyzetméteres lehet. A birtok határát kerítés vagy fal jelöli. Az istálló mellett, az út mentén található egy ház a von Knecht-palota felé menet, amit a térkép gondnoki lakásként tüntet fel. Megszereztem a nyaraló telefonszámát, és beszéltem a gondnokkal, Lennart Svenssonnal. Ő és a felesége gondozza a birtokot a lovakkal együtt. Nyilvánvalóan az asszony takarít a házban. A férfi ötvenhét éves, és már tizenöt éve von Knechtéknek dolgozik. Korábban a katonaságnál volt. Ő mesélte el, hogy ezt a területet még von Knecht szülei vásárolták meg. Miután mindketten meghaltak, Richard lebontatta a régi épületet, és építtetett egy hatalmas palotát.

Irene jelentkezett.

− Ha már Marstrandról van szó… Henrik megkérdezte, nem bánjuk-e, ha ő és Sylvia kimegy oda hétvégén. Azt mondtam neki, nem látom akadályát.

Jonny meglepve fordult oda Irenéhez.

− Nem Charlottét akartál mondani?

− Nem. Charlotte a nővéréhez utazik Kungsbackába.

− Hoppá! Most láthatjuk, hogy Henriknek és Sylviának vérfertőző viszonya van. Eltették láb alól aput, most pedig a gyönyörű Charlotte következik. Kell neki egy testőr. Én elvállalom!

− És ki a fene bízott meg ezzel?

Ebben a pillanatban megszólalt a telefon. Az ügyeletes szólt, hogy megjött a pizza, és mehetnek érte a földszintre.

− Kezd unalmas lenni a pizza. Radikálisan változtatok az étkezési szokásaimon. Legközelebb kebabot rendelek − morgott Tommy Persson, és kigombolta farmerja gombját. Hátradőlt a székben, és mohón ivott a söréből. A következő beszámolót ő tartotta. Mielőtt elkezdte a mondandóját, elnyomott egy ásítást.

− Fredrik már beszámolt a robbanásról. Meglehetősen nagy kár keletkezett az ingatlanban. Még a szomszédos épületek ablakai is betörtek. Az egyetlen, épségben maradt üvegfelület a sarki dohánybolt kirakata. Irene tudja, hogy kié a bolt, de ti még nem. Van tippetek?

− Mennyi találgatós játékot hoztatok ma! − morgott Jonny.

De Tommy oda sem figyelt rá.

− Az öreg Lasse Johannessoné, a Köpcösé!

Még Jonny is elhallgatott.

A főfelügyelő arca egyre vörösebb lett, a szeme izgatottan csillogott.

− A legnagyobb gazfickóé! Ez jelent valamit! Ennek jelentenie kell valamit!

Önkéntelen mozdulattal dörzsölgetni kezdte a tenyerét. Türelmetlenül intett Tommynak, hogy folytassa a beszámolót.

− A tűzszerészek alig tudtak feljutni a harmadik emeletre. Annál magasabbra túl kockázatos lett volna menni. Szerencsére − bár ez talán nem a legjobb szó − a férfi holttestét von Knecht irodájának ajtaja mögött találták meg. Nyilván odáig is nehezen jutott el, és végül bebújt az ajtó mögé, hogy menedéket találjon a tűz elől. Rettenetesen összeégett a teste. Most vizsgálják a patológián. Szerencsétlen flótás − mondta szomorúan Tommy.

Elhallgatott. Aztán beszámolt róla, milyen eredményre jutottak a környék bejárásakor. Senkinek sem tűnt fel semmi gyanús. Mindenki hallotta a robbanást, illetve érezte a rázkódást. Von Knecht irodájának előterében megtalálták a házi készítésű bomba maradványait. Pelle, a tűzszerészek vezetője szerint műanyag darabokat is találtak a bomba mellett. Szerinte benzinkanna maradványai lehetnek. Akárki is tette oda, biztos akart lenni benne, hogy minden porig ég a házban. A technikusok holnapra készülnek el a teljes jelentéssel.

Andersson arca még mindig lángolt.

− Tommy, te és Fredrik utánanéztek a Köpcös Lassénak. Tudjátok meg, mikor jött ki a börtönből. Lehet, hogy ez egy fontos nyom lesz. Hans, találtál valakit, aki látott bármit is kedd este a parkolóház környékén?

Hans Borg nemet intett a fejével.

− Még egyszer végigjártam az épületet. Elsősorban a Kapellgatanra néző lakásokat kerestem fel. Kettőtől fél ötig beszéltem azokkal, akik a parkolóházból hozták ki a kocsijukat. Senki sem látott semmit. Kitettem egy cédulát a parkolóház ajtajára, hogy jelentkezzen, aki bármi furcsát látott vagy hallott a gyilkosság estéjén.

− Egyebet nemigen tehetünk. Talán este fél hat körül visszamehetünk. Lehet, hogy akad valaki, aki emlékszik valamire. Vagy még jobbat mondok. Holnap reggel hattól este hétig ott leszünk a parkolóban. Akárki jön be a parkolóházba, mindenkit kikérdezünk, nem látott-e valamit kedd este. Ha ez sem segít, akkor fel kell adnunk ezt a vonalat. De én azt hiszem, nem valószínű, hogy a gyilkos megölte von Knechtet, aztán elsétált az esőben. Szerintem kocsija volt. Jonny és Hans, ti kapjátok ezt a feladatot − tette hozzá határozottan a főfelügyelő.

Egyik megbízott sem tűnt túl lelkesnek, de elismerték, hogy van logika a főnökük elképzelésében.

− Rendben. Akkor már csak Hannu maradt. Megtaláltad Pirjót?

− Nem, csak a gyerekeit. Ma délután mentem el hozzájuk. Angered közelében laknak. Két szoba és egy konyha a lakásuk.

− Az nem sok öt embernek.

− Négynek. Göte Larsson lelépett. A gyerekek két éve nem is látták. Lehet, hogy tengerre szállt, mivel tengerész.

− De még házasságban élnek?

− Igen. A két kicsi, Juha és Timo volt otthon, mert influenzásak. Az anyjukról szerda óta nem hallottak semmit.

− És ki vigyáz a gyerekekre?

− Marjatta. Tizenhárom éves, és gyakran vigyáz az öccseire.

− Máskor is eltűnt már az anyjuk?

− Nem, ilyen még nem történt. Marjatta szerint nincs férfi az életében. Beszéltem az angeredi rendőrökkel és a mentőkkel is. Semmiről nem tudnak. Jelentenünk kell az eltűnését.

− Igen, ez nyilvánvaló. Azért keresd tovább, Hannu. Vajon miért tűnik el von Knechték takarítónője, amikor megölik Richardot és felrobbantják az irodáját? Valószínűleg látott valamit múlt hétfőn, amikor takarított. Mellesleg a lánya nem volt vele?

− De, igen.

− És azt mondtad, tizenhárom éves, ugye?

− Igen.

Andersson gondolkodott egy percig, majd visszafordult Hannuhoz.

− Nem látott vagy hallott valami furcsát múlt hétfőn?

− Nem. De elég nehezen értettem, ahogy finnül beszélt.

− Miért? Többféle finn nyelv létezik?

− Igen. Pirjo és a gyerekek Észak-Karéliából származnak, Joenssuból. Én pedig Övertorneĺból. Teljesen más dialektus, szinte egy másik nyelv.

Kopogtak. Megjöttek a technikusok, és leültek a kikészített székekre. Hannu folytatta a mondandóját.

− Pirjo nem járat újságot, és nem hallgatja a híreket. Nem tudta, hogy von Knecht meghalt. Elment a lakásba, ahogy minden szerdán tette. A technikusokkal találkozott, akik elmondták neki, mi történt. Onnan hazament. A fiúk szerint fél tizenkettőkor ért haza. Nincs kocsija, busszal vagy villamossal jár. Marjatta fél négykor jött haza az iskolából. Pirjo készített ebédet, majd öt után közölte, hogy el kell mennie, mert vállalt egy takarítást. Azt nem mondta meg, hol. Azóta nem látták, nem is hallottak róla semmit.

Senki sem szólalt meg. Mintha mindenkinek szüksége lett volna egy kis időre, hogy feldolgozza a szokatlanul hosszú beszámolót. Hannu ritkán beszélt ennyit. Andersson szólalt meg elsőként.

− Tudod, mióta él Pirjo Svédországban?

− Három éve.

− És még sosem tűnt el korábban?

− Nem.

Andersson aggodalmas arcot vágott. Mit jelent mindez? Véletlen egybeesés lenne? Önszántából tűnt el? Megfenyegették? Úgy érezte, az eltűnésnek köze van a von Knecht-gyilkossághoz. Rácsapott az asztalra.

− Hannu, mindent meg kell tenned, hogy előkerítsd Pirjót! Ez létfontosságú! A fene vigye el, nem tűnhet el csak úgy! Három gyerek várja otthon! Biztosan látott valamit hétfőn. Kérdezd ki még egyszer a lányát.

Egy pillanatig elgondolkodott, de semmi más nem jutott eszébe.

− Van egy gyilkosságunk, egy robbantásunk és egy eltűnésünk. És nem tudjuk, van-e közöttük bármiféle kapcsolat. Nekem az az érzésem, hogy igen − tette hozzá komoran.

Sóhajtott, és fel-alá járkált az asztal körül. Ha mozgott, általában kitisztult az agya. Ebben a pillanatban kaotikus állapotok uralkodtak a fejében.

− Visszatérve a von Knecht-gyilkosságra. Hannu, nyomára bukkantál a törvénytelen gyereknek és az anyjának?

− Mivel én Angeredben voltam, megkértem egy srácot a felkutatásukra, akit még a rendőrakadémiáról ismerek, és most Stockholmban dolgozik. Holnap hív vissza.

− Otthon nem tud ma este elérni téged?

− Nem. Még nem kötötték be nálam a telefont.

− Tehát Göteborgba is nemrég költöztél, nem csak a munkahelyed új nálunk?

− Úgy van.

− Irene, neked holnap még az autókereskedővel is beszélned kell. Akár te is várhatsz arra a stockholmi hívásra. Akkor Hannu mehet a dolgára, és keresheti tovább Pirjót.

Irene kérdőn nézett Hannura. A férfi bólintott, és mintha el is mosolyodott volna. Ami azt illeti, elég jóképű volt. És még nem nősült meg. De körülbelül annyira volt közlékeny, mint egy aranyhal.

− Hogy hívják a stockholmi barátodat?

− Veiko Fors. Felügyelő.

Andersson nagyon közel állt ahhoz, hogy megkérdezze Hannut, tényleg van-e egy titkos finn hálózat a svéd rendőrségen belül, de inkább nem tette. Nem kell mindig mindent megkérdezni. Inkább Birgittához fordult.

− Birgitta, te fogsz Hannunak segíteni holnap. Ez most a legfontosabb. Van személyleírásunk a takarítónőről?

Hannu bólintott.

− Körülbelül százötven centiméter magas. A lánya nem tudja, hány kiló lehet, de elég kövér. Szőke, vállig érő hajat visel. Harminckét éves. Egy újságosnál is takarít. Segélyt is kap. Beszéltem a szociális munkással, mert tudnia kell, hogy Pirjo eltűnt. Megígérte, hogy ránéz a gyerekekre.

Fredrik udvariasan jelentkezett, mert kérdezni akart valamit.

− Tehát akkor van pénze, nem? Úgy értem, ha összeadjuk a segélyt, a hivatalos munkáit és a feketemunkákat?

Hannu belelapozott a jegyzetfüzetébe. Amikor megtalálta, amit keresett, felolvasta:

− Félállásban takarítónő, ez 4300 korona, plusz a segély, a lakásbérleti hozzájárulás és a családi pótlék. Az adó levonása után 4100 havonta, amelyből ki kell fizetni a bérleti díj megmaradó részét, valamint ételt és ruhát kell vennie négy embernek. Az adatokat a szociális osztálytól kaptam. Úgy tűnik, szüksége volt még több munkára.

Irenének eszébe jutott valami.

− Vajon mennyit dolgozott hetente von Knechtéknél? Ha heti háromszor ment, ahogy Sylvia mondta, akkor is csupán néhány órás elfoglaltságot jelentett egy-egy alkalom. Utánanézzek?

− Hívd fel a barátnődet, a kedves Sylvia von Knechtet, és kérdezd meg tőle.

Andersson nevetgélt, mert örült a viccének. Irenének lelkifurdalása támadt. Ennyire nyilvánvaló, hogy nem kedveli Sylviát? Ugyanakkor azt is érezte, hogy bizonyos mértékig megérti a nőt, sőt együtt érez vele. Nem lehetett vidám dolog Richard von Knecht feleségének lenni.

Andersson rácsapott a térdére.

− Most tartsunk kávészünetet, mielőtt Malm és Ljunggren elmondja a legújabb híreit.

Odalépett a kávégéphez. Még hosszú volt az este.

Svante Malm nyomban beszélni kezdett, amint kiitta az utolsó csepp kávéját.

− Ma rendszereztük az ujjlenyomatokat. Huszonkét különböző emberét találtuk a helyszínen. Tizenhármat már azonosítottunk. A szombati vendégek lakóhelye szerinti kollégák segítenek. Felkeresik őket, hogy levegyék az ujjlenyomatukat, így nem kell mindenkinek ideutaznia Göteborgba. Hannu odaadta Pirjo lányának ujjlenyomatát, és az ágya melletti vekkerről sikerült levennie Pirjóét is. Von Knecht lakásában nem voltak nyomok a villanykapcsolókon az előszobában, a konyhában, a fürdőszobában, a fenti hálószobában és a kamrában. Valaki gondosan letörölgette őket. Ugyanez történt az erkélyajtó kilincsével, a bárd nyelével és a külső ajtó kilincsével is. A többi kapcsolón bőven van ujjlenyomat, leginkább Richardé és Sylviáé. Jó pár van Pirjóéból és a lányáéból is. Ők hétfőn jártak a lakásban, amikor kitakarítottak. Még a mosógép nyomógombjait is letörölte valaki.

− Különös. Miért tenne ilyesmit bárki is? − kérdezte csodálkozva Andersson.

Irene gyorsan válaszolt.

− Talán van rá egy egyszerű magyarázat. Lehet, hogy nem von Knecht tette be a ruhákat a gépbe, hanem a gyilkos. Tudom, hogy nem tartozik ide, de megkérdezhetem, milyen gyógyszeres üveget tartott Sylvia von Knecht az éjjeliszekrénye fiókjában?

Malm lapozgatni kezdett a füzetében.

− Itt is van! Négy üveg öt milligrammos Stesolid. Az egyik majdnem üres volt, a másikat ki sem nyitották még. Két üveg Sobril, tizenöt milligrammos. Az egyikből alig hiányzik, a másikat még nem nyitották ki. Egy üveg Rohypnol, egy milligrammos, ami majdnem üres már.

Fredrik összezavarodott ennyi információ hallatán.

− Milyen gyógyszerek ezek?

− A Stesolid és a Sobril nyugtató. A Rohypnol altató. A recepteket három különböző orvos írta fel. Én nem vagyok sem orvos, sem gyógyszerész, de nyilvánvaló, hogy drogproblémáról van szó − közölte Svante Malm.

A technikusok a haj- és textilszálakat katalogizálták, de miután a lakást éppen az előző nap takarították ki, jelentős mennyiséget nem találtak ezekből. Bizonyos hajszálakról már kiderült, hogy néhány szombati vendégtől származnak. Malm megkérte Hannut, hogy vegyen le Pirjo hajkeféjéről is egy szálat, és szerezzen néhányat Marjettától is. A kamrában talált hajszálak valószínűleg Pirjótól és a lányától származnak. Fel kell venni a kapcsolatot a Stockholmból és Helsinkiből érkező szombati vendégekkel is. A jelentés végén Malm közölte, hogy az emeleti hálószoba ágyneműjét nemrég cserélték le.

− A fürdőszobában tiszta törölközőket találtunk, de a szaunában nem. Ott az lógott, amelyet von Knecht használt.

Irene elgondolkodott ezen. Végül hangosan is kimondta, ami foglalkoztatta.

− Nem tudom, más férfiak hogy vannak ezzel, ha otthon betegeskednek, de azt tudom, hogy a férjem mit csinál. Szinte sosem beteg, de ha egy kicsit is náthás, szinte haldoklik. Az egész szobát elborítják a használt papír zsebkendők, forró vizes palackok, húsleveses tálkák és a rágcsák. A földön a köhögéscsillapító dobozai, újságok és más olvasnivalók hevernek szerteszét. Különösen akkor, ha kezdi jobban érezni magát. De Richard von Knechtnél semmi ilyesmit nem láttunk. Makulátlanul tiszta volt az egész lakás, pedig egy napig egyedül volt otthon, és állítólag meg volt fázva. Pirjo és a lánya már korábban kitakarított. Kedden egyig nem hagyta el a lakását, akkor ment ebédelni Johanneshusba Valle Reuterrel.

A jelenlévők csendben ültek egy darabig. Pár másodperc múlva a többség egyetértően bólogatott.

Jonny persze ellenkezett.

− Az én lakásom nem így néz ki. A feleségem rendben tartja.

− Pontosan! Felszedi utánad a szemetet. Szerintem ez történt Richarddal is. Az ágyat áthúzták, a törölközőket lecserélték, és a mosógép éppen mos. A szobákat, amelyekben az elmúlt huszonnégy órát töltötte, kiporszívózták. A porszívózsák! Svante, találtatok benne valamit?

− Nem. Azt is kicserélték. Teljesen üres volt.

− Akkor az is lehet, hogy a zsákot és a szemetet is levitték a szeméttárolóba. Ha a gyilkos volt az, aki ott járt. Eddig egyik lakó sem ismerte el, hogy abban az időben járt a szeméttárolóban.

Andersson közbevágott.

− De von Knechtnek észre kellett vennie, hogy kitakarítottak. Amikor jó néhány órával később beléptünk, még akkor is Ajax-szag volt.

− Igen, valószínűleg nem érte meglepetésként. Nyilván hozzászokott.

Mindenki a lehetséges következményeket fontolgatta.

− Azt akarod mondani, hogy a gyilkos a gyilkosság előtt takarította ki a lakást? − kérdezte Andersson kétkedve.

Irene vállat vont.

− Nem feltétlenül a gyilkos. De az is lehet. Valaki mindenképpen el akarta tüntetni a nyomokat a lakásból. A gyilkosság után nem lett volna elég idő a takarításhoz. Ahhoz legalább két-három óra kellett volna.

Andersson olyan izgatott lett, hogy a füle szinte lángolt.

− Senki sem enged be a lakásába valakit azért, hogy eltüntesse az eldobált papír zsebkendőit. Aztán pedig nyugodtan elmegy ebédelni? Végül hazatér, beül a szaunába egy whisky-vel, majd hagyja, hogy a takarító fejbe vágja és kilökje az erkélyről. Nincs jele, hogy ketten szaunáztak volna, és jól érezték volna magukat − mondta a főfelügyelő, és már alig kapott levegőt.

Tommy Persson úgy érezte, eljött az ő ideje.

− Várjatok csak! Azt hiszem, Irene jó nyomon jár! Talán von Knecht elhívta Pirjót, hogy takarítson ki. Miután…?

Jonny arca felderült.

− Egy orgia után? Nyilvánvaló! Végül is a felesége nem volt otthon.

Birgitta közbevágott.

− Ne magadból indulj ki!

Andersson először Tommyra, majd Irenére nézett.

− Pirjót? Tényleg, miért is ne? Az egyik ötlet sem nagyobb hülyeség, mint a másik. De miért jönne vissza az asszony egy nappal azután, hogy kitakarította a lakást? Másrészt viszont, ez megmagyarázná, miért volt von Knecht egyedül, amikor hazament. Pirjo addigra már végzett. Hannu, Birgitta, meg kell találnotok Pirjót.

Irenének eszébe jutott, hogy valamit még kérdezni akart.

− Svante, voltak szendvicsek a hűtőben? Sylvia azt mondta, hogy a férje vett két szendvicset vacsorára.

− Nem, szinte teljesen üresen találtuk. Csak egy kis sajt és néhány tojás, pár sör és némi pácolt hering volt a polcokon. De friss ételt nem láttunk.

− Értem. Azt mondta Sylviának, amikor kedden beszéltek telefonon, hogy vesz két szendvicset. Gondolom, elfelejtette.

Malm bólintott, majd folytatta.

− Térjünk át a tűzesetre. Egyértelműen bebizonyosodott, hogy a tüzet a bomba felrobbanása okozta. Beszéltem Pelle Svensson tűzszerésszel, aki elmondta, hogy valószínűleg egy nagyobb bombát használhatott a tettes. Egy vastag vascső tele robbanószerrel. A robbanózsinórt valószínűleg a bomba és a benzines kanna közé helyezte.

− És hogyan hozta működésbe?

− Pelle megígérte, hogy holnap mindent elmagyaráz. A bizonyítékok még nem egyértelműek, de van egy elmélete.

− És a holttest?

− Még nem tudunk róla túl sokat. Stridner megígérte, hogy holnap reggel vet rá egy pillantást. A patológián azt mondták, hogy ma egy szimpóziumon vesz részt az igazságügyi orvosszakértőkkel. A többi kórboncnok is ott van.

Malm leült. Jó pár ötlet és kérdés felmerült az elhangzottakkal kapcsolatban, de úgy tűnt, nem jutnak egyről a kettőre. Kilenckor a főfelügyelő úgy döntött, befejezik aznapra.

− Jól van. Menjünk haza, és aludjunk egy kicsit. Holnap tiszta fejre lesz szükségünk. Mindenki tudja a feladatát.

Morogtak valamit válaszképpen, és bólogattak.

− Egész nap itt leszek… Héttől, ameddig kell. Ha találtok valamit, hívjatok fel. Hétfő reggel nyolckor ismét itt találkozunk. Szombaton Tommy lesz az ügyeletes. A helyettese… Irene. Vasárnap pedig Hans. A helyettese… én leszek.

Irenének ez megfelelt. Így legalább szabad lesz a vasárnapja. Szombaton este együtt lehet Kristerrel. Szuper. Hirtelen rádöbbent, milyen fáradt.

Sammie boldog szaglászásán és apró kis vakkantásain kívül minden csendes volt a házban, bár alig múlt tíz óra. A kutya szőre gubancosnak tűnt, ideje lett volna kikefélni. Ezzel azonban várni kell, amíg befejezik ezt az ügyet. Irenére hirtelen rátört a lelkifurdalás. Sammie nagyon aranyos kutya, de senkinek sincs rá elég ideje. Mindenki túl sokat vállalt: munka, iskola, edzések… A kutyacsősznél persze voltak barátai. Hogy egy kicsit kárpótolja a kis állatot, és saját rossz érzéseit is elhessegesse, kivitte esti sétára.

Az utcáról látta, hogy Katarina szobájában ég a villany. Biztos az ágyon fekve olvas, de az is lehet, hogy elaludt, és nem kapcsolta le a villanyt. Mielőtt lefekszik, még fel kell mennie az emeletre, hogy megnézze.

Krister időbeosztása tulajdonképpen ideálisnak volt mondható. Csütörtökönként későig dolgozott, majdnem éjfélkor végzett. Ezenkívül vagy pénteken, vagy szombaton maradt bent tovább. Minden harmadik hétvégén mindkét napja szabad volt. Korábban az anyja besegített az ikrek ellátásába, amikor Krister beosztása ütközött az övével. De a lányok ma már elég nagyok, és a nagyinak az utóbbi három évben nem kellett olyan gyakran átjönnie, mint régebben. Az idő a szülőknek dolgozik.

Magában mosolyogva sétált az utcán. Elgondolkodott. Ezért érte váratlanul, amikor Sammie hirtelen felugatott, és rátámadt a garázs melletti sötétségben mozgó árnyékra.

Kilencedik fejezet

− Jó reggelt, édes! Rettenetesen nézel ki!

− Köszönöm, kedves vagy. Pont az ilyen megjegyzések teszik könnyűvé a napomat.

Irene mérgesen kapta fel az odakészített törölközőt, majd úgy dobta oda a férjének, hogy ráspricceljen a zuhanyrózsából ömlő víz. A kis bosszú is bosszú, még ha gyerekes is. Krister bosszantóan nevetett.

− Jól van, jól van. Szóval megint egy olyan napra ébredtünk.

Ez már több volt a kelleténél.

− Nem, de négy nap alatt több mint ötven órát dolgoztam. És Jenny tegnap gondoskodott róla, hogy majdnem örökre bedobjam a törölközőt.

− Valamiért felizgatnak a törölközők téged?

− Menj és ugorj a tóba!

Irene mérgesen lépett be a zuhanykabinba. Amikor megfordult, látta, hogy Krister fogja a törölközőjét, és fütyörészve távozik a fürdőszobából. Most ő maradt ott törölköző nélkül. Ez a nap kétségkívül borzalmas, pedig még el sem kezdődött.

A zuhany után kicsit jobban érezte magát, de még mindig harcias kedvében volt. Nem Krister a fő ellenfél, de majd ő is megkapja a magáét. Először Jennyvel akart foglalkozni.

A másik lánya a reggelije mellett ült.

− Hol van Jenny? − kérdezte Irene.

− Azt mondta, hogy beteg − válaszolta Katarina, aki egy újság címlapját nézegette. − Anya, te ott voltál, amikor megtalálták azt a fickót, aki elégett?

Krister tréfás kedvében volt.

− Ha elégett volna, akkor nem tudták volna megtalálni, nem igaz?

− Haha, nagyon vicces. Ne legyél már ilyen nagy arc! − jegyezte meg a kislány.

Krister meghökkent. Irenét kéjes káröröm járta át, amikor látta a férje elbizonytalanodását. Fogalma sem volt, mit jelenthet Katarina megjegyzése, de nem akarta elárulni, hogy nem naprakész a legújabb tinédzserszlenget illetően. Krister kérdőn nézett Irenére, aki bájosan visszamosolygott rá.

− Nem, nem voltam ott. És nem is láttam, hála istennek. Jenny valóban beteg?

− Tőle kérdezd, ne tőlem. Én jól vagyok. Megint az a… − mondta Katarina, és ellenségesen nézett rá.

Irene sóhajtott. Úgy döntött, taktikát vált. Nem jó, ha az ember az egész világgal hadilábon áll. Fáradt hangon közölte:

− Biztos a tegnapi este miatt van ennyire kiborulva. Nem sokkal tíz után kivittem Sammie-t sétálni. Szerintem alig voltunk kint többet fél óránál. Amikor befordultam a garázsnál, Sammie ráugrott valakire, aki akkor surrant el az épület sarkánál. Majdnem szívinfarktust kaptam. Nagyon megijedtem! Jenny volt az. Ha nem lett volna velem a kutya, észre sem veszem. De persze a szaga elárulta.

Krister azonnal Katarinához fordult.

− Mit csinált odakint fél tizenegykor, ráadásul hétköznap?

A lány belemélyedt az újságba, és úgy tett, mintha nem hallaná a kérdést. De két szülő vizslató tekintete elől nehéz elmenekülni. Végül válaszolnia kellett.

− Játszottak. A zenekarral − közölte morcosan.

Irene sóhajtott.

− Igen, nekem is ezt mondta, de piros a nyaka. És nem hajlandó megmondani, ki szívta ki.

Katarina felugrott, és elhajította az újságot.

− Ez az ő dolga! − mondta mérgesen, és kimasírozott a konyhából.

Krister jókedve azonnal elszállt. Aggódva nézett Irenére.

− Ne haragudj, de nem tudtam erről semmit. Amikor éjfélkor hazajöttem, már mindenki aludt.

− Kimerültem. Halálosan elfáradtam.

− Irene, felmegyek és beszélek Jennyvel. Edd meg nyugodtan a reggelidet.

Irene majdnem elsírta magát. Átölelte a férjét. Hálás volt a sorsnak vagy akárkinek, akit illet, amiért ilyen csodálatos férjet kapott. Ő csak egy nyavalygó feleség, aki nem tudja irányítani az életét, nem tudja ellátni a munkáját, a férjét, a gyerekeit és az otthonát. És a kutyát sem, jutott eszébe, amikor Sammie szanaszét álló bajuszkája megjelent az ajtónyílásban.

− Tudja valaki, hol van Hannu Rauhala? Telefonon hívják Stockholmból.

Irene felkapta a fejét. Stockholm! Biztos Hannu nyomozó ismerőse jelentkezik. Odasietett a telefonhoz.

− Itt Irene. Kapcsold ide hozzám. Hannu megkért, hogy intézzem el helyette.

Ez nem volt teljesen igaz, de Irene úgy érezte, nincs idő arra, hogy mindent megmagyarázzon. Miközben megpróbálta leráncigálni magáról a dzsekijét, megcsörrent a telefon. Kifulladva nyúlt a kagylóért, de az egyik karja belegabalyodott a dzseki ujjába.

− Irene Huss beszél.

− Halló! Veiko Fors vagyok a stockholmi rendőrségtől. Hannut keresem.

− Igen, tudom, ugyanazon az ügyön dolgozunk. Kevés emberünk van, úgyhogy Hannu megkért, fogadjam a hívását. Ő most nincs itt. Egy nagyon fontos, eltűnt tanút keres.

Veiko Fors beszédén nem érződött a finn akcentus. Igazából úgy hangzott, mintha Stockholm déli részén élt volna.

− A von Knecht-ügy igen bonyolult, ahogy azt bizonyára olvasta a lapokban − folytatta Irene.

− Próbáltam elérni Jonas Söder művészt, aki a Fjällgatanon lakik. Többször hívtam, sőt tegnap este, hazafelé a lakása felé kanyarodtam, és becsöngettem. Nem adott életjelet. Mona Söderrel sem jutottam többre. Megszereztem a munkahelyi számát, és öt körül fel is vette a telefont. De amikor bemutatkoztam, és közöltem, hogy beszélnem kell vele és Jonasszal is a von Knecht-gyilkosság ügyében, indulatossá vált. Egyszerűen nem volt hajlandó velem beszélni. Azt mondta, csak a nyomozás vezetőjével fog beszélni.

Irene leírta Mona, illetve Jonas Söder telefonszámát és címét a jegyzetfüzetébe, Veikónak megvolt Mona munkahelyi száma is. Azt is megtudta a fiatalembertől, hogy Mona Söder személyzeti igazgató.

Irene kedvetlenül tette le a kagylót. Ezt hogy fogja megoldani? De nem volt ideje sokat gondolkodni, mert a telefon ismét csöngött.

− Irene Huss nyomozó.

− Itt Robert Skytter.

A név nem sokat mondott neki, de felismerte a harsogó hangot. A Volkswagen autóügynöke. Fiatalos hangja beillett volna egy energizáló gabonapehely vagy valamilyen ginzenges készítmény reklámjába.

− Hahó! Ott van még?

− Tessék? Ja, elnézést! Valami máson gondolkodtam éppen. Amiatt hívtam, mert állítólag Charlotte von Knecht kedden átvette maguknál az új autóját. Ez valóban így történt?

− Igen, pontosan.

− Mikor ért oda?

− Hát… négy körül, vagy talán fél ötkor.

− És mikor jött el?

Rövid ideig csend volt. Amikor a férfi végül válaszolt, már nem csengett olyan magabiztosan a hangja, mint korábban.

− Nem tudom biztosan. Azt hiszem, valamivel öt után.

− Nem öt előtt?

− Nem, ebben egészen biztos vagyok. Emlékszem, amikor hallgattam az ötórás híreket a rádióban.

− Nem épp autót adott el? Hogyhogy volt ideje rádiót hallgatni?

− Elmentünk egy próbaútra Charlotte kocsijával. Kissé bizonytalannak érezte magát. Adtam neki pár jó tanácsot.

− Korábban nem Golfja volt?

− De igen, ám ez egy újabb modell. Több kütyü van benne. Például sokkal erősebb a motorja is, százötven lóerős…

− Köszönöm, de már van autóm. Maga hány éves?

Hosszú csend következett.

− Mi köze ennek…? Huszonkettő.

− Nős vagy együtt él valakivel?

− Egyik sem. Na és maga? Most épp próbál felszedni?

Irene maga is meglepődött a reakcióján, de nem tudta abbahagyni: a nevetés kiszakadt belőle. Le kellett tennie a telefont. Ráborult az íróasztalára, és kibuggyantak a szeméből a könnyek, annyira nevetett. Végül megfájdult a rekeszizma. Nagy nehezen sikerült összeszednie magát, megtörölte az orrát és a szemét, és újra felvette a kagylót.

− Ne haragudjon, Robert, de olyan vicces helyzet volt. Tudja, ha elég korán kezdem, az anyja is lehetnék.

− Ez klassz! Örülök, hogy valakinek örömöt tudtam okozni. Ami azt illeti, tényleg az idősebb nőket kedvelem.

− Például Charlottét?

− Charlotte tényleg különleges nő. És jó fej. Kedves.

− És biztos benne, hogy hallotta az ötórás híreket, amikor a kocsiban ültek?

− Igen. De nem ültünk a kocsiban, hanem én éppen kiszálltam. Charlotte látni akarta, hogy kell kivenni a pótkereket. De nyitva maradt a kocsi ajtaja, és azért hallottam a híreket. Charlotte mondott valamit az idő múlásáról, aztán elintéztük a papírokat. Utána elment.

− Körülbelül öt óra tíz perckor?

− Igen, nagyjából.

− Köszönöm, Robert. Kérem, nézze el, hogy nevettem, de tényleg nagyon vicces volt, amit mondott.

− Semmi gond. Ha kell egy új kocsi, ugorjon be!

Egy kis nevetés sokat javít az ember hangulatán. Már napok óta nem lehetett látni a napot, és Irene úgy érezte, új energiákkal töltődött fel. A nevetés valóban gyógyít. Egy kis telefonos flörtölés csodákat művel a negyvenes nőkkel.

Andersson az irodájában ült. Amikor Irene halkan kopogott, megrezzent.

− Jaj de megijesztettél!

− Gondolkodni próbálsz? Valami ég − mondta Irene, és a levegőbe szagolt.

Andersson aggódva nézett körül.

− Hogy tudsz ilyen vidám lenni kora reggel? És helyesebb lenne azt mondani, hogy valami már le is égett. Úgy tűnik, a berzeliigatani tűznek nincs köze a von Knecht-gyilkossághoz. Bár nagyon jó lett volna, ha nem így van. És a takarítónő is eltűnt.

− Beszéltem Hannu stockholmi barátjával. Veiko Forsnak hívják.

− Mit tudtál meg?

− Egyelőre nem sokat. Nem találja Jonas Södert. A férfi művész. Az anyja idegessé vált, amikor Veiko közölte, hogy mindkettőjükkel beszélni akar a von Knecht-gyilkossággal kapcsolatban. Senkivel sem hajlandó beszélni, csak a nyomozás vezetőjével.

Andersson elgondolkodva nézett ki az ablakon. A makramétartóban lógó kis növény már hónapokkal korábban feladta a küzdelmet. A főfelügyelő hosszú percekig csöndben üldögélt. Aztán anélkül, hogy Irenére nézett volna, elgondolkodva megszólalt:

− Rajtam kívül csak te és Jonny vagytok itt pillanatnyilag. Jonny Ivan Viktorsszal beszél. Te mit tervezel?

− Gondoltam, felhívom Sylviát, és megkérdezem, hány órát dolgozik nála Pirjo. Egyébként épp most beszéltem a mölndali autóügynökkel. Az elhangzottakból ítélve Charlotténak öt óra tíz percig van alibije.

− Akkor nem érhetett be a városközpontba, és nem lökhette le az apósát az erkélyről. Amúgy is nehéz elhinni, hogy Charlotte jól értene a bombakészítéshez.

− Valami azt súgja, hogy még főzni sem tud.

Irene viccnek szánta a megjegyzést, de rögtön kihallotta belőle a saját rosszindulatát. A fejében visszhangzott Rob vidám hangja: „Ha valakinek ilyen dudái vannak, minek kellene főznie?”

Szemmel láthatóan Andersson nem akadt fenn a Charlotte háziasszonyi képességeire tett megjegyzésen. A saját gondolataival és terveivel volt elfoglalva.

− Jonnynak és Hansnak a parkolóházban kell maradnia. Tommy és Fredrik körbejárja a Berzeliigatant. Birgitta a fényképésszel, Bobo Torssonnal beszél, és segít Hannunak Pirjo Larsson keresésében. Nekem pedig Yvonne Stridnerrel kell találkoznom. Végzett a holttest boncolásával. Mi van még? Ja, igen, fel kell próbálnom pár nadrágot.

Az utolsó mondatnál elborult az arca. Nagyot sóhajtott.

− Csakis te tudsz vele beszélni, Irene. Neked kell foglalkoznod a stockholmi szállal.

− Rendben. Megvan Veiko telefonszáma. De előbb felhívom Sylvia von Knechtet.

A telefon legalább tucatszor csöngött, mire Sylvia bágyadt hangon beleszólt a kagylóba.

Csak nem túladagoltad magad, Sylvia? − gondolta Irene, de hangosan nem mondott semmit.

− Jó reggelt! Elnézést, ha felkeltettem. Irene Huss nyomozó vagyok.

Érthetetlen motyogás és nyögés volt a válasz. Irene gyorsan folytatta:

− Andersson főfelügyelő megbízásából telefonálok. Keressük Pirjo Larssont, aki múlt szerdán eltűnt. Ön sem tud róla semmit?

− Neeem… Nem… tudom… Azt hiszem, Angeredben lakik − motyogta Sylvia.

− Igen, azt tudjuk. De nem ment haza, és egyedül hagyta a három gyerekét.

− Ó… ez furcsa.

Úgy tűnt, Sylvia lassan kezd felébredni.

− És akkor ki fogja kitakarítani a lakást?

Már teljesen éber volt. Irene nagyot sóhajtott, majd folytatta:

− Azt szeretnénk tudni, hány órát dolgozott önöknél Pirjo.

Egy ideig csönd volt. Irene már azt hitte, a nő megint elaludt. Végül halk válasz érkezett.

− Tizenötöt.

− Három napra elosztva? Hétfő, szerda és péntek. Így van? És mennyit fizet neki?

− Nem hiszem, hogy ehhez bármi köze lenne.

Irene megpróbált határozottan válaszolni.

− Nos, ami azt illeti, mégis van. Pirjo anyagi helyzetét vizsgáljuk.

Sylviát ez cseppet sem hatotta meg. Felcsattant.

− Szerinte nem eleget.

− Fizetésemelést akar?

− Igen.

− Mennyit kap havonta?

Ismét csönd. Végül a nő feladta.

− Nyolcszázat.

− És mennyit akar?

− Kétezer-ötszázat! Elment az esze!

− Mennyit fog adni neki?

− Semennyit! Nincs emelés! Fel voltam háborodva!

Úgy tűnik, a düh tökéletesen felébresztette Sylviát. Irene megpróbálta semleges témára terelni a beszélgetést.

− Úgy hallottam Henriktől, kimennek Marstrandra a hétvégén.

− Igen. Remélem, nem baj − a nő hangja elárulta, hogy ha lenne is ezzel probléma, az őt egyáltalán nem érdekelné.

− Nincs, természetesen. Csak szerettem volna emlékeztetni, hogy ha bármi új eszébe jut, telefonáljon. A nyomozócsoport mindig a rendelkezésére áll.

− Éjjel-nappal dolgoznak?

− Nem, nem igazán. Van ügyeleti beosztásunk.

Kellemes hétvégét kívántak egymásnak, és letették a telefont. Irene úgy érezte, kávét kell szereznie Mona Söder felhívása előtt.

− Jó reggelt! Miben segíthetek? − szólt bele a kagylóba egy barátságos hang.

− Mona Söder személyzeti igazgatóval szeretnék beszélni.

− Egy perc türelmet kérek.

Halk búgás jelezte, hogy a kapcsolat még él. Rekedt, de kellemes női hang szólalt meg.

− Mona Söder.

− Jó reggelt. A nevem Irene Huss. A göteborgi rendőrség nyomozója vagyok. Von Knecht meggyilkolásának ügyében keresem.

Mona Söder nagyot sóhajtott.

− Nem akarok belekeveredni ebbe! Most nem… most nem úgy áll a helyzet. Nem akarjuk, hogy bármi közünk legyen hozzá. Gyanúsítottak vagyunk?

− Mint azt bizonyára tudja, gyilkosság történt. Az áldozat kapcsolatrendszerét is vizsgáljuk. Kiderült, hogy önnek és Richard von Knechtnek 1965. július 19-én fia született.

Halk zokogás hallatszott a telefonban. De csak rövid ideig. Mona Söder gyorsan összeszedte magát.

− Találkozhatnánk személyesen?

− Személyesen? De hát ön Stockholmban van!

− Igen, tudom. De a vallomásom fontos lehet a nyomozás szempontjából. Ide kell utaznia.

Irene mind kevésbé tűnt határozottnak.

− Telefonon nem tudunk beszélni?

− Biztosan nem! Mindenképp szükséges ideutaznia.

− Beszélnem kell a főnökömmel. A göteborgi rendőrségnél is takarékoskodni kell, ahogy máshol is.

− Hívjon, amint elintézte − válaszolta Mona Söder. − Viszontlátásra!

Irene letette a kagylót. Le volt nyűgözve. Nyilvánvalóan Mona Söder olyan ember, aki megszokta, hogy utasításokat ad másoknak.

− Hogy jutott eszedbe? Stockholmba utazni? Mi az, amit az a nő nem tud elmondani telefonban?

− Állítólag meg akar mutatni valamit. Szerinte fontos lehet a nyomozás szempontjából.

− Mutatni? Mi lehet olyan fontos?

Andersson, régi szokása szerint, a háta mögött összefogta a kezét. Céltalanul járkált fel-alá a helyiségben. Egyszer csak megállt Irene előtt, aki a látogatóknak fenntartott széken ült. A főfelügyelő végül határozottan közölte:

− Menned kell. Ez az első alkalom a nyomozás során, hogy valaki valami fontosat akar közölni. Nézd meg a menetrendet. Írj egy utazási kérvényt, én pedig elintézem, hogy ne kelljen hosszú időre megelőlegezni a jegy árát. Rendben?

− Jó. De először el kell intéznem néhány dolgot. Jenny betegen fekszik otthon. Nincs komoly baja, csak megfázott. Krister ma este sokáig dolgozik. Katarinának gyakorolnia kell a vasárnapi dzsúdóbajnokságra. Felhívom anyámat. Remélem, ráér. Mivel nyugdíjas, szinte sosincs otthon. Tudod, hogy van ez.

Irene hamisan dudorászni kezdett egy régi dallamot.

− Köszönöm, értem a kedves célzást. De most ne engem kínozz, hanem kezdd intézni az ügyeidet, hogy minél előbb indulhass Stockholmba − mondta Andersson.

− Mona Söder.

− Irene Huss nyomozó vagyok

− Á, igen. Üdvözlöm. Mikor tud jönni?

− A tizenegy óra ötös X−2000-essel megyek. Kettő után érek Stockholmba.

− Jó. Akkor találkozzunk az Öt kis házban háromkor.

− Hogy találom meg? Ott van a munkahelye?

Irene fejében halványan kirajzolódott egy modern irodaépület képe.

Mona Söder felnevetett. Meleg, lágy nevetése volt.

− Nem. Én egy számítógépes cégnél dolgozom. Az Öt kis ház egy hangulatos étterem az óvárosban. Meghívom − válaszolta.

Mintha régi barátok lennének. Irene meglepődött, hogy a Mona Söderrel Stockholmban elköltött ebéd kellemes programnak ígérkezik. Habár a meghívás akár egy hivatalos személy megvesztegetésének is tűnhetne.

− Eligazodik a városban? − kérdezte Mona.

− Igen, éltem ott egy évig, amikor az ulriksdali rendőrakadémiára jártam. A Tomtebogatanon laktam.

− Menjen túl az Österlĺnggatanon, és gyalogoljon le néhány háztömböt. Az étterem a Nygrändon van, a tenger felőli egyik keresztutcában.

− Azt hiszem, könnyen megtalálom.

Azzal búcsúztak, hogy öt óra múlva találkoznak. Irene rápillantott az órára. Még egy órája van a vonat indulásáig. Az anyja megígérte, hogy kimegy hozzájuk délután. Kristert is értesítette.

Elfelejtett volna valamit? Semmi sem jutott eszébe. Bekukkantott a főfelügyelő ajtaján hogy elbúcsúzzon, de már senki nem volt odabent.

Néhány évvel korábban renoválták a göteborgi főpályaudvart, gyönyörűen. A sötét, faborítású falak, a padok és az oszlopok a századelő hangulatát idézik. De az utasok hosszú, tömött sora, a padokon alvó részegek és a tébláboló drogosok megmaradtak. A pénztár előtti sor is ugyanolyan hosszú, még akkor is, ha ma már számítógépesített a folyamat, és az ablakok fölött digitális kijelzőn látható a soron következő utas sorszáma. A váróteremben ülő és a vágányok mellett álló utasokat üvegfal választja el a jegyére várakozó türelmes tömegtől.

Irene csaknem fél óra alatt tudta megvenni a retúrjegyét Stockholmba. Gyorsan kirohant a metsző szélbe, és futva közeledett az ezüstkék intercity szerelvényhez.

Rég utazott vonaton. Már akkor tudta, hogy nem illik ebbe a környezetbe, mielőtt leült volna. Nem volt kosztümben vagy magas sarkú cipőben, nem volt nála aktatáska és laptop sem. Fekete farmerjában, pufi dzsekijében és piros pulóverében kívülállónak érezte magát. A férfias külsejű, szürke, csíkos kosztümöt viselő nő rosszallóan nézett rá az olvasószemüvege fölött, amikor Irene leült vele szemben. A nyomozó csupán egy sárga nejlonszatyrot hozott magával, amelybe az újságosnál vásárolt szendvicset és hírlapokat tette. Mivel retikült soha nem hordott, általában a dzsekije zsebében hordta azt a kevéske holmit, amire hétköznap szüksége volt. Ezért a zsebei mindig kipúposodtak, ami nem volt szép látvány. Elhatározta, hogy úgy tesz, mintha a bal zsebében egy faxgép, a jobban pedig egy laptop lenne.

Sugárzóan rámosolygott a szürke kosztümös nőre, és leült, így lehet a leghatékonyabban megriasztani az embereket. Azt hiszik, bolond vagy, és azonnal elkapják rólad a tekintetüket. Tüntetően kinyitotta a Göteborg Times aznapi példányát, és elolvasta, mire jutott a nyomozócsoportja a von Knecht-gyilkosság felgöngyölítésében. A riporterek még nem értesültek Pirjo Larsson eltűnéséről, sem arról, hogy von Knechtnek van egy másik fia is. Miután több mint ötszáz kilométert utazik, találkozni fog a fiú édesanyjával, és együtt fognak ebédelni.

Tizenöt perc sem telt el, és a kimerült Irene Huss nyomozó édesdeden aludt.

Sivatagi szárazságot érzett a szájában. De nem csupán ez bizonyította, hogy horkolt. A szemben ülő kosztümös nő rosszindulatúan bámult rá. Irene úgy döntött, hogy felveszi a kesztyűt, és ismét csak rámosolygott utastársára. A szürke nő összeszorította az ajkait, és még mélyebbre merült háromkapcsos mappája tartalmába. Már majdnem egy óra volt. Irene kávét szeretett volna és némi élelmet. Kinyitotta az állomáson vásárolt dobozos kóláját, és megevett egy szelet csokoládét. Helyet kellett hagyni az ebédnek is. Furcsa érzés volt váratlanul elutazni a fővárosba. Ugyanakkor azt is el kellett ismernie, hogy nagyon kíváncsi Mona Söderre. Vajon mi lehet az, amit a nő mutatni akar neki? Mi lehet olyan fontos a nyomozás szempontjából? Csak remélni tudta, hogy eléri a visszafelé tartó, nyolc harmincas vonatot Göteborgba.

Nem volt nehéz metróval eljutni az óvárosba. A hideg, csípős szél ellenére időnként felbukkant a halvány napkorong a szürke égen. Miután átsétált a keskeny utcákon, és megállt néhány butik előtt, Irene elindult a Nygränd és az Öt kis ház nevű étterem felé. Vicces név egy étteremnek, mivel kimondottan egy házban alakították ki. De ha az ember jobban megnézte, kiderült, hogy valóban több kisebb épület összeolvadásából alakult ki a mai helyszín. Nemcsak a stílusuk, de a színeik is különböztek egymástól.

Az étterem kellemes meleggel fogadta a belépőt. Irene becsukta a régi, veretes faajtót, és érezte, hogy átjárja tagjait a meleg. Egy középkorú ültető hostess biccentett barátságosan felé. Irene megkérdezte, miért hívják így az éttermet. A hostess szemmel láthatóan nem lepődött meg. Nyilván már sok vendég feltette ezt a kérdést az elmúlt évek során.

Barátságos hangon mesélni kezdett.

− Az éttermet öt házban alakították ki. Ide tartozik a földszint, az alagsor, sőt még a második szint egy része is. Amint ott is láthatja, a házak közötti átjárót a boltívek és a lépcsők mutatják. Ezekben a házakban régebben kocsmák és vendéglők üzemeltek a tizenhetedik századtól. Sőt illegális söntések is. De időnként szénpinceként használták őket. A tizenkilencedik század elején a házakban kisebb lakásokat alakítottak ki. Valaha színészek és balett-táncosok laktak bennük. Ma már nyugdíjban vannak, de sokan visszajönnek megnézni a régi otthonukat, amelyben most − akárcsak eredetileg − étterem működik. Így van ez már sok-sok éve.

− Milyen érdekes! Köszönöm, hogy ilyen részletesen elmesélte. Szinte érzem, ahogy a költők szelleme kísért ezen a helyen.

A hostess nevetett.

− Reméljük, a szellemek ott maradnak, ahol vannak. Így nem zavarják meg az ebédjét. Hol szeretne ülni?

− Mona Söderrel találkozom három órakor.

− Már megérkezett. Jöjjön velem.

Azzal vezetni kezdte Irenét a vakítóan fehér terítővel letakart asztalok között, le a lépcsőn, majd át a boltívek alatt. Irene nehezen tudott tájékozódni. A ház hátsó részében, egy távoli sarokban ült egy nő egyedül. Irene szeme lassan hozzászokott a félhomályhoz, de még így is nehéz volt kivenni az asztalnál ülő nőt. Amikor odaért az asztalhoz, Mona Söder lassan felállt. Csupán néhány centiméterrel lehetett alacsonyabb Irenénél. Erős testalkatú volt, de egyáltalán nem kövér. Amikor kezet fogtak és üdvözölték egymást, Irene fejébe egyetlen szó kúszott be: hatalom. Az asszonyt nyugodt, magabiztos, tekintélyparancsoló erő jellemezte. Irene úgy érezte, Mona minden bizonnyal kiváló főnök.

Az asszony kecsesen intett a szemben lévő szék felé.

− Kérem, foglaljon helyet, Irene. Remélem, megbocsát nekem, de már rendeltem magunknak. Szereti a grillezett balti heringet? Desszertre szilvapudingot kértem vaníliafagylalttal. Megfelel.

− Nagyon jól hangzik.

Irene még csak egyszer evett balti heringet, de azt inkább lehetett volna égett heringnek nevezni.

Mona odahívta a pincért, aki hangtalanul surrant az asztaluk mellé.

− Kérünk két nagy barna sört és két akvavitot.

Irene megrezzent. Ennyi elég is volt abból, hogy valaki helyette hoz döntéseket.

− Köszönöm, nem kérek rövidet. Nekem csak egy pilseni sört hozzon − vágott közbe gyorsan.

Mona kissé felhúzta a szemöldökét, de csak vállat vont, és elküldte a pincért. Azután kurtán felnevetett.

− Nehogy azt higgye, hogy minden nap akvavitot iszogatok ebédre. De néha egy kis zsibbadás segít a túlélésben. Ma épp egy ilyen nap van. Hamarosan megtudja, miért. De először együnk, aztán térjünk az üzletre.

A hering mennyei volt. Irene szinte habzsolta az ételt. Ittak egyet az óvárosra, az akvavittal és a sörrel koccintva. Mona kötetlenül, egyszerűen beszélgetett.

Amikor befejezték a mesés szilvapudingot, és megitták a kávét, Mona rendelt még egy konyakot. Szemmel láthatóan jól bírta az italt. A vállai talán már nem voltak olyan merevek, de semmi mást sem lehetett észrevenni a beszédén vagy a gesztusain. Irene megállapította, hogy valószínűleg hozzá van szokva az alkoholhoz. Mona kivett egy doboz cigarettát divatos kézitáskájából, amely tökéletesen illett világosszürke pamutzakójához. A zakón kívül fehér selyemblúzt és egyenes szabású fekete szoknyát viselt. A kényelmes, lapos sarkú papucscipő tökéletessé tette azt a képet, amit a nő sugárzott magáról: hatalmat, pénzt és eleganciát. Ezt a benyomást a vastag aranylánc is erősítette, amelyet a nyakában hordott. Gyűrű nem volt a kezén.

Mona megkínálta Irenét egy cigarettával, de a nyomozó nem kért. Az asszony élvezettel fújta ki a füstöt, fehér felhőt küldve a mennyezet felé. Egyedül voltak a helyiségben. A környező termekből hangok hallatszottak, de körülöttük senki nem ült. Mona elgondolkodva kezdett bele a történetébe:

− Hatvannégy áprilisában találkoztunk Richarddal. Egy áprilisi estén futottunk össze, és a találkozás olyan volt, mint egy forgószél. Huszonkét éves voltam, ő pedig huszonnyolc. Egy éve jártam a szociális munkás szakra az egyetemen, de nem éreztem jól magam Stockholmban. Ha valaki északon születik és nő fel, például Härnösandban, mint én, annak Stockholm sokkoló lehet. Némelyek kivirulnak és belevetik magukat az életbe, másoknak pedig honvágyuk lesz. Mint ahogy nekem is az lett.

Irene csak most vette észre, hogy Monának enyhe ĺngermanlandi akcentusa van. Először míves svéd beszédet hallott, de idővel a kellemes északi dialektus is finoman megmutatkozott.

− De nem volt hová visszamennem. Apám egy fűrészmalomban bekövetkező balesetben meghalt, amikor tizenöt éves voltam. Anyám megismerkedett egy másik férfival. Összeházasodtak, és Umeĺba költöztek a két húgommal együtt. Én maradtam csak Härnösandban, anyám unokatestvérénél fizettem a szállásért és a kosztért, amíg el nem végeztem a középiskolát. Egyszer megláttam egy apróhirdetést, és vakmerően válaszoltam rá: fiatal nőt kerestek nyelvtudással irodai munkára. Stockholmban, persze. Majdnem elájultam, amikor felhívtak és közölték, hogy augusztusban kezdhetek. Egy panzióban találtam szobát, amelyet egy idős hölgy, Birger Jarlsgatan vezetett. Szomorú kis szoba volt, udvarra néző. De olcsó volt, és kijött a fizetésemből.

Mona köhögni kezdett. Aztán kortyolt egyet a kávéjából, hogy elmúljon a köhögési roham. Újra mélyen beleszívott a cigarettájába, majd folytatta a történetet:

− A munka ócska volt. Egy év után elegem lett, ezért jelentkeztem a szociális munkás szakra. Akkoriban mindenki oda akart járni! A jegyeim jók voltak, nem okozott gondot a bejutás. Egy fél év után azonban rájöttem, hogy egy segélyezési irodában ücsörögni szintén nem az én világom. A tönkrement életek megváltását másra hagytam. Úgy éreztem, nem én vagyok az a fajta, akit kielégítene ez a hivatás. Magamnak is volt elég gondom.

Elhallgatott és megitta a maradék konyakot. Irene elbűvölve hallgatta. Nehéz volt elképzelni ezt a tekintélyt parancsoló, két lábbal a földön járó nőt elveszett, magányos stockholmi diákként. De biztosan akkor is elég elszánt volt, mivel nem maradt a nyugodt irodai körülmények között.

− A diáktársaim kommunista nézeteket vallottak. Szélsőbaloldaliként meg akarták váltani a világot. A szociáldemokratákat mindenki burzsuj pártnak tartotta. Nehéz volt akkoriban utat találni.

Őszintén felnevetett, és elnyomta a cigarettáját a kis üveg hamutálban.

− Maradtam hivatalnok. Először néhány évig a södertäljei városházán. A hetvenes évek végén kerültem a magánszektorba. Az elmúlt tíz évben egy számítógépes cég személyzeti igazgatója voltam.

Megint köhögnie kellett, majd kiöblítette a száját a kávé utolsó kortyaival.

− Az életem? Mindössze ennyi. Csak két dolog történt velem: Richard és Jonas. Tehát térjünk vissza Richardhoz.

Megint elhallgatott. Amikor végigsimította rövid, acélszürke haját, kissé remegett a keze. Az ajtóban megjelent a pincér, és Mona, Irene legnagyobb döbbenetére, füttyentett neki. Amikor a férfi odajött az asztalhoz, Mona nem vette le a szemét Irenéről.

− Két konyakot kérek.

Irene megpróbált tiltakozni, de Mona a kezére tette a kezét, és elhallgattatta.

− Egy gyönyörű áprilisi estén találkoztam Richarddal Stockholm déli részén. Strindberg szelleme lengte be a helyet. A levegő tavaszillatot árasztott, bár még nem volt meleg. Magányosan sétálgattam, céltalanul kószáltam. Nemrég szakítottam egy fiúval, akivel együtt jártam iskolába. Elegem lett belőle és a többi fiúból is. Egy padon üldögéltem, és megpróbáltam semmire sem gondolni. Hirtelen leült mellém egy férfi. Halálra ijedtem, és ez látszott is rajtam. Beszélgetni kezdtünk, és gyorsan telt az idő. Az az ember tele volt… életörömmel. Igen, ez a helyes kifejezés, ami mindig eszembe jut, valahányszor Richardra gondolok. Életöröm. Jonas is hasonlít ebben az apjához. Még sosem láttam ilyesmit korábban!

Mona elhallgatott és rágyújtott egy újabb cigarettára.

− Természetesen tudtam, hogy idősebb, mint én. Olyan finom modorú volt! Beleszédültem, teljesen lenyűgözött! Természetesen akkoriban én is csinos voltam, de korábban senki nem nézett rám olyan szemmel, mint Richard. Azt mondta, okos dolgokat mondok. Amit pedig ő mondott, az egzotikus és izgalmas volt a füleimnek. Hosszú órákon át beszélgettünk. Aztán elmentünk a lakásába a Fjällgatanra. Ittunk egy üveg bort, és három nap, három éjjel szeretkeztünk egyfolytában. Áprilisban és májusban ott maradtam vele. Megtartottam a szobámat a Birger Jarlsgatanon, de alig voltam ott. Júniusban és júliusban visszament Göteborgba. Segítenie kellett az apja cégénél, és ahogy mondta, összekötötte a kellemest a hasznossal. Később megtudtam, hogy Madleine-nek hívták a kellemest. Viharos volt a románcuk, a nő férjnél volt. Nekem, aki nem olvastam a pletykalapokat, és nem volt olyan barátnőm, akivel kibeszélhettük volna a celebek legújabb botrányait, fogalmam sem volt semmiről. Csak szeptember elején hallottam róla ismét. Nagyon boldognak éreztem magam. Nem kérdeztem semmit, nem akartam válaszokat, csak szeretkeztünk, szeretkeztünk vég nélkül. November végén rájöttem, hogy terhes vagyok. Abban bíztam, minden rendben lesz, hiszen Richardnak jó állása és sok pénze van. Halasztok egy évet az egyetemen, aztán találunk egy dadust. És persze először összeházasodunk. Richard sosem mondta, mit gondol arról a gyerekkérdésről. Persze, egyáltalán nem akart nősülni. Legalábbis engem nem akart elvenni. De ezt elfelejtette közölni. Éppolyan kedves és elragadó volt, mint korábban. De egyre többet dolgozott este, és ezt azzal indokolta, hogy szükségünk van a pénzre most, hogy jön a baba. Én pedig akartam hinni neki.

Mona elhallgatott, és élesen Irenére nézett.

− Biztosan nem tűnik okos dolognak, amit tettem. Ostoba voltam! Az a lány, akiről mesélek, már nem létezik. Már évek óta eltűnt. De egykor valódi ember volt. Feltétel nélkül tudott szeretni. És hitte, hogy az emberek alapvetően jók. Ha az ember túl sokat harcol, megedződik.

Irene nézte, ahogy a gyertya lángja visszatükröződik az asszony arcán lefolyó könnycseppeken. Nyomozóként eltöltött pályafutása során megtanulta, hogy ilyen pillanatokban tilos megszólalni. A beszélgetőpartnernek arra van szüksége, hogy kibeszélhesse magát.

Mona mintha olvasott volna Irene gondolataiban. Hivatalosabb hangon folytatta a beszámolót.

− Amit most elmondok magának, senki másnak nem mondtam még el, Jonast kivéve. Nem tartozik senkire. De mivel Richardot meggyilkolták, legjobb, ha mindenre fény derül. El akarom mesélni, ami köztünk történt, hogy világossá tegyem, sem Jonasnak, sem nekem nincs közöm a gyilkossághoz.

Mona immár patetikusabb gesztusokkal kísérte a beszédét, mint kezdetben, ami részben az érzelmeknek, részben az alkoholnak volt köszönhető.

− Na, mindegy. Karácsony előtt történt. Richard kijelentette, hogy le kell mennie Göteborgba. December közepén költöztem be a lakásába, és felmondtam a Birger Jarlsgatanon lévő szobát. Amikor rájöttem, hogy nem fog magával vinni és bemutatni a családjának, nagy jelenetet rendeztem, amit már jóval korábban meg kellett volna tennem. Több órán át veszekedtünk. Jobban mondva, én veszekedtem vele, és elmondtam mindent, ami a szívemet nyomta. Nagyon fiatal voltam, és még nem ismertem azt a kifejezést, hogy „konfliktuskerülés”, de egy idő után észrevettem, hogy nem is védekezik. Én támadtam, ő pedig minden különösebb ravaszkodás nélkül mindig kitért előlem. Egyszerűen nem tudta, hogy kell vitatkozni! Soha, senki nem szállt vitába a csodálatos, elbűvölő, gazdag, tehetséges Richard von Knechttel! És ez egész életében így volt! Semmilyen konfliktusa nem volt soha. Ha a dolgok kezdtek kellemetlenné válni számára, diszkréten odébbállt. Ha pedig maradt valami gusztustalanság mögötte, mindig volt valaki, aki feltakarított utána.

Mona annyira felhúzta magát, hogy megragadta Irene érintetlen konyakját is. A nyomozó nem szólt egy szót sem, úgysem akarta meginni az italt. Monának nagyobb szüksége volt rá, mint neki.

− Az apja embóliát kapott, ezért Richard engedélyt kapott a brókercégtől, ahol dolgozott, hogy hazamenjen és átvegye a családi vállalkozást. Bizonyára tudja, hogy az apjának hajói voltak. Richard január elején utazott Göteborgba. Én a terhességem második harmadában jártam. Az abortusz még nem volt legális, de nem is gondoltam rá. Hittem benne, hogy Richard visszajön hozzám. És a gyerekhez. Nem lehet, hogy semmibe veszi a saját gyerekét, nem igaz? Te jó ég! Milyen naiv voltam.

Mona hangja keserűen csengett. Felhajtotta a konyak felét.

− Hat hónapra előre kifizette a lakásbérletet. Ott maradtam és tanultam. Egész idő alatt semmi hír nem jött felőle. A diákhitelből sorra vásároltam a heti magazinokat. Sok hír volt bennük Richardról. „Az új hajóskapitány”, „A legkelendőbb agglegény”. Nem emlékszem minden cikkre. Májusban jelentek meg azok a képek, amelyek egy göteborgi bálon készültek. Ott ismerte meg Sylviát.

Mona felhajtotta a maradék konyakot is.

− Aztán végül felébredtem a kómából. Megmozdult a baba is. Kezdtem felelősséget érezni a gyermekért. Egyszer csak rájöttem, hogy egyedül vagyok és mindenért meg kell harcolnom. Kezdett formálódni az új énem. Hívogatni kezdtem otthon és a munkahelyén is. Hallottam a hangjából, hogy rettenetesen megijedt. Nem akarta, hogy az anyja vagy a finom kis balerinája megtudja, milyen elintézetlen ügye volt idefenn, Stockholmban. Hirtelen nálam volt az előny. És elhatároztam, hogy ki is használom. Újabb hat hónapra kifizette a lakást. Persze csak azért, hogy hallgassak. Megkönnyebbültem, és nyáron nem hallott többet felőlem. Jonas július 23-án született. Amint a karomban tartottam, tudtam, hogy az ő érdekében képes leszek harcolni. Ő a legcsodálatosabb, ami valaha történt velem.

A nő hanga elcsuklott, Mona elhallgatott. Amikor folytatta a történetet, a hangja teljesen megváltozott. Metsző, hideg tónusban beszélt.

− Követeltem a jogaimat. És Jonas jogait is, hogy legyen apja. Sok-sok heves vita után Richard megígérte, hogy eljön Stockholmba, és „mindent elrendez”, ahogy ő fogalmazott. Ehelyett elküldte az ügyvédjét, Tore Eiderstamot. Azzal fenyegetett meg, Richard le fogja tagadni, hogy valaha ismert engem. És nem fogja elismerni az apaságot. De én álltam a sarat. Amikor rájött, hogy nem fogok meghátrálni, mással próbálkozott. Azt mondta, gondjuk lesz rá, hogy sehol se kapjak állást. Erre azt mondtam, kitálalok a pletykalapoknak. És ez így folyt napokon át. Végül Tore taktikát váltott. Azt mondta, hogy nem fognak többé zavarni engem. Egyezséget ajánlott. Richard elismeri, hogy ő a gyerek apja. A nevemre íratja a lakást, és Jonas húszéves koráig fizeti a bérleti díjat, valamint havi ötezer korona gyerektartást. Ne felejtse el, hogy a bérleti díj akkoriban négyszáz korona volt. Egy új autó körülbelül nyolcezerbe került. Egy egyedülálló anyának, végzettség nélkül, nem volt sok választása. Belementem. Megígértem, hogy Jonas huszadik születésnapjáig nem mondom meg neki, ki az apja. Egy hét múlva olvastam a lapokban, hogy Richard eljegyezte Sylviát, és hamarosan összeházasodnak. Ez volt az a pillanat, amikor a régi Mona meghalt.

Az asszony a tenyerébe temette az arcát. Irene óvatosan feltett egy kérdést.

− Volt valamilyen kapcsolata Richarddal az évek során?

− Nem, nem volt. Még karácsonykor vagy Jonas születésnapján sem küldött semmit. És ez volt a legrosszabb. Látni, hogy a kisfiú tele van várakozással az ünnepek előtt. És aztán a néma csalódást az arcán. De egy idő után már nem érdekelte az apja. A huszadik születésnapján elmondtam neki a történetet, ahogy most magának is. Csak vállat vont: „Az apám soha nem törődött velem. Miért kellene nekem törődnöm ővele?”

Mona keresgélni kezdett a táskájában, és elővett egy papír zsebkendőt. A könnyek sűrű patakokban folytak le az arcán.

− Jonas mindig csodálatos gyerek volt. Már egészen kicsi korában is. Mindig boldog volt és kedves. Művészi tehetséggel áldotta meg az ég. Még beszélni sem tudott, de már rajzolt és festett. Soha nem is jöhetett más szóba, csak az, hogy művészi pályát válasszon. Megengedtem, hogy megtartsa a fjällgatani lakást, én pedig vettem magamnak egy másikat a Lidingön, amikor Jonas tizenkilenc éves lett és beiratkozott az Akadémiára. Mindig is nagyon közel álltunk egymáshoz. Még azután is, hogy megismerkedett Chesterrel, akit a saját fiamként szerettem. Tavaly nyáron veszítettük el. És most Jonas is el fog tűnni.

Mona most már zokogott. Irene a szeme sarkából látta, hogy a pincér idegesen téblábol az ajtóban. Próbálta megnyugtatni az asszonyt, és egy kis idő elteltével sikerrel járt. Mona szipogott és letörölte a könnyeit. Hosszasan nézte Irenét, majd fegyelmezett hangon megszólalt:

− AIDS-esek lettek. Hogy valaki megfertőzte-e őket, vagy mindketten hordozták a HIV-vírust, nem tudjuk. De nem is számít. Chester hat hónapja halt meg, és most Jonas is haldoklik. Szeretném, ha látná. Hogy soha eszébe se jusson, hogy bármi köze is lehet az apja halálához.

Mona ragaszkodott hozzá, hogy beüljön az Audijába, de Irene hajthatatlan volt. Ha már találkoznia kell Jonasszal, nem akart egy olyan sofőr mellett ülni, akit letartóztathatnak ittas vezetésért. Mona végül engedett. Tudta, hogy Irenének igaza van. Beültek a kocsiba, amelynek olyan illata volt, mintha vadonatúj lenne. A kilométeróra háromezer-kétszáz kilométert mutatott.

Irene felsóhajtott.

− Milyen gyönyörű kocsi!

Mona elégedetten nyugtázta az elismerést.

− Múlt héten vettem át. De ebben a kocsiban nincs dohányzás! A másik csak hároméves volt, de szörnyen bűzlött. Otthon is csak az erkélyen dohányzom.

− Tehát merre megyünk? Hol lakik Jonas?

− A saját kórházában. Jonas Söder a Söder Kórházban − válaszolta Mona. − Ezzel szoktunk viccelődni.

Mona elcsendesedett, és csak bámult ki az ablakon az esti sötétségbe. Igazából nem is volt annyira sötét. A nagyvárosokban mindig sok a fény. Igaz, ez a fény nem természetes. Jobban kiemeli az ellentéteket, és ijesztő árnyakat mutat.

− Te jó ég! Mennyire utálom Stockholmot! Miért is maradtam itt? Mindig Norrlandba vágytam, ahol lágyak a fények és az éjszakák Ahol csend van.

− Härnösand nem annyira vidékies. És északon nagyon hideg van.

− A hőmérő szerint igen, de az emberek szívében nem.

Irene nem tudta követni a gondolatmenetet, de úgy döntött, nem teszi szóvá. Ideje volt előrelépni abban az ügyben, amely miatt Stockholmba jött. Nyugodt hangon megkérdezte:

− Miért olyan fontos magának, hogy találkozzam Jonasszal?

Mona nagyot sóhajtott, mielőtt válaszolt volna.

− Látnia kell, mennyire beteg. Most már nagy adagban kapja a morfiumot. Nem mondhatja el neki, hogy Richardot meggyilkolták. Én sem mondtam el neki. Már hetek óta nem hallgatja a híreket, és újságot sem olvas. Épp elég a saját baja.

Ismét felzokogott, de csakhamar összeszedte magát.

− Azért fontos, hogy ma jöjjön, mert a nővérek ma ugyanazok, akik múlt kedden ügyeletben voltak.

Mona Irenére nézett. Lassan ejtette ki a szavakat.

− Kérdezze meg őket, hogy ott voltam-e kedden. Jonas már három hete kórházban fekszik, én pedig minden este bemegyek hozzá munka után.

− Hány órakor?

− Hat körül. Általában tizenegyig maradok nála. Akkor már aludni szokott.

− És egyetlen este sem maradt ki? Soha nem ment be később?

− Nem.

Mona előrefordult, és kifejezéstelen tekintettel bámult bele a szembejövő autók fényszórójába.

− Ha megbizonyosodik róla, hogy igazat beszéltem, azt akarom, hogy védjen meg minket a médiától. Semmi közünk Richard életéhez vagy halálához. Azt akarom, hogy békén hagyjanak minket.

Az utolsó mondatban sok felgyülemlett keserűség és fájdalom volt. De Irene érezte, hogy még valami más is.

− Csak ez az oka?

− Nem. Maga nem ostoba. És a többi nyomozó sem az, aki ezen az ügyön dolgozik. Jonas örökölni fog az apja után. És amikor Jonas meghal, én öröklöm az ő részét. Ezért olyan fontos, hogy egészen biztos legyen az ártatlanságunkban. Meg kell kérdeznie a nővéreket. Nem maradhat semmi kétség magában. Békére és nyugalomra van szükségünk. Hogy Jonas nyugalomban halhasson meg.

− És ha van végrendelet? Jonas akkor is örökölhet?

− A gyerek mindig örököl a szülő után. A törvényes rész ötven százalék. A törvény szerint Jonas házasságon kívüli gyerek, de ennek ellenére örököl.

− Úgy tűnik, utánanézett ennek.

− Természetesen. Amikor olvastam a lapokban Richard halálának hírét, utánajártam a szükséges információknak. Tudtam, hogy előbb-utóbb sor kerül erre is, de halogattam magamban. Sem Jonasnak, sem nekem nincs szükségem Richard pénzére. A rendőrség szemében azonban gyanúsítottak lehetünk. Erre akkor jöttem rá, amikor az újságok gyilkosságot kezdtek emlegetni. Nem akarunk a pénzéből egy fillért sem. Sosem vett részt az életünkben, és mi sem az övében. Kivéve, hogy elküldte a kialkudott pénzt. Kivásárolta magát az életünkből. Persze ez volt a lehető legjobb megoldás. Nem voltak anyagi gondjaink, amíg be nem fejeztem a tanulmányaimat. Sőt később sem, Jonas gyerekkorában. A szociális munkások fizetése soha nem volt túlságosan magas. De Richardnak köszönhetően nem sok kölcsönt kellett felvennem. Már rég vissza is fizettem mindent. És kiléptem Richard életéből. Ez volt a legjobb bosszú. Még csak a kisujjamat sem kellett megmozdítanom hozzá.

Kurtán felnevetett.

− Nem volt okom rá, hogy megöljem Richardot. Jonason kívül ő az egyetlen ember, akit valaha is szerettem, de ő már harminc éve halott a szememben. Azt tervezem, hogy Jonas örökségét a Noé Bárkája Alapítványnak ajánlom fel, amely az AIDS-es betegeket támogatja.

Az út hátralévő részében a két nő csendben ült a kocsiban. Mindketten el voltak foglalva a saját gondolataikkal.

A liftben Mona elmondta Irenének, hogy Jonas korábban egy AIDS-es betegeknek fenntartott speciális kórteremben feküdt, ahol nyolc ágy volt a helyiségben. Azonban olyan gyorsan romlott az állapota, hogy most már saját szobája van.

A hangja józanul csengett, amikor folytatta:

− Úgy döntöttünk, hogy otthon hal meg, a Fjällgatanon. De olykor egyáltalán nem tudja tartani a vizeletét és a székletét. Otthon nem tudtunk ezzel a helyzettel megbirkózni. Mindketten nagyon hálásak voltunk, hogy bekerülhetett ebbe a kórházba. Eleinte azt hittük, csak hetente néhány napot tölt majd bent az infúziók miatt. De most már nem marad meg benne sem étel, sem ital. Folyamatosan rá van kötve az infúzióra. Ezt otthon nem tudnám biztosítani. Hála istennek, az egészségügyi rendszer még mindig működik.

Beléptek az üvegajtón, és az osztályon találták magukat. Ahogy a nővérszoba felé haladtak, Mona lelassította a lépteit, halványan elmosolyodott, és odasúgta Irenének:

− A nővérek melletti első szobában van, balra.

Azután ismét sietni kezdett, és kinyitotta a hosszú folyosó első ajtaját.

Irene hallotta, hogy rockzene szűrődik ki az ajtónyíláson. Felismerte a hangokat: a Kiss együttes híres Heaven on Fire című dala szólt. Belépett a nővérszobába, ahol két ápolónőt talált. Az egyikük, egy fiatal, szőke nő felállt, és Irene meglepve látta, hogy csaknem két méter magas. Középkorú kolléganője teltkarcsú volt. Barátságosan fordultak a belépő felé:

− Jó napot! Keres valakit?

− Igen, Mona Söder barátja vagyok. Jonast látogatjuk meg. Mona még nem érkezett meg, ugye? Esténként mindig itt van, úgy tudom.

Te jó ég! Miért kellett hazudnia? Azzal nyugtatta magát, hogy ki akarja hagyni Mona Södert és a fiát a von Knecht-ügyből. Ezért megbocsátható a hazugság.

A nővér mosolyogva bólintott.

− Igen. Minden este. Miért kérdezi?

Irenének sikerült kipréselnie magából egy bocsánatkérő mosolyt.

− Próbáltam hívni kedd este. Itt a kórházban. De nem vette fel Jonas szobájában a telefont. Monától kaptam meg a közvetlen számot. Ezért gondoltam, hogy esetleg nem volt itt kedd este.

− De itt volt. Mi ügyeltünk kedden. Lehet, hogy Jonas elaludt, ezért Mona kihúzta a telefont.

− Igen, valószínűleg ez történhetett. Elnézést a zavarásért.

Irene mosollyal az arcán kihátrált a nővérszobából. A nővérek barátságosan biccentettek, majd ismét egymás felé fordultak, és folytatták a félbehagyott beszélgetést.

Milyen könnyen ment! Irene megállapította magában, hogy tehetsége van a hazudozáshoz. Ha az ember egyszer elkezdi, meg sem tud állni… Gyorsan kisurrant az ajtón, és keresett egy telefont. Csak a liftig kellett elmennie. Bedobta az érmét, és előkotorta az összegyűrt fecnit a zsebéből, amelyen a Swedish Data telefonszáma volt. Lehet, hogy nincs szerencséje, és pénteken hat után már nem dolgozik a központos.

− Swedish Data. Jó estét!

Irene megkönnyebbülve sóhajtott fel.

− Jó estét! Mona Söder személyzeti igazgatóval szeretnék beszélni.

− Már elment.

− És hétfőn el tudom érni?

− Egy pillanat… Nem, kivett három hét szabadságot.

− Ó… ez nem túl jó hír. Már kedden is kerestem, de nem értem el. Aznap sem dolgozott?

− Kedden? Nem, bizonyára téved. Egész nap bent volt. Ezen a héten végig dolgozott. Megtudhatom, ki kereste?

− Birgitta Andersson. Három hét múlva hívom. Nem annyira sürgős. Kellemes hétvégét!

Kinyitotta Jonas kórházi szobájának ajtaját. Már lehalkították a zenét. Ezt a számot is ismerte: Mr. Bad Guy Freddy Mercurytól.

− Nem ez a legjobb száma. Sőt az album sem az igazi − szólalt meg köszönés helyett.

Úgy tűnt, Jonas nem hallja, de kis idő múlva kinyitotta a szemét.

− Nem, ez a lemez sosem lett igazi siker − válaszolta gyengén. Hirtelen erős köhögés fogta el, amitől az egész felsőteste rázkódott.

Irene jó előre felkészítette magát a rá váró látványra. Arra számított, hogy egy reszkető csontvázat fog az ágyban találni, aki a saját vizeletében és székletében fekszik, kihullott a haja és a testét sebek borítják. Ehelyett egy jóképű fiatalember nézett rá. Vékony volt, de fel lehetett benne ismerni az ifjú Richard von Knechtet. Sötétszőke haját rövidre nyírták. Amikor kinyitotta a szemét, Irene látta, hogy apja örökségét hordozza a tekintetében: kék szeme élénk és sugárzó volt a morfium ellenére is. A fiatalember mosolya is élénkségről árulkodott.

− Maga biztosan Irene. Anya beszélt magáról.

Egy újabb köhögési roham szakította félbe. Irene kérdő tekintetet vetett Monára, de az asszony tagadólag rázta a fejét. Tehát Mona nem mondta el Jonasnak, hogy ő rendőr. De akkor vajon mennyit mondott el az egész történetből? Mona közömbös hangon szólalt meg.

− Nagyon jó, hogy a Swedish Datánál dolgozol. Így egyszerre nyertem egy kiváló kollégát és egy jó barátot is.

Íme, egy másik született hazudozó! Irene megerősítést akart küldeni az asszonynak

− Bocs, hogy késtem. Beszéltem a nővérekkel. Nyilvánvalóan nem volt semmi gond a telefonnal kedden, amikor itt próbáltalak hívni. Biztos félretetted a telefont, amikor Jonas elaludt.

Mona szemmel láthatóan megkönnyebbült. A hangja azonban nem árulta el az érzelmeit.

− Biztosan elfelejtkeztem róla.

− Semmi baj. Végül találtunk valakit, és megoldottuk a problémát.

Irene Jonashoz fordult, de a fiatalember nem nagyon érdeklődött a beszélgetés iránt. A tekintete a feje feletti csövön nyugodott. Az üvegből lassan lecsepegett az infúzió. A mellette lógó nagy zacskó átlátszó folyadékkal volt megtöltve, a feliratokból ítélve sok fontos alkotóelemből állt össze. Mona ügyes, gyakorlott mozdulattal kihúzta a piros műanyagot a kis üveg cseppszabályozójából, s ezzel megállította a folyadék áramlását. A csövek végét Jonas kulcscsontjánál rögzítették ragtapasszal. Irene megborzongott, amikor rájött, hogy a tűt a fiú nyakába szúrták

Jonas ismét ránézett.

− Szereti Freddy Mercuryt?

− Akkor tetszett, amikor még a Queenben énekelt.

Jonas bólintott.

− Freddy és én sok mindenben hasonlítunk egymásra. Mindketten melegek voltunk. A zárójelentésünkben ott olvashatja majd az utókor a halál okát: AIDS. És mindketten túl fiatalon haltunk meg.

Újra rettenetes köhögési roham jött rá. Amikor később megpróbált Irenére nézni, a nyomozó látta, hogy a fiú tekintete elhomályosul. Valószínűleg nemrég kapott egy nagy adag morfiumot, amely most kezdett hatni. Jonas nehezen lélegzett, és megpróbált lassan beszélni, hogy ne kelljen köhögnie.

− Anya, add ide az oxigént − mondta végül nagy nehezen.

Mona ügyesen átcsúsztatta a fia feje fölött az ágy fejénél lógó csövet. Úgy nézett ki, mint egy átlátszó kötél. Mona odatette a cső két végét a fiú orrlyukai alá, majd a falikapcsolóval megindította az oxigént. A gumicső halk sistergő hangot hallatott, és a falba épített mérőműszer mutatója kilendült.

Irene ekkor vette észre a festményt. Két óriási, sárga-fekete pillangó szállt a végtelennek tűnő völgy, a csillogó patak és a kék hegyek fölött. Az előtérben virágos rét terült el, amelyen a nefelejcsek kékje uralta a színek kavalkádját. Irene nem ismert fel más növényt, bár a képen fehér és rózsaszín virágok is voltak. A kép szemlélője úgy érezhette, mintha a hasán feküdne, és a virágos völgyön végignézve a két gyönyörű pillangót figyelné. Az ég azonban nem kék volt. A hegyek fölött egy ezüstfehér kör sugározta szét az erős fényt, amely lágy rózsaszínné finomodott a kép szélein. Nem a nap és nem is a hold volt. Talán maga a fény.

− Mit néz? − kérdezte Jonas, és Irene megrezzent a hangjára.

− A festményt… gyönyörű.

Rámosolygott a fiúra.

− Chester és én vagyunk a képen. A két fecskefarkú lepke. A halála utáni héten festettem. Huszonnégy óra alatt lettem kész vele, de aztán összeomlottam. Vérmérgezést kaptam − mondta tárgyilagosan. Tágra nyílt szemekkel nézett Irenére. A ködös tekintet a múlté volt.

− A felső lepke Chester. Ő már a fényalagútban van. Az élet folyója mellett, a parton látható a megalvadt vére.

Irene csak akkor vette észre, hogy a partnak rózsaszínes, barnás színe van. A vízhez közelebbi rész sötétebb barna volt. A bal oldali sarokban ismét feltűnt ugyanaz a szín, aztán beleveszett a virágok színpompás kavalkádjába.

− A bal alsó sarokban láthatja az én véremet. Épp folyik kifelé belőlem. Vagyis… a képből.

Jonas ismét erőlködve köhögött. Nehezen kapott levegőt.

− Az a lepke, amelyik lent repül, az vagyok én. Engem még magához köt a Föld, amit a virágok jelképeznek. De már én is úton vagyok. Felfelé.

Egy percig csend uralkodott. Irenét valóban lenyűgözte a festmény. Hatalmas volt, legalább két négyzetméter. Annak ellenére, hogy Jonas iménti magyarázatának el kellett volna szomorítania, a kép egyáltalán nem árasztott szomorúságot vagy fájdalmat. Épp ellenkezőleg, Irene úgy érezte, életöröm és optimizmus áradt felé.

− Meg kell értenie, Irene, hogy én várom a halált. Nem azért, hogy véget vessek a szenvedéseimnek, hiszen nem nagyon érzek már fájdalmat. Hanem azért, mert már nincs méltóság az életemben. Nem tudom tartani a székletemet, pelenkában és katéterben fekszem. De nem akarok magam véget vetni az életemnek. Az élet gyönyörű ajándék.

Bármit is tartogat a sors.

A fiú túl hosszan beszélt. A köhögési roham nem akart abbamaradni. A sovány test megállíthatatlanul rázkódott, és Irene tehetetlennek érezte magát. Mona átölelte a fiát, hogy megnyugtassa és támogassa. Lágyan, gyengéden beszélt Jonashoz, mint bármelyik anya, aki próbálja lecsendesíteni a gyermekét. Még akkor is, ha a fiú történetesen egy felnőtt férfi. Egy haldokló férfi.

Jonas elbóbiskolt. Mona és Irene a szobában álló másik festményt nézte. A kép a Jonas ágyával szemben lévő falon lógott, hogy a fiú mindig láthassa. Egy sötét bőrű embert ábrázolt, a háttérben szaxofon, kották és partitúrák látszottak. Az egész képet valamilyen sejtelmes aranyfény árasztotta el, amely a szaxofontól indult, majd a férfi szemén és száján megcsillanva olvadt bele a homályba. Irene Monához fordult.

− Ki ez a férfi?

− Chester. Chester Johnson, dzsesszzenész. Áprilisban lett a vejem. Otthon tartottuk az esküvőt, mert Chester már annyira rosszul volt, hogy nem tudott elmenni a városházára. Jonas akkor éppen kicsit jobb időszakát élte. De amióta Chester meghalt, már nem akar tovább küzdeni. Csak amikor megfestette a pillangókat.

Jonas felébredt, és köhögni kezdett. Aztán gyönge hangon ismét beszélni kezdett.

− Kíváncsi vagyok. Ezen az úton mindnyájunknak végig kell mennünk. De nem egyedül. Chester velem lesz. Ő vezet engem, ő fogja a kezem, ha félnék. Az elmúlt napokban is többször éreztem. Igaza volt. Nyáron jobb meghalni. Melegebb van, és szebb a világ. Sok virág nyílik. Az embereknek nem kell fagyoskodniuk a temetőben, ahogy majd az én temetésemen fognak. Rosszul terveztem. Másrészt viszont lehet, hogy esik majd a hó, és akkor a virágok nagyon szépen mutatnak majd. Bár a sírban hidegebb lesz.

Jason zihálni kezdett, a mellkasa fel-le járt. Sóhajtott néhányat, majd lehunyta a szemét. Elfogyott az ereje, és csakhamar ismét elaludt. Mona intett Irenének, hogy menjenek ki a folyosóra.

− Már majdnem hét óra van. Eléri még a vonatot? Ha nem, örülnék, ha nálam szállna meg.

− Köszönöm, de nyolc harminckor megy a vonatom.

− Kivigyem a pályaudvarra?

− Nem szükséges, hívok egy taxit.

Egy pillanatra mindketten elhallgattak. Aztán mindketten léptek egyet a másik felé, és önkéntelenül összeölelkeztek. Zavarban voltak.

− Majd még beszélünk. Hívj, ha valami történik − suttogta Irene.

A nyomozónő elindult a lift felé. Fájdalmas gombócot érzett a torkában, és a szemei megteltek könnyel.

Természetesen ott volt. Éppen ugyanolyan szürkén, mint az odafelé vezető úton. Néhány sorral hátrébb ült, ölében ugyanaz a mappa hevert. Irene elképzelte, hogy a nő ide-oda ingázik Stockholm és Göteborg között, kitartóan, minden nap. Alig tudta elhessenteni a szomorú képeket a fejéből. Mielőtt leült volna, rávillantotta a mosolyát a Szürke Hölgyre, aki válaszképpen döbbenten bámult rá. Szinte félelem volt a szemében. Valószínűleg felfogta azt a borzalmas gondolatot, hogy egy elmebeteg nővel van összezárva a vonaton, és sehová sem tud elmenekülni előle.

Tizenöt perc múlva Irene nyugtalan, súlyos képekkel megterhelt álomba zuhant. A sötétből lassan kirajzolódott a rettegés, és egyre közelebb ért hozzá. Jennyt és Katarinát látta. Nyugodtan sétáltak a sötétség felé. Irene megpróbált kiáltani nekik, hogy figyelmeztesse őket, de nem jött ki hang a torkán. Mivel úgy érezte, megnémult, futni kezdett feléjük, hogy megfogja őket. De valami béklyózta a lábát. A lányok háta mögött lassan összezárult a sötétség, és a gyerekek eltűntek a szeme elől.

Zihálva ébredt, és úgy érezte, nem tudja visszafojtani a sírást. Amikor ki akart egyenesedni, észrevette, hogy a lába beszorult az előtte lévő két ülés közé.

Tízedik fejezet

Andersson főfelügyelő kilépett a főnöke irodájából, s épp csak egy pillanatra látta meg a liftbe belépő Irenét. A nyomozó akkor indult a főpályaudvarra, hogy Stockholmba utazzon. A főfelügyelő arra gondolt, hogy utána szól. Csábító lehetőségnek tűnt, hogy inkább ő menjen el helyette. Bengt Bergström utasítása, miszerint folyamatosan informálja az események menetéről, meglehetősen bosszantó fejlemény volt. Egy stockholmi utazás jót tett volna neki. És ha már arról van szó, mi tesz jót az embernek… Andersson főfelügyelő lemondó sóhajjal nyugtázta, hogy Irene sajnos nem tudná felpróbálni az új egyenruhát helyette. Úgyhogy neki kell maradnia.

Hogy egy kicsit felvidítsa magát, elhatározta, hogy meglátogatja Ivan Viktorst. Nem történik meg mindennap, hogy az ember találkozhat egy rajongásig tisztelt személlyel, úgyhogy meg kell ragadni a lehetőséget. Amikor bekopogott az ajtón, Jonny mérges hangon kiabált ki.

− Mi az már megint? Nem tudja felfogni, hogy dolgom van?…Ó, bocsánat! Nem tudtam, hogy a főfelügyelő úr az…

Az utóbbi megjegyzést ahhoz az ősz hajú, elegánsan öltözött férfihoz intézte, aki a szobában ült. Amikor az illető felállt, hogy kezet rázzon Anderssonnal, kiderült, hogy csaknem egy egész fejjel magasabb, mint ő.

− Sven Andersson főfelügyelő. Örülök, hogy megismerhetem!

− Én is hasonlóképpen − válaszolta Ivan Viktors.

A hangja mély volt és alaposan kidolgozott. Minden póz nélkül, egyszerűen mosolygott a főfelügyelőre. Andersson elnézést kért.

− Épp erre jártam, és gondoltam, beugrom.

Ivan Viktors előrehajolt, és bizalmasan súgta oda Anderssonnak.

− Blom felügyelő éppen a titkaimat firtatja.

Jonny füle elvörösödött. Gyorsan felcsapta a jegyzetfüzetét, és hangosan olvasni kezdett:

− Múlt vasárnap a délutáni vonattal Stockholmba utazott. Meglátogatta az egyik fivérét a Caroline Kórházban. Miért van kórházban a bátyja?

− Csípőcsonttöréssel és agyrázkódással kezelik. Egy hete operálták. Az időseknek már nem lenne szabad átszaladniuk az úttesten, amikor piros a lámpa, azt remélve, hogy megússzák.

Viktor kedélyeskedni próbált, de Andersson észrevette a hangában az aggodalmat.

− Komoly a betegsége? − kérdezte gyorsan.

− Már túl van rajta. Lábadozik, köszönöm − felelte Viktors.

Jonny ismét belenézett a papírjaiba, és folytatta az olvasást.

− Hétfő reggel kilenckor V. találkozott az egyik tanítványával. Délután négyig gyakoroltak. Csak ebédidőben tartottak szünetet, dél körül.

− A V. én vagyok? − kérdezte Ivan Viktors, majd színpadiasan felnevetett, ami Andersson füleinek úgy hangzott, mint egy tökéletes A-moll dallam.

Jonny bosszúsnak tűnt, és összeszorított szájjal nézett az énekesre.

− Mindig rövidítéseket használok a jelentésemben. A tanítvány neve Claes Winer. Megvan a telefonszáma és a címe, később ellenőrizni fogom.

Andersson bólintott, Ivan Viktors pedig mosolyogva nézett Jonnyra. A férfi viselkedésében semmi sem utalt arra, hogy ideges vagy feszült lenne. Ellenkezőleg, a belőle áradó elegancia és magabiztosság jól mutatta, hogy egyáltalán nem illetődött meg a rendőrségen. Otthonosan érezte magát, mint ahogy valószínűleg minden más közegben is. Andersson figyelmeztette magát, hogy az operaénekesek egyben kiváló színészek is.

A következő pillanatban Viktors egyenesen hozzá fordult.

− Nos, eddig jutottunk Blom felügyelővel, amikor ön bejött. Kedd reggel Stockholmból Koppenhágába repültem. Néhány barátommal ebédeltem, akik a Királyi Színháznál dolgoznak. Azért kerestek meg, mert Wagner Bolygó hollandiját próbálják, és annak a fiatalembernek, aki az én egykori szerepemet fogja énekelni, gondja akadt a dalokkal. Ami azt illeti, emlékeim szerint tényleg nagyon nehéz dolga van az énekesnek ebben a műben.

− Melyik szállodában szállt meg?

Blom felügyelő hangjából kitűnt, hogy nem érdeklik az énekesek problémái.

Egy másodpercre úgy tűnt, hogy Ivan Viktors elveszíti bámulatos magabiztosságát, de olyan gyorsan visszatalált a szerepébe, hogy Andersson főfelügyelő kételkedni kezdett benne, vajon jól érzékelte-e a bizonytalanságot.

− Stockholmban? A bátyám lakásában, természetesen. A Strandvägenen van egy gyönyörű tetőtéri lakása.

Jonny Blom olyan gyorsan sorozta a kérdéseit, mintha bokszmeccsen lenne.

− A bátyja egyedül él?

− Igen. Vagyis nem. Elvált, de most egy bírónővel barátkozik, aki minden héten felutazik hozzá Sunnéból, majd vissza. A bátyámnak van három elbűvölő unokája. Én az unokáimnak hívom őket. Sajnos, nekünk sosem született gyermekünk, úgyhogy saját unokáim sem lesznek.

A főfelügyelő összerezzent. Nagyon is ismerős volt neki ez az érzés. Érdekes módon csak nemrégiben kezdtek neki hiányozni a gyerekek és az unokák. De az unokahúgának voltak gyerekei, és őket tartotta az unokáinak. Jó volt ez így, mivel évente csupán három-négy alkalommal találkoztak. Talán Ivan Viktors is nyilván így érzett.

Jonny borzasztó mérgesnek tűnt. Andersson először nem értette, mi baja lehet, de csakhamar rájött, hogy nem csupán Ivan Viktors bosszantó viselkedése az oka a haragjának. A jelenléte zavarta a felügyelőt. Andersson főfelügyelő magában elismerte, hogy Jonnynak igaza lehet. Darabos, érzéketlen modorától eltekintve nagyon ügyesen kérdezte ki az embereket. Ebben a pillanatban Blom felügyelő bosszúsan nézett Viktorsra. Úgy tűnt, eldöntötte, hol csapjon le a következő kérdésével.

− És egyedül volt a lakásban? — kérdezte Viktorsra nézve.

Az énekes szemmel láthatóan megzavarodott. Elvörösödött, és úgy nézett ki, mint aki bármelyik pillanatban agyvérzést kaphat. Azután gyorsan összeszedte magát, és nagy erőfeszítések árán megpróbálta visszanyerni a higgadtságát.

− Ezt hogy érti? Nyilvánvalóan igen − felelte fölényesen.

Jonny érezte, hogy hazudik. Támadt egy ötlete, és áthajolt az íróasztalon. A szavai élesen, sokat sejtetően hangoztak.

− Akkor tehát nem igaz, hogy a bátyja barátnője is ott maradt éjszakára?

Andersson azonnal látta, hogy Viktors visszanyeri az egyensúlyát. Egy pillanatra mintha kizökkent volna a szerepéből, de aztán ismét szilárd talajt érzett a lába alatt. Legkidolgozottabb teátrális hangján sértetten közölte:

− Drága felügyelő úr! A bátyám hatvankilenc éves, a barátnője pedig hatvanhárom. Nagy tiszteletben álló jogász, bíróként dolgozik. Azért ingázik mindennap, mert szeret Sunnéban élni, és két év múlva nyugdíjba megy. Nem akarja otthagyni az állását. Hétfőtől csütörtökig dolgozik. Csütörtökön késő este érkezik, és vasárnap este megy vissza.

− Van kulcsa a lakáshoz?

Viktors felsóhajtott. Az arcára volt írva, hogy idiótának tartja Jonnyt.

− A bátyám természetesen adott nekem kulcsot. Még mindig kórházban van, csak fel kell hívnia, és megkérdezheti tőle. Tegye is meg, itt a száma.

Kihúzta a tárcáját a zakója belső zsebéből, és kivett belőle egy kis sárga cédulát. Odanyújtotta Jonnynak. A felügyelő nem köszönte meg, és nem vette le a szemét a férfiról.

− Volt valaki más is a lakásban vasárnap éjjel?

− Nem. De ha lett volna, akkor sem látom be, mi közük lenne hozzá. Richard von Knecht halálával kapcsolatban nyomoznak, ha jól tudom. Mi köze ennek ahhoz, hogy én mit csináltam Stockholmban vasárnap este? Akkoriban Richard még élt, és kiváló egészségnek örvendett. Végül is kedden halt meg, amikor én Koppenhágában voltam.

Jonny mogorván nézett bele ismét a jegyzeteibe. Érezte, hogy valami történt, de nem tudta, fontos-e a nyomozás szempontjából. Andersson is így gondolta, ám ő sem tudta, mi az, amit most nem mondtak ki. Jonny kitartóan folytatta.

− Mit csinált kedd este?

Viktors ismét teátrálisan felsóhajtott, és a tekintete sajnálkozásról árulkodott.

− Fél hétkor Koppenhága egyik legjobb éttermében vacsoráztam. St. Gertrud kolostorának hívják.

− Egyedül?

− Nem. Legalább tízen voltunk. Mindnyájan színházi emberek. Szívesen megadom a neveket.

− Köszönöm, kettő elég lesz.

Andersson érezte, hogy itt az ideje a közbeavatkozásnak. Ha másért nem, azért, hogy Jonnynak legyen egy kis ideje gondolkodni, hátha rájön, mi zavarja. Viktors felírt két nevet a sárga fecni hátoldalára. Andersson megköszörülte a torkát, majd belekezdett:

− Mi a véleménye a múlt szombati partiról?

Viktors meglepve nézett fel. Aztán úgy tűnt, alaposan átgondolja a választ.

− Nos… mit is mondhatnék? Szerintem az embereknek nem kellene megünnepelniük a háborúkat. Például a harmincéves háborút! Mindenesetre jó volt újra látni a régi barátokat! Gustavot és Louisét legalább tíz éve nem láttam!

− És jó volt a hangulat?

− Hát persze! Első osztályú, ahogy mondani szokás! Nagyszerű ételek, sok jó ital. Bár a fiatalok kissé levertnek tűntek

− A fiatalok? Úgy érti, Henrik és Charlotte?

− Igen.

− De Richard és a többiek úgy viselkedtek, mint máskor?

− Igen, Richard, Valle Reuter és Peder Wahl csak ültek és a borokról beszélgettek szinte egész este. Olyanok voltak, mint a druidák akik izgalmas főzetekről cserélnek eszmét. „Kóstold meg ezt, barátom! Mennyei!” Aztán énekeltünk egy csomó bordalt.

− Ön nem nagy borfogyasztó?

− Most le fogja írni a jegyzeteibe, hogy V. nem fogyaszt bort. Nem, ami azt illeti, nem annyira, mint ők hárman. Számukra ez valóságos sport. Vagy vallás. Melyik országban, melyik völgyben nőtt a szőlő? Milyen fajta? Milyen évjárat? Nekem erre sosem volt időm. Sven Tosse és én azzal szoktunk viccelődni, hogy mi csupán annyit tudunk a borokról, hogy megkülönböztessünk egy negyvenöt koronást egy kétszáz koronástól. Ezen Valle annyira felháborodik, hogy szinte már remeg. „Szégyelljétek magatokat! Ez istenkáromlás!” − mondja.

Viktors rendkívül élethűen utánozta a kis Valle Reutert. Andersson azon kapta magát, hogy hangosan felnevet. Jonny, ha lehet, még morcosabb lett, és keserűen kérdezte meg:

− Tehát semmi mást nem tud mondani a von Knecht-gyilkossággal kapcsolatban?

Viktors és Andersson hirtelen elkomolyodott.

− Semmi mást − válaszolta kurtán az énekes.

− Säröban lesz a következő napokban?

− Csak vasárnap estig. Aztán megint Koppenhágába kell mennem. Jövő szerdán jövök vissza.

Andersson azt hitte, hogy Viktors kellemes ember, de aztán rájött, hogy hagyta magát elbűvölni a férfi sármos modora által. Volt valami furcsa benne, de ha az ember próbálta megragadni, kicsusszant a kezéből. Ivan Viktors elindult az ajtó felé, majd megfordult és meghajolt.

− Viszontlátásra, uraim!

− Viszontlátásra!

Andersson odafordult Jonnyhoz.

− Te is észrevetted, ugye?

− Igen. Az ördögfajzat ügyesen kicsusszant belőle. Miféle gyanús ügyletekbe keveredett Stockholmban? Lehet, hogy egy prosti volt nála.

− Igen, lehetséges.

Andersson tekintete a távolba révedt. Jonny mozdulatlanul ült a helyén. Tudta, hogy amikor a főnöke így néz, akkor épp támadt egy ötlete. Ha valaki ezt nem tudta, könnyen azt hihette, hogy epilepsziás rohama lett. Végül a főfelügyelő izgatottan megszólalt:

− Lehet, hogy Sylva von Knechttel találkozott. Ő is Stockholmban volt múlt vasárnap.

− De nem egyedül. Az anyja és a nővére is vele volt. Színházba mentek − emlékeztette Jonny.

− Igen, ezt mondta ő. Kérdezd csak meg az anyját és a nővérét, mit csináltak vasárnap este Stockholmban.

Jonny sóhaja elárulta, mit gondol a főnöke ötletéről. Mivel azonban nem volt jobb dolga, elkezdte kikeresni a számítógépén a címeket.

− Mikor kell leváltanod Borgot a parkolóházban? − kérdezte Andersson.

− Tizenkettő harminckor. Egyórás ebédszünetet tart, aztán visszamegy négyig. Utána mindketten ott leszünk hétig.

− Rendben. Ha bármi kiderül, hívjatok a közvetlen vonalamon. Holnap is bejövök. Hétfő reggel nyolckor lesz egy nagy megbeszélésünk. Remélhetőleg addigra már többet tudunk a berzeliigatani tűzről. És arról, hogy kerül a képbe a Köpcös. Lehet, hogy semmi köze sincs az ügyhöz. Bár általában az derül ki, hogy ha valami zűr van a Köpcös közelében, abban ő nyakig benne van.

− De ez a stílus nem nagyon jellemző rá. Drog, lőfegyver, bankrablás, igen. De a gyújtogatás, az emberölés, a bombakészítés nem az ő asztala. Ezekhez gondos tervezés és intelligencia kell, ez pedig nem jellemző a Köpcösre − jegyezte meg Jonny.

A főfelügyelő fintorgott egy kicsit, felhúzta a szemöldökét, de végül el kellett ismernie, hogy Jonnynak igaza van. Végül idegesen felkiáltott:

− Valami bűzlik ebben az ügyben! Érzem a szagát, de nem találom a forrását!

Andersson képszerű jellemzése után Jonny nem tehetett mást, mint hogy egyetért. Már elég régóta volt zsaru ahhoz, hogy messziről felismerje a hazugságot. Ez az egész ügy valahogy kezdett kellemetlen lenni.

Andersson pontosan negyvennyolc órával korábban sétált be a patológia ajtaján. Most pedig ismét itt volt. Yvonne Stridner most sem tudta, hogy személyesen jön el az eredményekért. Arra számított, hogy csak telefonálni fog. De a főfelügyelő ki akart szabadulni a rendőrség falai közül. Néha úgy érezte, hogy nyomasztják azok a falak. Nem mintha a patológiának nem lettek volna legalább annyira nyomasztó falai, de maga a környezetváltozás volt a lényeg.

Stridnert nem találta az irodájában. Andersson utálta magát a gondolatot is, de kénytelen volt bemenni a boncterembe. A gyomra összerándult, és máris megbánta, hogy egyáltalán elindult.

A professzor zöld köpenyben és egy zuhanysapkához hasonlító fejfedőben állt az asztal mellett. Egy fiatalemberhez beszélt, akin hasonló ruha volt. Stridner lassan lehúzta a kezéről a gumikesztyűket, majd hidegen végigmérte a hallgatót.

− Ha nem végzi el sikeresen az igazságügyi orvostan tárgyat, nem értem, hogyan tervezi az orvosi pályafutását. Maga tipikus lógós. Mások elvégzik a munkát, maga meg mellettük áll, és asszisztál. Ami azt jelenti, hogy odaadja nekik az eszközöket, de közben másfelé néz. Kimegy a szobából, amikor a dolgok kezdenek kellemetlenné válni, igaz? Nem érti, hogy a patológia az egész orvostudomány alapja? Ha nem tudja egészen pontosan, hogyan néz ki egy olyan ember kívülről és belülről, akit valamilyen betegség támadott meg, sosem fog rájönni, mi folyik a testében. Milyen fázisban van a betegsége? Hogyan halad előre? Mi történik éppen a beteggel? És ha a páciens meghalt, mi történt és miért történt? Ha ez magát nem érdekli, akkor komolyan el kell gondolkodnia azon, hogy egyáltalán magának való-e az orvosi hivatás. Megbuktatom!

A fiatalember a szóáradat közben nem szólt egyetlen szót sem. Az utolsó mondatokat követően sarkon fordult, és kiviharzott a teremből. Szemmel láthatóan nem vette észre a főfelügyelőt, aki viszont látta a diák arckifejezését. Egy tapasztalt rendőr észreveszi a gyilkos szándékot az emberek szemében.

Stridner meglátta Anderssont, és kurtán biccentett neki. Aztán szigorúan végigmérte, és a főfelügyelőnek az a határozott érzése volt, hogy ő is megbukott.

− A végzős diákok színvonala egyre rosszabb. Csupa lógós mind! Azt hiszik, egyebet sem kell tenniük, mint elolvasni néhány oldalt a tankönyvből. Semmi hajlandóságuk nincs egy kis többletmunkára! − füstölgött tovább.

Szigorúan nézett Anderssonra. A főfelügyelő úgy érezte, közeleg a végítélet napja.

− És maguk, rendőrtisztek is! Még a fiúk és a lányok között sem tudnak különbséget tenni.

Andersson döbbenten nézett a vörös hajú kórboncnokra, aztán szerencsétlenkedve motyogni kezdett valamit.

− Azt… azt azért általában meg tudjuk oldani.

− Hát ezúttal nem.

Azzal határozott léptekkel odament a boncasztalhoz. A főfelügyelő kellemetlen mozgásokat érzett a gyomra környékén, amikor rájött, mit akar tenni Stridner. A nő lerántotta a lepedőt az asztalról. A rajta fekvő test teljesen összeégett. A karjai és a lábai jellegzetes védekező helyzetben voltak, nyilván azért, mert a tűzben az izomzat is összeégett. A boncterem amúgy sem kellemes illatát égett hús szaga árasztotta el.

− Ezt a testet tegnap délután hozták be. Maguk azt mondták az ügyeletesnek, hogy egy körülbelül húszéves, fiatal férfié − közölte Stridner. − Képtelenség! A test, amelyet ma reggel megvizsgáltam, egy középkorú nőé. Nagyjából harmincöt-negyven éves, és körülbelül 155 cm magas lehetett. A fogai rossz állapotban voltak. Már szült. Európai rassz.

A főfelügyelő meredten bámulta az asztalon fekvő holttestet. Egy pillanatra megszédült, de csakhamar összeszedte magát.

− Igen. Finn − nyögte ki keservesen.

A hangja rekedt volt. Stridner élesen ránézett, majd felcsattant.

− Finn? Az lehetséges. Keresnek valakit, aki finn volt?

− Hát… mondhatjuk, igen. Pirjo Larssonnak hívják, harminckét éves. A leírás teljesen ráillik. Ő volt von Knechték takarítónője. De mi a fenét keres itt?

− Hát, nem magától jött be, az biztos. Azt a kérdést kellene feltennie, mit keresett ott!

Erre nem tudott válaszolni Andersson, de egyet kellett értenie Stridnerrel. Valóban az a kérdés, mit keresett Pirjo von Knecht irodájában, amikor felrobbant a bomba.

A professzor visszaterítette a testre a lepedőt.

− Megfürdöm. Megvárhat az irodámban.

Andersson engedelmesen követte.

− Először Richarddal végeztem, és elmondhatom, hogy elég egyértelmű az azonosítás. Az igazságügyi fogorvosok határozottan állítják, hogy ő Richard von Knecht. A fogak bizonyítják a személyazonosságot. Én is megnéztem a jobb combcsonton lévő törést. Sikerült megszereznem egy harmincöt évvel ezelőtti röntgent, amely egy St. Anton-i síbaleset után készült. Nem forrt össze tökéletesen a csont.

Stridner hatalmas röntgenfelvételeket lobogtatott a kezében. Anderssonnak nehezére esett érdeklődést színlelnie, amikor csak a másik holttestre tudott gondolni. Honnan keríti elő Hannut? Kölcsön kell kérnie egy telefont.

− Elnézést, használhatnám a telefonját? Két nyomozóm keresztül-kasul járja a várost, hogy a lepedő alatt fekvő nőt megtalálja.

Yvonne Stridner bólintott, és az asztalon fekvő telefonra mutatott. Andersson elért egy rendőrségi titkárnőt, aki megígérte, hogy felkutatja Hannu Rauhalát és Birgitta Moberget. Ha sikerrel jár, szól nekik, hogy azonnal menjenek vissza a rendőrségre, mert Andersson sürgősen beszélni akar velük.

A főfelügyelő most már jobban tudott figyelni a kórboncnokra.

− Minden kétséget kizáróan bizonyítást nyert, hogy a kedd este talált holttest Richard von Knechté − folytatta Stridner a beszámolóját.

A hetvenkét órával ezelőtt talált holttest. Andersson úgy érezte, három évet öregedett azóta.

Stridner kioktató hangja visszazökkentette a valóságba.

− Más, erőszakra utaló jel nem volt, csupán a nyak hátsó részén talált seb és a kezén lévő vágás. A többi sérülés a zuhanásnak tudható be. Ma megkaptam annak a májvizsgálatnak az eredményét, amit rögtön megkértem. Zsírosodás látható a májon. A jó öreg Richard az utóbbi időben jelentős mennyiségű alkoholt fogyasztott.

− Ez meglepi önt?

− Igen. Mindig nagyon ügyelt a megjelenésére, és igyekezett jó formában maradni. Odafigyelt arra, mennyit eszik és iszik. Sosem tapasztaltam annak idején, hogy berúgott volna valamelyik partin, amikor még egy társaságba jártunk. Persze, az tizenöt évvel ezelőtt volt.

− És mire következtet ebből?

Stridner beharapta az alsó ajkát, és szemmel láthatóan mélyen elgondolkozott, mielőtt válaszolt volna.

− Nehéz megmondani. Általában az emberek akkor nyúlnak a pohárhoz, ha olyan problémáik vannak, amelyet nem tudnak megoldani. Különösen igaz ez a férfiakra.

Andersson lelkiismeret-furdalással gondolt vissza arra a sörre, amit minden este megivott, de aztán úgy döntött, ez messze van az alkoholizmustól. Az ő korában már megengedheti magának, hogy egy kicsit kieresszen esténként egy-két sör mellett. Esetleg három mellett. És könnyebben is tud tőle aludni. Persze, tagadhatatlan, hogy vannak bizonyos mellékhatások is. Ösztönösen megpróbálta behúzni a hasát. Aztán szomorúan ránézett a kórboncnokra, és így szólt:

− Tehát adott egy egészséges hatvanéves férfi, aki kilép a szaunából. Fizikai értelemben jó állapotban van, de az utóbbi időben többet iszik a kelleténél. A gyomrában egy kiváló ebéd maradványai emésztődnek. Egy szeles, esős novemberi délután, öt óra harminc perckor kimegy az erkélyre, annak ellenére, hogy kellemetlenül érzi magát a magasban. Ott valaki fejbe veri, megvágja a kezét, majd átlöki a korláton. A gyilkosnak nyoma sincs. És ön sem talált semmi egyebet a testén?

Az utolsó mondat úgy hangzott, mint egy szemrehányás. És annak is szánta. Stridner megrázta, majd hirtelen oldalra döntötte a fejét, és pajkosan nézett Anderssonra.

− Nos, talán mégis. A mi kis Don Juanunk annyira azért nem volt beteg, hogy a halála előtti napon ne szexelt volna. Nem vagyok száz százalékig biztos benne, de meggyőződésem, hogy volt kapcsolata. Úgy értem, szexuális kapcsolat.

− A halála előtti napon? Mondana erről többet?

− A pénisz hegyén megfigyelhető egy apró kis vágás. Csupán négy milliméter hosszúságú. Láttam már ilyesmit korábban is. Akkor történik, ha közösülés közben szőrszál kerül a makkba. Az az érdekes, hogy a seb nem volt egy napnál régebbi. Persze előfordul, hogy szőrszál kerül az előbőr alá szexuális érintkezés nélkül is, de az nem okoz sérülést.

Andersson bólintott, majd elgondolkodva szólalt meg.

− Tehát hétfőn vagy kedden dolga volt a hitvesi ágyban. De nem Sylviával, mivel ő Stockholmba utazott. Valaki mással bújt ágyba. De kivel?

− Ez már a maga gondja, nem az enyém − mondta Stridner. Halványan elmosolyodott, és elégedetten nézte, milyen hatást váltottak ki a szavai a főfelügyelőből. Andersson arcszínének változása bizonyára jelezte, hogy a vérnyomása felszökött.

− Szed valamilyen vérnyomáscsökkentőt? − kérdezte a professzor.

− Vérnyomáscsökkentőt?!… Mi a fene köze van ennek von Knechthez vagy Pirjo Larssonhoz?

Amikor rájött, mit követett el, megfagyott az ereiben a vér. Kiabált Yvonne Stridner kórboncnok professzorral. Ez nem jelentett jót.

Stridner fagyos hangon válaszolt.

− Semmi. Kivéve, hogy agyvérzést kaphat, és akkor sosem deríti ki, ki ölte meg Richard von Knechtet, és mi történt a finn nővel. Pirjónak hívták?

− Igen, Pirjo Larsson. Elnézést kérek, amiért kiabáltam. Sok teher van rajtam mostanában.

− Épp ezért kellene megnézetnie a vérnyomását, és gondoskodnia gyógyszerről. Pillanatnyilag ennyi időm volt erre az ügyre.

Azzal odafordult a számítógéphez, és gépelni kezdett. Rá sem nézett többet Anderssonra.

Milyen megalázó! A főfelügyelő mindig megalázottnak és ostobának érezte magát, valahányszor beszélnie kellett Stridnerrel. Andersson úgy érezte magát, mint bármelyik szerencsétlen orvostanhallgató. Tökéletesen együtt érzett velük.

− Nagyon köszönöm. Viszontlátásra − mondta idétlenül.

Stridner fel sem nézett.

− Viszlát − mormogta inkább a monitornak, mint Anderssonnak.

A főfelügyelő érezte, hogy nő benne a düh, miközben a kijárat felé indult. A halántéka lüktetett, és lelkiismeret-furdalás fogta el, amikor rájött, hogy reggel nem vette be a vérnyomáscsökkentőjét. Lehet, hogy el kellene mennie az orvoshoz, és meg kellene méretnie a vérnyomását? Bár ehhez már egy kicsit késő volt. Úristen, kinek van ilyesmire ideje? Az az ostoba nőszemély! Ugyan mit tudhat a vérnyomásról? Elég, ha megnézzük az ő páciensei állapotát! Aligha van már bármilyen vérnyomásuk!

Attól, hogy képzeletben leszidta Stridnert, máris megélénkült. Beszállt az autójába és visszahajtott a rendőrségre. De az orrában még sokáig ott érezte az égett hús szagát.

Birgitta Moberg visszaért a rendőrségre. Meglepődött, amikor megtudta, hogy Andersson kereste. Ebédelni akart, mielőtt találkozik Bobo Torssonnal. Elmenjenek együtt az ebédlőbe? Nem, az nem túl jó ötlet.

Andersson intett neki, hogy kövesse az irodájába. Birgitta szó nélkül hallgatta végig a főnöke beszámolóját arról, ami a patológián történt. Természetesen a vérnyomásáról szóló részt kihagyta, mivel annak nem volt köze a nyomozáshoz.

Birgitta élettel teli barna szemei most szomorúan csillogtak.

− Úgy tűnik, tényleg Pirjo az áldozat. Szegény gyerekek, ott maradnak egyedül − mondta.

− És hol van a mostohaapjuk, Larsson?

− Hannu ma reggel elérte telefonon. Göte Larssonnak hívják, negyvenhét éves. Malmöbe költözött. Úgy tűnik, most egy lengyel nővel él. Jelenleg egy lengyel teherhajón dolgozik. Azt állítja, hogy két éve nem járt Göteborgban.

− Hm. A gyámügy majd utánanéz, vannak-e rokonaik Finnországban. Most menj enni, én megvárom Hannut. Egykor lesz egy kis dolgom, de fél háromkor itt találkozunk.

− Rendben. Addig próbálom megtudni, ki lehetett von Knecht szexpartnere. Valle Reuter kis barátnője, Gunilla tagadta, hogy ismerné Richardot. És én hiszek neki. Nem nagyon titkolt el semmit a klienseivel kapcsolatban. Valaki másnak kell lennie. Lehet, hogy hívott egy call girlt. Kár, hogy szaunázott és le is zuhanyozott.

Azzal búcsút intett Anderssonnak, és eltűnt az ebédlő felé vezető folyosón. A főfelügyelő mozdulatlan üldögélt, és üveges tekintettel meredt a semmibe. Egy értelmes ötlete sem maradt. Folyton Pirjo összeégett testét látta maga előtt. A fülében Stridner szavai visszahangoztak: „Azt a kérdést kellene feltennie, mit keresett ott!”

Andersson a fárasztó és nem kevésbé izzasztó ruhapróba után végre ismét az irodájában ülhetett. Hannu egy jegyzetfüzettel az ölében várakozott, és a maszatos ablakon bámult kifelé. Lehet, hogy a halvány, elő-előbukkanó napsütés őt is arra csábítgatta, hogy kimenjen a szabadba? Jéghideg kék szemei nem árultak el semmilyen vágyat vagy érzelmet. Amikor Andersson felé fordult, a tekintete nyugodt és éber volt.

Szó nélkül hallgatta végig a főnöke beszámolóját. Mindössze bólintott közben néhányszor. Az ő fejében szemmel láthatóan már összeállt a kép. A főfelügyelő irigyelte ezért. Számára még minden túlságosan kaotikusnak tűnt. Bárcsak rátalálna a megfelelő zsinórvégre, hogy kibogozhassa ezt a hatalmas csomót! A jelenleg helyzetben azonban tovább kell kutatniuk. Ez a rutin rendőrségi munka.

− Találtál valami mást is Pirjóról? Valamit, amit még nem tudunk? − kérdezte Andersson. − Birgitta elmondta, hogy a volt férje Malmöben él. Arra lenne szükségünk, hogy megtudjuk, mit keresett Pirjo a robbanás helyszínén.

− Találtam róla anyagot a nyilvántartásban. Kétszer kapták rajta bolti lopáson. Mind a kétszer felfüggesztett büntetést kapott. Először síruhát emelt el egy Obs áruházban, másodszor pedig az Angered téri ICA-ban spagettit és virslit lopott − közölte Hannu.

− Semmi más?

− Semmi.

− Ez nem úgy hangzik, mint egy terrorista előélete. Azért érdekes, hogy van bűnügyi múltja. Ez azt jelenti, hogy nem tartotta lehetetlennek a törvény áthágását. Megkérdezted a finn kollégákat Helsinkiben, hogy van-e náluk valami a nyilvántartásban?

− Igen. Ma délután szólnak vissza.

− Valaki a rendőrségi ismerőseid közül?

Andersson legszívesebben leharapta volna a nyelvét. Persze, ugyanakkor nagyon is kíváncsi volt. Miért? Mert öreg róka volt már a szakmában, és nem sok minden keltette fel az érdeklődését. De ami elhangzott, azt nem lehet visszaszívni. És meg is fogja kapni azt a választ, ami jár neki.

− Ja.

Hannu belenézett a jegyzetfüzetébe, és anélkül hogy felnézett volna, sorolni kezdte:

− Hétfőn Pirjo és Marjatta kitakarította von Knechték lakását. Éjszaka Juha és Timo beteg lett. Influenzásak voltak. Pirjo kedden délután takarított az irodában. Szerdán elindult von Knechtékhez, de haza kellett mennie. Elmesélte a gyerekeknek, hogy von Knecht meghalt. Délután vacsorát főzött. Öt után azt mondta a lányának, hogy el kell mennie egy másik takarítás miatt. Azután eltűnt.

Andersson érezte, hogy kirázza a hideg.

− Mit csinálhatott a Berzeliigatanon?

A jéghideg szempár egy pillanatig Andersson arcán időzött, majd megjött a válasz is.

− Takarított.

A tekintetük találkozott. Mindketten egyszerre rázták meg a fejüket. Andersson lassan, tagoltan beszélt, mintha attól félne, hogy a felbukkanó apró ötletecske füstbe megy, mielőtt sikerülne nyakon csípnie.

− Nem. Hiszen tudta, hogy von Knecht halott. Ráadásul két beteg gyereket hagyott otthon. Majdnem fél hét volt már, amikor az épület felrobbant. Nem azért ment, hogy takarítson, hanem azért, hogy ellopjon valamit.

− Igen.

Ismét csönd lett. Végül Hannu nevezte nevén.

− A kulcsot.

− Irene szerint Sylvia azt mondta neki, hogy a kulcsok mind a molinsgatani lakásban vannak

− Legalábbis azok, amelyekről ő tud − tette hozzá Hannu.

Amikor Andersson felfogta, amit hallott, azonnal rájött a megoldásra. Izgatottan kiáltott fel:

− Kellett lennie egy kulcscsomónak, amelyről Sylvia nem tudott! De hogyan jutott Pirjóhoz?

− Ellopta. Vagy odaadták neki.

− Ellopta?

− Amikor hétfőn kitakarította von Knechték lakását. Lehet, hogy a pasas elöl hagyta.

− Lehet. Vagy odaadta neki valaki?

− Mert ott is ki kellett takarítania.

A főfelügyelő megértette. Sylvia szerint, ha Richard azt akarta, hogy takarítsanak az irodában, szólt Pirjónak.

− Mondasz valamit. Akkor viszont von Knecht adhatta oda Pirjónak a titkos kulcscsomót. Ez megmagyarázza, miért volt nála, és hogy Sylviának miért nem tűnt fel a hiánya. Amiről nincs tudomásod, az nem is hiányzik, nem igaz? Azt hiszem, találtunk valamit.

Csaknem hátba veregette Hannut, de aztán az utolsó pillanatban meggondolta magát. Lendülő jobb karjával inkább végigsimította kopaszodó fejét, eligazgatva néhány szálból álló frufruját.

− Khm… igen… Meg kell tudnunk Tommytól és Fredriktől, mi derült ki a gyújtogatásról. Meg kell bizonyosodnunk arról is, hogy valóban Pirjo holttestét találták meg az épületben. Fel tudnád hívni a lányát, hogy mondja el, melyik fogorvoshoz járt az anyja? Ha egyáltalán volt neki fogorvosa.

Eszébe jutott, mit mondott Stridner az áldozat fogairól. Hannu figyelmesen nézett a főfelügyelőre.

− Addig nem mondok semmit a gyerekeknek, amíg nem vagyunk biztosak az áldozat személyében.

Andersson egyetértett ezzel.

− Persze, ez jó ötlet. Még nem tudhatjuk biztosan.

Magában azonban tudta, mi az igazság.

− Tehát kedden nem ő volt az?

− Mi van a keddel?

Hannu türelmesen nézett a főnökére.

− Nem Pirjo takarította ki von Knecht lakását kedden, mialatt ő ebédelni volt, hanem a gyilkos. Pirjo az irodában volt.

Andersson hirtelen rájött, hogy meredten bámulja a vele szemben ülő férfit. A tisztelet, amit a cserzett arcú, jéghideg tekintetű, szőke finn iránt érzett, tovább nőtt. Egy csepp szégyenérzettel gondolt vissza, milyen közel volt ahhoz, hogy őt gyanúsítsa az első hírek kiszivárogtatásával. De aztán gyorsan elhessentette ezeket a gondolatokat, és azt mondta:

− Megnézted, hogy volt-e aznap máshol is takarítani? Csak az irodába ment kedd délután?

− Igen.

A főfelügyelő elgondolkodott. Amikor Pirjo holttestét megtalálták a robbanás helyszínén, a nyomozás fordulatot vett.

− Tovább kell keresgélned Pirjóval kapcsolatban. Először is kell valaki, aki ki tudja kérdezni a gyerekeket. Lesz egy kis időd erre holnap? Addig kell ütnünk a vasat, amíg meleg − foglalta össze a helyzetet Andersson.

A szóválasztás nem volt szerencsés. Az égett hús szaga még mindig ott volt a szaglóidegeiben. Tudta, hogy csak képzelődik, de azzal is tisztában volt, hogy egyelőre nem fog megebédelni.

Hannu kurtán biccentve becsukta a jegyzetfüzetét.

− Rendben.

Három óra körül Andersson már elég éhes volt ahhoz, hogy lemenjen az ebédlőbe. Vett egy kávét, két száraz sajtos szendvicset és egy marcipános süteményt. Nem volt sok élvezet az ételben, de a gyomra tele lett vele. Evés után hátradőlt, és megpróbált néhány percig relaxálni. Egyenruhás és civilbe öltözött kollégák mentek el az asztala mellett. Volt, aki csak odaköszönt, mások megálltak beszélgetni. A legtöbben azonban szó nélkül elmentek mellette. Egyszer csak észrevette, hogy valaki megállt a háta mögött. Amikor megfordult, Birgitta Moberget pillantotta meg.

− Szia! Ülj le!

− Köszönöm, inkább nem. Túl mérges vagyok ahhoz, hogy leüljek!

Anderson észrevette, hogy a lány karjait összefonva merev, széles terpeszbe tett lábakkal áll előtte. A hangja is inkább egy vipera sziszegéséhez hasonlított. Bár a főfelügyelő volt felesége gyakran panaszkodott arra, hogy férje egy érzéketlen fatuskó, ám most Andersson érzékelte, hogy Birgitta nagyon dühös. A szomszédos asztalnál ülők döbbenten figyelték őket.

− Menjünk fel az osztályra és beszélgessünk? − kérdezte bizonytalanul.

− Igen.

Birgitta sarkon fordult, és kisétált az ajtón. A főfelügyelő csalódott pillantásokat vetett a kávéjára, majd követte a lányt. Amikor néhány évvel ezelőtt arra kényszerítették, hogy elmenjen egy továbbképzésre, kihangsúlyozták, hogy a főnöknek semmi sem lehet fontosabb, mint figyelni a beosztottjaira, amikor azok a problémáikkal keresik fel.

− Az a beképzelt seggfej! Micsoda egy idióta!

− Kicsoda?

− Bobo Torsson!

A főfelügyelő először megkönnyebbült, de aztán meglepődött.

− Valamivel felbosszantott? − kérdezte óvatosan.

Birgitta szinte felrobbant a dühtől. A könnyek záporozni kezdtek a szeméből. Kiabálva folytatta.

− Még hogy felbosszantott! Hozzányomott a falhoz, benyúlt a nadrágomba és beleharapott a mellembe. Azt hiszem, fel fogom jelenteni!

Andersson elhűlve hallgatott. Jonny irritáló hangját hallotta az ajtóból:

− Szóval a kis Birgittát felfedezte a nagymenő fotós? Biztos megmutattad neki, mit kellene kidomborítani a képeken!

Jonny lezseren állt az ajtófélfának támaszkodva, az arcán látszott, hogy jól szórakozik

Aztán hirtelen történt valami. Birgitta dühtől reszkető hangon megszólalt:

− Te is megláthatod, hogy mit tudok kidomborítani!

Azzal odafutott az ajtóhoz, és mielőtt Jonny bármit is tehetett volna, a térdével a rendőr lába közé rúgott. Jonny fájdalmasan felnyögött, majd mindkét kezét a sliccére szorítva összerogyott.

− Ez az eddigi legjobb teljesítményem! Két pasas fél óra leforgása alatt, aki lila golyókkal megy ma haza!

Fejét felszegve, egyenes háttal átlépett Jonnyn, és kiment a szobából. Andersson tért magához elsőként.

− Birgitta! Nem mész sehová! Mi a fenét képzelsz? Úgy verekszel, mint egy óvodás! Végtére is rendőrtiszt vagy!

Birgitta lassan megfordult, az arcán sűrű patakokban folytak a könnyek. Nehéz volt megérteni, amit mond, mert teljesen ki volt szolgáltatva az érzelmeinek

− Te ezt nem érted! Még soha életemben nem bántottak meg így! Nőként talán igen, de rendőrként még soha!

Anderssonnak lüktetett a feje. Jonny továbbra is nyögve görnyedezett a padlón, de annyira már erőre kapott, hogy a kilincsbe kapaszkodva felüljön. A másik osztályon dolgozó kollégák közül néhányan kíváncsian álldogáltak a folyosón. Andersson odament az ajtóhoz, és hatalmas lendülettel becsapta a kíváncsiskodók orra előtt.

− És most üljetek le! Mindketten! Ha nem vigyáztok magatokra, ebből vizsgálat is lehet!

− Nagyszerű! Fel fogom jelenteni! Szemét kurva! − sziszegte Jonny.

Andersson látta, hogy Birgitta elsápad. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha a lány elájulna. Amikor ismét megszólalt, az ajkai szinte alig mozogtak

− Betelt a pohár! Ez volt az utolsó csepp!

Anderssonra pillantott. Barna szemei általában vidáman csillogtak de most úgy néztek ki, mint az olvasztott ólom.

− Amióta idekerültem, el kell viselnem ennek az idiótának a hülyeségét! Először próbált fogdosni, de amikor egyértelműen kinyilvánítottam, hogy mit gondolok az ilyesfajta viselkedésről, elkezdődött a heccelés. Például arról, hogy mindenkivel lefekszem. Akárkivel. Most te is hallhattad: szemét kurvának nevezett! El kellett viselnem a tréfás fenékcsapdosásait! Kaptam egy levelet, amelyben fényképek voltak. Hatalmas férfi nemi szervekről és csókolózó leszbikus párokról. Pornómagazinokból vágták ki őket. Mindig tudtam, hogy Jonny van mögötte, de nem volt bizonyítékom − fejezte be Birgitta erőtlenül.

− És miért nem szóltál nekem erről egy szót sem? − kérdezte döbbenten Andersson.

Birgitta keserűen rámosolygott.

− Miért? Mit tettél volna?

− Nos… én…

Andersson elhallgatott. Össze volt zavarodva. Mit csinált volna? Nőni kezdett benne a méreg. Mindig csak baj van, ha az ember nőkkel dolgozik. A pályája elején minden jobb volt. Akkoriban a női tisztek csak adminisztrációs és irodai munkát végeztek, és nem volt belőlük túl sok. Terepen akkor még csak férfiak dolgozhattak. Ez igen praktikus megoldás volt. Nem kellett figyelni a nők érzékenységére, amikor egy-egy durvább vicc vagy célozgatás elhangzott. Az a tény, hogy egyre több nő van a testületnél, alaposan megnehezíti a munkát. Egyre rosszabb a helyzet! Ha férfias munkát választottak, el kellene fogadniuk az ezzel járó körülményeket! Habár az, hogy valaki képeket vág ki pornómagazinokból, talán tényleg túlzás…

Birgitta nem mozdult. Hamuszürke arcán várakozás tükröződött. A főnöke válaszára várt. Anderssonnak az az érzése támadt, hogy bűnrészességgel vádolja őt a lány. De miért is? Birgitta csakhamar megadta a választ.

− Szexuális zaklatás. Erről van szó. Átkozott legyek, ha attól a tetű Torssontól ezt el fogom viselni!

A főfelügyelő hirtelen nagyon öregnek és fáradtnak érezte magát. Jonny talpra állt, és gyűlölködve nézett Birgittára.

Andersson lüktető fejfájást érzett. Felállt, és odatett még egy széket az asztal mellé. Ügyelt arra, hogy a két szék minél távolabb legyen egymástól. Fáradt mozdulattal intett a két harcosnak, hogy üljön le. Birgitta és Jonny vonakodva bár, de leült. Nem néztek egymásra.

Andersson határozottan fogalmazott.

− Ilyesmi nem történhet meg az osztályon, rendben?

Egyikük sem válaszolt. A főfelügyelő eltökélten folytatta.

− Jonny, azonnal abbahagyod az ostoba képkivágásokat és a célozgatásokat. Birgitta, te pedig nem támadhatsz rá másokra! Még akkor sem, ha csak férfiakról van szó. Képzeld, mi lenne, ha Bobo Torsson feljelentene rendőri túlkapásért. Még egy ilyen eset, és gondoskodom róla, hogy a ruhatárba helyezzenek. És ez rád is vonatkozik, Jonny!

Anderssontól ennyire telt. Érezte, hogy kávéra van szüksége. És egy fejfájás-csillapítóra. Volt valamilyen tabletta a fiókjában, de először tisztázni akarta az ügyet. Odafordult Jonnyhoz:

− Mit akartál mondani, amikor bejöttél?

Először úgy tűnt, Jonny nem akar válaszolni. Durcás arccal üldögélt tovább. De aztán győzött a hivatali fegyelem, és fojtott hangon megszólalt.

− Kapcsolatba léptem Sylvia von Knecht nővérével és anyjával. Alátámasztották a nő alibijét. Színházba mentek, majd vacsorázni. Úgyhogy nem ő volt az, akivel Viktors a vasárnap estét töltötte. Azt hiszem, most átmegyek a kapellgatani parkolóházba. És ami azt illeti, soha nem küldtem pornóképkivágásokat Birgittának.

Nagy erőfeszítések árán összeszedte megmaradt büszkeségét, és miközben kifelé ment, megpróbált nem sántítani.

Birgitta nagyot sóhajtott, és a tenyerébe temette az arcát. Andersson attól félt, hogy megint sírni fog. Nagyon kellemetlenül érezte magát, amikor a nők a jelenlétében sírtak. Talán egy kicsit túlságosan is hamar szólalt meg:

− Megyek, és hozok magunknak egy csésze kávét. Aztán elmeséled, mi történt azzal a szarházi Torssonnal. Közben szépen megisszuk a kávét.

Amikor látta, hogy a lány válla ismét veszélyesen rázkódni kezd, gyorsan kisietett az irodájából.

− Három óra körül érkezett. Magas, vékony alkat, szoláriumos bőr. A haja szőkére festett. Armani kabát és viseltes farmer volt rajta. A nyilvántartás szerint harminchét éves, de mindent megtesz, hogy tíz évvel fiatalabbnak tűnjön. Amikor bekísérték az irodámba, a következő szavakkal lépett be: „Mindent beismerek, de csak akkor, ha nem egyszerűen kihallgat, hanem el is csábít közben!” Aztán nevetni kezdett, mint egy eszelős. Alkoholszaga volt, de biztosan mást is fogyaszt. Talán valamilyen amfetamint. Esetleg kokaint. A mutatóujjával folyton az orrát dörgölte, miközben beszélgettünk. Vagyis csak halandzsázott valamit. Nyugtalan és túlságosan is feldobott volt. Nem tudott megülni a széken, folyton felugrált. Körülbelül fél óra telt el, már éppen a beszélgetés vége felé jártunk, amikor elkezdett izzadni. Megkérdeztem, hogy rosszul érzi-e magát. És akkor… felugrott és rám vetette magát: „Mindjárt megmutatom, milyen rosszul vagyok!” Amikor felálltam, magához húzott, aztán odanyomott a falhoz, benyúlt a lábam közé és… Megharapta a jobb mellemet.

Birgitta elhallgatott, és megpróbálta lenyelni fel-feltörő könnyeit. Andersson közelebb hajolt hozzá, és aggódó hangon megkérdezte:

− Mély a harapás? Maradt nyoma?

Birgitta felzokogott és bólintott.

− Jó! Úgy értem, az nem jó, hogy megharapott, de ha megmaradt a nyoma, akkor le kell fényképezni. Majd megvizsgál egy orvos, és kiállítja a zárójelentést. Folytasd!

− Először úgy tűnt, meg se kottyan neki a fájdalom, amikor megrúgtam. A szemébe kellett nyúlnom, hogy végre elengedjen. Megint úgy röhögött, mint aki nincs eszénél. Aztán összeesett. Egy ideig nem adott ki hangokat. Felkészültem egy újabb támadásra, de elszállt az ereje. Végül felkászálódott és odasúgta: „Megjegyeztelek. Tudom a neved! Még a saját anyád se fog rád ismerni!” Majd eltűnt. Úristen! Úgy remegtem, mint a nyárfalevél. Percekig meg sem tudtam mozdulni. Aztán elpattant a húr! Talán félelem volt, amit éreztem, de hirtelen átcsapott vak dühbe! Úgy gondoltam, beszélnem kell valakivel. Ott találtalak az ebédlőben. A többit már tudod.

Andersson bólintott, majd elgondolkodott a hallottakon. Behívta a titkárnőt, és megkérte, hogy sürgősen kérjen időpontot az orvosnál Birgittának. Külön hangsúlyozta, hogy fényképeket is kell készítenie.

Úgy tűnt, Birgitta már jobban van egy kicsit. Halványan talán el is mosolyodott.

− Van időnk megbeszélni, mit mondott Torsson. Először is, hol lakik? − folytatta bátorítóan.

− Nem fogod elhinni. Azt mondta, hogy az unokatestvérénél. Szemben azzal az épülettel, amely leégett. Az unokatestvérének van egy kis dohányboltja.

− A Köpcös Johannesson? Ez valami vicc?

− Nem. Bobo Torsson a Köpcös unokatestvére. Az anyjuk révén. Sajnos ez csak a végén derült ki.

Andersson már nem törődött azzal, hogy Birgitta az irodájában van. Kihúzta a fiókot, kivette a fejfájás-csillapítót, és a folyosón a férfivécé felé vette az irányt. A kávéautomatánál szerzett poharat teletöltötte hideg vízzel, és beletette a pezsgőtablettákat. Miközben arra várt, hogy a gyógyszer feloldódjon, belepillantott a tükörbe.

„Öreg vagyok.” Életében először látta magát öregnek. Sőt, őskövületnek. A halál előszobájában él. Vagy talán mégsem. De jó úton halad afelé. Pirospozsgás arc, kopaszodó fej, gyűrött, ráncos szemkörnyék. Három szóban össze lehet foglalni: kopasz, kövér, ronda. Nem sok értelme van siránkozni a múló idő fölött. Elsősorban ő a hibás a külsejéért. A testmozgás sosem kötötte le. Néhanapján horgászott vagy kertészkedett. Lehajtotta a gyógyszert, és még egy kritikus pillantást vetett a tükörbe. Sajnos a fejfájás-csillapító nem minősül fiatalító szernek. Épp olyan öreg és fáradt volt, mint egy perccel korábban. Vajon a Birgittával folytatott beszélgetés idézte elő az öregséggel kapcsolatos gondolatait? Az a kedves, bájos kislány, aki olyan vonzó, hogy a férfiak nem tudják kordában tartani az érzelmeiket, és képkivágásokat küldözgetnek neki? Vagy beleharapnak a mellébe? Lelassította a lépteit, és arra gondolt, mit érezhet most a lány. Elkeseredett, dühös és megalázott lehet. Talán fél is. Ha a Köpcös neve is elhangzott, akkor joggal fél. Andersson érezte a halántékán a lüktetést, még nem hatott a gyógyszer. Abban a pillanatban, ahogy eszébe jutott Torsson, a Köpcös, Pirjo és von Knecht, a lüktetés határozottan erősödött. Szinte szétvetette a fejét a fájdalom.

Birgitta ugyanúgy ült, ahogy akkor, amikor magára hagyta. Minden ereje elhagyta, kimerültnek látszott. Fakó hangon folytatta a beszámolóját:

− Torsson péntek este Stockholmba ment. Vonattal utazott, mert fél a repüléstől. Két „régi haverral” töltötte a hétvégét, mindkettő fényképész. Megvan a nevük és a címük. Ők hárman közösen dolgoznak egy nagyobb munkán. A jövő őszi-téli divatkatalógust készítik el. A munka feltehetően januárban kezdődik. Azért jöttek össze, hogy megbeszéljék a részleteket. Amit a hadoválásából kivettem, aszerint egész hétvégén ittak. Egy tucat kocsma nevét felsorolta, ahová betértek esténként. A Café Operába, a Ginóba meg néhány ezekhez hasonló helyre. És az az undorító röhögés…

− Igazad lehet. Valószínűleg narkós.

− Kétség sem férhet hozzá. Szinte röpködött. Az a különös, hogy nem a haverjainál lakott. A Lydmar Hotelben szállt meg, amely állítólag dzsesszklub és Stockholm legtrendibb szállodája is egyben. Szerintem mindezt csak kitalálta. Egy dzsesszklub nemigen szokott szállodaként működni…

− Stockholmban bármi megeshet.

− Hát, lehet. Majd utánanézek. Tehát bejelentkezett a szállodába, majd a három cimbora útnak indult. Három napig járták a kocsmákat, le sem feküdtek. Ezért is hajlok az amfetamin felé.

− Valószínűnek tűnik.

− Hét közben megpróbáltak dolgozni, és Torsson szerint készítettek néhány „fantasztikus látomást” a fotózás helyszínéről. Valami biennálét emlegetett. Úgy tűnik, a bulizásnak meg kellett fizetni az árát. Szerdán elmentek valahová vacsorázni, de Torsson érezte, hogy alvásra van szüksége, ezért visszatért a szállodába. Vett egy nagy üveg sört, felvitte a szobájába, és leült a tévé elé. Ki akart kapcsolódni. A késő esti hírekben látta, hogy leégett a ház, amelyben lakott. Először felhívta Köpcöst a mobilján. Valószínűleg ő mondta neki, hogy keressük. Ekkor kérdezgetni kezdtem, milyen dolgai vannak a Köpcössel, és akkor derült ki, hogy az unokatestvére. Utána pedig… Utána pedig rám vetette magát.

Megcsörrent a telefon. A titkárnő tájékoztatta őket, hogy az orvos várja Birgittát.

− Rendben. Most indulj. A vizsgálat után menj haza, és pihend ki magad. Mi pedig megpróbáljuk felkutatni Bobót, és letartóztatjuk hivatalos személy elleni erőszak vádjával − szólt Andersson atyáskodva.

Felállt, és odament Birgittához. Szerette volna bátorítóan megveregetni a vállát, de a merev testtartástól visszahőkölt. Bizonytalanul folytatta:

− Ami Jonnyt illeti, egy időre felejtsük el. Majd beszélek vele. Valószínűleg nem akar bajt okozni a tréfáival. És biztos vagyok benne, hogy megérti, mennyire fel voltál dúlva azután, ami Torssonnal történt…

Amikor Birgitta megfordult, és a főfelügyelőre bámult, Anderssonba belefagyott a szó. A lány arca üres és kifejezéstelen volt. A szeme könnyben úszott. A hangja remegett. Be volt rekedve.

− Még mindig nem érted.

Mereven állt fel, mint egy robot. Nem nézett többé Anderssonra, hang nélkül eltűnt a folyosón. A főfelügyelő nem értett ezekhez a női dolgokhoz. Legalábbis, ami Jonny ügyét illeti. Azt értette, hogy amikor Bobo Torsson rátámadt, a lány dühös lett és félt is. De mi az, amit még értenie kellene?

Micsoda nap! És még nincs vége!

Tizenegyedik fejezet

Feltartóztathatatlanul tört fel belőle a zokogás. Próbált kiabálni nekik, de Jenny és Katarina nem hallotta őt. Nevetésük szétfoszlott a levegőben. Egyre távolabb kerültek tőle, mintha egy hurrikán repítené őket egyre feljebb és feljebb a gyöngyházszínű égbe. Próbált utánuk repülni, de a rét ezernyi virága láthatatlan kacsokkal bilincselte a meleg földhöz. Hiába próbált elrugaszkodni. A körmei egyre mélyebbre süllyedtek, úgy érezte, forró acél áramlik az ereiben vér helyett. Mindene perzselt. „Istenem, ne engedd, hogy beszippantsa őket az alagút!” − gondolta kétségbeesetten. Zokogott és imádkozott, míg rá nem jött, hogy nincs ott semmiféle fényes alagút, csak egy hasadék a rózsaszín felhők között, amelyen áttör az ég vakító kékje.

Irene hirtelen felébredt, és felült az ágyban. Sammie nyugtalanul morgott. A kutya kényelmesen elhelyezkedett az ágyban úgy, hogy fejét Irene sípcsontjára hajtotta. Nem csoda, hogy a lábai elzsibbadtak és ólomnehéznek tűntek. Sammie-nek nem volt szabad felmennie az ágyra, ennek ellenére kora reggel mindig próbálkozott valamilyen trükkel. Rájött, hogy ezen a korai órán kisebb az esélye, hogy valaki veszekedni kezdjen vele. Fél hat volt, Irene csaknem öt órát aludt. Teljesen kiment a szeméből az álom. Ez történik, ha az ember több órára elszundít a vonaton.

Krister hangosan horkolt mellette. Kilencig nem kellett aznap bemennie a munkahelyére. Irenét jó érzések fogták el, amikor rájött, hogy aznap este meghitt együttlétet szerveztek a férjével. Megpucolja a krumplit és összedob egy salátát. Talán kinyitnak egy üveg bort is. Krister pedig főz valami finomat, és nagylelkűen fogadja a dicséreteit. Irene soha nem fukarkodott a hálája kimutatásával, ha nem neki kellett vacsorát főznie. Visszafeküdt, megpróbálta arrébb tolni Sammie-t, de a kutya égnek emelt mancsokkal úgy tett, mintha mélyen aludna. Ami egyébként egy perc múlva be is következett. Kutya és gazdája versenyt horkolt egymással.

Az álom érthető és tiszta volt. Minden apró részletre pontosan emlékezett. Nem kell képzett álomfejtőnek lenni ahhoz, hogy az ember tudja, mit jelentenek ezek a képek. Megviseli, hogy az ikrek mind függetlenebbek. Úgy érezte, tehetetlen, és többé már nem tudja megvédeni őket a világban rájuk leselkedő veszélyekkel szemben. Eszébe jutott valami, amit nemrég hallott vagy olvasott: „Soha nem taníthatjuk meg a gyerekeinket arra, hogyan nőjenek fel, ha a saját tapasztalatainkból indulunk ki. Szülőként csupán megpróbálhatjuk elrejteni a fájdalmunkat és a szomorúságunkat. Ha a dolgok rosszra fordulnak, legyél kéznél. Ajánld fel segítő útmutatásodat.”

Érezte, hogy megfájdul a szíve, és szomorúan bámult kifelé a ködös novemberi világba. Bár szinte alig voltak autók az úton, nagyon lassan vezetett, ami egyébként nem volt szokása. Miért olyan nehéz megszabadulni ettől a rossz álomtól? Lehetséges, hogy azért, mert már olyan sok rosszat látott életében a munkája során? Fiatalokat, akiket a társadalom könyörtelenül kivetett magából, alak erőszakos halált haltak, és akiket nem gyászolt meg senki. A nyomor, a munkanélküliség, a reménytelenség, a rossz barátok és a drogok áldozatait. Vagy csak egyszerűen rosszkor voltak rossz helyen. Mint például John. Még ma is remegés fogta el, ha visszagondolt pályafutása egyik legnehezebb esetére.

Tommyt és őt a kungälvi rendőrség kérte kölcsön, hogy egy John nevű, tizennégy éves fiú meggyilkolása miatt indított nyomozásban segítsenek. Az eset augusztusban történt. John kempingezni ment az egyik barátjával az ingetorpsi tóhoz. Este felbukkant négy szkinhed. Kettő közülük részeg volt. Az egyikük ismerte Johnt, mert egy iskolába jártak, és a fiú már többször erőszakoskodott a társaival. Tizenöt éves volt. A másik három sosem látta Johnt korábban. A következő két órában a négy szkinhed kegyetlen macska-egér játékot játszott Johnnal és a barátjával. Néha kedvesek voltak, néha pedig nem. Bedobták Johnt a tóba, és amikor a fiú megpróbált úszva menekülni, arra kényszerítették a barátját, hogy hívja vissza, és kiabálja azt, hogy segítsen neki, mert meg akarják verni. John persze visszament, és ezzel megmentette a barátja életét. Utána viszont őt rugdosták meg, majd amikor elvesztette az eszméletét, ismét bedobták a tóba. Miközben fuldoklott, a szkinhedek cigarettát sodortak, és a parton beszélgettek.

Irene hirtelen rádöbbent, hogy a fogait csikorgatja dühében. Már sajgott az állkapcsa. Olyan szorosan markolta a kormányt, hogy elzsibbadtak az ujjai. Az emlékek még mindig felborzolták az idegeit: a tárgyaláson kuncogó szkinhedek, akiket láthatóan egyáltalán nem rendített meg, hogy megöltek valakit. Az ügyvédek felmentést kértek, tekintettel az elkövetők fiatal korára. Az a tény, hogy kioltották valakinek az életét, szemmel láthatóan senkit sem érdekelt. A szülők végtelen fájdalma. Az anya keserű szavai a bíróság folyosóján: „Kegyelmet kértek a támadóknak, de az áldozatnak nem. Nincs tisztesség a világban.”

Irene behajtott a rendőrségi parkolóba, de egy ideig még a kocsiban üldögélt. Eszébe jutottak a John testéről készült képek. A fiú össze-vissza volt verve, de legfőképp az arcát rugdosták, szinte a felismerhetetlenségig. A feje feldagadt, a szemei csukva voltak, vérvörös ajkai pedig nyitva. A belső vérzések miatt a feje és a nyaka kékeslila színben játszott.

A jelenlévők közül sokan nem bírták elviselni a látványt, sírva mentek ki a tárgyalóteremből. A gyászoló apa sem bírta sokáig. Felállt és kiabálni kezdett: „Most nézzétek meg, az isten szerelmére!”

A szkinhedek közül egy-kettő felemelte a fejét, de nem nézett a kivetítőre. Az a tizenöt éves fiú, aki ismerte Johnt, rezzenéstelen arccal bámult előre. Egyikük sem nézett az ügyészre, amikor vázolta, hogyan történt a gyilkosság.

Irene látta, hogy a szülőkben felülkerekednek az ösztönök. Bosszúért kiáltottak. De mi szolgáltathat igazságot ilyen esetben? Mi hozhat megnyugvást? Irene az évek során többször is feltette ezt a kérdést magának, de sosem talált rá a válaszra. Talán nincs is rá jó válasz.

Miért jöttek elő ezek a fájdalmas emlékek éppen most? Nyilván a CD miatt. Amikor éjfél körül beosont a házba, az előszobában rálépett egy CD-re, amely Jenny nyitott iskolatáskájából eshetett ki. Először visszagyömöszölte a táskába, de aztán valami azt súgta, jobb, ha megnézi. Jól látta az előszobái kislámpa halvány fényénél: a CD borítóján egy horogkereszt díszelgett. Nagy önuralom kellett hozzá, hogy ne rohanjon fel azonnal Jenny szobájába, és ne kérjen magyarázatot. Amikor bekukucskált a hálószobájába, látta, hogy a kislánya édesdeden alszik. Szőke haja szétterült a párnán. Majd holnap beszélek vele, gondolta Irene. Vagy holnapután. A holnap este Kristeré, ahogy már korábban eldöntötték.

A műszerfal órája majdnem hetet mutatott. Ideje bemenni és megírni a jelentést a tegnapi stockholmi útról. Nem lesz könnyű feladat.

Épp csak befejezte a jelentését, amikor Tommy Persson és Hannu Rauhala megérkezett. Mindketten fogtak egy csésze kávét és leültek, hogy átfussák az előző napi történéseket. Mielőtt belekezdtek volna, megjött a főfelügyelő is. Nyúzottnak tűnt, a szemei vörösesszürkék voltak, de senki nem tett megjegyzést a megjelenésére. Már várták, hogy felbukkanjon a kávéautomatából szerzett fekete lével a kezében. A csoport összegyűlt Irene íróasztala körül. A jelentés első oldalára pillanatokon belül hatalmas kávéfolt került, de Irene nem izgatta magát, mert újra ki tudta nyomtatni az első oldalt. Mindent gondosan elmentett a von Knecht-mappába.

Andersson először is közölte, hogy sejtése szerint az irodában bent égett nő holtteste Pirjo Larssoné. Bejelentését döbbent csend fogadta.

− Pelle szerint házi készítésű bomba robbant fel. Aki készítette, biztosra akart menni. Az egész épületből szinte alig maradt valami. Kivéve von Knecht széfjét, amit bebetonoztak a falba, és elég nehéz hozzáférni. Pelle említette, hogy felülről próbálják megközelíteni. Jut eszembe, nem tudtam beszélni a második emeleti idős házaspárral. A Mölndal Kórházban kötözték be őket szerdán, ott is maradtak éjszakára, és aztán a lányukhoz mentek. Sajnos csütörtökön reggel a bácsit vissza kellett vinni, mert szívrohama volt. Nagyon rossz állapotban van, a CIO-n kezelik. A felesége összeomlott. A lányuk nagyon aggódik, és arra kért, várjak hétfőig.

− Mi az a CIO?

− A kardiológiai intenzív osztály. Megpróbálok kapcsolatban maradni velük, mert szerintem ők láthattak vagy hallhattak valamit. Egy ekkora bombához nem kevés anyag és felszerelés kell. Főleg a benzinkannákat nehéz észrevétlenül bevinni egy lakott épületbe.

Andersson krákogott.

− Vannak szemtanúk, akik valami gyanúsat vettek észre az elmúlt pár napban?

− Nincsenek, és ez elég furcsa. Senki sem látott idegent, és nem hallott semmi különöset. Csak egyetlenegy vallomás lehet érdekes. Egy idős férfi, aki az épület szomszédságában lakik a Sten Sturegatanon, elmondta, hogy az udvarra nyílik a hálószobája ablaka. A második emeleten lakik. Az ablak alatt vannak bérelt parkolóhelyek, amelyek egyike von Knechté volt. A férfi elmondása szerint von Knecht Porschéja ott parkolt a helyén szombaton éjjel egy óra előtt nem sokkal.

− Vagyis péntek éjjel?

− Igen. És szerintem igaza lehet, tényleg ott volt a Porsche. Nem túl sok van belőle Göteborgban. A boldog nyolcvanas évek elmúltak. Tegnap felhívtam Sylvia von Knechtet, hogy megkérdezzem tőle, lehetséges-e ez. Szerinte teljességgel kizárt. Megtudtam, hogy volt egy előbuli péntek éjjel. Senki sem feküdt le fél kettőnél korábban, Sylvia anyját kivéve. Lehet, hogy a mami nem kedveli a vejét, de nem hiszem, hogy elvitte a Porschét és összeszerelt egy bombát péntek éjjel von Knecht irodájában. Ahogy valószínűleg más sem, aki az előbulin ott volt. Sylvia majd felrobbant a méregtől, amikor megkérdeztem, részeg volt-e Richard péntek éjjel. Végül megegyeztünk abban, hogy becsípett.

Anderssonnak eszébe jutott, mit mondott Stridner Richard májáról. Úgy tűnik, a férfi többet ivott a kelleténél. A főfelügyelő tisztázni akarta az időpontokat.

− Tehát von Knecht is ott volt a többiekkel fél kettőig?

− Igen.

Mind a négyen csendben számolgattak magukban. Ugyanarra gondoltak. Végül Irene fogalmazta meg a kérdést:

− A kocsi. A Porsche. Hogy lehetett péntek éjjel a Berzeliigatanon? Előzőleg vajon hol parkolták le?

− Megkérdeztem Sylviát, hogy most hol van a kocsi. Szerinte a Molinsgatanon áll egy lezárt garázsban. Ahogy a saját BMW-je is − válaszolta Tommy.

− Tehát nem lopták el, hanem visszaálltak vele a garázsba. Biztos, hogy von Knecht Porschéjáról van szó? Nem lehet valaki másé?

Tommy vállat vont.

− A Sten Sturegatanon lakó idős úr határozottan állítja, hogy von Knecht kocsiját látta − felelte.

Megint csöndben gondolkoztak tovább. Végül a főfelügyelő nagyot csapott az asztalra. Irene jelentése újabb kávéfolttal lett gazdagabb.

− Egy átkozott szellem surran át bezárt ajtókon és visz el bezárt kocsikat. Sőt vissza is viszi őket! Nyom nélkül. Aztán eltűnik!

Hannu szólalt meg.

− Több kulcs van.

Andersson hallgatott, és próbált koncentrálni. A többiek is rájöttek, hogy ez lehet az egyetlen magyarázat. Irene lelkesen kiáltott fel:

− Hát persze! Kell lennie egy pótkulcsnak a kocsihoz és a garázshoz is! Mellesleg Sylvia említette is, hogy Richard a halála előtti héten kereste a pótkulcsokat. Ugyanazon a karikán van a garázs pótkulcsa is. Kell lennie egy másik kulcscsomónak a von Knecht-lakáshoz és a berzeliigatani irodához is. De Sylvia szerint csupán három kulcscsomó van a két lakáshoz. Magam is láttam őket; mind a három ott van nála a lakásban.

Andersson elgondolkodva nézett Irenére.

− Sylvia nyilván nem tud arról, hogy több kulcs van. A mi kedves Richard von Knechtünknek, úgy látszik, volt néhány kis titka. Biztosan van még egy pótkulcs. Amely most a gyilkosnál van. Plusz a Porsche és a garázs pótkulcsai.

Irene mondta ki, amire szinte egyszerre jöttek rá:

− Sylviának nem kellene a lakásban maradnia, amíg le nem cserélik a zárakat.

− Pontosan. De a hétvégét nyugalomban tölthetjük. Kiment Henrikkel Marstrandba. Reméljük, a gyilkosnak nincsenek ahhoz a házhoz is kulcsai.

Irene felugrott.

− Várjatok csak! Azon a kulcscsomón rajta voltak a marstrandi ház kulcsai is. Nem késlekedhetünk! Figyelmeztetnünk kell Sylviát!

Andersson nyugtalanul ráncolta össze a homlokát.

− Irene, azonnal lépj vele kapcsolatba!

Irene bólintott, és rossz érzés fogta el. Lehetséges, hogy Sylvia veszélyben van? Felmerült egy nyilvánvaló kérdés, amely válaszra várt.

− De ki juthatott hozzá az összes házhoz és a kocsihoz tartozó kulcsokhoz? − kérdezte.

A többiek elgondolkodtak ezen. Végül Hannu szólalt meg.

− Richard von Knecht.

Andersson először ideges lett, de be kellett látnia, hogy van valami abban, amit Hannu mondott.

− És vajon kinek adhatott pótkulcsokat? − kérdezte aztán.

Erre senki sem adhatott választ.

Irene beszámolt a stockholmi utazásról. A kollégáinak sok megjegyzése volt ezzel kapcsolatban. Tényleg szükséges volt az adófizetők pénzén elutaznia a fővárosba? Örököl-e Mona Söder? Miért nem tudta elmesélni a szerencsétlen életét telefonon? Elrepülhetett-e Mona Söder Göteborgba, majd vissza egyetlen este leforgása alatt? Vagy akár kocsival is jöhetett, ha már olyan drága és gyors autója van…

Irene megpróbált a kérdésekre válaszolni.

− Érthető, hogy arra kért, nézzem meg a fiát. A fiú haldoklik, és az anyja minden este mellette van. Most szabadságra ment, így az egész napot a kórházban töltheti. Kikérdeztem a nővéreket, akik igazolták, hogy Mona kedden este Jonas szobájában volt. A telefonközpontos is azt mondta a munkahelyén, hogy kedden sokáig bent maradt. Biztos vagyok benne, hogy ártatlan. Az Audiban összesen 3200 kilométer van. Szerintem őt és Jonast nyugodtan ejthetjük. Csak azt szeretnék, ha békén hagynák őket. Ami a te kérdésedet illeti, Hannu, igen, Mona Söder fogja örökölni Jonas részét Richard von Knecht után. Így rendelkezik a törvény. De nincs szüksége erre a pénzre, és nem akar kapcsolatba kerülni a von Knecht családdal. Meg tudjuk tenni, hogy kihagyjuk őket a hivatalos jelentésből, és a médiának sem számolunk be róluk?

Ezt a kérdést már Anderssonnak címezte, a hangja kérlelő volt. A főfelügyelő meglepve ránézett, majd kurtán bólintott.

− Egyelőre meg kell bíznunk az ösztöneidben. Aztán majd csak kiderül valami. Ha jól értem, Jonas nem képes sehová sem menni. Ahogy az anyja sem − tette hozzá.

Tenyerével ismét rácsapott az asztalra, amitől a kávéscsészéje felborult, és Irene jelentésén újabb díszítő motívumok keletkeztek. Andersson mindebből semmit sem vett észre. Tommyhoz fordult.

− Tommy, te mit tudtál meg a Köpcösről?

− Fredrikkel megosztottuk a munkát. Én a Berzeliigatanon lévő épületeket néztem át, Fredrik foglalkozott a Köpcössel. Egész délután nem láttam, de ahogy Fredriket ismerem, már kész is van a jelentése. Hétfő reggel ez lesz az első dolga, ha nem még korábban.

Anderssonnak eszébe jutott valami. Félbeszakította Tommyt.

− Birgitta tegnap kihallgatta Bobo Torssont.

Elhallgatott, és felidézte Jonny és Birgitta konfliktusát. Úgy döntött, nem szól róla a többieknek. Ehelyett beszámolt arról, mit tudott meg Birgitta. Amikor ahhoz a részhez ért, ami Torsson és Birgitta intimebb testrészei között történt, mindenki felháborodott. Végül hitetlenkedve fogadták az utolsó mondatait:

− …és aztán kiderült, hogy jelenleg Torsson a Köpcössel lakik. Ugyanis unokatestvérek.

Nagyon elégedett volt a szavai hatásával. Ugyanakkor rá kellett jönnie, a nyomozást nem könnyíti meg az a tény, hogy a divatmajom fotós és a büntetett előéletű gengszter rokonok. Nagyot sóhajtott, és ezredszerre is megismételte a jól ismert mondatokat:

− Micsoda zűrzavar! Van itt valaminek egyáltalán értelme, vagy csak egy csomó lényegtelen apróságon lovagolunk?

− Szerintem ez gyilkossági ügyekben normális. Az időnk kilencven százalékát olyan szálak felgöngyölítésével töltjük, amelyeknek semmi közük nincs az esethez. Rutinmunka, szemtanúk kihallgatása, időpontok és helyszínek egyeztetése. Szerintem máskor is így megy − mondta Tommy.

Ártatlanul forgatta a szemeit, a többiek pedig nevetni kezdtek. Mindenki pontosan tudta, hogy egyáltalán nem átlagos ügyről van szó.

Andersson Hannuhoz fordult:

− Mit találtál Pirjóról?

− Fogorvosi röntgeneket. Hat hónappal ezelőtt Angeredbe ment az ottani sürgősségi fogászatra. Nagyon fájt a foga. Kihúzták, mert nem akart gyökérkezelést.

Andersson izgatottan hajolt előre.

− És hol vannak azok a felvételek?

− A patológián.

− Jól van! Akkor hamarosan megtudjuk, hogy tényleg Pirjo testét találták-e meg a tűz után. Még valami?

− Hívtak Helsinkiből is. Illegális szeszfőzésért és szeszcsempészésért tartóztatták le a volt férjével együtt. Ő a fiúk apja. A férfit egy évre elítélték. A börtönben leszúrta az egyik társa, mert összevesztek egy szerencsejáték miatt. Meghalt. Marjatta apja ismeretlen.

− Pirjo is börtönbe vonult?

− Nem. Felfüggesztettet kapott a gyerekek miatt. Egy év múlva hozzáment Göte Larssonhoz, és átköltözött Svédországba.

− Szóval ez három évvel ezelőtt történt?

− Igen.

− És a pasas most Malmöben él egy lengyel nővel.

− Igen.

Kopogtak, és egy egyenruhás rendőr dugta be a fejét az ajtón. Hans Stefansson vidáman köszönt:

− Helló! Nem találjuk Bobo Torssont. Amikor be akartunk menni a Köpcös lakásába, hogy körülnézzünk, elküldött minket a fenébe. Szerezzek házkutatási parancsot?

Andersson arca önkéntelenül is megvonaglott. Irene tudta az okát. A házkutatási parancshoz kapcsolatba kellett volna lépnie az ügyésszel, Inez Collinnal. De Andersson tudta, hogy félre kell tennie a személyes érzelmeit. Bólintott.

− Rendben. Várj egy percet, megpróbálok szerezni egyet.

Tommy meglepődött.

− Miért kell Torssont ilyen korán behozni?

− Mert megtámadott egy rendőrt. Azonkívül komolyan meg is fenyegette őt. Jobban érezném magam, ha a kicsi Bobo itt lenne a közelemben. Ne felejtsd el, hogy a Köpcös az unokatestvére. Megvan az esélye, hogy mozgósítja egy-két barátját. Mindig akad egy szemétláda, aki tartozik ezzel-azzal valamelyik másik szemétládának. Milyen jó muri lenne, ha összevernének egy zsarut!

Andersson arcszíne megváltozott, és nagyon komolynak tűnt. Elgondolkodva nézett végig a társaságon, aztán folytatta:

− Az egyikőtöknek el kell mennie a járőrrel, aki behozza Torssont. Még ha nem is találjátok ott a lakásban, szimatot foghattok, ha már ott vagytok. Tommy, megteszed?

− Igen.

− Ne felejtsd el, hogy óvatosnak kell lenned. A Köpcös már lőtt rá rendőrökre korábban is.

Irene nem tudta visszafojtani a kikívánkozó kérdést:

− Hogy lehet az, hogy egy ilyen veszélyes bűnöző békésen üldögél egy városi dohányboltban?

− Jogos a kérdés, de sajnos nem tudok választ adni rá.

Irene keresni kezdte a marstrandi telefonszámot, és sikerült rábukkannia a gondnok számára, ahogy Jonny Bloméra is.

Egy női hang válaszolt.

− Svensson.

− Jó napot. Irene Huss nyomozó vagyok, Sylvia von Knechtet keresem. Tudna kapcsolni?

− Üzenetet hagyhat nálam. Kiment a férjemmel a lovakhoz. Még legalább egy óráig nem jönnek haza.

− Beszélhetnék Henrik von Knechttel?

− Sajnos csak a nagy házba tudom bekapcsolni a hívást. A kisebb házakban nincs telefonvonal.

− És nem tudja véletlenül a mobilszámát?

− Sajnos, nem.

A gondnok felesége barátságos hangon elköszönt, és megígérte, hogy átadja Irene üzenetét.

Irene mérgesen csapta le a telefonkagylót. Mivel nem volt jobb ötlete, elkezdte átnézni azokat az anyagokat, amelyek az íróasztalán hevertek. Megszállottan csoportosította őket, jelentéseket írt, és lefűzte a számtalan szemtanú vallomását. Amikor megcsörrent a telefon, nagyot ugrott ijedtében. Rápillantott az órára, és meglepve vette észre, hogy már két óra is eltelt azóta, hogy elkezdte keresni Sylviát.

− Irene Huss nyomozó.

− Itt Sylvia von Knecht. Anita Svensson említette, hogy beszélni akar velem. Miről van szó?

Irene hivatalos hangon folytatta a beszélgetést.

− Úgy sejtjük, hogy volt egy negyedik kulcscsomója a férjének. Tud erről valamit?

− Nem! Már mondtam magának. Csak az a három kulcscsomó van, amit megmutattam.

Irene gondosan megválogatta a szavait, mielőtt folytatta volna.

− A gyilkos valószínűleg megszerezte a kulcsokat. A garázshoz és a kocsikhoz tartozó pótkulcsokkal együtt.

Csend lett a vonal másik végén. Irene hallotta, hogy Sylvia gyorsabban lélegzik, mint korábban.

− Miért gondolják, hogy van még egy kulcscsomó?

Irene elmesélte neki azt a vallomásrészletet, mely szerint valaki látta a Porschét a Berzeliigatanon pénteken éjjel. Sylvia maga mondta korábban, hogy a sofőr nem lehetett Richard. Tehát valaki megszerezte a molinsgatani garázs és az autó kulcsát is. Ez a valaki a molinsgatani épület és a berzeliigatani iroda épületének bejárati ajtóiba illő kulcsait is birtokolja. Mindkét épületben le vannak zárva a szeméttárolók és az udvarra vezető ajtók. Ennek ellenére a gyilkos gond nélkül átjutott ezeken is. Erre pedig csak egy magyarázat adható: volt még egy kulcscsomó.

− Szeretném emlékeztetni, hogy azt mondta, a saját és Richard kulcskarikáján is rajta voltak a marstrandi ház kulcsai. Így van?

− Igen.

Sylvia hangja elgyengült. Most értette meg, miről beszél Irene. Idegesen csattant fel:

− Azt akaija mondani, hogy a gyilkos esetleg idejön? És be is tud jutni a házba a kulcsokkal?

A hangjában most már érezhető volt a pánik. Irene megpróbált nyugalmat sugározni válaszadás közben.

− Nem lehet kizárni a lehetőséget. Egyedül van a nagy házban?

− Igen. Henrik lent van a kis házban.

− Meg tudná kérni arra, hogy aludjon önnel a nagy házban ma éjjel? Vagy akár ön is lemehetne hozzá.

Sylvia sokáig nem szólt egy szót sem. Végül összeszedte magát, és kissé határozottabban válaszolt.

− Ellátom a lovakat. Azután elmegyek az egyik barátom házába. Henrik hazautazhat a saját otthonába.

− Megmondaná, hol tölti az éjszakát?

− Nem látom be, mi köze van ehhez.

Irenét ismét elfogta azt az ismerős érzés, ami mindig hatalmába kerítette, valahányszor Sylviával beszélt. A türelme fogytán volt, és az adrenalinszintje emelkedni kezdett a szervezetében. Lassan magyarázni kezdett, mintha egy gyengeelméjű emberhez beszélne:

− Sylvia, az a gyanúnk, hogy egy veszélyes gyilkos áll az elmúlt napok eseményei mögött. Próbálja megérteni, hogy nem a magánéletében akarunk vájkálni. Szeretnénk megvédeni önt.

− Akkor kapják el a gyilkost!

Katt.

A dühöt döbbenet váltotta fel. Irene bután bámulta a telefonkagylót. Az istenverte nőszemély, hát nem fogja fel! Irenének hirtelen támadt egy ötlete. Elgondolkodott rajta, aztán helyeslően bólintott. Határozottan felállt, és elindult a főfelügyelő irodája felé.

− Ez nem is rossz ötlet. Csináld csak Ha bármire jutsz, hívj fel. Valószínűleg hatig itt leszek. Ha már bent nem érsz el, akkor otthon megtalálsz. Holnap egy kicsit korábban megyek haza. Az unokahúgoméknál vacsorázom, tudod, Mariannénál.

Irene bólintott. Nagyon jól ismerte már Mariannét és a két kisgyereket, bár személyesen még sosem találkozott velük.

− Megtalálták Torssont?

− Nem. Elrejtőzött. Biztos rájött, hogy forró a talaj a lába alatt. Nem lehet csak úgy megharapni egy rendőrtisztet a cic… a mellén.

Irene köhécseléssel palástolta nevethetnékjét. A főfelügyelő elragadó volt, amikor védelmébe vette a gyengébbik nemet.

Már csaknem dél volt, sürgetett az idő. Ebéd gyanánt bekap majd egy hot dogot út közben.

Az E6-os autópályán majdnem tíz kilométerrel hosszabb az út, de gyorsabban lehet rajta haladni, mint a szűk városi utcákon. Fújt a szél, szürke felhők ereszkedtek sötét szoknyájukkal Hisingen fölé. Nagy volt a forgalom. Úgy tűnt, a külvárosok lakói mind Göteborgba tartanak egy kis vásárlásra, vagy hogy megnézzék a karácsonyi kirakatokat, és egyenek egy hamburgert a gyerekekkel a McDonald’sban. Irene hirtelen rádöbbent, mennyire éhes. Azonnal lefékezett az első olyan benzinkútnál, ahol meglátott egy hot dog árust. De nem volt egyszerű vezetés közben enni. A virsli utolsó darabkája kicsusszant a kifliből és az ölébe esett. A mustár jól mutatott a fekete farmeron. Irene kölcsönzött néhány szót a főnöke repertoárjából. Majdnem eltévesztette a kungälvi lehajtót, de az utolsó pillanatban meglátta, és gyorsan lekanyarodott.

A Martrand felé vezető út nagyon szép, és Irene általában el is szokott időzni egy kicsit, a tájban gyönyörködve. Ezen a ködös novemberi napon azonban a vezetésre figyelt, és megpróbált minél gyorsabban haladni.

Mielőtt elindult volna Göteborgból, megjegyezte az útvonalat. Feltűnt a Holta templom. Tudta, hogy hamarosan egy mellékúthoz ér, amelyre le kell hajtania Tjuvkil felé. Azután már nem volt biztos a dolgában, úgyhogy inkább félreállt, és elővette a térképet.

Már éppen el akart indulni, amikor észrevette, hogy egy autó közeledik felé hatalmas sebességgel. Az arca elé kapta a térképet, és csak fél szemmel kukucskált ki mögüle.

A piros BMW-t Sylvia von Knecht vezette. Még arra sem méltatta az öreg, sötétkék Saabot, hogy rápillantson. Irene viszont tisztán látta a nőt. Egyenes háttal ült a volánnál, és meredten bámult az útra.

Irene sebességbe tette a kocsit, és megfordult az úttesten. Igyekezett egy-két autót mindig a Saab és a BMW között tartani. Viszonylag könnyű volt követni a nőt, mert még mindig elég nagy volt a forgalom.

Sylvia Göteborg felé tartott. Olskroksmoternál azonban a Västerledenen folytatva az útját, a város nyugati része felé ment tovább. Vajon Västra Frölundába megy? Nem, mégsem; elhajtott a Frölunda tér mellett, így túlment azon a kijáraton is, amelyen Irene le szokott térni hazafelé menet.

Askm, Hovĺs, Skintebo. Irene most már tudta, hová mennek. Megnövelte a távolságot a Saab és a piros BMW között. Sylvia elment a Kullavik felé vezető lehajtó mellett, majd néhány kilométer múlva letért Särö irányába.

Ivan Viktors. Tehát ő az a barát, akinél az éjszakát akarja tölteni von Knecht asszony. A főfelügyelő igencsak beletalált, amikor azt feltételezte, hogy vasárnap Ivan Viktors Sylviával volt együtt. De Sylvia az egész estét az anyjával és a nővérével töltötte. Viktors pedig a bátyját látogatta meg a kórházban. Hogy találkozhattak? A válasz egyszerű és logikus volt: rossz estére figyeltek. Ivan Viktors és Sylvia nem vasárnap, hanem hétfő este jöttek össze.

Irene annyira fellelkesült ettől a felfedezéstől, hogy észre sem vette, hirtelen a piros BMW mögé került. A kocsi megállt, hogy leforduljon Särö Västerskog felé. Irene gyorsan elrántotta a kormányt, és kivágott balról. Szerencséjére senki sem jött szemben. Minden olyan gyorsan történt, hogy Sylvia valószínűleg észre sem vette, ki suhant el mellette. Irene kissé odébb lehajtott az út szélére, majd megállt. Amikor belenézett a visszapillantó tükörbe, azt látta, hogy az asszony nyugodt tempóban halad V. Gusztáv király kedvenc teniszpályái felé. Irene ismét szabálytalan manőverbe kezdett, de nem sietett nagyon, hogy beéljen a huszadik század fordulóján épült házak közé.

A nyolcvanas években több hatalmas villát is építettek a természetvédelmi terület melletti üres területre, de a keskeny falusi út mentén is sok gyönyörű villa állt. A piros BMW egy vöröstéglás, kis tornyocskákkal és oromzattal díszített ház előtt állt. A kert mérete elképesztő volt. Irene továbbment körülbelül száz métert, majd leparkolt, és kiszállt a kocsiból. A metsző szél ellen védekezve bedugta az állát a dzsekijébe, a gallérját felhajtotta, és mivel rajta volt Katarina fekete baseballsapkája is, nem lett volna könnyű felismerni. Még akkor sem, ha Sylvia történetesen kinéz az ablakon. Annak nagyobb volt az esélye, hogy esetleg a dzsekijét felismeri. Bár nem tűnt valószínűnek, hogy a nő ilyen közönséges ruhadarabokkal terhelte volna meg a memóriáját.

A természetvédelmi területen általában sokan sétálgattak. A homokos part miatt nyáron sokan választották az úszást. De a nyirkos, késő novemberi szombaton senki sem járt a környéken. Irene a bokrok közelében maradt, és megpróbált beleolvadni a környezetbe. Amikor odaért ahhoz a sövényhez, amely a vöröstéglás épület kertjét vette körül, le kellett guggolnia, hogy úgy tegyen, mintha a cipőfűzőjét kötné be.

Sylvia éppen a BMW csomagtartójából pakolta ki a bőröndöket és a táskákat. Viktors segített neki. Csak nem akar ideköltözni? A poggyász mennyiségéből ítélve erre lehetett következtetni. Ennyi cuccot Irene akkor szokott bepakolni, amikor a négytagú család felmegy északra, Krister szüleinek värmlandi nyaralójába. A szél miatt nem hallotta, miről beszélnek, de Sylvia, a testtartásából ítélve, nagyon izgatott volt. Beszéd közben erősen gesztikulált, energikusan hajigálta ki a bőröndöket a kocsiból, és gyors, zaklatott mozdulatokat tett. Végül odament Viktorshoz, átölelte a derekát, és ráhajtotta a fejét az operaénekes széles mellkasára. A férfi gyorsan körbepillantott, és Irenének egy pillanatra az az érzése támadt, mintha átpillantana az orgonasövényen. Nyilvánvalóan nem láthatta meg őt. Viktors türelmetlen mozdulattal kiszabadult Sylvia öleléséből, majd felemelte a csomagokat, és mindketten elindultak a nehéz tölgyfa ajtó felé. Az ajtó nagy dörrenéssel csapódott be mögöttük.

A rendőrségre visszatért Irene azt hallotta, hogy Torsson eltűnt. A Köpcös azt állította, fogalma sincs, hol lehet. Andersson nagyon meg volt elégedve Irene nyomozásával. Annak külön örült, hogy igaza volt Ivan Viktorsszal kapcsolatban. A tenyerével rácsapott a mellkasára, és ragyogott az arca.

− Férfi megérzés, értitek, férfi megérzés!

Irene tapintatosan eltekintett attól, hogy emlékeztesse a főnökét, kinek is volt az ötlete Viktors és Sylvia lehetséges kapcsolata.

Andersson folytatta:

− Fredrik nemrég telefonált. Tegnap déltől éjfélig figyelte a Köpcös dohányboltját. Három harminckor egy férfi ment fel a lépcsőn a Köpcös lakása felé. Lehet, hogy Bobo Torsson. Ugyanaz a férfi egy óra múlva el is ment. Birgitta beszámolója alapján én adtam személyleírást Bobo Torssonról, és Fredrik úgy gondolja, ő volt az. Beszéltem Hannuval is. Fredrikkel folytatja a megfigyelést a hétvégén is. Valószínűleg Bobo nem olyan ostoba, hogy még egyszer visszamegy a Berzeliigatanra, de mit lehet tudni. Az se baj, ha tudjuk, miben mesterkedik a Köpcös.

Irene közbeszólt:

− Férfi megérzés?

− Nem. Zsaru megérzés − válaszolta mosolyogva Andersson.

Mindketten felnevettek. A főfelügyelő aztán elkomolyodott.

− Mivel Torsson megfenyegette Birgittát, megkértem, hogy ne maradjon egyedül a lakásában hétvégén. Pár napra az anyjához ment Alingsĺsba.

− Arra gondolsz, hogy a Köpcös és Bobo a mi embereink?

− Hát…nem… De nem akarom szem elől veszíteni őket. Valamiben benne vannak, az biztos!

Irene már sok éve dolgozott együtt Anderssonnal, és most is pontosan tudta, miről beszél a főnöke. Lehet, hogy a Köpcösnek és Bobónak semmi köze sincs a von Knecht-gyilkossághoz, de gazemberek, és a rendőrség ezt nem hagyhatja figyelmen kívül. Irenének támadt egy ötlete.

− Mi lenne, ha előszednék valamit Bobo Torssonról?

− Valami biztosan van a füle mögött. Birgitta biztos benne, hogy be volt lőve. Menj el a kábszeresekhez, hátha van valamijük.

Irene csupán egy embert talált a kábítószer-ellenes osztályon, s ő is egy újonc volt. Motyogott valamit arról, hogy rengeteg a dolga, de majd hétfőn visszaszól.

Irene írt egy feljegyzést Sylvia von Knecht követéséről. Már majdnem öt óra volt, és érezte, hogy fáradt. Ugyanakkor elégedett is volt. Ráadásul az este is kellemesnek ígérkezett.

Irene beparkolt a helyére, és kellemes izgatottság fogta el. Majdnem elütötte Jennyt, aki épp elindult otthonról. Irene gyorsan leállította a kocsit, és odament a lányához. Megölelte a kislányt. Észrevette, hogy Jenny elhúzódik, de úgy döntött, nem teszi szóvá. Vidáman megszólította a gyereket:

− Szia, kicsim! Hová indulsz?

− El.

− Igen, azt látom. De hová?

Jenny sóhajtott.

− A sportközpontba. Próbánk van.

− A bandával? A Fehér Gyilkosokkal?

− Igen.

− Nem maradsz ma itthon velünk? Különleges esténk lesz, mert…

− Bort isztok és megvacsoráztok. Mi ebben a különleges? A barátaimmal szeretnék lenni.

− De Katarina…

− Katarina elment a dzsúdós társaival Uddevallába.

− Uddevallába?

− Elfelejtetted, hogy holnap lesz a verseny? Ismerd el, hogy elfelejtetted.

− Hát… igen.

Tényleg elfelejtette. Ezen a héten minden gondolata a von Knecht-ügy körül forgott. Ez persze nem volt mentség arra, hogy elfelejtette: Katarina a svéd junior dzsúdóbajnokságban versenyez másnap. De a Jenny nyakán lévő sebet nem felejtette el. Közömbös hangon megkérdezte:

− Az a… hogyishívják… fiú is megy?

− Markus.

Puff bele! Jenny beleesett a csapdába, és ettől nagyon ideges lett.

− Hagyd abba, rendben? Nem vagyok az egyik gyanúsítottad, hogy engem is kihallgass − mondta a lány fogcsikorgatva.

Irene már aggódni kezdett, hogy a szomszédok felfigyelnek a hangoskodásra. Békülékenyebb hangon megkérdezte Jennyt:

− Hát persze, hogy nem. Akarod, hogy érted menjünk?

− Nem.

− Jól van, de éjfélnél ne maradj tovább. Ne késs! Együtt mentek néhányan?

− Igen. Pia is velem jön.

Irene megkönnyebbült. Pia néhány házzal arrébb lakott, és megbízható, komoly lánynak tűnt. A sportközpont körülbelül egy kilométerre volt tőlük, úgyhogy gyalog sem volt messze. Markus ott várta Jennyt. Irene tudta, hogy nem tehet ellene semmit. Újra aggódni kezdett. Talán egy kicsit hamar szólalt meg:

− Érezd jól magad. Ha szükséged van valamire, telefonálj!

− Jó. Szia!

Jenny türelmetlenül kisiklott anyja öleléséből, és eltűnt a novemberi sötétségben. Irenét hirtelen ugyanaz a kétségbeesett érzés fogta el, mint álmában. Minden önuralmára szüksége volt, hogy ne fusson a lánya után.

Odabent kellemes illatok várták. Azonnal jobb kedvre is derült.

− Szia, édes! Ma gyerekmentes esténk lesz!

Krister kidugta fejét a konyhaajtón. A csókján érezni lehetett, hogy hal és fokhagyma is tartozik valamiféleképpen a vacsorához.

− Csak nem? − sóhajtott Irene elragadtatva. − Csőben sült rákot csinálsz?

− Meg kell ragadnom az alkalmat, amikor csak ketten vagyunk. De csak egy kisebb rákot választottam. Előételnek szántam.

− A főétel pedig valamilyen fokhagymás dolog.

− Fokhagymás olajban marinírozott sült bárány krumplival és petrezselyempürével. Mellé paradicsomsaláta hagymával és olajbogyóval. Az előételhez a szokásos Freixenet pezsgő jön, a bárányhoz pedig vörösbor. Baron de Ley, Reserva Rioja, 1987-es évjárat. Mit szólsz?

− A feleséged mindjárt éhen hal. Mikor eszünk?

− Még lezuhanyozhatsz.

A zuhany után Irene felfrissülve jelent meg. Égszínkék pólójának színe tökéletesen illett a szeméhez. A mennyei vacsora minden percét élvezte. Desszertként egy kis csokoládét és kávét fogyasztottak, már a nappaliban ülve.

Irene bedugta meztelen lábait a vastag szőnyeg rojtjai közé, és elégedetten dőlt hátra a kanapén. Szabad egyáltalán ilyen jól éreznie magát az embernek? Sammie lelkesen közeledett, majd az asztalka alá bújva nyalogatni kezdte Irene lábát.

− Sammie! Hagyd abba! Tudom, hogy szeretnéd, ha veled foglalkoznánk. Mikor volt kint utoljára?

− Valószínűleg elég régen. Ha már ejtőztünk egy kicsit, elmehetünk egyet sétálni. Még csak tíz óra van.

Krister átkarolta a feleségét, ő pedig odahajtotta a fejét a férfi mellkasára. A férfi beleszagolt frissen mosott hajába.

− Irene, az étterem tulajdonosa azt szeretné, ha többet dolgoznék. Teljes állást kínál. Ketten dolgozunk felváltva, és az egyikünknek muszáj teljes állásba mennie. Sverker hatvanhárom éves. Nem akarja elveszíteni a részidős nyugdíját. Én vagyok soron.

− Hát… ha ez az, amit akarsz…

− Szerintem nem olyan rossz ötlet. Régóta harmincórás heti beosztásban dolgozom. Lassan gondolnunk kell arra, hogy elkezdjünk takarékoskodni a kiegészítő nyugdíjalapban. Persze nem volt rossz részmunkában dolgozni.

− Csak így tudtuk megoldani az ikrek nevelését. És anya segítsége is jól jött néha. De most már nagyok. Nincs ránk szükségük úgy, mint korábban.

Az utolsó megjegyzés hamisan csengett, még Irene is észlelte. Kirster azonban szemmel láthatóan nem figyelt föl rá.

− Pontosan. Most már jóval függetlenebbek. Jennynek ott a zene, Katarinának a sport. Mi pedig itt vagyunk egymásnak, nem igaz?

Sammie nyüszíteni kezdett az ajtó mellett. Még egy perc, és a gondos oktatás ellenére bepisil.

Odakint nagyon hideg, de tiszta volt a levegő. Irene belekarolt Kristerbe. Jólesett kimenni egy kicsit, mert a bor és a sok étel eltompította. A kivilágított járdán sétáltak a bicikliút mellett. A két kilométer hosszú sétány levezetett egészen a homokos tengerpartig. Elsétáltak a sportközpont mellett is, és Irenének lelkiismeret-furdalása támadt. Talán kémkedni akar Jenny után? Dehogy, csak a kutyát sétáltatják. Ám meg kellett állapítania, hogy az ismeretlen Markus zavaró körülmény.

Két fiatal közeledett feléjük. Amikor közelebb értek, Irene észrevette, hogy az egyikük Pia. A másik azonban nem Jenny volt, hanem egy ismeretlen osztálytárs.

Irene üdvözölte őket.

− Szervusztok! Pia, Jenny még bent van?

− Jenny? Nem is volt ott.

A lányok továbbsétáltak, Irene nem mozdult. Tudta, hogy túlságosan szorítja Krister karját, de úgy érezte, szüksége van a támaszra. Kétségbeesett. Ismét elfogta az a jól ismert érzés, ami álmában: kiabálni akar, de nem jön ki hang a torkán. Csak suttogni tudott.

− Hol van? Az isten szerelmére, hol lehet?

− Jól van, jól van, ne aggódj! Biztos itt van valahol a közelben. Valószínűleg azzal a fiúval lóg − mondta Krister. Meg akarta nyugtatni a feleségét, de a szavaitól csak nőtt a pánik Irenében.

− Még a nevét sem tudjuk, csak annyit, hogy Markus!

Szó nélkül elindultak hazafelé. A csodás hangulat egy pillanat alatt szertefoszlott, csak a sötét novemberi félelem maradt a helyén.

Amikor feltűnt a sorház, Irene észrevette, hogy két szkinhed közeledik feléjük. Akaratlanul is felidéződtek benne azok az emlékek, amelyek reggel kavarogtak a fejében. Örült, hogy velük van a kutya.

Már csak néhány méterre voltak egymástól, amikor az egyik szkinhed hirtelen megállt. Sammie rángatni kezdte a pórázt, és ugatott. Irene döbbenten vette észre, hogy a kutya egyáltalán nem dühös. Inkább örül. A szkinhed megszólalt:

− Szia, apa! Helló, anya!

Tizenkettedik fejezet

Bizonyos hétfő reggelek „hétfőbbek” a többinél. Irene Huss fáradtan és gondterhelten érkezett az irodájába fél nyolckor. Éjszaka szinte alig aludt valamit.

Tommy Persson éppen ebben a pillanatban lépett be, és kezdte kihámozni magát a bőrdzsekijéből. Csak egy gyors „reggelt!” jött ki a száján.

− Szia, Tommy! − válaszolta morcosan Irene.

Tommy fürkészve nézett rá. Tizenhét éve ismerte Irenét, ezért látta, valami baj van. Csüggedten legyintett a kezével.

− Ne is mondd! Krister lelépett azzal a szőke bögyös pincérnővel!

Irene akaratlanul is elmosolyodott.

− Nem, de Jenny leborotváltatta a haját. Most szkinhed, de „csak azért, mert szereti a zenét”. Veszekedtünk. Tegnap egész nap könyörögtünk neki. De ettől csak még jobban megmakacsolta magát. Azért lett szkinhed, mert a barátja is az. És mert ugyanabban a szkinhedbandában játszanak. Ó, Tommy, nem érti az egészet!

Irene leroskadt a székébe, és a tenyerébe temette az arcát. Egyikük sem szólt egy szót sem. Amikor végül a nő letette a kezét, felnézett a barátjára. Még sosem látta ilyen komolynak Tommyt.

− Meg kell értenie. Ha leborotváltatta a haját, és azt állítja, hogy szkinhed, akkor vállalnia kell a következményeket. Meg kell értetned vele, hogy mit jelképez a borotvált fej − mondta szomorúan Tommy.

− Megpróbáltuk. De amikor a nácikat és a rasszizmust említettük, azt mondta, hogy a holokauszt nem történt meg. Szerinte mi magunk is rasszisták vagyunk. Igaz, Kristerrel néha morgolódunk amiatt, hogy a bevándorlók elárasztják az országot, és az adófizetők pénzén élősködnek. És rendőrként sok olyan bűncselekménnyel találkozom, amelyeket bevándorlók követnek el.

− A fiatal elkövetők nem szolidárisak a svéd társadalommal. Külvárosi gettókban élnek, az iskolában idegeneknek tekintik őket, a nyelv miatt annak is érzik magukat. Sokan se svédül, se a saját anyanyelvükön nem tudnak jól. És a munkaerőpiacon sem kellenek. Ha egy munkaadó azt látja, hogy a munkára jelentkezőnek olyan neve van, amelyet nem tud kiejteni, be sem hívják interjúra. Nem számít, milyen jól képzett. Az egyetlen munka, amit Svédországban végezhetnek, az a bejelentetlen takarítás.

− Mint Pirjo Larsson.

− Igen, mint Pirjo Larsson. A bevándorlók gyerekei általában egy helyen érzik magukat fontosnak, a bandákban. Azokat nem látjuk, akikből nem lett bűnöző, csak azokat, akikből igen. Engem sosem döbbent meg, amit a gyerekek csinálnak. Csak elborzaszt, milyen társadalmat hagyunk itt a gyerekeinknek. És most szó szerint a saját gyerekeinkről is beszélek! A mi gyerekeink azok, akik leborotválják a fejüket! A mi gyerekeink azok akik összeverekednek a bevándorló gyerekekkel! A mi gyerekeink sem érzik úgy, hogy a svéd társadalomhoz tartoznának. Csak a kész, olcsó megoldások felé hajlanak. „Menetelj velünk egy tiszta társadalomért!”, „Hajítsd ki a négereket, és Észak-Európa lesz a legboldogabb ezeréves birodalom! Heil!” A gyerekeink tehát felveszik a csizmáikat, és menetelnek. A pokolba!

Irene némán bámult rá. Még sosem hallotta ilyen szenvedélyesen beszélni Tommyt. Maga volt a megtestesült kiegyensúlyozottság, a nyugalom, három gyerek apja, akit már a rendőrakadémia óta a barátjának mondhatott. Tommy annyira kikelt magából, hogy még hosszasan masírozott fel-alá az apró irodában, miközben karlendítéssel utánozta Hitlert.

− És mivel a saját gyerekeinkről van szó, nekünk kell felelősséget vállalnunk értük. Nem háríthatjuk át másra! Neked két gyereked van, nekem három. De azok a kölykök, akik néhány nap múlva összegyűlnek XII. Károly király szobra körül, azok is mind a mi gyerekeink.

Irene fáradt és zavart volt. Tiltakozni akart, de elgyötört agya nem tudta összeszedni a szükséges mondatokat.

− Nem hiszem, hogy csak azért, mert Jenny leborotválta a fejét, minden szkinhed az enyém lenne.

− Ha ezt tagadod, akkor azt a társadalmat is tagadod, amely azért fizet, hogy megvédd. A szkinhedek is a svéd társadalom részei. Mindnyájunknak megvan ebben a maga felelőssége. De mindenekfelett a társadalom betegségének tüneteiként kell tekintenünk őket!

− Tüneteknek?

− Igen, az elidegenedés tüneteinek! A svéd társadalom kirekeszti az embereket. És ha egyszer kívül vagy, akkor soha többé nem engednek be újra!

Vajon miért volt Tommy ilyen feldúlt és érzelmekkel teli? Irene megdöbbent, de nem volt ideje megkérdezni, mert a telefon megcsörrent, és menniük kellett a reggeli eligazításra.

Tommy sóhajtott, és úgy tűnt, gyors döntésre jutott.

− Már egy ideje nem láttam Jennyt. Szeretném, ha meghívnál magatokhoz holnap vagy valamikor a héten.

Irene összezavarodott a hirtelen témaváltástól, de azonnal válaszolt:

− Tudod, hogy bármikor szívesen látunk. Mindig is így volt! Kristerrel már beszélünk egy Luca-napi buliról, és természetesen te és Agneta…

− Az klassz lesz, de nem erre gondoltam − vetette közbe Tommy komoly hangon.

Irene megértette, hogy nem egyszerű vendégségről lenne szó.

− Mit szólnál szerdához? Krister főz nekünk valamit. Tudom, hogy mi a véleményed a szakácsművészetemről.

− Épp olyan elsőrangú, mint az enyém, bár az enyém talán kissé jobb. A szerda remek lesz. Gondoskodj róla, hogy Jenny otthon legyen.

Amikor Irene be akart lépni a megbeszélés helyszínére, a titkárnő egy barna borítékot nyomott a kezébe, amire Bo-Ivan Torsson neve volt felírva.

Andersson főfelügyelő krákogott, majd csendet kért.

− Jól van, úgy látom, mindenki itt van. A technikusok később érkeznek. Egy autóba rejtett pokolgép miatt késnek, amely ma reggel robbant fel. Hallottatok róla?

A többség meglepődött a hír hallatán.

Andersson folytatta.

− Nagyon furcsa. A delsjöni golfpálya melletti parkolóban felrobbant egy autó ma reggel hatkor. Senki sem volt a közelben a sofőrt kivéve, aki elég rosszul járt. Szó szerint atomjaira hullott. Az elképzelések szerint egy terrorista rossz autóra tette fel a robbanó szerkezetet. Nyilván az IRA, a Hamasz vagy valamelyik másik szervezet. Vagy a volt Jugoszláviából származó egyik jól ismert csoport. Emlékszem, milyen zűrzavart okozott a hetvenes években az Usztasa. Nos, ezzel valaki másnak kell majd foglalkoznia. Nézzük át, mit találtunk péntek óta.

Azzal folytatta, hogy a patológián látott, összeégett test valószínűleg Pirjoé. Csak délután tudják meg bizonyosan, amikor az igazságügyi fogorvos megvizsgálja a holttestet és a röntgenfelvételeket. Még ennél is nagyobb volt a csodálkozás, amikor a von Knecht péniszén talált sebről számolt be. Stridner feltételezése, miszerint a férfi a halála előtti napon közösült valakivel, több kérdést és feltételezést indított el. Irene elmesélte, mit tudott meg Stockholmban Mona és Jonas Söderről. Nem magyarázkodott sokat, csak közölte, hogy pillanatnyilag nem kell bevonni őket a további nyomozásba. Kikezdhetetlen alibijük van kedd estére. Sietve áttért arra az elképzelésre, mely szerint még egy kulcscsomó tartozik a lakásokhoz, de hangsúlyozta, hogy ez egyelőre csak feltételezés. Fontos lenne megtudni, mi történhetett von Knecht kocsi- és garázskulcsával. Összefoglalta a Sylvia von Knechttel folytatott beszélgetést, illetve hogy követte őt. Amikor felfedte, kivel találkozott a nő Jonny nem tudta visszafogni magát. Rosszmájúan szólt közbe:

− Tudtam! Tudtam, hogy a vén lókötő titkol valamit! Lehet, hogy marha nagy híresség és egy beképzelt seggfej, de most elkaptuk.

Irene ezen a hétfő reggelen különösen morgós volt. Nem tudta magában tartani csípős megjegyzését.

− Elkaptuk? Na és mégis miért? Mert Sylvia von Knecht a szeretője? Azt nem tiltja a törvény! Mindketten felnőtt emberek!

Jonny lesújtóan nézett vissza rá, de tartózkodott a további megjegyzésektől. Ehelyett beszámolt Ivan Viktors kikérdezéséről. Ezután folytatta, mit tapasztaltak Hans Borggal a kapellgatani parkolóházban töltött órák alatt. A beszámoló nem tartott sokáig. Az eredmény nulla volt.

Andersson vállat vont.

− Rendben, akkor ez is zsákutca. Egyelőre ejtjük a parkolóházat. Úgy tűnik, hogy a gyilkos gyalog ment az esőben. Birgitta, beszélj nekünk Bobóról, a bájos fotós barátodról.

Birgitta elmesélte, mi történt péntek délután, de semmilyen módon nem utalt a saját érzelmeire. Andersson megkönnyebbülve tapasztalta, hogy Birgitta ismét a régi. Remélte, hogy nem folytatódik a konfliktus Jonny és a lány között.

Az egyetlen, amit Hannu és Fredrik jelenteni tudott, az volt, hogy Bobo nem bukkant fel a hétvégén a Berzeliigatanon. Miután egyeztették Birgittával a férfi külsejét és ruházatát, rájöttek, hogy valószínűleg ő volt az, aki péntek délután felcipelt a Köpcös lakásába egy nagy táskát. A házkutatás a szokásos módon zajlott. Tommy megpróbált a háttérben maradni, hogy lejegyezze, ha valamilyen érdekességre bukkannak a kollégák. A Köpcös totálisan kiborult a „zaklatás” miatt, és annyira felhúzta magát, hogy a végén a saját bútorait kezdte összetörni. Közvetlenül nem fenyegette meg a rendőrséget, de ahogy ököllel szétverte az egyik szék háttámláját, az „egy kissé nyugtalanító volt”, ahogy Tommy fogalmazott.

− Igazság szerint jó lett volna, ha van velünk egy kábszeres kutya is. Persze, nem drogot kerestünk, hanem Bobo Torssont. Ő pedig nem volt a lakásban. Vissza kellett mennünk az alapokhoz. A Köpcös nem tudta, hol van Bobo. Azt viszont többször elmondta, hogy nekünk hová kellene elmennünk sürgősen. Nem szeretnék éjszaka találkozni vele egy sötét utcán.

A többiek szemmel láthatóan szintén osztották ezt a véleményt. Mindketten egyetértettek a főfelügyelővel abban, hogy Bobo és a Köpcös jelenléte zavarja a nyomozást.

Birgitta közbekérdezett.

− Drogosnak tűnt?

− Talán. De az a pasas mindig ilyen fékeveszett, úgyhogy nehéz megmondani − válaszolta Tommy.

− Lehet valamilyen kapcsolat von Knecht és a két jómadár között? Lehetséges, hogy a mi tiszteletre méltó milliomosunk is drogon élt?

Birgitta tette fel a kérdést, de mindenki ugyanerre gondolt.

Végül Jonny válaszolt:

− Eddig nem találtunk semmit, ami erre utalt volna. Mint minden gazdag üzletembernek, neki is voltak piszkos kis ügyei, de ezek elsősorban a külföldi befektetéseihez kapcsolódtak. Bobo és a Köpcös nem kapcsolható efféle ügyletekhez. Az egyetlen kapcsolódási pont a Berzeliigatan. Maga a tény, hogy olyan közel laktak egymáshoz: Bobo von Knecht irodája fölött, a Köpcös pedig a túloldalon.

Fredrik vette át a szót.

− Ellenőriztük a Köpcöst. Augusztusban jött ki a kumlai börtönből, miután letöltött hatot a nyolc évből. Kábítószeres bűncselekmény, testi sértés és emberölési kísérlet miatt ítélték el. Az iratok szerint: „Jó a beilleszkedési prognózis, mivel Lasse Johannesson egy idősebb rokonától kapott egy lakást és egy kis üzletet.” Az idősebb rokon egy gyermektelen nagynéni. Szélütést kapott júniusban, és most a Vasa Kórházban fekszik bénultan. Úgy tűnik, jobban van, de nem tudná magát ellátni egyedül. Nyilván gondozóházba kerül. A berzeliigatani lakás így a Köpcösnek jut. A kumlaiak szerint minden formaságot Bobo Torsson intézett.

Irenének eszébe jutott a barna boríték, amit a titkárnő nyomott a kezébe. Miután átfutotta a szöveget, szót kért.

− Szombaton kértem információt a kábítószer-csoporttól Bobo Torssonról. Ma reggel kaptam tőlük egy feljegyzést. Kábítószerrel való visszaélésért háromszor folyt ellene eljárás. Mindahányszor rajtaütéseken bukott le diszkókban és bárokban. Először 1983-ban, másodszor 1985-ben, harmadszor pedig 1989-ben. Az első két alkalommal felfüggesztett büntetést kapott, mivel csak kis mennyiség volt nála. 1989-ben négy hónap börtönbüntetést kapott. Ugyanabban a bárban kapták el, ahol a Köpcöst is letartóztatták. Torsson a tömegben állt, amikor a rendőrök bevonultak, és volt nála tíz gramm kokain. A bíróság úgy gondolta, hogy ez személyes használatara igen sok. A Köpcös és egy másik drogdíler, Tony Larsson az irodában volt, de még arra sem maradt idejük, hogy elrejtsék a drogot, ami egy zacskóban hevert az asztalon. Szó szerint belelógott a kezük. Mindketten be voltak lőve. Lövöldözés kezdődött. Az egyik rendőr vállon lőtte Tonyt, aminek nagy visszhangja lett a médiában − fejezte be Irene.

Andersson törte meg a csöndet.

− Tehát Bobo már korábban is a Köpcös köreihez tartozott. Természetesen mindketten folytatták az üzletelést, bár a Köpcös jobban szem előtt volt. Ő harciasabb, kedveli a fegyvereket és a lövöldözést. Őt többször elkapták. De a ravasz Bobónak kevesebb van a számláján. Ő „divatfotós”. Kétlem! A megfelelő körökben mozog, ahol feltűnés nélkül árulhatja a drogot. Valami azt súgja, hogy be kell vonnunk a kábítószereseket.

Mindnyájan egyetértettek vele. Először is megszabadulnának némi munkától. De ami még fontosabb, a kábítószeresek naprakészek a pillanatnyi göteborgi droghelyzetet illetően.

A főfelügyelő elégedett volt a döntésével.

− Tartsunk kávészünetet, s reméljük, ideér a tűzszerész Pelle.

Mindnyájan hálásak voltak a főnöknek, amiért kinyújtóztathatják a lábukat. Mona Söder azt mondta, a szervezetnek szüksége van némi kis méregre ahhoz, hogy megfelelően működjön. Irene kezdte úgy gondolni, hogy ő már koffeinfüggő. Ebben az esetben azonban régi a függőség, mivel csaknem tíz éve szokott rá arra, hogy naponta körülbelül tíz csésze kávét elfogyasszon. Remegő kézzel hajtotta le a negyedik és az ötödik csészét a szünetben.

Andersson főfelügyelő kilépett a mellékhelyiségből, s Birgitta Moberg állt a folyosón néhány méterrel arrébb. Andersson látta, hogy a lány rá vár. Birgitta megszólította:

− Beszélhetnénk egy percet? Megpróbálok sietni.

A főfelügyelő gyomra összerándult. Csak nem kezd megint panaszkodni amiatt, hogy Jonny szexuálisan zaklatta? A lány minden kertelés nélkül a lényegre tért.

− Jó ötlet volt, hogy azt javasolta, maradjak anyámnál. A megbeszélésen nem akartam erről beszélni, de valószínűleg Bobo Torsson járt a lakásomnál és többször is becsengetett a hétvégén.

− Biztos vagy benne?

− Nem, egyáltalán nem! Ezért nem akartam beszélni róla a többieknek. Mint tudod, egy stúdiólakásban lakom Högsbóban. A közvetlen szomszédom egy kedves idős hölgy. Nyolcvanhárom éves, de éles eszű, egyáltalán nem szenilis. Tegnap későn értem haza. Amikor zörögni kezdtem a kulcscsomómmal, kijött a néni. Fennmaradt, hogy megvárjon, és nagyon fel volt dúlva. Van egy kaputelefonunk. Ha valakinek nincs kulcsa, fel kell csöngetnie egy lakót a házból, hogy bejusson. A gyerekek néha szórakoznak vele, de ami szombaton és vasárnap történt, az túlmegy minden határon. Valaki az összes gombot megnyomta egyszerre. Amikor a szomszédaim beleszóltak a telefonba, elképesztő káromkodás és szitkozódás volt a válasz. A szomszéd néni hallotta, hogy a pasas „azzal a kibaszott kurvával” akart beszélni, aki „zsarunak nevezi magát”. Helyesen arra a következtetésre jutott, hogy az illető rám gondol. Én vagyok az egyetlen rendőr a házban. Szombat reggel hét óra volt, és az eset megismétlődött vasárnap este kilenckor is.

− Látta valaki?

− Nem, éppen ez az. Közvetlenül a bejárati ajtó előtt parkolt. Az ajtó fölött van egy kis esőtető. Én a harmadik emeleten lakom. A szomszédaim csupán egy pillanatra látták a férfit, aki becsöngetett, azután beült a kocsijába, és nagy fékcsikorgástól kísérve elhajtott. Magas, vékony ember volt. A néni biztos benne, hogy nagy, piros kocsit vezetett.

− Szeretnéd ellenőrizni, hogy milyen kocsija van Bobo Tors-sonnak?

− Igen.

− És miért nem beszéltél erről a megbeszélésen?

Birgitta kerülte a főnöke tekintetét, idegesen nézett körbe a helyiségben.

− Mert van valaki az osztályon, aki magas, vékony, és ráadásul piros Volvója van.

Andersson azonnal tudta, kire gondol, és azt kívánta, bárcsak szívből nevethetne ezen a feltételezésen, és vállon veregethetné Birgittát. De a torka elszorult, mert nem tudta elvetni a lehetőséget.

− Jonny. Jonnyra gondolsz? − kérdezte morcosan.

− Igen.

Sokáig egyikük sem beszélt. Végül Birgitta felsóhajtott:

− Maradok anyámnál még egy ideig. Neked mondtam el egyedül. Senki másnak. Nálad megvan a címem.

Azzal sarkon fordult, és elsétált.

A tűzszerészek is megjöttek, mire a főfelügyelő visszaért. Andersson úgy tett, mintha nem venné észre a kérdő tekinteteket, inkább intett Pellének, hogy kezdjen bele.

Pelle szerint feltehetően házi készítésű bomba robbant az épületben. A vascsőbe robbanószert helyeztek, de detonátor, gyújtózsinór és benzintartály is tartozott a szerkezethez. A bombát von Knecht irodájának bejáratánál helyezték el, egy szekreter tetején. Ezt Sylvia von Knecht segítségével tudták meg. Mielőtt az asszony pénteken elutazott volna Marstrandba, leírta az iroda alaprajzát és a bútorok elhelyezkedését.

Tommy szólásra nyújtotta a kezét:

− Nehéz ilyen bombát otthon elkészíteni?

− Ha valaki tudja a módját, annak semeddig sem tart. Körülbelül egy óra alatt meglehet vele. A probléma inkább a hozzávalók beszerzése. Az ember nem sétálhat be csak úgy egy boltba, hogy mindent összeszedjen, amire szüksége van egy bomba elkészítéséhez. Van, amit persze könnyebb beszerezni.

Az iroda külső ajtaja meglehetősen vaskos volt. Kifelé nyílt. Az elkövető vékony acéldrótot húzott ki a kilincs és a detonátor közé. Amikor az áldozat, akit először férfinak néztünk, kinyitotta az ajtót, működésbe hozta a robbanó szerkezetet. Ma már tudjuk, hogy nő volt, de ez most lényegtelen. A következményeket láttuk. Csak a külső ajtónak köszönhető, hogy egyáltalán bármi is megmaradt a testéből. A nőt hátravetette a robbanás ereje, és valószínűleg azonnal eszméletét vesztette. Nyilván azért találtuk abban a bizonyos pozícióban, mert lecsúszhatott, amikor az ajtó hátravágódott. Ezt találtuk a külső ajtóban.

Amikor a tűzszerész elővett egy nejlonzacskót a zsebéből, olyan csend lett, hogy a légyzümmögést is meg lehetett hallani. Egy megfeketedett kulcskarika volt benne.

− Tegnap pedig ezt találtam nem messze attól a helytől, ahol a holttest feküdt.

Akár egy bűvész, úgy húzott elő még egy zacskót a zsebéből. Abban is egy kulcskarika volt, de sokkal kisebb, mint a másik. Mindössze három kulcs volt rajta. Pelle megrázta a, kisebbik karikát.

− Kettő ezek közül kocsikulcs. Egy Porschéé. A harmadik egy garázst nyit a Molinsgatanon, ahol a von Knecht család az autókat tartja.

Mindnyájan érezték, ahogy a titokzatos fantom átsuhan a fejük felett. A lehelete halált árasztott, amikor pofátlanul az arcukba nevetett.

Andersson szemei vörösen meredtek előre. Az arca egyre lilább lett, és a légzése is nehezebbé vált. Senki sem mozdult. Mindnyájan azért imádkoztak magukban, nehogy a főfelügyelő agyvérzést kapjon.

Pelle megzavarodott. Érezte a megváltozott hangulatot, de nem volt benne biztos, mi okozhatta. Úgyhogy csöndben maradt, és várta, hogy Andersson mondjon valamit a kulcsokkal kapcsolatban.

A főfelügyelő megpróbálta összeszedni magát. Nem volt könnyű dolga, mert kiderült, hogy az összes feltételezése és elképzelése, amelyre eddig a nyomozást alapozta, egy szempillantás alatt köddé vált. Végül lihegve megszólalt:

− Valaki szórakozik velünk Sikerült megtudnod, hová való a karikán lévő többi kulcs? − kérdezte, bár tudta a választ.

Pelle bólintott.

− Igen. Kettő a berzeliigatani irodát nyitja. Kettő von Knechték molinsgatani lakásához való. Az utolsó kettő a marstrandi nyaraló kulcsa. Minden ajtón biztonsági és hagyományos zár is van. Ezért van mindenből kettő.

− Mindig is mondtuk, hogy ezeknek a kulcsoknak meg kell lenniük valahol. Most pedig mindkettő előkerült a lehető legképtelenebb helyről. A fene vigye el!

Andersson szavakba öntötte mindazt, amit a szobában ülők gondoltak. A tűzszerész zavartan pislogott, de úgy döntött, folytatja a beszámolót. Lapozott a jegyzetfüzetében.

− A probléma most az, hogyan nyissuk ki azt a széfet, amit befalaztak az irodában. Nem túl nagy, de nagyon trükkös helyen van. Ugyanis nincs hová állni. Megpróbálunk egy lifttel a közelébe jutni. Körbe kell fúrnunk, és talán csak akkor fogjuk tudni kiemelni a helyéről.

− Körbefúrni? − kérdezték többen is.

Pelle elmosolyodott.

− Igen. És aztán egy villás targoncával megpróbáljuk kicibálni.

Súlyos csend nehezedett a szobában ülőkre. Végül Irene szólalt meg.

− Tehát a helyzet a következő: Pirjónak volt kulcsa von Knecht mindkét lakásához és a kocsijához is. De miért? Sylvia azt mondta, hogy Pirjónak nem voltak kulcsai, mindig a család valamelyik tagja engedte be a nőt, ha takarítani ment. Ami pedig a kocsit illeti, kétlem, hogy az asszonynak egyáltalán volt jogosítványa. Ezt majd ellenőriznünk kell. Az tudjuk, hogy nem volt autója. Mindig busszal vagy villamossal közlekedett. Ha a kocsikulcsok ott voltak a holttest mellett, az vajon azt jelenti-e, hogy Pirjónál voltak? Esetleg a zsebében?

− Igen − válaszolta a tűzszerész. − Vagy valaki eldobta őket odakint, és csak később kerültek Pirjo holtteste alá. Amikor a robbanás történt, bár ez nem túl valószínű.

A főfelügyelőnek eszébe jutott, mit mondott Hannu pár nappal korábban.

− Na és hogy kerültek hozzá a kulcsok?

Irene végiggondolta a dolgot, és megszólalt:

− Hétfőn elment a lányával takarítani a Molinsgatanra. Akkor is elvehette a kulcsokat. Ebben az esetben kíváncsi lennék, hol találta meg őket. Sylvia ugyanis tagadta, hogy lett volna még egy kulcscsomó. A következő kérdés pedig az, miért várt szerdáig. Miért nem ment oda hétfőn vagy kedden este?

− A gyerekei megbetegedtek, magas lázuk volt − felelt Hannu.

− Lehet, hogy ebben igazad van. Egy anyának sok a dolga, amikor a gyerekei influenzások. De Marjatta otthon volt, és tudott vigyázni a kistestvéreire, amikor Pirjo néhány órára elment. Ugyanakkor, persze, lehet, hogy annyira rosszul voltak, hogy Pirjo elhalasztotta a kis üzleti fogását.

Senki sem gondolta úgy, hogy ez a változat felelne meg annak a képnek, amit eddig kialakítottak magukban Pirjóról. Tommy hangosan gondolkodott tovább:

− Ennek nincs értelme. Hétfő este biztosan tudhatta, hogy Richard von Knecht nem lesz az irodájában. Meg volt fázva, és ezt Pirjo is tudta, hiszen takarított nála. Kedd este már nem mehetett biztosra. Nem, az lett volna a logikus megoldás, ha a hétfőt választja. És ne felejtsük el, hogy csak szerda reggel értesült von Knecht haláláról.

Irene egyetértően bólintott, majd folytatta.

− Lehet, hogy ellopta a kulcsokat, de azután elfogta a félelem. Csak akkor érezte biztonságosnak a betörést, amikor megtudta, hogy von Knecht meghalt. Lehet, hogy el akart csenni egy-két holmit, amit később eladhatott volna, hiszen nagy szüksége volt pénzre. Azt persze kétlem, hogy Pirjo tudta, hol lehet műkincseket vagy festményeket eladni. Richard von Knecht nem piaci holmival vette körül magát.

Fredriknek volt egy javaslata:

− Lehetséges, hogy megbízást teljesített? Talán valaki tudta, mi van von Knecht birtokában, és megkérte Pirjót, lopja el a kulcsokat. Sőt, hogy menjen el az irodába, és hozza el a kiszemelt értékeket.

Sokáig csendben ültek, majd Birgitta szólalt meg.

− Lehetséges az is, hogy valaki odaadta Pirjónak a kulcsokat, és ezzel biztosította a robbanószerkezet működésbe lépését.

Irenét kirázta a hideg, bár a helyiségben már elég meleg volt.

− Kegyetlenség lenne egy háromgyerekes anyát a halálba küldeni. És a többi lakó életét is kockára tenni − szólalt meg lassan.

Andersson nem tudta feledni a kulcsok rejtélyét. Tovább gondolkodott.

− És a kocsikulcsok? Magyarázzátok meg azokat az átkozott kocsikulcsokat! Miért adja oda valaki a Porsche kulcsait egy olyan embernek, aki valószínűleg nem is tud vezetni?

Senki sem tudott előállni magyarázattal, úgyhogy Andersson folytatta.

− Van olyan szemtanúnk, aki látta Pirjót a berzeliigatani épületben?

Tommy megpróbálta palástolni zavarát, amikor válaszolt a kérdésre.

− Nem, azt nem kérdeztük meg senkitől, hogy láttak-e egy alacsony, kövér nőt az épületben. Végig azt feltételeztük, hogy időzített bomba robbant, és hogy az elkövető biztonságban üldögélt valahol a távolban. Ma találkozom azzal a nővel, akinek fodrászüzlete van a földszinten, és azzal is, aki a lányánál lakik Mölndalban. Arra valószínűleg még várnunk kell, hogy a férjével is beszélhessünk.

− Rendben − mondta Andersson. − Ez lesz a mai feladatod. Hannu, te megtudod, volt-e Pirjónak jogosítványa. Próbálj meg a lányánál is érdeklődni, hátha elmond még valamit. Tartsd a kapcsolatot a patológiával is, és szólj nekem, ha a fogorvos elvégezte a vizsgálatot.

Körülnézett, és a pillantása Hans Borgra esett, aki szokása szerint szunyókálva ült a széken.

− Borg!

Mindenki megrezzent, kivéve Borgot.

− Ébredj fel! Ki kell menned a terepre, kérdezősködni. Keresd fel a belváros összes kulcsmásolóját, és próbáld megtudni, hol és mikor készítették a pótkulcsokat. Mindent tudni akarok azokról a kulcsokról! Azt is derítsd ki, van-e még kulcs a garázshoz és a kocsihoz!

Borg bólintott, és elnyomott egy ásítást.

− Fredrik és Jonny! Ti elmentek a Köpcöshöz, és nem tágítotok mellőle, legalábbis addig, amíg elő nem kerítjük Bobo Torssont. Van valaki most a Berzeliigatanon?

Fredrik bólintott.

− Igen, egy idősebb nő a felderítési osztályról. Eva Nyströmnek hívják, Hannu szerezte.

Irene első reakciója a meglepődés, aztán a felháborodás volt. Eva Nyström egyidős vele! Idős nő?

Andersson helyeslően bólintott Hannu felé.

− Fredrik és Jonny, vegyétek át a műszakot Eva Nyströmtől, és szervezzetek keresést. Eddig csend és nyugalom volt a dohányboltban, de a nyakam teszem rá, hogy valami készül. Irene, te már felkerested a kábítószereseket. Most hivatalos minőségben fogunk elmenni hozzájuk, együtt, és tájékoztatjuk őket a kedves unokatestvérekről. Másképp fogalmazva, szükségünk van segítségre, hogy megtudjuk, miben mesterkedik a két jómadár. Birgitta, te ásd bele magad az összes aktába, amink csak van Bobóról és a Köpcösről. Valahol biztos van bennük egy ötlet arra nézve, hol rejtőzködhet Torsson. Holnap reggel fél nyolckor találkozunk legközelebb.

Annika Nilsén, a Nemzetközi Kábítószer-ellenes Osztály vezetője hiába magyarázta újra és újra, hogy egyáltalán nincs szabad kapacitásuk egy olyan ügyre, amely nem elsősorban a kábítószerrel kapcsolatos. Világos, hogy csak a von Knecht-ügy egyik mellékszáláról van szó.

A főfelügyelő pufogott, és mereven nézte a főfelügyelő-helyettest. Amikor megszólalt, nem is próbálta leplezni a dühét; kifejtette, hogy a gyilkosság, a gyújtogatás és egy rendőr megtámadása súlyos bűncselekmény. És miután mindez egy olyan bűnözővel hozható kapcsolatba, akinek a pitiáner unokatestvérével együtt korábban már többször meggyűlt a baja a kábítószeresekkel, nyilvánvaló, hogy ez az osztály ügye is!

Annika Nilsén fáradt arcán végtelen türelem és jóindulat jelent meg.

− Ha minden olyan ügy, amelyben drog vagy drogfogyasztók szerepelnek, automatikusan hozzánk kerülne, átnevezhetnénk a teljes göteborgi rendőrséget kábítószer-ellenes részleggé − mondta csendesen.

Ez persze nem volt teljesen igaz. Andersson annyira mérges lett, hogy egy pillanatig úgy tűnt, ráveti magát a szegény főfelügyelő-helyettesre. Ekkor lépett be az a fiatal rendőr, akitől Irene korábban információt kért Bobo Torssonnal kapcsolatban.

A nyomozónő széles mosollyal fordult felé:

− Üdvözlöm! Köszönöm a segítséget Torssonnal kapcsolatban!

− Ó, szóra sem érdemes!

Irene kinyújtotta a kezét, és a fiatalember lelkesen parolázott vele. Meleg, száraz kézfogás − Irene megtalálta az emberét.

− Irene Huss. Azt hiszem, elfelejtettem megkérdezni a neved.

− Jimmy Olsson. Asszisztens.

Irene ragyogó mosollyal hajolt Annika Nilsén felé, és elővette lefegyverző modorát. Legalábbis reménykedett, hogy Annika is annak fogja találni.

− Azt hiszem, már kiderült, hogy Jimmyt egy kicsit beavattuk a nyomozásunkba. Kölcsönkaphatnánk egy rövid időre?

A főfelügyelő-helyettes beletúrt rövidre vágott, fiús hajába.

− Azt hiszem, az nem okozna problémát − válaszolta bizonytalanul.

Irene gyors pillantást vetett Anderssonra, és látta, hogy a főnöke ennél konkrétabb segítséget is szeretne. Két-három nyomozóra lenne szükségük. Annika Nilsén úgy érezte, meg kell ragadnia a kínálkozó lehetőséget. Kicsit kinyújtózott nem túl elegáns tengerészkék dzsekijében, és Jimmy Olssonra nézett.

− Jártál már a gyilkosságiaknál?

− Amikor újonc voltam, a bűnüldözésieknél töltöttem nyolc hetet. A betörésekkel foglalkozó csoportnál, nem a gyilkosságiaknál.

− Nos, akkor ez egy nagyszerű lehetőség arra, hogy szélesítsd a látókörödet és építsd a kapcsolatrendszeredet. A von Knecht-ügyben fogsz segíteni nekik. De azután vissza kell jönnöd!

Az utolsó mondatok közben játékosan megfenyegette Jimmyt, miközben sokatmondóan pillantott Irenére. Jimmy jó választás volt. És senki sem mondhatja, hogy a kábszeresek nem segítenek a többieknek.

Irene néhány óra alatt tájékoztatta Jimmyt a nyomozás állásáról. A fiatalember érdeklődőnek tűnt, Irene minden szavát itta. Irigylésre méltó volt a lelkesedése. Izgatottsága nyilvánvalóan a korából fakadt, de a kérdései okosak voltak. Irene megállapította magáról, hogy az ösztönei jól működnek. Mostanság minél bonyolultabb dolgokkal találta magát szembe, annál fáradtabbnak érezte magát. De még jól emlékezett arra, milyenek voltak az első évek. Az izgalom, a feltüzelt vadászösztön, a diadalittas győzelem egy-egy megoldott ügy végén. Persze, még ma is elfogja néha ez a jó érzés, de már nem olyan hevesen, mint régen. Túl sok olyan ügy van már mögötte, amely nem végződött fényes győzelemmel, csupán keserű utóízt hagyott a nyomozók szájában. Ebben a szakmában az ember előbb-utóbb cinikus és megcsömörlött lesz, gondolta sötétebb pillanataiban Irene. De ő nem akart sem egyik, sem másik lenni! Mindig tovább kell lépni! A választott hivatásának megvoltak a veszélyei, de soha nem akart mással foglalkozni, és mindig szerette a munkáját. Az utóbbi néhány évben megjelent egy alattomos érzés, amely korábban nem volt rá jellemző. De csak nemrég sikerült rájönnie, mi az. A félelem. A rettegés attól, hogy az emberek nem értékelik mások emberi értékeit, és rettegés az elharapózó erőszaktól.

Valószínűleg hangosan sóhajtott, mert Jimmy Olsson meglepve nézett fel az íróasztalon heverő papírokból. A marstrandi ház rajzai feküdtek előtte. Irene az árulkodó sóhajtást leplezve megszólalt:

− Itt az ideje, hogy együnk valamit. Nézzük meg, milyen finomságokat kínálnak ma az étteremben.

Jimmy sokatmondó grimaszt vágott. Végül úgy döntöttek, bemennek a városba, és keresnek egy rendes helyet.

Kifelé menet beugrottak Birgitta Moberg irodájába. A lány teljesen belefeledkezett az előtte heverő dokumentumokba, de aztán velük tartott.

Sietősen haladtak az utcán, mert metsző szél fújt. Az eget felhők takarták el, bármelyik pillanatban eleredhetett az eső. A Drottning téren felállított karácsonyfa ágait kegyetlenül tépte a szél. A járókelőkben nemigen ébredtek fel karácsonyi gondolatok. Mindenki vacogva húzta össze magát, és megpróbált minél előbb meleg helyre jutni. Csak három lökött zsarunak jut eszébe ilyen időben több mint egy kilométert gyalogolni csak azért, hogy megebédeljen. De Irene és Birgitta is úgy érezte, el kell távolodnia a rendőrség épületétől kissé, hogy pihenni tudjanak. Egyikük sem beszélt erről nyíltan, de mindketten ugyanazt gondolták. Jimmynek pedig csak az volt a dolga, hogy kövesse őket. Még ha volt is véleménye a kirándulásról, nem érezte úgy, hogy hangot kellene adnia neki. Tudta, hogy újoncként az a leghelyesebb, ha hallgat.

Átvágtak a Brunnsparkenen, majd végigmentek a kikötőhöz vezető csatorna mentén. A vízen fehér ludak úszkáltak, a vízállás elég magas volt. Mindez azt mutatta, hogy vihar közeleg. Átfázva és farkaséhesen léptekbe a Régi Szép Napok nevű étterem ajtaján. Azonnal magával ragadta őket a barnásvörös enteriőr, amely egy sötét, de hangulatos angol pub világát idézte. Természetesen pintben mérték a sört.

A salátabárnál kedvükre válogattak, majd vagdaltat ettek. Lassan két óra lett. Szinte egyedül voltak az étteremben. Csak a kávé mellett kezdtek beszélgetni. Birgitta elővette a cigarettát, de ő volt az egyedüli, aki rágyújtott. Irene meglepődött, mert azt hitte, a lány abbahagyta a dohányzást. Miután Birgitta kieresztett a száján egy füstkarikát, megszólalt:

− Van egy ötletem, hol keressük Bobo Torssont. Miközben a Köpcös anyagát olvasgattam, megtaláltam a jelentést a letartóztatásáról. Két társával együtt kerítették kézre, miután fegyveres rablást követtek el egy kungsbackai bank ellen 1982-ben. Körülbelül nyolcszázezer koronát zsákmányoltak, de menekülés közben cserbenhagyta őket a szerencséjük. A sofőr ideges volt, alig múlt tizennyolc éves. Felugratta a kocsit egy járdaszigetre, ahol nekiment egy oszlopnak. Arra nem volt idejük, hogy másik kocsit kerítsenek, így továbbmentek a törött autóval. Kungsbacka északi kihajtójánál van egy nagy üzlet. Ott szálltak ki, és egy újságost arra kényszerítettek, hogy átadja a kocsiját. Persze, ehhez is idő kellett. A tengerparton autós üldözés vette kezdetét, a kungsbackai kollégák szorosan követték a Hondát. A billdali templomnál az elkövetők belerohantak az útzárba, és az üldözés ezzel véget ért. A jelentés végén a kolléga írt valami érdekeset. A Köpcös nagyon begurult, és üvöltözött a fiúval: „Hogy voltál képes túlmenni a lehajtón?” A kihallgatáson a kollégák megszorongatták a fiatalembert. Végül kibökte, hogy Lindĺs előtt kellett volna lehajtania egy ösvényre, de annyira ideges volt, hogy beletaposott a gázba, és túlment rajta. A terv az volt, hogy a Köpcös nagyszüleinek régi házában rejtőznek el. Egyébként ott nőttek fel a szüleik is. Ma nyaralónak használják.

Irene izgatottan áthajolt az asztalon:

− Ez újabb bizonyíték a kettőjük közti kapcsolatra! A két anya még mindig odajár nyaralni?

− Nem, Köpcös édesanyja öt évvel ezelőtt meghalt. Az iratok szerint az apja ismeretlen. Bobo szüleiről kicsit többet tudok mondani; ők elváltak. Az anya újra férjhez ment, és Vänersborgban lakik. Épp ma nyomoztam ki a címét, és szóltam az ottani kollégáknak, hogy nézzenek utána. Lehet, hogy a kis Bobo anyucinál húzta meg magát. Ám az asszony azt mondta, hogy fogalma sincs, merre jár a fia. Nagyon fel volt dúlva. Azt állította, hogy az egész csak valami tévedés lehet. Az ő kis Bobója a legrendesebb fiú a világon. Azt nem tudom, hol az apja. Díszlettervezőként dolgozott, de korán nyugdíjba vonult. Se címet, se telefonszámot nem tudtam kideríteni.

Jimmy felhúzta a szemöldökét.

− Ez úgy hangzik, mint egy tökéletes rejtekhely. Mármint, ha az apjával van.

− Hát, a férfi hatvanhárom éves. Tíz évvel ezelőtt pszichés problémák miatt nyugdíjazták. Alkoholista volt. Valószínűleg hontalan.

Egy percig elgondolkodtak a hallottakon, aztán Irene azt mondta:

− Szerintem Billdalt érdemes megnézni. Talán találunk valamilyen kapcsolódási pontot. Jimmyvel kimegyünk és körülnézünk. Neked itt kell tovább kutatni a lehetséges rejtekhelyek után.

− Mostanra már annyira megismertem az aktáikat, hogy valószínűleg én vagyok a legképzettebb nyomkövető ezen a téren − fűzte hozzá Birgitta.

Gyorsan fizettek, és kifutottak az esőre, ami épp akkor kezdett zuhogni. Amint odaértek a megállóba, máris jött egy hetes villamos, amellyel el tudtak menni a Lilla Stampgatanra. Onnan persze még mindig messze volt a rendőrség. Mire odaértek, bőrig áztak, és apró tócsákat hagytak maguk után, miközben a lift felé siettek.

Kivették az 1982-es letartóztatásról készült jelentés dokumentumai közül a térképeket. Eltartott egy ideig, amíg megtalálták a ház helyét. Az ösvény, amelyről a tizennyolc éves fiú beszélt, már nem létezett. A helyén hatalmas sorház épült. Minden utcát átrajzoltak. Először a tengerparthoz közel keresték az épületet, de végül Irenének sikerült megtalálnia a kis ingatlant a sandsjöbackai természetvédelmi terület határán. A jelentésben a házat Solhem néven emlegették, és a részletes térképen berajzolták a pontos helyét.

Irene felkiáltott.

− Milyen szuper hely! Sehol egy épület közel s távol. Tökéletes búvóhely annak, aki el akar tűnni. A természetvédelmi terület felőli részen sűrű erdő, az északi oldalon dombok, délen és nyugaton nyílt térség. Sehol sincs másik ház a környéken.

Elhallgatott, majd kevésbé lelkesen folytatta.

− Hogy jutunk a ház közelébe úgy, hogy ne vegyenek észre?

Jimmy és Irene a térkép fölé hajolt. Végül a nyomozó talált egy lehetséges útvonalat.

− Át kell mennünk a lindĺsi kereszteződésen, majd a hátsó útra térünk rá Sandsjöbacka felé, amíg az út véget nem ér. Ott lesznek lakóházak, de úgy kell leparkolnunk, hogy senki se lásson meg. Nem szeretnénk, ha valaki megijedne, és kihívná a rendőrséget. Itt valahol szerintem jó is lenne. Az erdőn kell keresztülmennünk és északi irányba haladnunk a tisztás széléig.

Azzal a körmével apró keresztet vésett a térkép megfelelő pontjára, Jimmy pedig bólintott.

A fiatalember a szemével követte azt a vonalat, amit Irene a körmével húzott a papírra. Nagyon izgatott volt, bár észre sem vette. Irene azonban érzékelte, s ettől úgy érezte magát, mint egy főparancsnok, aki csatába készül. Azzal persze tisztában volt, hogy egy dolog vonalat karcolni egy térképre, és egy másik a sötétben és a zuhogó esőben átbukdácsolni a dimbes-dombos területen.

Birgitta közbeszólt:

− Van esélyetek arra, hogy száraz ruhába bújjatok, mielőtt elindultok? Ha várnotok kell odakint, amíg megfigyelitek a házat, halálra fogtok fagyni vizesen.

Végigmérte a kollégái átázott cipőjét és csuromvizes farmerját. Irenének eszébe jutott, hogy a kocsiban van a futóruhája.

− Az edzőruhám a kocsimban van − mondta.

− De nem sétálgathatsz dzsúdóruhában az erdőben!

− Nem, nem a dzsúdóruhám! A futóholmim. Tommyval minden kedden futni járunk. De mint tudjátok, kedden felhőszakadás volt. Jimmy, neked van valamilyen ruhád itt bent?

− Ó, én elleszek! De szereznem kell egy kütyüt, aminek nagy hasznát fogjuk venni.

Azzal eltűnt a folyosón. Irene lement a kocsijához. Nagyon fújt a szél, a jeges eső az arcába vágott. Olyan sötét volt, mintha éjszaka lenne. Lehet, hogy ilyen időben nem szerencsés kiautózni Billdalba? Nem szabad a saját kényelmére gondolnia! A ház valószínű búvóhelynek tűnt. A lehetőségeket pedig ki kell vizsgálni! Ha másért nem, akkor azért, hogy el lehessen vetni őket, és folytatódhasson a nyomozás.

Odafent, Birgitta irodájában Jimmy megmutatta a kütyüt. Úgy nézett ki, mintha valaki keresztezett volna egy arcmaszkot egy teleszkóppal és egy gázálarccal. Miközben a fiatal rendőr megmutatta, mit tud a készülék, szinte ragyogott az izgatottságtól.

− Olyan tisztán láthatod őket, mintha nappal lenne! Amikor az emberek feléd néznek, alig hiszed el, hogy nem látnak téged, csak te őket!

− Mi a fene ez? − kérdezte Birgitta.

− Éjjel látó teleszkóp, ami valójában egy fényerősítő. A csekély fénymennyiséget tízezerszeresére erősíti fel.

Ideje volt indulni, így hát Irene félbeszakította a technikai bemutatót.

− Lecserélem a zoknimat, és felveszem a melegítőmet a farmerom alá. Kéred a pulóveremet?

Jimmy először kétkedve nézett Irenére, de miután kinézett az ablakon, és látta, hogy az ablaktáblákat veri a szél és az eső, bólintott.

Birgitta tele volt energiával. Igazság szerint az ő tervét követték.

− Most negyed négy van. Ilyen időben legalább fél óra, amíg kiértek Billdalba. Mennyit kell gyalogolnotok az erdőben? − kérdezte.

Irene kimérte a távolságot a térképen.

− Körülbelül öt-hatszáz métert. Sötét lesz, nem ismerjük a terepet, és az idő is borzalmas. Adj hozzá még negyedórát.

− Akkor négynél előbb nem lesztek ott. Hogy fogjuk tartani a kapcsolatot?

Irene elgondolkodott.

− Magammal viszem a mobilomat, de kikapcsolom. Nem szeretném, ha egy alkalmatlan pillanatban megcsörrenne. Egyezzünk meg a következőkben: pontosan öt órakor felhívlak. Ha fél óra elteltével sem jön hír felőlünk, küldj erősítést.

Jimmy megdöbbenve nézett rá.

− Gondolod, hogy nem tudunk elbánni ketten egy pasassal?

− Bobo unokatestvére és a társai is felbukkanhatnak. Ne felejtsd el, hogy csak felderítést végzünk. De ha vannak ott mások is, csendben visszavonulunk, és várunk a lovasságra. A Köpcös barátai sehová sem mennek fegyver nélkül. Ezek a fickók úgy érzik, meztelenek, ha nincs náluk legalább egy Uzi.

Egy olyan rendőrnek, aki a kábítószereseknél dolgozik, ez nem újdonság. Jimmy elgondolkodva nézett Irenére. Végül bólintott, és azt kérdezte:

− Elvigyük magunkkal Siggét?

Birgitta csak fél füllel hallgatta őket, de felkapta a fejét a név hallatán.

− Nincs ilyen nevű ember a csoportunkban. Tommyra gondoltál?

− Nem. SIG Sauerre, vagyis Siggére. A szolgálati fegyverünkre.

Nevettek, és ezzel kicsit oldódott a feszültség. Lehet, hogy felébredt bennük az egészséges vadászösztön? Jimmy szemmel láthatóan nagyon fellelkesült az embervadászat tervén, és a lelkesedése ragadós volt. És ha nem járnak sikerrel? A fiatalember bizonyára nagyon csalódott lesz. Irene bólintott:

− Igen, elvisszük Siggét is.

Kivették a pisztolyukat a fegyverszekrényből, és kilenc milliméteres lőszerrel töltötték meg. A SIG Sauer komoly fegyver, sokkal jobb, mint a régi 7,65 mm-es Walther, amelyet Irene is használt korábban a kiképzéseken. Jimmynek nem kellett megszoknia a fegyvert. Ez az ő pisztolya volt, ő ezen tanult lőni. A fiú lazán megtöltötte a saját fegyverét, és betette a tokjába. Irene nem volt hozzászokva a pisztolytáskához, mivel ritkán viselt fegyvert. De ha a Siggét magával viszi, muszáj tokba tenni. A fegyver túl nehéz ahhoz, hogy a dzsekije zsebében tartsa. Praktikus szempontok miatt nem lehet a fegyvereket zsebben tartani. A nadrágzsebben nem fér el, a dzseki zsebéhez nehéz. Ha egy nyomozó egyik zsebe a földet verdesi, akkor akár a feje tetejére is tehetne egy szirénát. A pisztolytáska feltétlenül szükséges. A SIG Sauernek nagyobb a kalibere, és erősebb is, mint a Walther. Hátránya azonban, hogy nehezebb, és kissé lomha a biztosítószerkezet rugója. Nagy fizikai erő kell a használatához: igazi nehéz fegyver a nehézfiúknak. Egyszóval, a Sigge meglehetősen macsós.

A Sandjöbacka felé vezető hepehupás úton zötykölődtek. A szél az autóba is beleakaszkodott, és dühösen rángatta. Zuhogott az eső. Fogalmuk sem volt, hol járnak. Az út menti táblák alapján próbáltak tájékozódni. Irene vezetett, Jimmy pedig megpróbált eligazodni a térképen a zseblámpája halvány fényénél. Végül összehajtotta a térképet, és azt mondta:

− Valahol le kellene parkolnunk.

Irene majdnem elnézte az erdei utat. Hirtelen kellett fékeznie, majd visszatolatni. Bizonytalanul leállt egy árok mellett, amelyben vadul rohant a víz. Végül úgy döntöttek, nem veszélyes a hely, és amúgy sem maradnak túl sokáig. Mire az árok megtelik, addigra biztosan visszaérnek. Irene magához vette a térképet, és még egyszer ellenőrizte az útvonalat.

− Követnünk kell a kavicsos utat egészen a végéig. Elmegyünk pár ház mellett, szerintem nyári lakok lehetnek. Aztán behatolunk a fák közé, és párhuzamosan haladunk az erdő szélével még vagy négyszáz méteren keresztül.

Jimmy bólintott, és Irene újra érezte az izgatottságát.

Elindultak. A zseblámpák a lábuk elé világítottak. Itt nem voltak utcai lámpák. Mivel nem akartak belelépni a gödrökbe, kénytelenek voltak felkapcsolni a zseblámpákat. Abban reménykedtek, hogy a tomboló vihar és a sűrű erdő elrejti őket.

Az út végén két kisebb ház állt. Az egyikben égett a villany, de odabenn nem láttak senkit. Irene észrevett egy kupac fát a bal oldalon. Óvatosan megvilágította, és egy másodpercre el kellett gondolkoznia azon, mit lát. A fénycsóva egy nagy fekete motorbiciklit tett láthatóvá, amelyet félig eltakart a nagy halom deszka. Egy Harley Davidson volt. A Tour-Pak csomagtartón angol nyelvű felirat hirdette, hogy a motor tulajdonosa egy Pokol Angyala. HA NEM HISZED, PRÓBÁLJ CSAK A MOTOROMHOZ NYÚLNI − folytatódott a szöveg. A műszert így a legrosszabb környéken is ott lehetett hagyni akár nyitott csomagtartóval is. Teljes biztonságban tudhatta a gazdája. Az embereknek megvolt a józan eszük, és elkerülték a bajt. Irene villámgyorsan kikapcsolta a zseblámpáját, és egy másodperc múlva Jimmy is követte. Mozdulatlanul álltak, hallgatóztak. Teljes volt a sötétség körülöttük. A házak felől semmi nesz nem hallatszott. Amilyen óvatosan tudtak, elosontak mellettük, és bementek a fák közé. Először voltak hálásak aznap azért a szörnyű szélviharért, amely a fák között is tombolt. Ha véletlenül leesett faágra tapostak vagy megbotlottak egy kiálló gyökérben, a zúgó vihar jó szövetségesük volt. Végül már nem látták a házikó ablakán kiszűrődő fényt, ezért megálltak, és felkapcsolták a zseblámpáikat.

Jimmy sápadt és bosszús volt. A haja csuromvizesen tapadt a fejbőréhez. Irene örült, hogy felvette Katarina baseballsapkáját, mielőtt kiszálltak a kocsiból. Izgatottan suttogta Jimmynek:

− Te jó ég! A Pokol Angyalainak rejtekhelye, itt kint a semmi közepén!

Jimmy megdöbbent. Irene hasonlóan érzett, de próbálta titkolni.

− Lehet, hogy télire kibérelik az egyik kis házat.

Megfordult, és tovább botladozott. Nehezére esett arra koncentrálnia, ami előttük állt. Amit maguk mögött hagytak, kellemetlen meglepetés és egyben fenyegetés is volt. Még akkor is, ha vajmi kevés köze lehetett a Köpcöshöz vagy Bobo Torssonhoz. A Pokol Angyalait mindig komolyan kell venni. Végül Irenének nagy nehezen sikerült a figyelmét arra a feladatra irányítania, amiért elindultak. A fák között halvány fény pislákolt. Jimmy megérintette Irene karját, és hang nélkül mutatott egy utat a térképen. Az ösvény az erdő szélén vezetett. Irene tökéletesen egyetértett a javaslattal. A tisztás szélén magas kőkupac állt, amely kapóra jött.

Az ujjaik megdermedtek a hidegben. Amikor megpróbáltak feljutni a kőkupacra, Irene keze megcsúszott. Beverte a térdét a kövekbe, és a tenyerét is lehorzsolta, de mivel a hidegben teljesen elgémberedtek a tagjai, szinte alig érzett fájdalmat. Amikor visszamászott, Jimmy már az éjjellátó távcső mellett gubbasztott. Irene hálás volt, amiért a fiatalember elhozta magával az eszközt. Ha nem így lett volna, fel kellett volna kúszniuk egészen a házig. Így viszont ötven méter távolságból is figyelhették. Amikor kikukucskált a ház felé, látta, hogy a fény abból a lámpából érkezik, amelyet egy pajtaszerű kisebb épületre szereltek fel. A kis ablakokból halvány fény kúszott ki a sötétségbe.

Jimmy olyan sokáig volt mozdulatlan, hogy Irene kezdte elveszteni a türelmét. Ő is szeretett volna belenézni a csodamasinába. De amikor Jimmy átadta neki a helyét, feszülten súgott valamit a fülébe. Rossz előérzete támadt.

− Nem fogod elhinni! Nézd meg a kinti lámpa fénykörének külső szélét.

Irene hátrafordította a baseballsapkáját, hogy a napellenző ne zavarja. Így legalább nem folyt a nyakába a jéghideg eső.

Reszkető kézzel a szeméhez emelte a távcsövet, és azonnal meglátta, mire gondolt Jimmy. Egy hatalmas motor állt a pajta mellett. Irene a távcsővel egy nagydarab, kövér embert pillantott meg, hosszú, göndör hajjal. A férfi szélesen gesztikulálva magyarázott valakinek, akit nem lehetett látni. Bár senki sem hallhatta őket, Irene suttogva szólalt meg.

− Csak egy pasast látok, kövér és hosszú a haja. De nem Bobo Torsson az. Láttál másvalakit is?

− Nem. Csak a husit. És a motort. Láttad? Megint a Pokol Angyalai!

− Nem ugyanaz a motor, amelyet a nyári laknál láttunk.

− Nem. Ezen nincs csomagtartó.

Igaza volt a fiatalembernek. Ezen a motoron két kisebb doboz volt felszerelve a hátsó kerék két oldalára. A kövér, hosszú hajú férfi fel-alá sétált, miközben láthatatlan társához beszélt. A másodperc tört részéig Irenének úgy tűnt, meglátta egy alacsonyabb ember fejét, de mindez olyan gyorsan történt, hogy elbizonytalanodott. Nem tette le a távcsövet, úgy suttogott Jimmynek.

− Azt hiszem, legalább ketten vannak. De mi a fenére készülnek?

− Fogalmam sincs.

Irene a látótere szélén mozgást érzékelt, ezért arrafelé fordította a távcsövet. Izgatottan suttogta:

− Valaki kijött a szomszédos házból. Szerintem abban a házban laknak. Nem Bobo Torsson az. Ez is hosszú hajú, ő is bőrruhában van, de magas és vékony.

− Fura, hogy nem kapcsolja fel a kinti lámpát. Nem látok senkit.

− Nem?

Irene letette a távcsövet, és a ház felé nézett. Sötét volt. Csak a pajta fényeit lehetett onnan látni. A férfi a sötétben sétált. A távcső nélkül nem lehetett őt látni. Irene ismét felemelte az eszközt, és észrevette, hogy a férfi bemegy a pajta mögé. A nyomozó gyorsan a pajta ablakára irányította a lencsét. A kövér férfi megállt, majd háttal fordult az ablaknak. Irene rájött, hogy most a másik beszél, mert a nagydarab mozdulatlanul hallgatta. Amikor a fickó hirtelen sarkon fordult, és kibámult az ablakon, Irene ijedtében csaknem leejtette a távcsövet. Az esze azt súgta, hogy nem láthatja őket, de a férfi arckifejezése másról tanúskodott. A nyomozó testét félelem járta át, és ezt már Jimmy elől sem tudta elrejteni. A hangja csaknem elcsuklott, amikor fagyott ajkakkal a fiatalember fülébe súgott:

− Jimmy! Tudják, hogy itt vagyunk!

− Az lehetetlen! Honnan tudhatnák…?

Egyszerre jutott eszükbe a megoldás. A nyári házikók. A motor a farakás mögött. Meglátták őket.

− Hány óra van? − kérdezte Irene.

Jimmy felhúzta a dzsekije ujját, és ránézett a világító számlapra.

− Tíz perccel múlt öt. Ideje, hogy eltűnjünk innen.

Lemásztak a kőrakásról, és Irene megpróbálta előhalászni a mobilját. Bekapcsolta, de visszacsúsztatta a zsebébe. A tudatalattija hallotta a hangot, de a tudata túl későn észlelte a veszélyt. Az erdő fái egyetlen szempillantás alatt szétrobbantak, mint egy hullócsillag, majd mindent elborított az áthatolhatatlan sötétség.

A feje jobbra-balra csapódott, és sehogy sem tudta megakadályozni. Erőtlenül megpróbált felemelkedni, mert úgy érezte, hánynia kell, de kábultan is észlelte, hogy lehetetlen. A feje lefelé lógott. Erős bőr- és izzadságszag kúszott az orrába, amitől még erősebb hányingere lett. Ösztönösen elernyesztette a testét, miközben kétségbeesve próbálta leküzdeni a hányingert és visszanyerni az eszméletét. Kis idő múlva rájött, hogy egy nagydarab férfi, az egyik Pokol Angyala cipeli a vállán átvetve. Ahogy a hentesek szokták a vállukra csapni a húst. A pasas hosszú, vizes haja folyton Irene arcába csapódott. Óvatosan próbálta kinyitni a szemét. Balra lihegést és nehéz légzést hallott. Még legalább két másik ember is lehetett a közelben, és Irenének lassan derengeni kezdett, hogy valamit visznek maguk között. Jimmy! Vajon életben van? Istenem, add, hogy életben legyen! Még soha életében nem érzett ilyen vegytiszta halálfélelmet. Nem is kellett tettetnie, hogy mozgásképtelen. Tökéletesen megbénult.

A pánikon azonban csakhamar áttört egy kristálytiszta hang a belsőjében. Meglepve észlelte, hogy régi dzsúdóoktatója szavait hallja, aki már csaknem tíz éve halott. Bár negyven éven át élt Svédországban, mindig megmaradt az amerikai akcentusa. Csendes, nyugodt hangán szólalt meg:

− Ne hagyd, hogy megtudják, magadnál vagy! Ernyeszd el a tested! Emlékezz az ukemi-wazára. Sonomama. Tartsd meg a fejed, hogy ne érje ütés. Mokuso.

Mokuso? Miért kellene éppen most meditálnia? Aztán megértette. Ki kellett lépnie a testéből, hogy megszabaduljon a bénító félelemtől. A testének egy ideig magának kell gondoskodnia saját magáról.

Az arca egyik fele sárban és jéghideg vízben hevert. Az egyik orrlyuka levegővételkor bugyborékolt, de nem mozdította meg a fejét. Érzékelte, hogy több ember is van körülötte. Nagy erőfeszítést igényelt, hogy megértse, miről beszélnek, ugyanakkor úgy is tegyen, mintha még nem nyerte volna vissza az eszméletét.

− Mi a francot fogunk csinálni velük? Kik ezek a szemetek?

− SIG Sauer. Távcső és telefon. Jó cucc. Szerintem zsaruk. Mi a fenének kellett olyan nagyot ütnöd? A csajból kiszedhettünk volna valamit.

− Ne mondd meg a többieknek, hogy csaj volt! Magas, és baseballsapka volt rajta.

− A francba!

Az utóbbi hang egy fiatal lányé volt. Irene megdöbbent. Egy pillanatra azt hitte, az egyik lányáé, de aztán a képzet elszállt, és Irenének sikerült továbbra is nyugodtan feküdnie.

− Fogd be a pofád, te ribanc! Ha valakinek kussolnia kell, az pont te vagy!

− Bevigyük őket? Rohadt hideg van itt kint!

− Vigyétek be őket a pajtába!

Irenének minden erejére szüksége volt, hogy ernyedt testtel tűrje, amint két Pokol Angyala elindul vele az épület felé. Inkább a földön vonszolták, mint vitték. Irene hagyta, hadd lógjon a feje, és igyekezett, hogy a szemhéja se rebbenjen meg. Amikor ledobták mellé Jimmyt, tisztán hallotta a tompa puffanást. Feltehetően életben volt, ha vették a fáradságot, és bevonszolták a pajtába. Idebenn legalább nem esett az eső, de a padló jéghideg volt. Rémülten vette észre, hogy nem tudja kontrollálni a teste vacogását. Az egész teste reszketett. Továbbra is úgy tett, mintha nem lenne magánál, bár a remegést nem tudta abbahagyni.

− Ébreszd fel őket!

Valaki oldalba rúgta. Akaratlanul is felnyögött. Megpróbálta nyöszörgéssé alakítani a hangokat. Hallotta a tompa puffanásokat, ami azt jelentette, hogy Jimmyt rugdosták. A fiú nem válaszolt. Egy újabb rúgást követően Irene érezte, hogy itt az ideje változtatni a pozícióján. Nyöszörögve mozgatni kezdte a fejét, és összefüggéstelen szavakat motyogott.

− Ez itt kezd magához térni!

Hunyorogj. Tegyél úgy, mintha össze lennél zavarodva és kába lennél. Négy, bőrruhába bújt fickó és egy szőke kislány, szintén talpig bőrben. Jimmy mellette feküdt, alig egy méterre tőle. Felismerhetetlen volt, dagadt arcát sár és vér borította. De legalább élt. A mellkasa fel-le mozgott.

− Mit csináltál ezzel á szarházival a birtokunkon?

A magas, vékony fickó fenyegetően hajolt Irene fölé. Jobb, ha nem hazudok, gondolta a nyomozó. Vagy legalábbis nem túl sokat. Nagyon szédült, és alig találta a szavakat, de nagyon igyekezett.

− Megfigyelést végeztünk… rendőrség… kábítószerosztály…

Behunyta a szemét, és úgy tett, mintha megint elájult volna. Aztán megcsörrent a telefon. Félig lehunyt szemhéja mögül kikukucskálva látta, hogy a kövér férfi zavartan bámul a jobb kezében lévő készülékre. A sovány kitépte a kezéből, és lenyomta a gombot.

Aggodalmas női hangot hallottak.

− Irene? Itt Birgitta. Mi történik?

A pasas először gyanakvó pillantást vetett Irenére, aztán a szájához emelte a telefont, és beleüvöltött:

− A kurva anyád!

Azzal összecsukta a készüléket, és elégedetten vigyorgott.

− Ezen majd elgondolkozik egy darabig a hülye ribanc! − mondta boldogan.

A vezetőjük hátralépett, és meglendítette a karját. Az ökle a másik férfi állán csattant. Irene felől nézve úgy tűnt, mintha a pasas felugrott, majd eltűnt volna a levegőben. De a felhangzó csattanás bizonyította, hogy valahol az ajtó mellett földet ért.

A vezér az öklét nyomogatva üvöltött:

− Te idióta barom! Ha egy zsaru telefonja csörög, akkor tudhatnád, hogy egy másik istenverte zsaru hívja!

A banda egyik tagja egy időre kiesett a körből.

− Francba! Azt mondta, hogy a kábítószeresektől jöttek! A rohadt életbe!

A kövér fickó odament Irenéhez, és motoros csizmájával belerúgott az oldalába. Hangosan reccsent valami. Egy bordája biztosan eltörött. Ezúttal nem kellett tettetnie a nyögést.

− Válaszolj, te rohadék! Mióta tudtok erről a helyről?

− Nem emlékszem… Kaptunk egy fülest… Egy fülest…

− Az a szarházi Bobo köpött? Mi?

Irene annyira meglepődött, hogy majdnem kinyitotta a szemét. Megvan! A kapcsolat! De aztán gyorsan visszatalált a szerepébe.

− Nem tudom… Nem…

− Telefonált valaki?

− Igen.

− Mikor?

Te jó ég! Mikor? Mi lenne a logikus válasz? Az ösztöneire hagyatkozott.

− Ma reggel.

A vezér nagyot sóhajtott, mielőtt üvölteni kezdett volna.

− Az a szemét tetű! Benne van mindenben! Aztán ránk küldi a zsarukat, amikor gyanútlanul itt várunk letolt gatyával! Tudtam, hogy nem bízhatunk meg abban a tetű szarháziban!

Elhallgatott, mintha fontolóra venné azokat az információkat, amiket Irene osztott meg vele. Úgy látszott, elhiszi őket.

− Baromira örülhetsz, hogy nincs sok időnk. De…

A társaihoz fordult. Már a vékony is felkelt, és ingatag lábakon álldogált a többiek mögött. A vezér arcán gonosz vigyorgás ömlött szét.

− Mit csinálnak a Pokol Angyalai, ha rendőrrel találkoznak? Hát ezt!

Mind a négyen egy vonalba álltak. Lehúzták a cipzárjukat, és vizelni kezdtek Irenére és Jimmyre. A kis szőke lány artikulálatlan hangon röhögött, a falnak támaszkodott, és a térdét csapkodta.

Semmi baj. Csak vizelet. Nem lesz semmi bajunk tőle. Nem halunk bele. Istenem, mikor ér már véget? Irene magában ismételgette a mondatokat, hogy úrrá legyen a feltörni készülő hisztérián. Az arcába spriccelő forró vizelet szagától hányni kezdett.

Aztán egyszer csak véget ért. A villanyt lekapcsolták, és mindenki röhögve távozott. Mielőtt a vezetőjük becsukta volna az ajtót, még hátraszólt:

− Ne merd kinyitni az ajtót, ha élni akarsz! Amúgy se sikerülne, lelakatolom.

Irene első gondolata a megkönnyebbülés volt. Elmennek végre. Odakint felbőgtek a motorok, majd a Pokol Angyalai a sárban dagonyázva induláshoz készülődtek. A pajta előtt parkoltak.

Irene hirtelen arra eszmélt, hogy odakint teljes a csend. Óvatosan próbált felülni. Hallgatózott. A bordája lüktetett, de szinte alig érezte a fájdalmat. Lassan felállt. Görnyedten vonszolta magát az ajtó melletti ablakhoz. Óvatosan kilesett az egyik törött ablaküveg sarkából.

A falra szerelt lámpa fénye halvány kört rajzolt a pajta köré. Irene megpillantotta a négy motort és a fénylő bőrkabátokat. Egyszerre indultak el. Hárman azonnal távolodni kezdtek, de a negyedik még matatott valamivel. Irene látta, hogy a fickó elhajít valamit, majd a többiek után ered. Valamit bedobott a törött ablakon keresztül. Irene ösztönösen fedezékbe akart húzódni. A kis gömbölyű labda meglepően nehéz volt: a Pokol Angyala egy kézigránátot küldött ajándékba. A sötétben is érezhető vájatok megerősítették a sejtését. Irene gondolkodás nélkül kihajtotta a gránátot az ablakon.

A robbanás okozta forróság szinte leégette az arcát. Hófehér fény izzott fel a sötétségben, majd terjedt szét a szélrózsa minden irányába. A vakító fény minden érzékszervét megbénította, és Irene egy másodpercig hideg, sötét vákuumban érezte magát. A robbanás megsüketítette. A tökéletes csöndet hamarosan éles fájdalom és fülsiketítő sípolás váltotta fel. A szivárvány összes színe táncolt a szeme előtt. A látótere beszűkült, és újabb hányingerhullám tört rá. Aztán elvesztette a látását. Megvakult. Az önkéntelen remegés ismét visszatért. Ezúttal nem a hideg miatt. Háttal a falnak támaszkodva lecsúszott a földre. Nyöszörögve kúszni kezdett arrafelé, ahol az ajtót sejtette. Végül elgyötört ujjai megérezték a régi istállóajtó deszkáit. Teljes súlyával ránehezedett, csak úgy tudta kinyitni. A rozsdás lakat kiszakadt a helyéből. Irene kitántorgott az esőbe, és térdre rogyott. Ráült a sarkára, és két kezét a combjára tette. Behunyta a szemét. Az eső lemosta róla a vizeletet.

Ebben a testhelyzetben találtak rá.

Tizenharmadik fejezet

Nem volt kórházban azóta, hogy megszülte az ikreket. Először tiltakozott az ellen, hogy éjszakára is ott maradjon, de egy határozott, anyáskodó nővér elmagyarázta neki, miért fontos mindez:

− Kapott egy rúgást a nyakára, ami belső vérzést és légzési elégtelenséget okozhat. Egy pillanat alatt meghalhat, még mielőtt ideérne! Ezt pedig nem akarjuk, ugye? Itt éjszaka is ellenőrizhetjük az állapotát, és azonnal észrevesszük a komplikációkat.

Irene kissé elszomorodva, de egyetértett. Hirtelen belenyilallt a fájdalom a nyakába. Óvatosan felemelte a jeget, és rányomta a duzzadt területre. Akkora volt a duzzanat, mint egy tyúktojás. Irene szédült, és hányingere is volt. Halálos fáradtságot érzett, aludni szeretett volna. Ezzel persze még várnia kellett. Egy forró fürdő után még fel kellett vennie a kórházi hálóinget. Az orvosok és a nővérek ki-be szaladgáltak a szobájában. Folyton beszéltek hozzá, hogy ne veszítse el az eszméletét, megmérték a vérnyomását, belevilágítottak a szemébe, hogy megnézzék a pupillák méretét. Amikor összeszedte a bátorságát, és megkérdezte az egyik pattanásos fiatalembert, mi ezzel a céljuk, az hanyagul válaszolt:

− Ha az ember egyik pupillája nagyobb lesz, mint a másik, akkor kampec!

A kapott információt mérlegelve Irene úgy döntött, visszavonulót fuj. Bárcsak békén hagynák végre! De még órákig eltartott, mire végül hagyták, hogy nyugtalan álomba merüljön. De alvás közben is folyton jöttek-mentek az emberek körülötte, akik különböző vizsgálatokat végeztek el rajta.

Korábban Sven Andersson és Tommy Persson is meglátogatta. Egyikük sem tudta elrejteni aggodalmát és megkönnyebbülését. Tommy megölelte. Irene felsikoltott, majd rögtön elnézést is kért:

− Bocs, Tommy, de kék és zöld vagyok mindenütt. Ide nézz!

Mint egy kisgyerek, úgy mutogatta a zúzódásokat a vállán, a csípőjén és a végtagjain.

− Az orvos szerint az alsó bordám elrepedt, de nem tört el. Egy kis ideig óvatosnak kell lennem. Hogy van Jimmy?

Tommy komoran válaszolt.

− Magánál van, de ő sokkal keményebb ütéseket kapott a fejére. Mi történt pontosan? Látták, hogy nő vagy?

− Alig hiszem! A baseballsapkám felfogta az ütéseket. Hátrafordítottam a siltjét, hogy az eső ne folyjon a nyakamba. A sötétben valószínűleg nem látták Jimmyt még a pajtában is többször fejbe rúgták − mondta Irene szomorúan.

Aztán megpróbált visszaemlékezni mindarra, ami odakint történt. A főfelügyelő megélénkült, amikor elmondta, hogy Bobo neve is elhangzott.

− „Benne van mindenben! Aztán ránk küldi a zsarukat, amikor gyanútlanul itt vagyunk.” Valami ilyesmiről beszélt a kövér pasas.

Irenének az az érzése támadt, Andersson majd felrobban, hogy eláruljon bizonyos titkokat, de Tommy éles pillantása megakadályozta ebben. Nem érdekes. Előbb-utóbb úgyis kitalálja, miről van szó. Csak hagyják végre aludni, hogy ne kelljen gondolkodnia. Majd megjött Krister és az ikrek, és könnyes szemmel ölelgették Irenét. Az anyáskodó nővér tíz percet engedélyezett nekik, bár az orvos nem tanácsolta, hogy bárki is meglátogassa a beteget és erős érzelmeket indukáljon.

− Erős érzelmek! Azok után, amiken ma keresztülmentem, mindent, ami nem éri el a Richter-skála szerinti 7,5-ös fokozatot, békésnek tartok!

Andersson rákacsintott Kristerre.

− Kezd jobban lenni!

Irene látta, hogy Tommy hosszasan bámulja Jenny kopasz fejét, amire sapkát húzott. Amikor Krister megölelte a feleségét, és megcsókolta az arcát, Irene a fülébe súgott:

− Szerdán Tommy átjön vacsorára. Gondoskodj róla, hogy Jenny otthon legyen.

Krister döbbenten nézett rá, de azért bólintott. Katarina gyanakodva nézett a szüleire.

− Miről sutyorogtok?

− Arról, milyen boldog vagyok, hogy mind eljöttetek. És hogy holnap hazamegyek.

Krister mosolygott, de a homlokán továbbra is maradtak a ráncok.

− A nővér szerint holnap valószínűleg hazaengednek. Érted jövök. Kiveszek egy szabadnapot, cseréltem Sverkerrel. Addigra valószínűleg kihúzzák a kocsit az árokból.

− Az árokból? A kocsit?

− Belesüppedt a homokos árokba ott, ahol letetted. De majd kihúzzák. Minden rendben lesz. Sammie sok-sok nyalintást küld. Mi pedig csókolunk.

Újabb ölelések és puszik következtek, majd megérkezett a nővér, és mindenkit kizavart a kórteremből. Irene érezte, mennyire kimerült. Belesüppedt a semmibe, de az álma felszínes és nyugtalan volt.

Mielőtt Irene elhagyta volna a kórházat, meg kellett néznie Jimmy Olssont. Krister hozott neki tiszta ruhákat, és Irene nagyon hálás volt neki, hogy nem a kórházi hálóingében kell felkeresnie a kollégáját.

Halkan kopogtatott, és résnyire kinyitotta az ajtót. Jimmy úgy nézett ki, mint egy rajzfilmfigura. Irene érezte, hogy elszorul a torka, úgy sajnálta Jimmyt. Besántikált a kórterembe. A fiatalember ébren volt, és a látható szemében örömfény villant, amikor megpillantotta a nyomozót. A másik szemét borogatás takarta. A fejét bekötötték, a bal karjába infúziót kötöttek. Ami az arcából látható maradt, az dagadt és lila volt. A hangja azonban vidáman szólt.

− Szia, Irene!

− Szia, Jimmy!

Irene rátette a kezét Jimmy ép karjára, és bátorítóan megpaskolta. A torkában gombócot érzett, amely csak nem akart elmúlni. Mégis próbált könnyedén beszélni:

− Na, most legalább megtudtad, milyen megfigyelésre menni olyan valakivel, aki a bűnügyiseknél dolgozik. Szélesedik az ember látótere és a kapcsolatrendszere! Ja! A Pokol Angyalaival!

Jimmy felnevetett, és Irene elégedett volt magával.

− A fenébe! Ha nevetek, akkor nagyon fáj − mondta Jimmy grimaszolva.

Irene bűnbánóan megveregette a fiú kezét.

− Agyrázkódásod volt?

− Minden rendben lesz. Most legalább van mire hivatkoznom. De komolyan! Nem vagyok rosszul. Csak a fejem fáj. Valószínűleg bent kell maradnom pár napig. Tudsz valamit arról, mi történt Billdalban?

− Nem. Csupán annyit, hogy ki kell húzniuk a kocsimat az árokból. De ezen kívül minden rendben. Ha tudok, bemegyek a városba, és megnézem a nyilvántartásban lévő fényképeket ma délután.

− A Pokol Angyalairól?

− Pontosan. Azt azért nem mondanám, hogy nagyon várom az újabb találkozást azokkal a kedves arcokkal. De el kell kapnunk őket.

− Várj meg, mert nekem is lenne elintéznivalóm velük.

Jimmy szemének mélyén vörös fény villant fel. A lila duzzanattal együtt érdekes látványt nyújtott. Irene meg tudta érteni az indulatát. Benne is volt egy sötét démon, amely folyton sustorgott a fülébe: Bosszú! Gyilkosság! Megtorlás! Tiltott, értelmetlen gondolatok voltak. Irene felegyenesedett, és kipréselt magából egy mosolyt.

− Holnap eljövök, és elmesélem, hogy halad a nyomozás. Addig vigyázz magadra!

Otthon Sammie vad jeleneteket rendezett örömében, és amíg Krister elkészítette az ebédet, egy rövid sétára is elmehetett Irenével. Ebédre gorgonzolás tészta volt paradicsommal és bazsalikomsalátával. Mindenféléről beszéltek, kivéve az előző napi eseményeket. Irene nem tudott szembenézni a történtekkel. Krister megértette ezt, és közömbös témákat vetett fel.

− Említettél egy vacsorát Tommyval…

− Nagyon megrendült, amikor elmeséltem neki Jenny esetét. Beszélni akar vele. Krister, azt hiszem, hagynunk kellene. Baj nem lehet belőle. Ő az egyetlen, általam ismert rendőr, aki az Amnesty Internationalnek is dolgozik. Nagyon mélyen érinti ez a téma.

Krister bólintott, és magában megjegyezte, hogy Irene szokatlanul keveset eszik. Titokban figyelte a feleségét. Irene rendszerint tele volt energiával, de most úgy tűnt, az életereje és az energiája elveszett. Már tizenhat éve ismerték egymást, de még sosem látta őt ilyen gyengének.

Megszólalt a telefon. Sven Andersson érdeklődött Irene állapota iránt, és szerette volna tudni, bemegy-e dolgozni.

− Elviszlek kocsival, szívem. Aztán, ha kész vagy, és haza akarsz jönni, felhívsz, s én pedig elmegyek érted − mondta Krister. Úgy gondolta, jót tenne a feleségének, ha a munkával foglalkozna. Bár az, hogy azoknak a fotóit kell keresgélnie, akik alig huszonnégy órával korábban összeverték, nem volt kellemes elfoglaltság.

A főfelügyelő és Tommy már várt rá. Az asztalon jegyzőkönyvek feküdtek egy csukott mappában. Andersson felemelt egyet.

− Először beszélgetni fogunk. Sok minden történt az elmúlt huszonnégy órában. Különösen veled. Hogy vagy?

− Megvagyok. Én szerencsésebb voltam, Jimmy rosszabbul járt.

− Egy órája beszéltem a kórházzal Még egy éjszakát bent kell töltenie. De muszáj beszélnünk erről a nyavalyás nyomozásról. Amint már mondtam is, sok minden történt. A kábítószeresek is beszálltak. Először adnak egy nyamvadt kis asszisztenst, aztán fogják magukat, és átveszik az egész billdali ügyet.

− Kérlek, Sven, ne hívd Jimmyt nyamvadt kis asszisztensnek.

− Hm. Kiderült, hogy a nemzetközi felderítő osztály már hónapok óta figyel egy motoros bandát Göteborg nyugati részén. Arra gyanakszanak, hogy a társaság nagy tételben csempészik drogokat Hollandiából és Dániából. Ezek a szarháziak kapcsolatban állnak a Pokol Angyalaival, velük találkoztatok. Az Egyes számú halálosztagnak nevezik magukat.

− Vajon le tudják helyesen írni? Mit találtak a kábítószeresek a billdali házban? − kérdezte Irene.

Tommy vette át a szót.

− Elég sok mindent. A gránát valóságos krátert vájt a padlóba. Betörték az ajtót. A konyhában üres pizzás és sörös dobozokat találtunk. A kisebbik hálószobában volt egy ágy, és egy vadonatúj hálózsák hevert rajta. A padlón egy műanyag dobozt találtunk és egy múlt pénteki vásárlást igazoló blokkot az Allsporttól. Ellenőriztük, és kiderült, hogy Bobo Torsson vásárolt.

− Ez nagyszerű, de bocsássatok meg egy fejbe vert ütődöttnek, ha nem érti. Mit jelent mindez? Von Knecht, Pirjo és a bomba, a Köpcös, Bobo és a Pokol Angyalai? Hogy áll össze a kép?

A főfelügyelő és Tommy összenézett. Végül Tommy szólalt meg.

− És egyre bonyolultabb lesz. Már tegnap is tudtuk, de nem akartunk felizgatni. Bobo Torsson halott.

− Torsson meghalt? Folytasd!

− Emlékszel a tegnap reggeli, autóba rejtett pokolgépre a delsjöni golfpálya mellett?

Tényleg csak tegnap lett volna? Irene úgy érezte, már évek teltek el azóta. Bólintott. Kezdte megérteni, miért volt olyan feszült a főfelügyelő, amikor meglátogatta a kórházban.

Tommy drámai hangon folytatta:

− A technikusok testrészeket találtak, többek között egy ujjat is. Az ujjlenyomatok bizonyítják, hogy Bobo Torsson robbant fel a kocsiban. Az autóról is kiderült, hogy Torssoné.

Irene hiába próbálta kitalálni, miért vágott közbe a főfelügyelő azonnal:

− Egy piros Toyota Corolla.

− Te jó ég!

Andersson átvette a szót, és egyetértően bólintott.

− Igen, én is ezt mondtam, amikor megtudtam. A kábítószeresek ráálltak, hogy csatlakozzanak a nyomozáshoz. Ami, az igazat megvallva, jól jön nekünk, mert a dolgok kezdenek kicsúszni az ellenőrzésünk alól.

− Milyen bomba robbant a kocsiban? − kérdezte Irene.

Tommy összefoglalta az ismert részleteket.

− Csőbomba. Egy aktatáskába tették, és akkor robbant fel, amikor kinyitották a táskát. A cső ugyanolyan fajtájú volt, mint amilyet a Berzeliigatanon használtak, de sokkal kisebb. Svante úgy gondolja, ez egy érdekes tény. Tulajdonképpen régi típusú lefolyócsövekről van szó, csak az átmérő különbözik. Ma már műanyagból gyártják őket, úgyhogy nem lehet belőlük bombát készíteni.

− Tudjuk, hogy mi dolga volt Bobo Torssonnak a Pokol Angyalaival?

− Nem. Pénteken vett egy hálózsákot, és elindult a nyári lakba. Valószínűleg sejtette, hogy a Birgitta elleni támadás miatt keressük. Azt nem tudjuk, hogy mit csinált szombaton és vasárnap. De hétfő reggel pontban hatkor ripityára szedte egy bomba a kocsijában.

Irene összezavarodott.

− A kövér pasas azt mondta, hogy benne volt a balhékban. De milyen balhékban? Aztán arra gondolt, hogy Bobo köpött, és a nyakukra küldött minket Billdalban. Miközben ők gyanútlanul várnak „letolt gatyával”, ahogy kifejezte magát. Vajon mire célzott?

Tommy vállat vont.

− Jó kérdés. De nincsenek jó válaszaim. Azt tudjuk, hogy a motoros banda nem volt sokáig Bobo házában. Maximum néhány órán át. Másrészt viszont sok nyomra bukkantunk a pár száz méterre lévő kisházakban. Nyilván eltöltöttek ott pár napot. Még folytatjuk a nyomozást, bár a kábítószeresek átvették ezt a részét. Egy viszont biztos: kiderült, honnan tudták, hogy úton vagytok.

− Na, ezt én is szeretném megtudni!

− Kitettek az út mellé egy rejtett jelzőkészüléket. A farakásba dugták el. Amikor elmentetek mellette, megszólalt a riasztó a házban.

− De miért?

− Tudni szerették volna, ha valaki felbukkan a környéken, mivel olyasmivel voltak elfoglalva, ami idegenek előtt rejtve kellett hogy maradjon. Szerintem csakis olyasmivel foglalkoznak, amire ez illik. Kivéve talán, amikor nagy csapatokban körbemotorozzák a várost, és roppant ijesztőnek tűnnek.

Tehát semmi értelme sem volt kikapcsolni a zseblámpákat és vakon bukdácsolni előre a sötétben. Irenét ismét elfogta a teljes kétségbeesés. Megpróbált úrrá lenni az érzésein, és közömbös hangon szólalt meg:

− Tehát akkor is lecsaphattak volna ránk, amikor a kisházakhoz értünk. Miért nem tették?

− Nyilván tudni akarták, kik vagytok.

− Azt hiszem, szükségem van egy kis kávéra, mielőtt szembenézek az én angyalkáimmal. Még akkor is, ha csak fényképen fogom őket látni.

Irene és Tommy hozott három csésze kávét az automatából. Irene nem bánta, hogy később kell megnéznie a képeket. Hirtelen eszébe jutott valami.

− Tommy, megkérdeztétek már a Köpcöst?

− Még hogy megkérdeztük! Hallgasd csak meg Anderssont!

Vidám kiáltása azt sejtette, hogy érdekes elbeszélés következik.

− Az az idióta nem normális! Tegnap éjjel hoztuk be, három srác a kábítószeresektől meg Fredrik. Már három órája tudtuk, hogy Bobo Torsson felrobbant a kocsijában a golfpálya mellett. Amikor a fiúk becsengettek a Köpcös lakásába, az a bolond feltépte az ajtót, mintha csak ott várta volna őket az előszobában. Valami olyasmit kiabált, hogy „rohadt barmok”, aztán elhallgatott. Végül elkezdett öklözni. Mivel megint be volt lőve, főképp a levegőben hadonászott, a fiúk szerencséjére. Végül sikerült leteperni és megbilincselni, de alaposan kifáradtak, mire betuszkolták a kocsiba. Miután eljöttünk tőled a kórházból, kikérdeztem a jó útra tért dohányboltosunkat.

Andersson elhallgatott, és nagyot kortyolt a kávéjából.

− Nem volt hajlandó beszélni. Csak ült, és bámult a levegőbe. Végül úgy gondoltam, felrázom egy kicsit. „Ide hallgass, te szarzsák! Tudsz róla, hogy Bobo meghalt?” − kérdeztem tőle. De csak bámult. Körülbelül két perc múlva, miután többször elismételtem, hogy Bobo meghalt, egyszer csak mintha az ördög szállta volna meg. Felugrott, el akarta kapni a torkomat. Üvöltött, mint a sakál! Szerencsére Tommy is ott volt velem, meg az a Bertil nevű srác a kábszeresektől. Aztán még néhányan beszaladtak a zajra a folyosóról. Ezzel véget is ért a kihallgatás. Ma reggel megint megpróbáltunk beszélni vele, és mondhatom, eléggé megdöbbentünk.

− Miért, mi történt? − kérdezte Irene.

− Reggel kilenc harminckor Tommyval beléptünk a kihallgató helyiségbe. És kit látunk? Ott ül Köpcös Johannesson, az első számú közellenség, tisztán és ápoltan, frissen borotválva, megfürödve. Amikor bementünk, megszólalt az a szarházi. „Bocsásson meg a tegnapi jelenet miatt, főfelügyelő! Annyira kiborultam, amikor azt mondta, hogy Bobo meghalt. Nem tudtam elhinni.” És úgy nézett rám, mint egy ártatlan bárány. Azt se tudtam, mit mondjak. Kinyögtem valami olyasmit, hogy rendben van. Aztán folytatta: „Elnézést, de megtudhatom, hogyan halt meg Bobo?” Beszámoltam a kocsiról és a bombáról. Na, onnantól kezdve többet ki se nyitotta a száját.

− Egy szót sem szólt?

− Egy átkozott hangot se! Több órán át puhítottuk, eredmény nélkül.

− Ez furcsa.

− Furcsa? Hát így is lehet fogalmazni.

Valaki kopogott az ajtón. Inez Collin ügyész nyitott be, majd szinte azonnal belengte a szobát a fensőbbségtudata és a Chloé parfüm illata. Vékony nő volt, majdnem olyan magas, mint Irene. Hosszú, szőke haját francia kontyban hordta. A frizura, a magas sarkú cipő és a hosszú, egyenes szabású szürke kabát még magasabbnak mutatta. Nem volt túlságosan kifestve, de a világospiros selyemblúz és a szintén piros körmök jól illettek a rúzsához. Mosolyogva szólalt meg:

− Jó napot! Elnézést kérek a zavarásért, de azt hiszem, egy kis gond van Lasse Johannessonnal.

Andersson bólintott, és udvariasan így szólt:

− Jó napot. Lasse Johannessonnal mindig is sok probléma volt.

− Ez kétségtelen. De most az előzetes letartóztatásáról van szó. Ha jól tudom, nincsen különösebb oka annak, hogy letartóztatták.

− Tudja, olyan átkozottul nehéz… Szóval nem könnyű előzetes letartóztatásba helyezni valakit, akiről nem tudjuk pontosan, milyen bűncselekményt követett el. Csak annyit tudunk, hogy valamit biztosan elkövetett.

− Értem. De ismerje el, hogy nagy bajba kerülnénk, ha ezen az alapon bárkit meg lehetne fosztani a szabadságától. Sajnos, ma reggel nem tudtam elszabadulni, amikor kihallgatta Johannessont. Épp most sikerült beszélnem vele. Nem sokat beszélt, csak ennyit mondott: „Nem tarthatnak itt. Nem követtem el semmit.” Nos, a kérdésem az, valóban nem?

− Nyilvánvaló, hogy elkövetett.

− Igen? És mi az? Van bizonyítékunk? Van alapja a letartóztatásának?

Andersson arcszíne kezdett vörösre változni. Nagy önuralommal válaszolt:

− Ő és az unokatestvére, Bobo Torsson valamiben nyakig benne voltak.

− Miben?

− Még nem tudjuk. Valamiben, ami kapcsolatban van a billdali Pokol Angyalaival. Drog is van a dologban.

Inez Collins felhúzta az egyik, gondosan ápolt szemöldökét.

− Johannessonnak köze van a motoros bandához? Van erre bizonyíték?

− Bobo benne volt, az biztos.

− Azt azonban nem tudják, hogy Johannessonnak is köze van-e hozzájuk. Vagyis nincs rá bizonyítékuk.

− A ház részben az ő tulajdona. A másik rész Torssoné.

− Ez nem túl erős bizonyíték. Várnék a letartóztatási paranccsal. Megpróbáljuk öt napig bent tartani „bizonyíték visszatartásának veszélye” vagy valami hasonló alapján. De ha az ügyvédje kiabálni kezd, nehéz dolgom lesz. Kilencvenhat órán belül egyértelmű bizonyítékot kérek arra, hogy Lasse Johannesson elkövetett valamilyen bűncselekményt. Ellenkező esetben szabadon kell engednünk. Egy ideig napi kapcsolatban kell maradnunk. Én foglalkozom azzal a nyomozással is, amely a Bo-Ivar Torsson halálát okozó bombarobbanás ügyében folyik. A főnök úgy gondolta, így lenne célszerű. Nos, nem is zavarok tovább. Elnézést, hogy félbeszakítottam a megbeszélést.

Megfordult és elindult kifelé. Az ajtónál azonban megtorpant. Ismét Anderssonhoz intézte a szavait:

− Ha már a főnökről esett szó… Bergström rendőrfőnök elkottyantotta, milyen jól értesült a von Knecht-üggyel kapcsolatban. Kiderült, hogy arra kérte önt, küldjön neki időnként úgynevezett „bizalmas” jelentéseket. Megmondtam neki, hogy mostantól kezdve mindenféle „bizalmas” jelentést látni szeretnék. Viszlát!

Azzal kilibbent az ajtón, erős parfümillatot hagyva maga után.

Tommy beleszippantott a levegőbe:

− Micsoda nő!

− Ó, igen!

A legfontosabb most az, hogy ne veszítsenek több időt. Irene vonakodva kinyitotta az első fényképalbumot, és lapozgatni kezdte. De a képek elhomályosodtak a szeme előtt, és a szavak önkéntelenül jöttek az ajkára.

− Mennyi idő?

− Mennyi időd van? Amennyire szükséged van − válaszolta nagylelkűen a főfelügyelő.

Irene hangja valóságos segélykiáltás volt.

− Nem! Nem a képekről beszélek! Mennyi idő telik el, amíg egy kiélesített gránát felrobban?

Szinte vágni lehetett a szobában a csendet. Végül Andersson szólalt meg:

− Ne gondolj rá. Minden jól végződött.

− Nem, nem végződött jól! Az a gránát darabokra szaggatta a lelkem!

Andersson bizonytalanul nézett Irenére. Idegösszeomlás fenyegeti? Korábban még sosem látta ilyennek.

− Hogy érted? − kérdezte zavartan.

− Leütöttek, elvették a fegyveremet, aztán egy kézigránáttal megpróbáltak megölni. Lehugyoztak, megaláztak! És semmit sem tehettünk! De! Valamit tettem! Kidobtam a gránátot az ablakon. Mi történt volna, ha nem sikerül? Képzeld el, ha nem kapom fel rögtön. Ha elgurult volna a padlón. Tudom, mi a válasz ezekre a kérdésekre. De egy valamitől nem tudok szabadulni. Mennyi idő telik el a robbanásig?

Tommy felállt, és odament Irenéhez. Andersson legnagyobb megdöbbenésére átölelte a nőt, majd odahajtotta a fejét az övéhez, és azt mondta:

− Négy másodperc. Amint kihúzta a szeget, el is hajította a gránátot. Nem sokat várt. Siettek, és valószínűleg a pasas is ideges volt. Ezért sikerült neked. A dobás közben körülbelül fél másodperc telt el. Ha ezt levonod az eredeti négy másodpercből, akkor három és fél marad. Ennyi időd volt.

Tommy átölelve tartotta Irénét, de a nő nem érzett melegséget vagy megnyugvást. Jéghideg rettegés fogta marokra a szívét, és a hang ott zakatolt a fejében: Meghalhattál volna! Majdnem meghaltatok! Négy másodperc!

Andersson idegesen matatott az asztalon.

− Ne azon rágódj, ami meg sem történt! Ne ragadj le, folytatnunk kell a nyomozást. A fene vigye el, Irene, te hős vagy! Megmentetted Jimmy életét! És a sajátodat is! Ezért kitüntetéseket szoktak osztogatni!

A főfelügyelő felállt. Tommy elengedte Irenét. A főfelügyelő ügyetlenül megveregette a nő vállát. Irene megrezzent, de nem szólt semmit.

Tommy elgondolkodva nézett Anderssonra.

− Sven, te jóban voltál Olle ’Armstrong’ Olssonnal, nem?

− Jóban voltam. Tíz éven át járőröztünk együtt. Aztán én elmentem nyomozóiskolába, és bekerültem ide. Ő a kutyásokhoz került. Szerette az állatait…

Elhallgatott, és hosszasan nézett Tommyra.

− Tudom, mire akarsz kilyukadni.

Megköszörülte a torkát, és odafordult Irenéhez.

− Irene, ez már húsz éve történt. Öreg barátom, Armstrong a kutyásoknál dolgozott. Nagyon tehetséges fickó volt. Azért hívtuk Armstrongnak, mert nagyon szerette a dzsesszt. Ollét és a kutyáját egyszer kihívták egy betöréshez a Hisings Backa-i Obs áruházhoz. Olle elengedte a kutyát, amelyik szagot fogott és elfutott. Lövés hallatszott, és amikor Olle a kutya után rohant, látta, hogy az állat a földön fekszik. Vérzett. Olle megállt, és kibiztosította a pisztolyát. Érezte, hogy valaki egy fegyver hideg csövét nyomja a tarkójához. Eldobta a pisztolyt. A két tolvaj elfutott.

A főfelügyelő elhallgatott, és az arckifejezése megváltozott. A hangja egészen messziről jött, amikor folytatta az elbeszélést.

− Csak ennyi történt. A kutya megdöglött, Olle pedig kilépett a rendőrségtől.

Andersson nem beszélt többet, Irene pedig kénytelen volt elismerni, hogy érdekli a folytatás.

− Kilépett? És mihez kezdett?

− Elvált, elköltözött Örebróba, és autókat kezdett árulni. Néhány évvel később újra megnősült.

− Szoktál vele találkozni?

− Nem. Karácsonykor küldünk egymásnak képeslapot, de már legalább tizenöt éve nem láttam.

Tommy érdeklődve hajolt oda Irenéhez.

− Megrázó, ha az embert lefegyverzik és megalázzák. Ez mindenkire igaz, nem érdekes, kiről van szó. A megrendülés természetes következmény.

Irene még mindig Anderssonra nézett.

− És a többiek miért nem segítettek neki?

Anderson csodálkozva nézett rá.

− Segíteni? Miben?

− Hogy rendőr maradjon.

− Idegösszeomlást kapott. Mit tehettünk volna? Nem akarta tovább folytatni.

− Miért nem segítettetek neki a visszatérésben?

− Nem kért segítséget. Nem vagyunk pszichológusok.

− Nem. De a barátai voltatok.

Andersson szólni sem tudott, csak mérgesen bámult Irenére. Mi a fene ütött az összes nőszemélybe ezen az osztályon? Nem volt értelme folytatni ezt a vitát. Megpróbálta összeszedni magát, és továbblépett.

− Én csak azt akartam mondani, hogy megértjük, mit érzel, miután átélted azt, hogy… Átélted azt, amit átéltél. De itt vannak a barátaid és a kollégáid, akik segítenek. Ezt tudnod kell. Azonosítsuk azokat a seggfejeket, hogy behozhassuk őket!

Azzal Tommyhoz fordult, és az ajtó felé intett.

− Mi felkeressük a Köpcöst. Felváltva fogjuk kérdezni, hogy egy pillanatnyi nyugta se legyen. Az egyikünk egy idő múlva visszajön, Irene. Reméljük, hogy szerencsénk lesz, és felismersz valakit.

Andersson kinyitotta az első albumot, és rábökött az első oldal első fényképére. Irene felsóhajtott, de belekezdett a lapozgatásba.

Egy órán belül megtalálta a kövér és a sovány pasast.

Andersson megizzadt és nagyon mérges volt, amikor belépett Irenéhez, aki két műanyag fotótasakot tett ki maga elé az asztalra. A karjai erőtlenül lógtak a széke mellett, és az elszáradt liliomot bámulta, amely az ablak előtt lógott. Odakint már besötétedett, semmit se lehetett látni. Ügyetlenül odabiccentett a két fotó felé. A hangja kifejezéstelen volt.

− Ez a kettő. A vékonyabbikat Paul John Svenssonnak hívják, hatvannégyben született. A kövér pedig Glenn ’Hoffa’ Strömberg, aki ötvenkilences születésű. Ő a Pokol Angyalainak elnökhelyettese. Paul Svenssonnak nincs rangja. Viszont van priusza. Akárcsak Hoffának.

− Egy fronton legalább előreléptünk! Az az átkozott Köpcös az őrületbe kerget minket! Csak azt hajtogatja, hogy nem követett el semmit. És hogy el kell engednünk. De leginkább csak ül és bámul maga elé, szótlanul.

Öklével a bal tenyerébe csapott. Biztosan fájt neki, mert többet nem tette. Leült az íróasztalához, felvette a két fotót, és alaposan megszemlélte őket.

− Ronda pasasok − mondta elégedetten. − A másik kettőt nem találtad meg?

Irene nemet intett a fejével.

− Nem. Most, hogy újra eszembe jut a jelenet, ők meg sem szólaltak. Furcsa. Majdnem biztos vagyok benne, hogy az egyikük dobta be a gránátot.

− Nem láttál olyan fotót, amely hasonlított volna valamelyikükre?

− Nem. Bár ami azt illeti, nem is emlékszem, hogyan néztek ki. De ez a kettő belevésődött az agyamba. Paul John. Az anyja biztos nagy Beatles-rajongó volt.

Valaki kopogott. Birgitta Moberg lépett be. Vidáman üdvözölte Irenét, s megkérdezte, hogy van. Aztán a pillantása a fotókra esett. Felvette őket, és felnevetett.

− Szóval a kis Paul ismét felbukkant?

A kollégái döbbenten néztek rá. Andersson tért elsőként magához.

− Te ismered ezt a szarházit?

− Személyesen nem, csak az aktákból. Ez az a pasas, aki a kungsbackai bankrablás után felugratott a kocsijával a járdaszigetre.

− 1982-ben? A Köpcössel? − kiáltott fel Irene.

− Pontosan. Az, aki elfelejtett lehajtani a… − Birgitta sokat mondóan pillantott Irenére. Aztán egyszerre fejezték be a mondatot. − …a Billdal felé vezető útra.

A főfelügyelő ismét felvette a fotókat. Dühösen nézegette a két férfit, mintha szuggerálná őket, hogy árulják el a titkukat.

− Na, ez egy igazi nyom! Megvan a kapcsolat! Ki kell szednünk valamit a Köpcösből!

− Szembesítsd azzal, amire most rájöttünk. Lehet, hogy azt hiszi, nem tudjuk kapcsolatba hozni a Pokol Angyalaival − javasolta Birgitta.

− Az a legrosszabb, hogy nem is tudjuk! Még nem. Értesítenünk kell a kábítószereseket. Kint vannak Billdalban, és a környékbelieket kérdezik ki, nem látta-e valaki a Köpcöst valamelyik disznóval. Ha találnának valakit, akkor az ügyész kiadhatná végre a letartóztatási parancsot. Azt akarom, hogy folyton figyelje valaki a Köpcöst.

− De már péntek óta megfigyelés alatt tartjuk! A mieink szerint csak a boltba ment, és mindvégig a Berzeliigatan környékén tartózkodott. Nem ment ki Billdalba.

− Ez igaz, de attól még telefonon beszélhetett velük − mondta a főfelügyelő.

Birgitta nehezen fojtotta vissza a sóhajtását.

− Sajnos ezt nem lehet bizonyítani. A házban nincs telefon. Nem, valamilyen bizonyítékot kell találnunk arra, hogy a Köpcös is benne van a buliban. Különben pénteken el kell engednünk.

A másik két rendőr tudta, hogy igaza van. Irene rádöbbent, milyen rettenetesen fáradt.

− Azt hiszem, felhívom Kristert. Már majdnem fél hat, és az én szegény, meggyötört testem egy ágy után kívánkozik.

Tizennegyedik fejezet

Krister eljött érte a rendőrségre, ahogy ígérte. Irene elbóbiskolt a kocsiban hazafelé menet, de csakhamar fel is ébredt. Otthon a lányok elárasztották kérdésekkel. Nem mindegyikre adott kielégítő választ. Végül azt mondta nekik, hogy nagyon fáradt, csak hogy elkerülje a kényesebb témákat. A tízórás hírek idején már ágyban feküdt. Egyáltalán nem volt álmos, de ez volt a legegyszerűbb módja annak, hogy elmeneküljön a beszélgetés elől. Krister érezte mindezt, és egy órával később csöndben melléfeküdt. Hosszú ideig átölelve tartotta, ám a Kristerből áradó melegség sem tudta felolvasztani a bensőjében uralkodó hidegséget. Amikor végül a félje elhúzódott a saját oldalára, és csakhamar elaludt, Irene érezte, hogy izzadni kezd. Nem tudott a sötétben feküdni tovább. A lepedőt nedves kötélnek érezte, teste minden izma és ízülete sajgott. Négy óra körül feladta a küzdelmet. Az agya sorra idézte fel a pajtabeli jeleneteket, azokat, amelyek megtörténtek, és olyanokat is, amelyek nem történtek meg, de megtörténhettek volna. A gyűlölettel teli hangok hasogatták az agyvelejét, úgy érezte, az elméjét egy szürke, ragacsos pókháló tartja fogva.

Miközben az éjszaka percei ólomlábakon jártak, Irene mindjobban megértette, milyen nehéz feladat lesz megszabadulni az emlékektől. A fekete lyuk csaknem bekebelezte. Meg kell küzdenie a belső ellenségével.

Egy termosznyi kávét, három szendvicset, tiszta alsóneműt és egy vadonatúj dzsudogit pakolt a sötétkék rendőrzsákba. Utóbbi fontos darab volt, mivel nem akarta, hogy bármilyen régi illat elvonja a figyelmét. Az edzőruha friss izzadságszaga majd emlékeztetni foga, milyen sokat tett azért, hogy megszabaduljon a démonaitól.

A német templomban reggel öt órára harangoztak, amikor leparkolt a csatorna mellett épült tornaterem előtt. Minden csendes és nyugodt volt. Még nem kelt fel a nap. Alig járt autó a környéken, de a távolból egy villamos csörömpölése hallatszott. Megtalálta a jó kulcsot, és kinyitotta az ajtót.

Az izzadsággal átitatott edzőruhák és a fájdalomcsillapító krém ismerős szaga fogadta. Érezte, hogy a gerincoszlopán végigfut egy kellemes ingerület. Ez jó jel volt. Határozott léptekkel bement az öltözőbe, és átvette a ruháját. A fekete öv és a durva pamutruha megnyugtatóan ismerős érzést okozott.

A mennyezethez közeli ablakokon alig szűrődött be valamennyi fény az utcai lámpákból. Irene kissé nyitva hagyta az öltöző ajtaját, hogy beszűrődjön egy kis fény a terembe. A mennyezeti lámpákat nem kapcsolta fel. A szőnyeg közepén leült a sarkára. Kezeit lazán a combjára helyezte, fejét pedig egyenesen tartotta. Amikor érezte, hogy közeledik a mokuso, behunyta a szemét, és befelé nézett. Odabent sötét volt és nagy üresség. A hangok suttogtak, de már nem hallotta olyan tisztán, mit mondanak. Közeledett a ponthoz, ahol Bruce megnyugtató, amerikai akcentussal átitatott hangja szólalt meg a démonok suttogása mellett.

Irene szomorú volt Bruce miatt, sajnálta őt. Önmagát is meglepte az érzelmei intenzitása. Még mindig ott volt az a valami, amiről azt hitte, már maga mögött hagyta. Még mélyebbre ment, és tovább kereste a pontot. A légzése megváltozott. Hirtelen érezte, hogy elönti a forróság és a mindenütt jelen lévő erő. Súlytalanná vált, és az erő egyre feljebb vitte a fény felé. Az erő átmosta a fáradt izmokat és ízületeket, majd megtisztította a testét a fáradtságtól és a fájdalomtól.

Szinte transzban volt, amikor felállt, de továbbra is csukva tartotta a szemét. Eleinte lassan mozgott, de ahogy a kata ritmusa átjárta a testét, a mozdulatai is felgyorsultak és erősebbé váltak. Kinyitotta a szemét, és meglátta az ukét − egy félig átlátszó alakot, hosszú hajjal, bőrdzsekiben, arcán megvető mosollyal.

A külső szemlélő azt gondolta volna, hogy Irene balettozik, valamiféle bonyolult koreográfia alapján. Irene azonban harcolt. Dühösen csapott le az ukéra. Először gúnyos volt a röhögése, de Irene érezte az erőt, és tudta, hogy a fény közelében jár.

Kimerülten rogyott le a szőnyegre. Az egész testén folyt a víz. Sós ízt érzett a szájában is, és csiklandozták az izzadságcseppek, még a mellei között és a fenekén is. A mellkasa zihált, és a megrepedt borda tájékán kellemetlen érzésre figyelt fel.

A hátára feküdt, a mennyezetet bámulta. Vajon ismét megnyílik a fekete lyuk, és újra suttogni kezdenek a démonok?

Mindenütt csend volt. Csak a fény maradt változatlan. A hasizmában pulzált, és Irene megérezte a teljes békét és nyugalmat. Sikerült áttörnie.

Irene a konferenciaszobában talált rá a többiekre. Már csak pár perc volt nyolcig, de nem ő érkezett utolsónak. Jonny Blom nem volt jelen, de bármelyik percben befuthatott. Telefonált, mert defektet kapott Ĺbynál. Andersson főfelügyelő beszélni kezdett.

− Elkezdjük Jonny nélkül. Nagyon örülünk, hogy itt vagy, Irene. Még mondják, hogy egy jó alvás nem tesz csodákat!

− Jobban vagyok, csak mindenem kék-zöld. És nem sokat aludtam. Később még benézek Jimmyhez a kórházba, azután hazamegyek − közölte határozottan.

Andersson felhúzta a szemöldökét, de nem szólt semmit.

− Jól van. Először arról kell beszámolnom, hogy megtalálták a berzeliigatani épületben bent égett férfi testét. Nagy nehézségek árán tudták csak kihozni. A kábítószeresek holnap egykor szeretnének tartani egy megbeszélést. Több nyomozás folyik párhuzamosan, és úgy tűnik, van valamilyen kapcsolat a Pokol Angyalaival is. Hans, mi a helyzet a kulcsokkal?

Borg bólintott, és nem nagy sikerrel próbált meg elnyomni egy ásítást. Fáradt hangon közölte:

− Idén augusztusban az avenyni Domus áruházban működő Mister Minit készített egy teljes másolatot von Knecht megbízásából a kulcsokról. Ő rendelte meg őket, és meg is várta a másolatokat. Ezért emlékezett rá ilyen jól a másoló. Von Knecht jó ideig álldogált a pult mellett, és hát… Végül is, ismert személyiség volt… A kocsihoz és a garázshoz viszont nem kért másolatot. Nyilván volt pótkulcs a Porschéhoz, hiszen alig egyéves az a kocsi. Tudjátok, mennyibe kerül egy ilyen pótkulcs?

Andersson felsóhajtott:

− Nyilván jóval többe, mint amit te vagy én valaha megengedhetnénk magunknak. Többet kell megtudnunk ezekről az átkozott kulcsokról. Irene, keresd fel Sylvia von Knechtet, és kérdezd meg, miért gondolja, hogy Richard készíttetett még egy másolatot. Mi tudjuk, hogy volt egy külön kulcscsomója, a garázs és a Porsche kulcsaival. A gyilkosság előtti héten kereste is. Talán Henrik von Knecht többet tud erről.

Irene bólintott.

− Lehetséges. De Henrik tegnap kora reggel elutazott Stockholmba, hogy régiségeket vásároljon.

Andersson nevetett és kacsintva megjegyezte:

− Remélem, sikerrel jár. Elkelne nála néhány újabb bútor.

Az általános jókedv tetőfokára hágott, amikor Jonny megjelent. Berontott vörös arccal, és leült egy üres székre. Lihegve közölte:

− Elnézést! Defektet kaptam, és a pótkerék is lyukas volt. Egy kedves fickó elvitt a benzinkútig, ahol fel tudtam pumpálni a kereket. Aztán vissza is vitt a kocsihoz.

− Nem szoktad néha ellenőrizni a pótkerekedet? Én rendszeresen megteszem. Nagyjából kéthavonta − mondta Hans Borg.

Borg felvillanyozódott. A kocsik mindig is érdekelték.

Jonny idegesen legyintett.

− Ilyesmi megtörténik. Az embernek sokszor eszébe jut, hogy megnézze, máskor meg nem. Ki a fenét érdekel egy pótkerék?

Irene felhorkant.

− Charlotte von Knechtet például igen.

− Mi van? − kérdezte Jonny.

− Őt érdeklik a pótkerekek. Robert Skytter autóügynök szerint az volt az utolsó, amit ellenőriztek, mielőtt Charlotte átvette volna az új kocsiját.

− Jól van. Felfogtam. Van, akit érdekel. De nekem van egy csomó más dolgom is. Addig a napig nem tűnik fontosnak, hogy megnézd a levegőnyomást, amíg baj nincs. Akkor pedig már túl késő.

Irene pontosan ugyanilyen viszonyban volt a saját pótkerekével. Charlotte nem olyan benyomást tett az emberre, mint aki ennyire alapos és rendszerető. Nem az a fajta nő, aki ennyire előre tekint. Ha defektje lenne, nyilván megrebegtetné a gyönyörű szempilláját, és azonnal a segítségére sietnének. Az apró, védtelen, magas sarkú cipőben tipegő miniszoknyás teremtmények keltik a férfiakban azt az érzést, hogy le kell teríteniük a köpenyüket a pocsolyába. Irene sosem hordott magas sarkú cipőt. És az egyetlen miniszoknyáját is elorozták az ikrek, amikor játszottak.

− Fredrik és Jonny! Nem észleltetek semmilyen mozgást a Köpcösnél a hétvégén? Nincs semmi jele annak, hogy kapcsolatban állna a billdaliakkal? − kérdezte Andersson.

Mindkét nyomozó a fejét rázta. A főfelügyelő csalódott volt.

− Péntekig jeleznünk kell Inez Collinnak, miért hoztuk be a Köpcöst! Jonny, ma is próbáld meg kihallgatni. Birgitta, találtál valami érdekeset Bobóról vagy a Köpcösről?

− Nemcsak Bobót, de a lakását és a stúdióját is felrobbantották. Be kell érnünk annyival, ami megmaradt. Csak az a három letartóztatása volt, amiről már beszéltem. A kábítószeresek azt gondolják, hogy elsősorban dílerként kereste a kenyerét, de nyilván ő maga is fogyasztotta a szert. Erre a viselkedéséből következtettünk.

Birgitta elhallgatott, és egy sötét árnyék suhant át az arcán. Rövid idő múlva azonban visszanyerte az önuralmát.

− Ma felmegyek Vänersborgba, hogy beszéljek Bobo anyjával. Nagyon felzaklatta a hír, hogy a fia meghalt. De amikor ma is felhívtam, hogy megbeszéljek vele egy találkozót, azt kérdezte, szerintem mennyi idő alatt kapja meg a biztosítási pénzt.

Biztosítás? Ki is mondott valamit a biztosításról korábban? Irene nem emlékezett rögtön erre, de lassan derengeni kezdett neki, hogy talán Sylvia. Gyors feljegyzést készített a jegyzetfüzetébe: „S. v. K. Lecserélte a zárat? Biztosítás?”

A főfelügyelő bólintott, és elgondolkodva nézett maga elé.

− Próbálta valaki megtalálni az apját?

− Nem. Hontalan alkoholista. Nem töltöttem sok időt a keresésével − közölte Birgitta.

− Hannu, ez neked való feladat lenne.

Hannu bólintott. Andersson folytatta:

− Megtudtad, volt-e jogosítványa Pirjónak?

− Nem volt.

− Kikérdezted a lányát a kulcsokról?

− Igen. Pirjónak nem volt kulcsa. Amikor lementek a kukatárolóba, mindig Richard von Knecht adta oda nekik a saját kulcsait. Az udvari ajtók mindig zárva vannak.

− Tehát még ahhoz is kulcs kell, ha valaki ki akar menni az udvarra?

− Igen.

− Ez alátámasztja azt a feltételezést, hogy a gyilkosnál vannak a pótkulcsok. De mikor kerültek Pirjóhoz?

− Talán szerdán − mondta Hannu.

Andersson figyelmesen végigmérte az osztály vendégnyomozóját. Lassan bólogatni kezdett.

− Szerda reggel elment a lakásba. Úgy érted, hogy egy óvatlan pillanatban elcsenhette? Ez nem lehetetlen. Hans, te foglalkozol a kulcsokkal. Kérdezd meg a technikusokat, van-e annak bármi esélye, hogy Pirjo szerdán bement a lakásba. És kérdezd meg tőlük azt is, nem láttak-e véletlenül egy ott hányódó kulcscsomót.

− Kik voltak ott szerda reggel?

− Ljunggren és Ĺhlén.

Borg bólintott, de nem írt le semmit a tiszta, üres noteszbe. Irene is feltett egy kérdést:

− Hannu, tudják már Pirjo gyerekei, hogy meghalt az anyjuk?

− Igen. Tegnap közölték velük. Most a gyermekvédelmiseknél vannak.

Hannu komor hangon beszélt, és Irene tudta, hogy őt is megérintette a gyerekek sorsa.

Birgitta megköszörülte a torkát. Arcán makacsság látszott.

− Én továbbra is azt mondom, hogy Pirjót valaki odacsalta a Berzeliigatanra − mondta élesen. − Lehet, hogy azért, mert Richard von Knecht halála után szabad volt a bejárása az irodába. Így könnyedén el is lophatott valamit.

Senki sem szólalt meg, de többen is egyetértően bólogattak.

− De miért volt olyan fontos, hogy felrobbanjon az az iroda? − kérdezte Irene.

Ez volt a másik kérdés, amire senki sem válaszolt. Tommy Persson felemelte a kezét.

− Tegnap késő este elértem a fodrászt, aki a földszinten lakott. A társa megbetegedett, ezért szerdán egyedül volt a szalonban. Látta, amikor Pirjo megérkezett. Amikor leírtam a takarítónő külsejét, biztos volt benne. Néhány perccel a robbanás előtt látta őt bemenni.

A főfelügyelő félbeszakította Tommyt.

− Miért nem telefonált és beszélt erről korábban?

− Azt mondta, annyira sokkolták az események, hogy elfelejtette. Mellesleg szerdán nem látott semmi rendkívülit. Amikor megkérdeztem, észrevett-e idegeneket a robbanást megelőző napokban, nagyon érdekeset válaszolt. „Mindig rengeteg furcsa ember járt ahhoz a fotóshoz. Elég híres, de nekem nem nagyon tetszik.” Nem tudta, hogy a delsjöni áldozat Bobo Torsson. Én sem említettem neki. Amikor megkérdeztem, miért nem kedveli Bobót, elmondta, hogy a férfi egyszer bejött a szalonba, és fűt-fát ígért neki, ha a kedvében jár. A nő viszont nem esett a fejére, hanem elküldte a fenébe. Az érdekesség pedig az, hogy Torsson mindkét fodrászt megkérdezte, akarnak-e drogot venni.

Tommy elhallgatott, háromba törte a kekszét, majd mindhárom darabot egymás után betömte a szájába. A lakomát kávéval öblítette le. Miután végzett, folytatta az elbeszélést.

− A von Knecht-iroda alatt lakó nőt is megkérdeztem, és amit elmondott, az megerősítette a fodrász beszámolóját. Nem sokáig beszélgettünk. A férjének nemrég volt szívinfarktusa, és még nincs túl jól. Ő is azt mondta, hogy Bobo lakására sok különös ember járt. És volt néhány vad buli, amely miatt hajnalig nem tudtak aludni a lakók. Részletesebben kikérdeztem a péntek estéről, illetve arról, hallottak-e valamit a von Knecht-lakásból éjjel egy óra körül. Először nem emlékezett, de aztán eszébe jutott, hogy fel is ébredt éjjel, mert valaki fel-le járkált a lépcsőn. Legalább háromszor, azt mondta. Azt azonban nem tudta biztosan, hallott-e valamit magából a lakásból.

A főfelügyelő figyelmesen hallgatta Tommyt. Végre történt egy kis előremozdulás a berzeliigatani ügyben. Lelkesen kommentálta a hallottakat:

− Ez alátámasztja mindazt, amit már tudunk. Drogkereskedő volt Bobo. De milyen elővigyázatlan! Odahívta az embereket a saját lakásába! Lehet, hogy emiatt kellett a földdel egyenlővé tenni azt az épületet? Mit kellett elpusztítani, amit senki nem láthatott meg? Drogot? Drogkészítő felszerelést?

A többiek elgondolkodva hallgattak. Hannu felegyenesedett a székében.

− Nem. A drognak erős szaga van. Úgy tűnik, a bombát négy nappal korábban helyezték el. Von Knechtet akarták felrobbantani vele.

− De szerdán már huszonnégy órája halott volt!

− Pénteken viszont még nagyon is élt. Akkor készítették a bombát.

Andersson arca vörösödni kezdett. Kikerekedett szemekkel bámult Hannura.

− Tehát szerinted két különböző gyilkossági kísérletről beszélhetünk von Knecht ellen?

− Igen.

− És ez azt is jelenti, hogy két gyilkosunk van?

− Talán.

− Tehát a bomba készítőjét megelőzte az, aki kihajította von Knechtet az erkélyről?

Irene elgondolkodva nézett Hannura. Végül óvatosan azt mondta:

− Lehet ebben az érvelésben valami. Az első számú gyilkos pénteken éjjel élesíti a berzeliigatani bombát, majd várja, hogy von Knecht megjöjjön és felrobbantsa magát. De von Knecht megfázik, és sem hétfőn, sem kedden nem megy az irodájába. Kedden elmegy ebédelni Valle Reuterrel. Este pedig a kettes számú gyilkos végez vele. Von Knecht az iroda tájékán sem járt. De az a személy, aki a bombát készítette, tudta, hogy ott van, és ha valaki kinyitja az ajtót, működésbe lép. Vissza már nem mehet a lakásba, úgyhogy nincs mit tenni.

− És hogyan rögzítette a zsinórt a külső ajtó kilincséhez? − kérdezte Birgitta.

− Valószínűleg a folyosón állt, és egy hosszú kampóval helyezte el a zsinórt. Nyilván elég idegtépő vállalkozás volt, amit nem szívesen ismételt volna meg. Az túlságosan kockázatos lett volna. Mit tehet? Átküld egy jelentéktelen finn nőt, aki bevégzi a küldetését − tette hozzá Irene morcosan.

− Tehát a fickó, aki a bombát készítette, nem tudta, hogy Pirjónak három gyereke van?

− Vagy nem is érdekelte.

A nyilvánvaló gonoszságot átgondolva Irene érezte, hogy kirázza a hideg. Észrevette, hogy Tommy és Birgitta is önkéntelenül felhúzza a vállát. Még Jonny is hallgatagon ült, ami nem volt jellemző rá. Irene ránézett az arcára, és azt látta, hogy a férfi rágódik valamin. Mintha csak meghallotta volna, mit gondol Irene, Jonny megszólalt:

− Ki és miért? Mit tudunk a Köpcösről? Egy minden hájjal megkent bűnöző, legalább egyet, de inkább többet is ismer a Pokol Angyalai közül, és közösen árul drogot az unokatestvérével, Bobo Torssonnal. Persze, ő is csinálhatta a bombát. Az interneten nyilván található leírás erről.

A főfelügyelő lelkesen értett egyet vele.

− A Köpcös? Igen, ő is lehet. De vajon miért? Miért akarta volna megölni von Knechtet?

− Lehet, hogy a másik ölte meg Richardot. Már Hannu is mondta, hogy két emberről van szó.

− A másik… álljunk csak meg… Miért akarta a második gyilkos megölni von Knechtet?

Senki sem válaszolt. Andersson nagyot sóhajtott.

− A helyzet az, hogy a von Knecht-ügyben csak körbe-körbe járunk! Sok mindent tudunk a családtagokról, a rokonaikról és a barátaikról, de fogalmunk sincs, mi lehetett a gyilkosság indítéka. Nincs válasz a miértre. És hol jön a képbe a Köpcös? Talán ő robbantotta fel a saját unokatestvérét? Aligha, mivel nem is tudott arról, hogy Bobo meghalt, amikor kihallgattuk. Szerintem rossz nyomon járunk A Pokol Angyalai, a Köpcös és Bobo egy teljesen külön ügy, amit a kábítószeresekkel kell megoldanunk. De a von Knecht-gyilkosságban valami másról van szó. Találnunk kell egy másik nézőpontot. Menjünk végig minden tanúvallomáson és beszélgetésen újra. Ha tényleg a Köpcös volt az, aki kilökte von Knechtet az erkélyen, valaki biztosan látta. Nem tűnhetett el csak úgy!

Irene érezni kezdte azt a kavargó ürességet, amit mindig érzett, ha egy megoldatlan ügyhöz érkeztek. Újra és újra ellenőrizni minden szemtanú vallomását. És ha nem merül fel semmi új, akkor harmadszor is ellenőrizni mindent. Rutinmunka. De csak így lehet megoldani a bűnügyeket.

Fredrik elkezdett készülődni a beszámolójára. Kinyitotta a jegyzetfüzetét, és aprókat köhögött, mielőtt belevágott volna.

− A környéken lakók közül senki sem észlelt semmi gyanúsat kedd este. Esett ugyan az eső, és sötét volt, de még csak öt óra harminc perc lehetett. Senki sem emlékezett arra, hogy látta volna a Köpcöst. Azon a környéken feltűnő jelenség lett volna. Lehet, hogy még egyszer ki kell kérdeznünk az ott lakókat. És azt is ellenőrizhetjük, hogy esetleg Bobót látta-e valaki arrafelé. Ő is ugyanolyan magas volt, csak vékonyabb. Olyan valaki, akire az emberek biztosan emlékeznek.

A főfelügyelő szórakozottan bólintott és felsóhajtott.

− Jól van, menjetek és kérdezősködjetek újra. Bár nem hiszem, hogy bármi is kiderülne. De azért ártani nem árthat. Lehet, hogy Bobo és a Köpcös dobta le von Knechtet az erkélyről. Sajnos arra egy szemernyi bizonyíték sincs, hogy a Köpcös és von Knecht bármiféle kapcsolatban állt volna egymással. Vagy hogy valaha is találkoztak. És von Knecht drogügyeiről sem szólnak pletykák. Azt pedig nehéz elhinnem, hogy a Köpcös és Bobo hirtelen tőzsdespekulációval kezdett foglalkozni.

− Igazad van, főnök. De talán találunk valamilyen új nyomot. Most, hogy eltakarították a romokat, be tudnak menni az épületbe, és elkezdhetik kivésni von Knecht széfjét a falból. Azért lesz nehéz dolguk, mert a ház alatt pince van, és a födémet először alulról meg kell erősíteniük. Máskülönben nem tudnak beállni a targoncával és az emelővel. Valószínűleg ellesznek ezzel egy-két napig − fejezte be Fredrik a jelentését.

− Rendben, Tommy, Fredrik és Jonny kitalál egy új stratégiát, és kikérdezi a Köpcöst. Fűtsetek be neki! Hagyjátok egyelőre a von Knecht-ügyet, és koncentráljatok a drogra meg a Pokol Angyalaira. Birgitta, nem találtál kapcsolatot a Köpcös és az alelnök között, vagy hogy az isten csudájába nevezik ezek egymást?

− Glenn ’Hoffa’ Strömberg alelnök. Nem, még nem találtam semmit. Ami a címeket illeti, mindenféle rangokat használnak. Valaki a fegyverekről gondoskodik, egy másik arra ügyel, hogy mindig legyen elég étel és ital a klubházban, és így tovább. A hierarchia legalsó fokán állnak a lányok. Nekik nincs rangjuk − mondta szárazon Birgitta.

Jonny matatni kezdett a tollával.

− Nagyon jól megszervezett társadalom az, ahol a nők tudják, hol a helyük és mi a dolguk.

Andersson sötét pillantást vetett felé, úgyhogy Jonny nem folytatta a Pokol Angyalainak belső rendjéről nyitott értekezést. A főfelügyelő gyomrában összeszorult valami, mert arra kellett gondolnia, hogy Birgitta szomszédja akár Jonnyt is láthatta a Volvójában vagy Bobót a Toyotájában. Aztán határozottan elhessegette ezeket a gondolatokat.

Birgitta összeszorította az állkapcsát, de nem szólt semmit Jonny megjegyzésére. Zavartalanul folytatta a megkezdett gondolatot.

− Holnap többet tudunk meg a kábítószeresektől. De továbbra is keresem a kapcsolatot Hoffa és a Köpcös között.

Andersson rácsapott az asztalra.

− Jól van, emberek, ki-ki a dolgára. Ha találtok valami érdekeset, estig itt vagyok.

Mindenki felállt, és elindult a feladatát teljesíteni. Irene félrevonta Tommyt.

− Gyere hatra vacsorára. Jenny is otthon lesz. Krister gondoskodik a vacsoráról.

Irene meglepődött, amikor Sylvia von Knecht felvette a telefont. Ezek szerint otthon van. Ivan Viktors persze mondta, hogy vasárnap este visszamegy Koppenhágába, s az asszony nyilván nem akart egyedül kint maradni Säröban. Sylvia von Knecht beleegyezett, hogy Irene tizenegykor felkeresse és feltegyen néhány kérdést.

A nyomozó megpróbálta elkezdeni a jelentést a Billdalban történtekről, de nehezen haladt vele. Felhívta Kristert, és megbeszélték, hogy miután meglátogatja Jimmyt, találkoznak. Megitta a termoszban maradt kávét, és kinézett az ablakon. Épp nem esett az eső, és mintha a nap is halványan kisütött volna egy kicsit. Hat fok volt. Az elmúlt hetekhez képest valóságos hőhullám. Úgy döntött, gyalog megy a Molinsgatanra.

A nagy forgalom miatt a levegőben megállt a kipufogófüst. A hedeni focipályák elhagyatottak és latyakosak voltak. Irene átvágott a Södra Wägenen, és felsétált a Krisinlundsgatanon. Amikor vetett egy pillantást az exkluzív butikok kirakataira, eszébe jutott, hogy vennie kell egy új dzsekit. Azt, amelyik Billdalban volt rajta, már kidobta, anélkül hogy megpróbálta volna rendbe hozni. Az a bőrdzseki pedig, amelyet most viselt, már nem volt mai darab. Megállt a Kungsportsavenyn, és benézett a KappAhl kirakataiba, miközben begombolta a dzsekijét. Az út második felét a Vasaparkon keresztül tette meg. Az egyetem mögött egy csapat fiatal fiút vett észre. A középen álló magas fiú színes bőrű volt. Vastag rasztafürtök övezték az arcát. Irene egy pillanatra elbizonytalanodott. Valamiféle bántalmazás közepébe csöppent? A raszta fiú nem zavartatva magát átadott egy kis nejlonzacskót a fiataloktól kapott gyűrött bankjegyekért cserébe. Nyilván a hétvégi buli kellékéről, az ecstasyról van szó− gondolta Irene.

Mi a különbség a raszta fiú és Bobo Torsson dílersége között? Csupán a környezet. A füstös éjszakai bárok és a divatos szórakozóhelyek nem változtatnak azon a tényen, hogy drogkereskedelem folyik a falakon belül. És hogy a vásárlók drogfüggők, bár mindnyájan tagadják ezt a nyilvánvaló tényt. Szomorúan nézett a fiatalokra. Egyesek kíváncsiságból próbálják ki, majd megijednek és abbahagyják. De sokan függővé válnak. S még ha sikerül is kitörniük a drog fogságából, mindörökké együtt kell élniük a függőség következményeivel.

Megjegyezte a raszta fiú külsejét, hogy ha visszatér a kapitányságra, jelenthesse az esetet. A kábítószeresek utcai kommandója biztosan ismeri is őt.

Sylvia von Knecht elgyötörtnek tűnt. Először látszott annyi idősnek, amennyi valójában. Egy hatalmas, szürke, kötött pulóverben járkált fel-alá, lent farmert viselt, ami nagyon meglepte Irenét. Szemmel láthatóan még mindig nem sikerült kitakarítania a technikusok után. Minden pontosan ugyanúgy nézett ki, mint amikor Irene először járt itt. A lakás tele volt virágcsokrokkal, amelyeket részvétnyilvánító ismerősök és barátok küldtek Az erős virágillat előre jelezte a közelgő temetés hangulatát. A kellemes illat mellett azonban valamilyen rossz szag is belengte a helyiséget: a vázák vizét ki kellett volna már cserélni.

Felmentek a szellős könyvtárba, és leültek a bőrkanapéra. Sylvia idegesen rágta a körmét. Amikor felemelte az arcát, látszott, hogy nincs kisminkelve. Szomorúan kezdett beszélni Irenéhez:

− Van fogalma róla? Annyira hiányzik! Akárhányszor csöng a telefon, vagy valaki felnevet az utcán, azt hiszem, hogy ő az! Néha azt képzelem, hogy besétál az ajtón. Kinevet minket, mert a bolondját járatta velünk. Az ő pulóvere van rajtam. Olyan illata van… mint neki.

Zokogni kezdett, és a haja az arcába hullott. Irene nem tudta, hogyan közelítsen az őt érdeklő témához. Úgy döntött, a kulcsokkal kezd.

− Megtaláltuk a kulcscsomót. És Pirjót is.

A sajtótájékoztatón mindent elmondanak majd az újságíróknak arról, amit korábban a „nyomozás érdekében” még nem tettek meg: hogy a berzeliigatanon talált egyik holttest Pirjóé.

Sylvia megrezzent, és élesen közbeszólt.

− Megtalálták a kulcsokat? Na és kinél voltak?

− A berzeliigatani iroda ajtajában találtuk meg őket.

− Őrület! Kicseréltettem az összes zárat, és csaknem kétezer koronát költöttem el feleslegesen? Miért nem tudott erről szólni nekem korábban? Hála istennek, fönt, Kärringnäsetben nem csináltam még semmit a zárakkal.

− Nem voltunk egészen biztosak abban, hogy tényleg azokról a kulcsokról van-e szó. A nyomozás érdekében vártunk.

− Na és Pirjo? Hol az ördögben bujkált az a trehány nőszemély? Azt akarom, hogy most rögtön jöjjön ide!

− Sajnos meghalt. Egy héttel ezelőtt, a berzeliigatani bombarobbanásban.

Kegyetlenül pattogtak a szavak, Irene kíméletlenül őszinte volt. Szerette volna látni Sylvia reakcióját.

− Maga… maga hazudik! Az… az nem lehet…

Sylvia összehúzta magát, és szinte Irene szeme láttára lett egészen apró. A nő ideges, kissé hisztérikus magatartása arra ingerelte Irénét, hogy ismét kimerészkedjen a vékony jégre.

− Több napig tartott az azonosítása. Súlyosan megégett. Megszereztük a fogorvosi röntgenjeit, és…

− Mit keresett a Berzeliigatanon?

Sylvia hangja bizonytalan volt, és a szemében rettegés ült. Félt. Amikor a férjét meggyilkolták, nem tűnt ennyire ijedtnek. Most azonban halálra volt rémülve. Már-már pánikba esett. Irene megpróbált higgadtan válaszolni.

− Nem tudjuk. Épp ez lett volna az egyik kérdés, amit fel szerettem volna tenni magának. Először is, arra vagyunk kíváncsiak, hogyan szerezte meg a kulcsokat. Ha pontosan értem önt, nem tudott erről a kulcscsomóról.

− Nem, valóban nem tudtam róla. Csak arról tudtam, amit itt tartunk a lakásban.

− Megtudtuk, hogy a pótkulcsokat nyár végén rendelte Richard egy Mister Minit üzletben.

Sylvia lihegni kezdett. A szeme csillogott. Megpróbált nem nézni Irenére, aki egyre jobban meggyőződhetett arról, hogy a nő tud vagy legalábbis gyanít valamit.

− Semmit sem tudok azokról a kulcsokról − közölte határozottan. A hangja már erősebbnek tűnt, de a kezét össze kellett kulcsolnia, hogy palástolja a remegést.

Irene érezte, hogy tovább kell ütnie a vasat. Volt még valami, amire nem derült fény. Úgy döntött, egy kicsit tovább szorongatja a nőt, ezért átfogalmazva újra feltette ugyanazt a kérdést.

− Tehát nincs elképzelése arról, mire kellettek neki a kulcsok, és hogy vajon odaadta-e másvalakinek is őket?

− Nincs.

Hazudott. Hazudott! De Irene nem merte még egyszer sarokba szorítani. Még nem.

− Az a bomba, amely az épületben felrobbant, akkor aktiválódott, amikor Pirjo kinyitotta a férje irodájának külső ajtaját. A kulcsokat használta. Az ajtó mögött találtunk rá a holttestére − közölte közömbös hangon.

− De az újságokban egy eltűnt fiatalemberről volt szó!

− Így van. Őt tegnap találták meg, egy másik emeleten, a romok alatt. Ketten vesztették életüket a tűzben.

Sylvia von Knecht felkelt a kanapéról, és céltalanul járkálni kezdett a szobában. A kezeit tördelte és sóhajtozott. Megrázták a hallottak, ezt Irene is jól látta. De vajon miért? Ha tudja, hogy kinél voltak azok a kulcsok, miért nem mondja meg? Irene még egyszer próbálkozott.

− Nincs semmilyen elképzelése arról, kihez kerülhettek azok a kulcsok?

− Nincs. Már mondtam magának.

A jég repedezett Irene lába alatt. Ideje kevésbé veszélyes témákra áttérni.

− Tudja, hogy kik laktak még abban az épületben? Ismert valakit?

Sylvia csak a fejét rázta.

− Ismeri Bo-Ivart, vagyis Bobo Torssont?

Sylvia összeráncolta a homlokát, és úgy tűnt, elgondolkodott valamin.

− Ismerősnek tűnik ez a név. Várjon… Nem ő az a fotós, aki a Richard irodája fölötti lakást bérelte? Charlotte egyik régi ismerőse.

Irenének elakadt a lélegzete. Majdnem kiesett a szerepéből. Végül mégis sikerült közömbös hangon folytatnia:

− Régi ismerőse? Milyen értelemben?

− Fotómodellként dolgozott neki. A modellkedés nem jött be Charlotténak. Az a lány szinte semmiben sem tud sikeres lenni.

− Megvolt már Torssonnak ez a berzeliigatani műterme, amikor Charlottéval dolgozott?

− Nem. Ő ajánlotta Richardnak a férfit. Richard úgy gondolta, praktikus lenne, ha mindkét lakásban ugyanaz a bérlő lakna.

− Ez mikor volt?

− Nem tudom. Talán úgy három évvel ezelőtt.

Sylvia fázósan összehúzta magát, miközben szinte teljesen elveszett a hatalmas pulóverben. Amikor Bobo Torssonra terelődött a szó, már egyáltalán nem figyelt. A gondolatai egészen máshol járhattak.

Irene ismét próbálkozott:

− Mond valamit önnek az a név, hogy Lasse „Köpcös” Johannesson?

− Nem.

− Nagydarab pasas, harmincöt éves lehet.

− Nem.

Sylvia szórakozottan szedegetett össze néhány virágszirmot, amely a poros dohányzóasztalkára hullott a vázában kókadozó virágokból. Tenyerével idegesen összesöpörte a szirmokat, majd elfeledkezett róluk és Irénéről is. Csillogó szemein látszott, hogy nem vesz tudomást a környezetéről, és valahová a távolba tekint. Irene sokat megadott volna azért, hogy megtudja, mi jár a nő fejében. Amikor azonban ránézett Sylvia arcára, már nem is volt benne annyira biztos, hogy tényleg látni akarja, amit ő. A kulcskérdés megvitatása közben Sylvia von Knecht teljesen bezárkózott a saját világába. Irene szerette volna, ha sikerül kicsalogatnia onnan. De vajon mi vehetné rá, hogy újra beszélni kezdjen? Eszébe jutott, hogy a nő mindig érzékenyen reagál a pénzre. Mintha Valle Reuter is ezt mondta volna róla.

− Nos, Sylvia, az a biztosítás, amit említett…

Szándékosan nem fejezte be a mondatot, hogy lássa, miként reagál a másik. Először úgy tűnt, nem is hallja a szavakat, de egy idő után elfordította a fejét, és éles pillantást vetett Irenére.

− Biztosítás? Beszéltem magának a biztosításról?

− Igen, amikor először beszéltünk telefonon. Amikor még a pszichiátrián volt.

− Nem emlékszem rá. Lehet, hogy így volt. Nagyon sok gyógyszert kaptam, így elég homályosak az emlékeim azokról a napokról.

Nagyot sóhajtott, és Irene megkönnyebbülve látta, hogy leül a kanapé egyik sarkába. A cipőjét is lerúgta, és maga alá húzta a lábait. A körmét kezdte rágni, majd teljesen normális hangon szólalt meg.

− A biztosítás… Valószínűleg az volt az egyetlen dolog, amit Richard valaha a családja kedvéért tett. Elmagyarázta, hogy az a pénz egyfajta nyugdíj-előtakarékosság. Miután betöltötte a hatvanat, bármikor nyugdíjba mehetett, és tíz éven át évi egymillió korona jövedelme keletkezett volna ebből. Ugyanakkor életbiztosításként is működött. A feltételek szerint Richard halála esetén Henrik és én tíz éven át kapjuk ezt az összeget, fele-fele arányban.

− Tehát a biztosítás kedvezményezettjei a túlélők?

− Igen, ahogy a többi ilyen jellegű előtakarékosságnál is.

Henrik és Sylvia tíz évig évi fél-fél milliót kapnak. Már jóval kevesebbért is gyilkoltak. Ha anya és fia nem lett volna odalenn az utcán éppen a gyilkosság pillanatában, és ha nem lenne több tanú is erre, akkor a rengeteg pénz lenne a legkézenfekvőbb indíték. Irene úgy döntött, hogy óvatosan tovább tapogatózik.

− És ki örökli a férje többi vagyonát?

Sylvia végtelen nyugalommal válaszolt. Úgy nézett ki, mint egy sziámi macska, amely lenyelt egy aranyhalat.

− Én. De ez bonyolult. A jogászok próbálnak valamilyen értelmezést kialakítani. Azt mondják, hosszú folyamat lesz. A biztosítási pénzt viszont jövő hónaptól kezdve folyósítják. Visszamenőleg erre a hónapra is jár.

Lehet, hogy képzelődött, de Irene szinte hallotta, ahogy Sylvia agyában kattognak a fogaskerekek. A kulcscsomó tiltott terület volt, de a pénz vagy Bobo Torsson cseppet sem. Talán Bobóval folytatja.

− Bobo Torsson is halott. Talán olvasta a mai lapokban, hogy hétfőn hajnalban meggyilkolták. Felrobbantották a kocsijával együtt.

Sylvia érdeklődését nem keltette fel az eset.

− Felrobbantották? Nem, mostanában nem olvasom a lapokat. Nem bírom őket. Épp elég gondolkodnivalóm van amúgy is.

− Nem tudja, vajon Bobo és Charlotte még mostanában is találkozgattak?

− Fogalmam sincs. Charlotte szeret szórakozni, és megvan a maga társasága.

− És Henrik is vele megy, amikor beleveti magát az élet sűrűjébe?

Hoppá, ismét vékony jégen járt. Sylvia letette a lábát a szőnyegre, és kimérten pillantott Irenére.

− Henrik nem szeret szórakozni járni. Különösen a betegsége óta nem, amiről már beszéltem magának.

Irenének hirtelen támadt egy ötlete.

− Henrik agyhártyagyulladást kapott, igaz?

− Igen.

− Ez valaminek a szövődménye volt, ugye?

− Egy gyerekbetegségé.

− Melyiké?

− Mumpsz.

Az elégedett kismacska eltűnt, csak egy fájdalomtól meggyötört anya gubbasztott a kanapé sarkában. Valami átfutott a nyomozó agyán. Az egyik férfi kollégája is mumpszot kapott, amikor Ulriksdalba jártak a rendőr akadémiára. Mindkét heréjére ráhúzódott a betegség, és azok annyira megduzzadtak, hogy alig tudott járni. Utána még sokáig cukkolták ezzel. Később egy bulin bizalmasan beszélt Irenének arról, hogy talán steril lett a betegség következtében. Mint kiderült, ez elég gyakori szövődmény felnőtt férfiaknál. Lehet, hogy Henrikkel is ez történt? Merész elképzelés volt, de Irene úgy döntött, rákérdez.

− Felnőtt férfiak gyakran válnak sterillé mumpsz után. Ez történt Henrikkel is?

Sylvia szemei elkerekedtek, rettegés ült ki az arcára. A jég beszakadt, és Sylvia beleesett a vízbe. Arcát a kezébe temette, és hisztérikusan zokogni kezdett.

Húsz perc telt el, mire Irene úgy látta, valamelyest visszanyerte az egyensúlyát. Több kérdésre azonban nem volt hajlandó válaszolni, és végül határozottan közölte Irenével:

− Most mennie kell. Egy órára a varrónőhöz megyek, felpróbálom a ruhát, amelyet a temetésre csináltattam. Menjen! Menjen!

Irenének volt min gondolkodnia, amikor beült a von Knechték lakásától néhány sarokra lévő kis pizzázóba. A napi ajánlatot nézegette. Az aznapi menü lasagnából és egy szánalmasan kinéző káposztasalátából állt. A „jeges víz” langyos volt, a kávé pedig Sammie fürdővizére hasonlított. De nem számított, mert a nyomozó esze egészen máshol járt. Sylvia halálra rémült, amikor a pótkulcsokról kezdett beszélni. Tudta vagy legalábbis sejtette, ki vihette el a kulcscsomót. Vagy odaadták valakinek? Miért nem akart erről beszélni az asszony? Charlotte és Bobo barátok voltak, és korábban együtt dolgoztak. A fiatalasszony volt az, aki összehozta Richardot és Bobót, majd a fotós kibérelte mindkét lakást. Vajon még mostanában is találkozgattak? És van-e ennek bármi jelentősége a nyomozás szempontjából? Ez lenne az a kapcsolódási pont, amit olyan régóta keresnek? Irene nem nagyon hitt ebben. Egyáltalán nem tudta elképzelni, hogy Bobo Torsson leüti Richard von Knechtet, átdobja az erkélykorláton, azután készít egy bombát, felrobbantja a berzeliigatani épületet, majd saját magát is. Utóbbi talán véletlen volt.

Vajon miért ölte volna meg Bobo Richardot? Miért pusztította volna el a saját otthonát és a műtermét is? Saját magáról nem is beszélve! Charlotte pedig még nehezebben kapott helyet ebben a történetben. Az biztos, hogy nem tűnik bombakészítőnek. De az tény, hogy Bobo és ő ismerték egymást. Még mindig barátok voltak? Esetleg több is, mint barátok? Ideje ismét elbeszélgetni a fiatalabbik von Knecht asszonnyal.

Henrik von Knecht felnőtt fejjel kapta el a mumpszot, majd az agyhártyagyulladást. Vajon steril lett? Ha az ember tudja a fiáról, hogy steril, vajon örül-e, ha azt hallja, hogy a menye várandós? És a következő kérdés még ennél is érdekesebb. Ebben az esetben ki lehet Charlotte gyerekének apja? Miért reagált Henrik úgy, ahogy tette? Saját bevallása szerint kész arra, hogy ingatag házasságát helyrehozza. „A gyerek és a család jövője érdekében.” Ennek nincs semmi értelme. Vagy azt hiszi, hogy ő a gyerek apja, vagy nem érdekli az egész. De ha steril, akkor tudnia kell!

Gondolataiból kizökkentette, amikor valaki belesuttogott a fülébe.

− Kér a hölgy még kávét?

Egy alacsony, sötét hajú pincér mosolygott rá barátságosan. Irene csodálkozva állapította meg, hogy a nagy gondolkodás közben elfogyott a csészéjéből a borzalmas kávé.

Jimmy arcán felragyogott az öröm, amikor Irene egy szatyornyi ajándékkal és újsággal megjelent a kórterem ajtajában. Jimmy ugyanúgy nézett ki, mint előző nap, csak egy kicsit sötétebb lilák voltak a foltjai. Az infúziót elvitték, a fiatalember egy műanyag széken üldögélt az ablak mellett. A kétszemélyes szoba másik ágya üres volt.

− Helló, Jimmy! Úgy nézel ki, mint egy LSD-s hallucináció − üdvözölte Irene vidáman.

− Köszönöm. Épp ilyesmit szeretnék hallani!

Jimmy jókedvűen felnevetett. Irene elmesélte, hogy halad a nyomozás. Jimmyt nagyon érdekelték azok az információk, amelyek arról szóltak, hogy a nyári házakban drogot találtak.

− Már egy ideje nyomoztunk a motoros banda egyes tagjai után. Az Egyes számú halálosztag különösen érdekes. Már évek óta teljes jogú tagjai a Pokol Angyalainak. A banda tagjai körbemotorozzák egész Európát, és meglátogatják egymást. Két, szolgálatban lévő helsingborgi határőrnek eltart egy darabig, amíg átkutatja húsz motoros összes csomagját, amikor a dániai és hollandiai bajtársaikat látogatják meg. Azt is tudjuk, hogy narkót is csempésznek.

− És miért kereskednek droggal?

− Mert jó üzlet. A tagoknak alig van munkájuk. Viszont sok pénz elmegy a motorok javítására, az alkatrészek megvásárlására, a klubok fenntartására és a fegyverekre. Annyi fegyverük van, hogy kirobbanthatnának egy forradalmat. És persze sokan maguk is drogoznak. Úgyhogy kell a pénz a saját szükségleteik fedezésére is. Azt szokták mondani, hogy ők törvényen kívül állnak. Kivételes csoportot alkotnak a társadalmon belül.

Jimmy elhallgatott, és mindkettőjüknek ugyanaz járt a fejében. Végül Jimmy fogalmazta meg:

− Néha eszembe jut, hogy bármit megtehettek volna velem. Teljesen védtelen voltam. Egy védtelen rendőr! Néha azon tűnődöm, vajon miért nem öltek meg minket.

Irene újra látta a robbanás fényét, és érezte az arcán a forróságot. Csak suttogni tudott.

− Gondoltak rá. Megpróbálták.

Lassan, halk hangon mesélni kezdte Jimmynek, mi történt a pajtában. Néha abba kellett hagynia a történetet, hogy letörölje a könnyeit, de szerette volna, ha a fiú is tudja, mi történt pontosan. Jimmy volt az egyetlen, aki meg tudta érteni az érzéseit. Miközben beszélt, érezte, hogy az utolsó érzelmi csomók is oldódnak benne, és sokkal nyugodtabb lett. Aggasztó gondolat jutott eszébe: lehet, hogy átadta Jimmynek a saját szorongását? A fiú egyetlen szót sem szólt egész végig. Le sem vette a szemét Irene arcáról, bár csak egy szemmel látott. De amikor végül megszólalt, Irene megnyugodott.

− Micsoda szerencse, hogy te voltál magadnál, nem én! Mindig béna voltam a labdajátékokban. A magasugrás és a síkfutás sokkal jobban ment. De az nem segített volna rajtunk!

Hangosan nevetett, és megkínálta Irénét egy kis cukorkával. Mentálisan nem okozott neki sérülést az eset, de fizikai értelemben véve rosszabbul járt, mint Irene.

− Az alsó karomon megrepedt az egyik csont. Tudod, hogy hívják? Radius. Amikor az ember kórházban van, egy csomó hasznos dolgot megtanul. Ma két órát töltöttem a hátamon fekve, amíg vártam a koponyaröntgenre. Ellenőrizni akarták, nincs-e vérzés valahol a fejemben. Aztán ott van a… hogyishívják… várj, leírtam…

Felkelt és odacsoszogott az éjjeliszekrénykéhez. Irene elborzadva látta, hogy a sérülései sokkal rosszabbak, mint gondolta.

− Jimmy! Mi történt a lábaiddal?

A fiú megfordult és grimaszolt egyet.

− Durva ütések vagy rúgások a hát alsó részére. Holnap meg fogják röntgenezni. Azt gyanítják, hogy az egyik farokcsigolyám eltörhetett. Ha megyek vagy ülök, pokolian fáj. Ezért most le is fekszem. Át kell jönnöd ide. Na, itt a papír.

Diadalittasan meglobogtatta a jegyzetfüzet egyik kitépett lapját.

− CT. Nem, ez a vizsgálat neve! Egy gép, amelybe beledugják az embert. Attól félnek, hogy subdurális haematomám van. Az orvosok szerint akár több év múlva is előjöhet. Ezért csak pénteken mehetek haza, a fene vigye el!

A végét már akkor mondta, amikor felemelte a lábát az ágyra. Aztán sóhajtva folytatta:

− Aztán egy ideig még biztos betegállományban leszek. De majd megpróbálok otthonápolást kérni.

Utóbbi mondását sokatmondó kacsintással kísérte, és az ajtó felé pillantott. Belépett egy fiatal, szőke, hosszú hajú ápolónő. Bólintott Irene felé, majd rámosolygott Jimmyre. Kicsit el is pirult, és úgy tűnt, nem sokáig kellene győzködni az otthonápolás előnyeiről. Csicseregve beszélt a fiúhoz.

− Elő kell készítenünk a röntgent. Beöntést kell kapnia. Később visszajövök és segítek.

− Ez már valami, bébi! − mondta Jimmy. − Na, jó, csak hülyéskedek. Szerintem elboldogulok egyedül is.

A nővér nevetett, és egy kis sárga műanyag csövet tett le Jimmy éjjeliszekrényére. Azután rávillantotta a fiúra a legszebb mosolyát, és eltűnt a folyosón.

Irene felállt.

− Nos, magadra hagylak az anális orgia közepette. Ha holnap nem tudok bejönni, telefonálok.

− Elég, ha telefonálsz, tudom, hogy sok a dolgod. Bár ha bejössz, annak sokkal jobban örülök

Ép kezével integetett a távozó Irenének.

Tizenötödik fejezet

Tommy Persson 6 órakor csöngetett. Sammie volt a legfürgébb, ő üdvözölte elsőként. Mivel Tommy volt a kedvenc vendége, eltartott egy ideig, amíg túlestek a nyalogatáson és ugráláson.

Irene halkan odasúgta Tommynak:

− Az ikrek a szobájukban vannak. Azt mondtam, szalmaözvegy vagy ma, és meghívtalak vacsorára. Elhitték.

− Jól van. És hogy van Jimmy Olsson?

Irene részletesen beszámolt a látogatásáról, és Tommy arra gondolt, hogy nagy bajban van a fiatal rendőr. Ha az ember egy ápolónőt vesz feleségül, folyton tanul valamit a betegségekről.

Mivel sosem beszéltek munkáról, amikor a családjukkal voltak, Irene még vacsora előtt szerette volna megtudni a legfrissebb híreket.

− Hogy ment az interjú a Köpcössel?

Tommy vacillált, majd egyenesen válaszolt:

− Hát… nem túl jól. De Jonnynak azért sikerült egyszer annyira kihoznia a sodrából, hogy feldühödött, és mondott valami érdekeset. Jonny kiabált vele: „Nem érted meg? Gyanúsítottként vagy itt, és ha nem beszélsz, az is maradsz! Az unokatestvéred gyilkosát keressük!” Akkor a Köpcös előrehajolt, és összeszorított fogakkal válaszolt: „Nekem nem kell keresnem. Az a szemét még megbánja!” Ezután ismét bezárkózott, mint egy kagyló, és egy szót sem szólt. Még jó néhány órán át nyúztuk, de hiába. Hozzá van szokva az ilyesmihez, és egy cseppet sem zavarja. Egy szót sem szedtünk ki belőle. Andersson és Jonny ma este ismét leül vele.

− Érdekes. Én is kaptam egy új információt. Bobo és Charlotte von Knecht régi ismerősök. A nő fotómodellként dolgozott neki, majd segített kibérelni a berzeliigtani lakásokat három évvel ezelőtt.

− Ez a kapcsolat Bobóhoz vezet, nem a Köpcöshöz. Nem hiszem, hogy Charlotte ismeri.

− Lehetséges. Arra gondoltam, holnap reggel megjelenek nála bejelentetlenül, és kikérdezem. Akarsz velem jönni?

− Legalább olyan jó program, mint a Köpcöst vallatni. Jonny és Andersson egyedül is elboldogul.

Sült hagyma illata szállt ki a konyhából, s ettől megkordult a gyomruk. Krister kidugta a fejét a konyhaajtón, és főzőkanalával viccesen megfenyegette Irenét és Tommyt.

− Hát ti meg miről pusmogtok olyan elmélyülten?

− Szakmai titok, szakmai titok. Például olyasmiről, hogy milyen erősen verhet fejbe az ember valakit egy baseballütővel, anélkül hogy sérülések látszanának a fején.

− Nagyszerű társalgási téma. Gyertek és szenteljétek a figyelmeteket inkább a hamburgereknek.

Irene szólt az ikreknek Odaföntről hangos rockzene ritmusa hallatszott. Úgy tűnt, egyik lány sem hallotta az anyját. Irene felment az emeletre, és benyitott Jenny szobájába.

Mindketten Jenny ágyán kucorogtak. Jenny a zene ritmusára mozgatta a fejét, Katarina nyugodtabbnak tűnt. Jenny észrevette az anyját, felugrott és kikapcsolta a CD-lejátszót. De Irene még hallotta a dal utolsó sorait: „Kitakarítjuk ezt az országot, és bedobjuk a tengerbe a zsidó disznókat! Takaríts! Takaríts!” Mindezt rekedt hangon üvöltötte az énekes, miközben pulzált a dob, és szakadtak a húrok.

Jennyt készületlenül érte az anyja megjelenése, de azonnal feltalálta magát, és védekező állásba helyezkedett:

− Nem a szövege tetszik, hanem a zenéje!

Irene ránézett a lánya borotvált fejére, és dühösen ökölbe szorította a kezét. Az erőtlenség érzése kerítette hatalmába. Nem jutott eszébe semmilyen helyes megjegyzés. Ehelyett erőltetett vidámsággal közölte:

− Gyertek le enni. A kedvenced van, Jenny, hamburger hagymával.

− Savanyúságot is készített papa?

− Persze! És mivel Tommy velünk vacsorázik, desszertet is kapunk.

− Mi lesz?

− Almatorta vaníliafagyival.

Jenny nem látszott túl lelkesnek: vállat vont. Egy évvel ezelőtt ő lett volna az első, aki lerohan a lépcsőn és asztalhoz ül. Most meg Irene és Katarina mögött kullogott, és utolsóként ült le. Tommy vidáman üdvözölte, és a tekintete olyan sokáig nyugodott a kislány fején, hogy Jenny zavarba jött. Tommy azonban semmit sem mondott az új frizuráról.

Vacsora közben kellemesen társalogtak. Egy szó sem esett gyilkosságról, bombákról, motoros bandákról vagy haszontalan kihallgatásokról. Irene nyugodt volt.

A kávéhoz érve Tommy azt javasolta, hogy menjenek be a nappaliba. Rámosolygott az ikrekre:

− Szeretnék elmesélni nektek egy igaz történetet.

Leültek a kanapéra és az asztal körül álló karosszékekbe. Az üveglapon át jól látszott a szőnyeg, és Irene arra gondolt, milyen jól illik a falon lévő bekeretezett Miro-metszethez. Tommy kérésére minden lámpát leoltottak, és meggyújtottak néhány gyertyát.

Mindenki kényelembe helyezte magát, Tommy pedig belekezdett a mesébe.

− Ez egy izgalmas és egyben nagyon szomorú történet. 1932-ben kezdődik Berlinben. A nemzetiszocialisták tehetséges vezetőjük, Adolf Hitler irányításával arra készülnek, hogy egész Németországban megszerzik a hatalmat. Az emberek ünneplik Hitlert, megmentőnek tartják, aki megszabadítja őket a munkanélküliség, a szegénység és a társadalmi igazságtalanság béklyóitól. Az első világháborút lezáró igazságtalan békeszerződések nagy terheket róttak az államokra. A harmincas években a náci ideológia termékeny talajra talált Németországban. 1933-tól kezdve a Nemzetiszocialista Párt egyeduralkodóvá vált. Ki mert volna demokráciáért kiáltani, amikor egy egész nemzet egyszerre menetelt? Azokat a könyveket, amelyeket veszélyesnek ítéltek, elégették. A szerzőket betiltották és ellehetetlenítették. Csak olyan zenét lehetett játszani, amelyet az állam jóváhagyott. A filmeket és a rádióműsorokat cenzúrázták. Az iskolák tananyagába bekerült a nemzetiszocialista ideológia, és azokat a tanárokat, akik nem voltak hajlandók ezt terjeszteni, elküldték. A zsidókat szintén támadták azzal az ideológiával, hogy egy nemzetközi összeesküvés aktív résztvevői. Minden zsidónak sárga csillagot kellett viselnie a ruháján. Fokozatosan kiépült egy rendszer, amelynek segítségével a zsidókat a cigányokkal, a homoszexuálisokkal, a kommunistákkal, a dánokkal, norvégokkal, oroszokkal, lengyelekkel, angolokkal együtt haláltáborokba szállították.

− Soha nem voltak ilyen táborok! Ez csak propaganda! − kiáltott közbe Jenny, és az arca vörös volt a dühtől.

− Tényleg? Na és ki terjeszti ezt a propagandát?

− A… a kommunisták!

− És kik azok a kommunisták, aki még ma is ennyire ragaszkodnak ehhez a propagandához?

− A Szovjetunió!

− A Szovjetunió már nem létezik. Nem, Jenny, azok az emberek, akik rabok voltak ezekben a táborokban, elmondhatják az igazságot. Ma már nem sokan élnek közülük, de azok, akik még közöttünk vannak, igazolhatják, hogy mindez igaz. Ők milliók nevében beszélnek, akik soha nem szabadultak ki ezekből a táborokból élve. De még a saját hazájukban is vannak olyan csoportok, amelyek tagadják a táborok létezését. A norvég vagy dán ellenállók keserű szívvel hallgathatják, amikor a fiatal neonácik azt állítják, hogy a barátaik haláláról és a saját szenvedéseikről szóló történetek hazugságok.

Mielőtt folytatta volna, belekortyolt a kávéjába.

− De mindez már a nácizmus későbbi szakaszára volt jellemző. Menjünk vissza 1932-be, Berlinbe. A nemzetiszocialisták gyorsan erőre kaptak. A húszas évek végén megalapították a Hitlerjugendet, amelynek az volt a célja, hogy a tízévesnél idősebb fiatalokat megbízható, harcos katonákká nevelje a nemzetiszocializmus oldalán. Egy hideg januári estén öt ilyen fiatal igyekezett a gyűlésre. Egy iskola mellett vitt el az útjuk, és amikor odaértek, egy lány lépett ki az épületből. Tizenhárom éves volt, Ráchelnak hívták. A fiúk tudták, hogy a lány zsidó, és az apja könyvkereskedő. Arra kényszerítették, hogy menjen vissza az iskolaudvarra. Azután mindnyájan megerőszakolták. Négy lefogta, az ötödik pedig megerőszakolta. Addig bántották, amíg a lány erősen vérezni kezdett. Akkor megijedtek, és otthagyták a földön fekve. Az apja talált rá néhány órával később. Úgy feküdt ott, ahogy a fiúk hagyták. A szeme a fekete égre szegeződött, és nem válaszolt, amikor a nevén szólították. Soha többé nem válaszolt semmire.

Tommy elhallgatott, és ránézett a többiekre. Irene értette, miért mondja el mindezt, és bár szerette volna, nem kérte meg, hogy hagyja abba a mesélést. Katarina úgy nézett, mint aki rövidesen hányni fog. Jenny merev tekintettel ült a helyén, de Irene ismerte a lányát, és abból, ahogy a kezét tördelte, tudta, hogy felindult. Tommy sóhajtott és folytatta.

− Azt hihetnétek, hogy mivel Rachel erősen vérzett, nem eshetett teherbe. De ez nem így történt. Az apja kétségbeesett. A neve Jacob Uhr volt. Már fiatalon megözvegyült. Lengyelországból származott, akkor települt át Németországba, amikor Ráchel még kicsi volt. Új életet akart kezdeni Berlinben, a nagybátyjánál dolgozott a könyvesboltban. Amikor a nagybácsi évek múlva meghalt, Jacobra hagyta a boltocskát. A bolt nem hozott túl sokat a konyhára, de Jacob el tudta tartani belőle a lányát és saját magát. Ekkor történt a tragédia. Ráchel kómába esett, és úgy kellett ápolni, mint egy kisbabát. Végül az apja már nem tudta fizetni az ápolás költségeit, ezért saját maga gondozta tovább a kislányt. Akkor már az is kiderült, hogy a lány terhes. Az egyik zsidó szomszédasszony megígérte, hogy segít a szülésnél.

Katarina annyira felindult volt, hogy a hangja elcsuklott.

− De miért nem jelentette fel az apa a fiúkat?

Tommy nyugodt hangon válaszolt.

− Megtette. Rögtön a bántalmazás után. A rendőrök csak mosolyogtak, és sokatmondóan néztek össze. Semmi sem történt. Senkinek sem volt fontos megkeresni öt árját, aki megerőszakolt egy zsidó lányt. Jacob Uhr még hálás is lehetett, hogy nyomorúságos vérvonalába bekerült a nemes árja vér.

Jenny falfehér arccal ült, szemei természetellenesen nagynak tűntek, kiváltképp hogy nem volt haj a fején. Le sem vette a szemét Tommyról.

− Ráchel tizennégy éves lett. Két héttel később megindult a szülés. A következő három napban a vékony kislány megpróbálta megszülni a gyerekét. Jacob segítséget kapott a szomszéd asszonytól, aki több szülésnél is jelen volt már. Ráchel meghalt. Jacob nem volt hajlandó elfogadni a tényt. A nő rákiáltott: „Nincs sok időnk!” Azzal benyúlt Ráchel méhébe, és kihúzta a véres csecsemőt. Jacob rá sem bírt nézni a jövevényre, aki elvette a lánya életét, de a nő eltökélt volt. Megmosdatta a csecsemőt, majd odatette Jacob karjaiba. „Jacob Uhr! Ez a kisgyermek bűntelen. A lányod meghalt ott, az iskolaudvaron. Sosem tért vissza közénk. De a gyermek él és egészséges. Ajándékba kaptad az Úrtól a lányodért cserébe. A neve legyen Szonja, ahogy az enyém is.” Aztán Jacob belenézett a baba sötétkék szemébe. A kicsi már nem sírt, nyugodtan nézett a nagyapjára. Jacob szívében fény gyúlt, és suttogni kezdett: „Élni fogsz! Jobb életed lesz!”

− Micsoda istenverte történetet találtál ki nekünk!

Jenny felugrott, könnyes szemében harag volt. Tommy nyugodtan nézett fel rá. Dzsekijéből szó nélkül előhúzott egy vékony, viseltes könyvet, amelyet barna bőrbe kötöttek. Irene úgy gondolta, hogy egy régi napló lehet. Amikor Tommy felemelte, a könyv sarkában tisztán látszott a monogram: J. U. Az arany betűk csillogtak a gyertyafényben. Tommy halkan beszélt:

− Magad is elolvashatod. Itt van Jacob Uhr naplója.

Odanyújtotta a könyvecskét Jennynek. A lány a háta mögé tette a kezét. Úgy nézett a naplóra, mint egy támadásra készülő mérgeskígyóra. Tommy nem vette le a szemét Jennyről.

− Egy szó, mint száz, a szomszédasszony segítségével a kis Szonja életben maradt. Egy évvel később Jacobnak sikerült elhagynia Németországot. Itt talált munkát, egy göteborgi könyvesboltban, amely szintén egy zsidóé volt. Amikor feleségül vett egy svéd nőt, Brittát, megromlott a viszonya a munkaadójával. Britta egy halászember özvegye volt Hönö szigetéről.

− Hönö! Ott van a nyaralód! Akkor ott hallottad ezt a történetet! − mondta Katarina, aki szemmel láthatóan megkönnyebbült, hogy kezdte megsejteni a szörnyű történet eredetét.

Tommy elmosolyodott, majd folytatta.

− Részben. Jacob és a nő már negyven is elmúltak, amikor találkoztak. Brittának volt egy fia, aki az apjával együtt odaveszett az Északi-tengeren egy viharban. Szonját a lányukként nevelték. A göteborgi zsidók kiközösítették Jacobot. Mivel soha nem volt mélyen vallásos, megkeresztelkedett, így a kis Szonja már a svéd lutheránus egyház tanításai szerint nőtt fel. Kék szeme és csodálatos vörös haja volt. Sokat csúfolták, de nem amiatt, hogy zsidó. Azt senki sem tudta, még ő maga sem. Semmit sem tudott a múltjáról, azt hitte, ő Jacob és Britta gyermeke. Jacob csak annyit árult el neki, hogy Lengyelországból származnak, de azt nem, hogy zsidók. Sosem beszélt a németországi eseményekről, és az ottani évekről sem. Britta persze tudott mindenről, de ő sem beszélt erről Szonjának. A lány nem is tudott semmiről, amíg tizenöt évvel ezelőtt Jacob és Britta néhány hónap különbséggel meg nem halt.

Irene önkéntelenül felkiáltott. A puzzle darabjai összeálltak, és hirtelen megértette az egész történetet.

Tommy bólintott, és elmosolyodott.

− Kitaláltad. De Jenny és Katarina nem értheti, mert még meg sem születtek akkor. Szonja az édesanyám. Jacob és Britta, akit mindig nagyapának és nagymamának hívtam, valójában a dédnagyapám és a felesége volt.

A döbbent csendet csak Sammie horkolása törte meg, aki a dohányzóasztal alatt húzta meg magát. Irene meg sem tudott szólalni. Tommy sosem beszélt neki erről. Persze, miért is tette volna.

Tommy mintha gondolatolvasó lett volna.

− Anyám számára megdöbbentő volt az igazság. Ő, aki a svéd lutheránus egyház tagja volt, hirtelen megtudta, hogy félig zsidó, és egy szexuális bűncselekmény közben fogant.

Tommy elhallgatott, és lenézett a kutyára. Amikor megszólalt, a hangja halk és komoly volt.

− Jenny, ha akarod, kölcsönadom neked Jacob naplóját. Fontos, hogy megértsd, miért nem lehetünk többé barátok.

Jenny szemében rettegés látszott. A szája félig nyitva volt, de nem tudott megszólalni. Irene anyai szíve majd megszakadt, de tudta, hogy ezt kettőjüknek kell elintézni.

Tommy folytatta:

− Te és Katarina ott voltatok a gyerekeim keresztelőjén. Sok vakációt és hétvégét töltöttünk együtt. De mivel kijelentetted, hogy szkinhed vagy, náci zenét hallgatsz, és képviseled, amiben hisznek, a családom ellensége lettél. Halálos ellensége, szó szerint értve! Amikor elkezdődik az üldözés, elég lesz egyetlen zsidó vér az ereinkben, hogy megöljenek minket. Sőt elég lesz maga a gyanú is, hogy zsidó vér folyik az ereinkben. Én negyedrészt zsidó vagyok, a gyerekeim nyolcadrészben azok. Nincs esélyünk, meg fognak ölni minket.

Jenny megpróbálta összeszedni a bátorságát, és kiabálni kezdett.

− Ez a legostobább dolog, amit valaha hallottam! Nem akarunk megölni senkit!

− De igen, Jenny. Mi is a szövege annak a számnak, amit annyira szeretsz? Mivel azt mondod, szereted azt a zenét, nyilván egyetértesz a szövegével is. „Halál a négerekre és a zsidókra! Harcolj egy tiszta, árja Svédországért!” Ismerős? És hogy még jobban kinyilvánítsd, hová tartozol, leborotváltattad a hajadat − közölte Tommy hűvösen.

− Csak a zenekar miatt! Marcus azt mondta, klassz lenne, ha meg merném tenni, és leborotválnám a…

Az utolsó szavakat már zokogva dadogta el. Aztán felugrott, felszaladt a lépcsőn, és becsapta a szobája ajtaját. Hallották, hogy hangosan sír odafent. Sammie felébredt a zajra, és vadul nézelődött körbe. Érzékelte, hogy megváltozott a hangulat, és már egyáltalán nem olyan megnyugtató, mint akkor volt, amikor elaludt.

Krister előrehajolt, és a tenyerébe temette az arcát.

− Uramisten, ez volt életem egyik legborzasztóbb élménye. Majdnem felugrottam és rád kiáltottam, hogy hagyd abba. De ezzel Jenny kezébe tetted a döntést.

− Nem az ő hibája. A feledékenységünket okolhatjuk. A felejtésnek az a következménye, hogy elveszítjük a történelmünket. Így már nem tudunk tanulni belőle. Örök körforgás ez, és minden újra megismétlődik − mondta Tommy szomorúan.

Irene szája kiszáradt.

− Tényleg igaz ez a történet?

− Minden egyes szava. Szeretnéd kölcsönkapni Jacob naplóját?

Irene lassan nyújtotta ki a kezét, és elvette a bőrkötésű könyvecskét. Nem nyitotta ki. Bizonytalanul folytatta:

− Nem tudok valami jól németül. Valószínűleg nem érteném.

Tommy rámosolygott és ravaszul hozzátette:

− Bizony, nem. Mivel Jacob az anyanyelvén, lengyelül írta a naplóját.

Jimmy Olssont hajnali két órakor megoperálták. Az előző nap végzett vizsgálat feltárta, hogy egy kis vérömleny van az agyhártyák között, amelyet a beérkezését követő gyors röntgenfelvétel nem mutatott ki. Amikor Jimmy éjszaka felébredt, gyorsan romlani kezdett az állapota. Egyre jobban fájt a feje, és lassan elveszítette a tudatát. A beszéde összefüggéstelenné vált, a teste lassan megbénult.

Andersson komoran számolt be Jimmy állapotáról Irenének, Jonnynak, Birgittának és Tommynak.

− Szerencsétlen srác. Nyilván az egyik ér szivárog a fejében.

Irenét kirázta a hideg. Tommy mérgesnek tűnt:

− Ez történik, ha a fejet súlyos ütés vagy rúgás éri. A mozikban a szuperhősre ráesik egy felhőkarcoló, de ő csak megrázza magát, felkel, gyorsan felkapja a fegyverét és megöl még vagy húsz gengsztert.

− Miért nem fogalmazod meg pontosabban: ez történik, ha az ember egy nővel megy ki a terepre. Mindig a pasasoknak kell elszenvedniük a súlyosabb ütéseket, amikor eldurvul a helyzet − tette hozzá Jonny mérgesen.

Irene nem talált szavakat, de szerencsére nem is kellett megszólalnia. A főfelügyelő váratlanul a védelmére kelt.

− Ha Irene nincs ott Jimmy Olsson ma halott lenne.

− Hála neki. Ugyanis miatta kerültek ebbe a helyzetbe. Senki sem mondta nekik, hogy menjenek ki Billdalba. A hölgyek elcsábították szegény Jimmyt − folytatta Jonny.

A hölgyek alatt Birgittát és Irenét értette. Irene tudta, hogy a vádaskodás alaptalan, de attól még fájt. Ő volt a legidősebb a csoportban, és neki volt a legnagyobb tapasztalata. Jimmynek csak követnie és engedelmeskednie kellett. Valóban ő a hibás, amiért ez történt Jimmyvel?

Andersson feje vörös volt, amikor felkelt és rácsapott az asztalra.

− Fogd be a szád! Irene tette a dolgát, és ellenőrzött egy lehetséges nyomot, amely elvezethetett volna Bobo Torsson rejtekhelyéhez. A fene vigye el, senkinek sem kell berohangálnia hozzám minden csip-csup üggyel, ha utána akar járni valaminek! Meg is bolondulnánk! Végül is profik vagytok!

Megint hatalmasat csapott az asztalra, nyomatékot adva a szavainak. Jonny nem volt felkészülve a főnöke kirohanására, nem mert szólni egy szót sem. Andersson vett néhány mély levegőt, hogy helyrehozza a vérnyomását. Végül kissé nyugodtabb hangon folytatta:

− Senki sem vette volna észre, hogy azok a disznók elrejtettek egy érzékelőt a farakásban. És arra sem lehetett számítani, hogy a Pokol Angyalaira bukkannak Bobo és a Köpcös nyaralójában.

Andersson visszaült, de az arckifejezése arról árulkodott, hogy még egyáltalán nem nyugodott le. Hosszasan nézett Jonnyra, és Irene látta, hogy a nyomozó zavarba jön a tekintetétől. Érezte, hogy van valami más is a főfelügyelő éles reakciója mögött, de fogalma sem volt, mi lehet az.

− Többé nem akarok hallani ilyen hülyeségeket tőled, Jonny. Nem egymást kell bántanunk. Koncentráljunk a munkára. A mérgedet inkább a Köpcösön töltsd ki, és vedd rá, hogy beszéljen! Ma van erre az utolsó esélyünk. Holnap el kell engednünk. Eddig egy jottányit sem haladtunk előre, semmilyen bizonyítékunk nincs rá, hogy valami törvénybe ütközőt cselekedett. Még akkor sincs, ha tudjuk, hogy egész életében mást sem tett az a pokolfajzat!

− Ő már egy tiszteletre méltó dohánykereskedő − mondta Irene, és hogy oldja a feszültséget, rákacsintott Anderssonra.

− Tiszteletre méltó! Drogot árul, semmi mást!

− De ezt nem tudjuk bizonyítani.

− Nem. Minden nyom Bobo Torssonhoz vezet. A Köpcös ellen semmink sincs.

− Tommyval arra gondoltunk, hogy kora reggel elmegyünk az ifjú von Knecht asszonyhoz. Sylvia tegnap kibökte, hogy ő és Bobo régi ismerősök voltak. Elmegyünk és megkérdezzük, hátha a Köpcöst is ismeri.

A főfelügyelő szeme felcsillant.

− Ez érdekes hír. Az ember nem gondolná, hogy ilyen alakokkal barátkozik. Fura lány az a Charlotte. Ketten kelletek hozzá?

− Két ember többet lát, mint egy. Míg az egyikünk kérdez, a másik jobban tud figyelni − mondta Irene.

− Gyanús nektek a nő?

Irene elgondolkodott egy másodpercig.

− Beszéltem tegnap Sylviával. Van elképzelése arról, ki vette el a pótkulcsot Richard von Knechttől, de nem akar beszélni róla. Nekem úgy tűnt, valaki a családból lesz az. Charlotte vagy Henrik. Sylvia azt is elmesélte, hogy Henrik az agyhártyagyulladás előtt mumpszos volt. Amikor megkérdeztem, vajon steril lett-e a fia a betegség után, Sylvia összeroppant. Ha így van, nem ő az apja Charlotte gyerekének. Mindkettőjüket meg akarom kérdezni erről.

Irene lassan hajtott végig a Lĺngĺsliden. Ezen az utcán főleg stukkókkal díszített házak álltak, de voltak modern épületek is. Annak ellenére, hogy manapság Örgryte és Skĺr a két legelegánsabb központi kerület Göteborgban, a villákat körülvevő pompás kertek némelyike elhanyagoltnak látszott. Nyilván a tulajdonosoknak nincs idejük a kertészkedésre. Valószínűleg keményen kell dolgozniuk azért, hogy megengedhessenek maguknak egy nagy házat ezen a környéken.

Henrik és Charlotte háza nem tartozott a legnagyobbak közé. De a kert az egyik legméretesebb volt. A kétszintes, sárga épület erkélyét boltíves beugró díszítette. Szép lett volna, ha a vakolat nem mállik le róla több helyen is. Az utcára néző emeleti ablakok spalettái még tíz órakor is be voltak hajtva. A földszinten minden függönyt behúztak. A garázs előtt egy új, piros Golf parkolt.

Tommy megcsúszott a vizes faleveleken, amelyek a járólapokat borították. Figyelnie kellett, hová lép, mivel a kőlapok töredezettek voltak.

Tommy a ház felé bólintott.

− Kihaltnak tűnik. Nem hiszem, hogy itthon van.

Irene gúnyosan elmosolyodott, és rámutatott a kis piros kocsira.

− És miből gondolod, hogy a kis hölgy már felkelt ezen a korai órán? A kocsija mindenesetre itt van.

Odaértek a szebb napokat látott tölgyfa ajtóhoz. Az olajozás és egyéb karbantartás nélkül eltelt évek alatt a fa megszürkült és berepedezett. Többször is csöngettek. Körülbelül két perc múlva hallották, hogy valaki jön lefelé a lépcsőn. Fáradt hang szólt ki hozzájuk:

− Igen! Mi van? Ki az?

Irene felismerte Charlotte hangját, amely fáradtnak hangzott. Várt a válasszal, amíg meg nem hallotta, hogy Charlotte odaér az ajtóhoz. Hangosan, határozottan szólalt meg:

− Irene Huss nyomozó vagyok

Egy pillanatig teljes volt a csend, majd kattogni kezdett a zár. Az ajtó résnyire nyílt, és Charlotte suttogva megszólalt:

− Muszáj így kiabálnia? Gondoljon a szomszédokra!

Valami történt a szemeivel. A sugárzó türkizkékből közönséges gránitszürke lett. Charlotte hátralépett és beengedte a nyomozókat. Az előszoba meglepően apró volt. Amikor Charlotte megfordult, és szorosabbra húzta össze magán a vastag, rózsaszín köntöst, csaknem elesett. Köhögött, de megpróbált érthetően beszélni.

− Nem tudtam, hogy maguk azok. Várjanak. Fel kell mennem.

Mielőtt a rendőrök bármit is mondhattak volna, felsurrant a lépcsőn. Irene felismerte a szesz szagát és a szexét is. Charlottén szexszag érződött. A feromonok illata átható. Irene rápillantott az előszobában heverő ruhákra. Azonnal megtalálta, amit keresett. Egy világosbarna dzseki, amelynek vállán rojtok lógnak Hegyes orrú cowboycsizma, fényes csatok az oldalán, negyvenkettes méret. Henrik von Knecht sovány, de magas. Ebben a dzsekiben úgy nézne ki, mintha jelmezbálba menne. Az ő ízléséhez egy kasmírfelöltő jobban illene, mint egy rojtos dzseki. A cipők helyén három pár negyvennégyes méretű, kiváló minőségű bőr férficipő sorakozott. Irene megmutatta Tommynak, mit talált, aki egyetértően bólintott.

Odafont elindult a zuhany. Irene villámgyorsan beljebb lépett. A bal oldali ajtót választotta. A szeme sarkából látta, hogy Tommy besurran a jobb oldalin. Balra egy kis konyhába jutott. Minden konyhai eszköz csillogott és vadonatújnak tűnt. A mosogatógép ajtaja résnyire nyitva volt, és látszott, hogy a gép tele van. A szárítón poharak és tányérok sorakoztak. Két salátás tányér. Két lapos tányér. Két borospohár. Két kristálypohár. Kettő. A pasas még mindig a házban van. De nem Henrik von Knecht.

Kisietett az előszobába. Az az ajtó, amely mellett befelé elhaladtak, egy kis vécébe vezetett. Odafent elállt a vízcsobogás a zuhanyban. Valaki motoszkált.

Tommy is visszaért és suttogva jegyezte meg:

− Nappali, ebédlő.

Az a Charlotte, aki lejött a lépcsőn, egy egész más nő volt, mint aki tíz perccel korábban ajtót nyitott. Ezúttal fénylett a haja, parfümillata volt, és sugárzó türkizkék szemmel pillantott a rendőrökre. Irene végre megértette a titkát. Senkinek sincs ilyen színű szeme: a színezett kontaktlencsék világában élünk. Charlotte fekete bársonynadrágban és rövid ujjú, mélyen kivágott angórapulóverben volt, amelynek színe megegyezett a szeme színével.

A nő elegáns mozdulattal, bár kissé unottan intett a kanapé felé. A nappaliban Henrik ízlése és életmódja mutatkozott meg. A helyiséget festmények és régiségek töltötték meg. A nyomozók vázák és faragott székek között sétáltak a krémszínű, selyemhuzatos kanapéhoz, amely megdöbbentően kényelmesnek bizonyult. Charlotte kecsesen belekuporodott az egyik hatalmas bársonyfotelba, amelynek elegáns mahagóni karfái voltak. Keresztbe tette a lábát, és nyugodtan tekintett a két nyomozóra. A sötétítők beengedtek némi fényt, amely Charlotte arcára esett. Biztosan sietett a készülődéskor, mert a jobb szeme alatt elmosódott alapozófolt éktelenkedett.

Irene úgy döntött, rögtön a tárgyra tér.

− Charlotte, jó néhány újabb részlet derült ki a nyomozás során. Szeretnénk, ha beszélhetnénk ezekről önnel.

Charlotte hangján nyoma sem volt bizonytalankodásnak.

− Megpróbálhatjuk.

− Először is, mikor jön haza a férje?

− Szombat este.

− Későn?

− Igen, tíz körül. Feltehetően rögtön kimegy Marstrandra. Én egy barátom születésnapi bulijára megyek, aki harmincéves lett.

− Henrik nem tart magával?

Charlotte egy pillanatra kizökkent a szerepéből, de csakhamar visszatalált.

− Nem. Nem szereti a nagy bulikat. Nagy a tömeg, ilyesmi − tette hozzá kitérően.

− De maga kedveli őket?

Charlotte meglepődött Irene megjegyzésén.

− Igen, persze.

− Gyakran jár el egyedül?

Charlotte pillantása elbizonytalanodott.

− Igen. Henrik sosem akar kimozdulni. Mi köze van ennek Richard halálához?

− Nos, tudjuk, hogy gyakran látták együtt Bobo Torssonnal. Tudjuk, hogy jó barátok voltak, és együtt is dolgoztak. Azt is tudjuk, hogy maga ajánlotta az apósának Bobót mint bérlőt a berzeliigatani apartmanokba.

− Így van.

− Tud róla, hogy Bobo meghalt?

Charlotte szeme megcsillant, és nagyot nyelt, mielőtt válaszolt volna.

− A hírekben hallottam. Szörnyű!

− Bobo esetleg belekeveredett olyasmibe, ami miatt megölhették?

Valami felvillant a türkizkék szemek mélyén.

− Semmi ilyesmiről nem tudok.

Megcserélte a két lábát, és masszírozni kezdte a vádliját, mintha fázna.

− Adott el önnek Bobo drogot?

Akárcsak Lót felesége a Bibliában, Charlotte sóbálvánnyá változott. Eltartott egy ideig, amíg ismét meg tudott szólalni. A hangja egyszerre volt védekező és agresszív.

− Mindenki használ ezt-azt manapság. Mindenki. Nincs ebben semmi rendkívüli. Olyan, mint az alkohol.

− Értem. Csak éppen más törvények vonatkoznak rá. Nagyban kereskedett vele?

Charlotte már visszanyerte az egyensúlyát, és megpróbált fennhéjázónak tűnni.

− Egyáltalán nem. Nagyon híres fotós volt. Azt a keveset, amit eladott, csak barátoknak és kisebb bulikra szánta.

Majdnem sikerült eljátszania, amit akart, de azért nem teljesen. Mivel Irenének még sok érzékeny kérdést kellett feltennie, úgy döntött, témát vált.

− Ismer egy Lasse Köpcös Johannesson nevű embert?

Charlotte megdöbbent, de nem volt megijedve. Összeszorította a száját, majd így válaszolt:

− Ő Bobo unokatestvére. Nem találkoztam vele.

− Tehát nem ismeri?

− Nem.

Nyilvánvaló volt, hogy Irene nem jut tovább ebben a kérdésben. Újabb témát vetett fel. Nyugodt hangon folytatta a kérdezősködést.

− Tudomásunkra jutott, hogy nyáron kapott egy pótkulcsot Richard von Knechttől. Miért adta magának a kulcsokat?

Charlotte megdöbbenése őszintének tűnt, vagy jobb színésznő volt, mint amilyennek Irene gondolta.

− Pótkulcsokat? Sosem kaptam semmiféle kulcsokat Richardtól.

− Tehát az apósa nem adott önnek kulcsokat?

− Nem.

− Akkor Henriknek adta őket?

Charlotte szemei szikrázni kezdtek.

− Nem hinném.

− Nem tudja, hogy Henrik kapott-e az apjától kulcsokat?

− Nem.

− De arról tudott, hogy létezett egy kulcscsomó?

− Nem tudtam róla, hányszor mondjam még el!

Charlotte parfümjén egy új illat tört át. A rettegés illata.

− Akkor meg kell majd kérdeznünk Henriket, ha hazaérkezik.

Irene úgy tett, mintha valamit nézne a jegyzetfüzetében, bár a lapok üresek voltak. A szeme sarkából figyelte a nőt, és látta, hogy ellazul, miközben kissé lejjebb csúszik a fotelban.

Feltette a következő kérdést:

− Nos, Sylvia szerint Henrik mumpszos lett a katonaságnál. Nemzőképtelenné vált, mivel a heréire húzódott a betegség. Szerintem ez különös helyzet, tekintve, hogy ön terhes. Nem gondolja?

A kérdés nyomán döbbent csend támadt. Megállt a levegő a nappaliban. Charlotte elsápadt, és ez még az arcfesték alatt is átütött.

− Miről beszél? Hánynom kell!

Felállt és kirohant az előszobába. Kifelé menet fellökött egy kínai vázát, amely darabokra hullott a kandalló előtti márványlapon. A nyomozók hallották, hogy Charlotte feltépi a vécé ajtaját, majd bevágja maga mögött. Tommy a felső szint felé mutatott. Irene bólintott, mert ő is hallotta a halk puffanást: mintha egy labda pattogott volna a padlón. Valaki odafönt elejtett valamit.

Csaknem öt perc telt el. Charlotte visszatért. Már összeszedte magát, de látszott, hogy sírt. A hangja jéghideg volt.

− Ő Henrik gyereke. Tesztet fogok csináltatni. Nem tudom, hogy hívják, de meg lehet állapítani vele, hogy ki a vér szerinti apa.

− DNS-teszt.

− Igen, az. De várniuk kell májusig. Most pedig szeretném, ha elmennének. Nem vagyok túl jól, sem a terhesség, sem a borzalmas kérdéseik nem tesznek jót nekem. Mindez úgy hangzik, mintha valamivel gyanúsítanának.

Amikor felálltak, Tommy rámosolygott Charlottéra. A nő automatikusan visszamosolygott, de amikor a nyomozó barátságos hangon megszólalt, a mosoly az arcára fagyott.

− Így is van.

A kontaktlencsék mögött düh villant fel a nő szemében. Irene attól tartott, a kék jégszemek széttörnek. Charlotte úgy hazudott, mint egy profi, de ebben a pillanatban ez volt a maximum, ameddig eljuthattak vele.

Charlotte kikísérte őket az előszobába. Teátrális mozdulattal szélesre tárta a bejárati ajtót. Tommy megállt, és ránézett a cifra cowboycsizmára. Nem szólt egy szót sem, csak állt és nézett. Aztán elkapta Charlotte tekintetét, és elmosolyodott, mint aki mindent ért. Ez már túlment minden határon. Charlotte megragadta Tommy dzsekijét, és kilökte a nyomozót az ajtón.

A férfi évődve szólt hátra:

− Vigyázzon, ez hivatalos személy elleni erőszaknak minősülhet!

− Takarodjanak! Feljelentem magukat! A von Knecht család nem akármi! Hamarosan munkanélküliek lesznek!

Azzal bevágta az ajtót.

A nyomozók nem szóltak semmit, amíg vissza nem értek a kocsijukhoz. Tommy ránézett Irenére.

− Elég kemények voltunk vele. Mi van, ha elvetél?

− Az nem miattunk lesz, hanem az alkoholtól és a többi dologtól, amit beletuszkol a szervezetébe. És erről nem fog beszámolni senkinek. A csizmákról jut eszembe. Meg kell tudnunk, ki a titokzatos látogató.

Beindította a kocsit, megfordult, és kissé lejjebb gurult az utcán. Amikor már nem láthatták őket a házból, leállította a kocsit.

− Akarsz kezdeni, vagy kezdjek inkább én?

− Kezdek. Ha bármi történik, felhívlak. Ha nem, akkor ráérsz visszajönni a kábítószeresek megbeszélése után.

− Te nem jössz?

− Jobb, ha te mész, végül is te voltál ott Billdalban.

− Legyen úgy, ahogy mondtad. Félóra múlva beérek a kapitányságra. Persze, ha a villamos és a busz is úgy akarja.

Kikászálódott a kocsiból, és elindult a St. Sigfrid körút felé.

Birgitta volt az első, akibe belefutott a kapitányságon. A lány szinte ragyogott, és intett Irenének, hogy menjen be az irodájába. Nagyon izgatott volt a hangja.

− Már kerestelek. Azt mondtad, hogy jobban kikérdezed Charlottét. Ez elindított valamit az agyamban. Elkezdtem átnézni azt a keveset, amit Bobóról találtam, és… erre bukkantam!

Diadalittasan mutatott rá egy listára. A mutatóujja megállt egy névnél: Charlotte Croona. Izgatottan folytatta:

− Meglepődtem, amikor először megláttam ezt a nevet. De már nem rémlett minden, amit a pletykalapok hírei után mondtál, és valahogy nem ugrott be róla több. Amikor szóltál, hogy Bobo és Charlotte közelebbi kapcsolatban volt egymással, beugrott. Ez a lista azokat a neveket tartalmazza, akik ott voltak a razzián 1989-ben. Amikor a Köpcös is lebukott.

− Viccelsz? És Jonny megkérdezte a Köpcöst, hogy ismeri-e Charlottét?

− Igen. Azt mondta, fogalma sincs, ki lehet. De az az érdekes, hogy Charlottét is letartóztatták akkor fél gramm kokain miatt. Felfüggesztett büntetéssel megúszta, mert nem volt priusza. Keresgéltem, de 1989 után semmit sem találtam vele kapcsolatban.

Irene megpróbált gondolkodni. Elmondta Birgittának, hogy Tommy őrt áll Charlotte házánál, mert meg akarják tudni, ki járt nála éjszaka.

− Lehet, hogy ő a gyerek apja? Henrik tényleg steril lett a mumpsz miatt? Hogyan tudhatnánk meg biztosan? − kérdezte Birgitta.

− Sajnos, nem tudjuk megszerezni azokat a dokumentumokat. A gyanúmat az keltette fel, ahogy Sylvia reagált, amikor felvetettem a lehetőséget. És volt egy kollégám is, aki hasonlóan járt.

− Hogyhogy?

− Ő is steril lett a mumpsz után. Nem ritka eset felnőtt férfiak esetében.

Birgitta egyetértett Irenével abban, hogy mindez érdekes, de nem bizonyíték. De támadt egy másik ötlete:

− És ha Bobo a gyerek apja? Lehet, hogy viszonyuk volt.

− Lehetséges. Valahogy ki kell derítenünk. Van még időnk ebédelni a megbeszélés előtt?

− Persze, ha gyorsak vagyunk.

Annika Nilsén főfelügyelő-helyettes és két nyomozó a kábítószeresektől már megérkezett. Irene megdöbbent, amikor meglátta a két rendőrt. Egy pillanatig azt hitte, Annika Nilsén magával cipelt két gyanúsítottat a megbeszélésre, de aztán rájött, hogy a beépülő kábítószeres nyomozóknak így kell kinézniük, ha sikeresen akarnak dolgozni. Vajon mekkora a veszélye annak, hogy túlságosan jól sikerül a beépülés, és ők is részt vesznek azokban az akciókban, amelyek felügyeletével megbízták őket? Ha a két pasas külseje alapján akart volna válaszolni erre a kérdésre, azt mondta volna, ők tökéletesen alkalmazkodtak a helyzethez. Persze ez volt a cél. Az ő csoportjukból Irenén kívül Andersson, Birgitta és Hans Borg volt jelen.

Utóbbi úgy nézett ki, mint aki legszívesebben lefeküdne egy kis ebéd utáni szundikálásra. A legtávolabbi sarokba tette a székét, a falnak támasztotta a fejét, és behunyta a szemét.

Andersson röviden bemutatott mindenkit. A két kábítószerest Stignek és Danielnek hívták.

Andersson összefoglalta, hogyan jutottak el Billdalba. Hosszan beszélt a gyanúikról és a bizonyítékokról, amelyek arról szóltak, hogy Bobo drogot árult. Ezután áttért arra, hogyan halt meg Bobo Torsson a delsjöni golfpálya melletti autóban.

− A technikusok szerint az a bomba, amely a Berzeliigatanon robbant, és az, amelyik Bobo kocsijában, ugyanolyan típusú, csak a méretük volt különböző. A készítő mindkét esetben nehéz vascsövet használt. Az érdekesség az, hogy ilyen csöveket régen szennyvízelvezetésre használtak. Egy nő, aki nem volt otthon a robbanás idején, hazaérve annyira rosszul lett a látványtól, hogy kórházba kellett vinni. Már jobban van. Fredrik tegnap véletlenül összefutott vele, és együtt nézték a munkásokat. A nő megkérdezte Fredriktől, hogyan készült a bomba. Amikor megtudta, mondott valami érdekeset. Már többször bejelentette, hogy a felújítási munkák után a pincében hagytak több régi csövet. Annak idején az összes csövet kicserélték az épületben. A panaszának nem lett foganatja. A csövek továbbra is a pincében maradtak. Még két héttel ezelőtt is látta őket.

Irene felemelte a kezét.

− Biztos le lehet ásni a pincébe a romok alá. A nő meg tudná mondani, merre kell keresgélnünk.

Andersson bólintott, és összedörzsölte a két tenyerét.

− Pontosan. Ezt már eldöntöttük. De először ki kell hoznunk von Knecht széfjét. Mi a helyzet vele, Borg?

Hans Borg megrezzent. Elég szerencsétlenül támasztotta ki a székét, úgyhogy megcsúszott, és Borg alaposan beverte a fejét a falba. A szék hatalmas csattanással landolt a padlón. A két kábítószeres nyomozó jelentőségteljesen összenézett.

Borg megdörzsölte a feje búbját, és próbálta helyreállítani elveszett méltóságát. Felemelte a széket, és újra leült rá. Zavarban volt.

− Elnézést. A fiúk ma délután megpróbálják kiszabadítani a széfet, ha minden jól megy. Utána elkezdenek ásni a pincében. Biztos eltart egy darabig, mire rábukkannak valamire.

Andersson közbevágott:

− Mégis mennyi időre lesz szükségük? Mikor kezdhetnek legkorábban ásni?

− Legkorábban holnap délután. Ha pontosan tudják, hol kezdjék.

− Rendben. Gondoskodj róla, hogy az a nő is ott legyen, s ne veszítsünk feleslegesen időt a keresgéléssel. Van még valami?

− Igen. Ma reggel az aschebergi tanár telefonált. Ő volt az, aki kölcsönadott egy tollat és egy lapot, amikor kitettem egy feliratot a parkolóházban. Kértük, hogy aki látott valami különöset kedd este, jelentkezzen. Nos, a tanár most telefonált. Azt mondta, eszébe jutott valami. Mivel részmunkaidőben tanít, nincs állandó parkolóhelye az iskolaépület előtt. Ezért megengedik neki, hogy beálljon a parkolóházba, amely körülbelül száz méterre van onnan. Múlt kedden későn ment haza, ötig dolgozott. A parkolóházban meglátott egy világos színű kocsit, amely a tanároknak fenntartott helyen parkolt. Mivel már nem volt tanítási idő, nem is foglalkozott vele. De most eszébe jutott az eset, mert az újságokban azt olvasta, senki sem látott semmi különöset aznap este. Márpedig ez különös volt! Este hatig csak a tanárok használhatják azokat a helyeket. És a tanár szerint senkinek sincs világos kocsija a kollégái közül. Pontosan persze nem emlékszik a színre.

− És a típusra?

− Sajnos, azt sem tudja. Nagyon sietett, és zuhogott az eső.

Irene látta, hogy Andersson érdekesnek találja a hírt. A három kábítószeres azonban unott arccal üldögélt.

− Folytasd a keresést, Hans. Te értesz a kocsikhoz. Most pedig térjünk rá Billdalra.

Annika Nilsén bólintott, és azonnal átadta a szót Stignek. A rendőr elmondta, milyen hosszú ideje dolgoznak azon, hogy feltérképezzék a motoros bandák szállítási útvonalait, és megtudják, pontosan milyen szerepet játszanak a drogkereskedelemben. Kiderült, hogy ezek a csoportok meglepően nagy részt fednek le a piacon. A kisebb bandák nem árusítanak drogot. A Pokol Angyalaival vagy a Bandidos nevű csoporttal kapcsolatban álló bandák ugyanakkor igen.

− A Pokol Angyalainak Első halálosztagát pedig különösen nagy figyelemmel követtük. Dániából és Hollandiából sokféle drog kerül az országba rajtuk keresztül.

Irenének hirtelen eszébe jutott valami:

− Hogyan juttatják el ezek a bandák a drogot a vásárlókhoz?

− Általában dílereken keresztül. Egy kövér, bőrruhás, Harley Davidsonon ülő pasasnak nem egyszerű elvegyülni a tinédzserek között, ha el akar adni némi drogot. Túlságosan feltűnő jelenség, nagy a lebukás kockázata. Inkább nagy mennyiségeket hoznak, és eladják a közvetítőknek. Azok pedig ellátják a piacot.

Irene bólintott.

− És el is érkeztünk Bobo Torssonhoz. Tudjuk, hogy díler volt. Ahogy a Köpcös is, de amióta kijött a börtönből, nincs ellene semmi bizonyítékunk. Tudtok róla, hogy bármilyen kapcsolata lenne ezzel a bandával?

A kábítószeresek megrázták a fejüket. Andersson morogni kezdett, és a közelében ülők hallották, ahogy magában beszél:

− Ki kell eresztenünk azt a szarházit.

Birgitta megveregette a karját, és vigasztalni próbálta a főfelügyelőt.

− Azt hiszem, beleásom magam még egyszer az aktákba. Ma délután ezzel foglalkozom. Ha van valami kapcsolat köztük, akkor biztos lesz nyoma.

− Rendben. Tedd azt − sóhajtott Andersson.

Irene is előrehajolt, és megveregette a főnöke másik karját. Bátorítóan mosolygott rá, és azt mondta:

− Te pedig megkérdezheted a Köpcöst, volt-e valami Bobo és Charlotte között. Biztos nem fog válaszolni, de talán elárulja magát valahogy.

− Úgy érted, volt-e szexuális kapcsolatuk?

− Igen.

Andersson felhúzta a szemöldökét, és bólintott. Odafordult a kábítószeres kollégákhoz, és magyarázkodni kezdett.

− Ez az egyetlen kapcsolódási pont Bobo és a von Knecht család között. Van bármilyen jel arra, hogy Richard von Knecht vagy bárki más a von Knecht családból kapcsolatba hozható drogokkal?

Annika Nilsén köhögött, majd közömbös arccal válaszolt.

− Nincs. Amennyire tudom, ez a név sosem került elő nálunk. Ti láttatok vagy hallottatok róluk valamit? − kérdezte a másik két kollégát.

A nyomozók nemet intettek a fejükkel.

− De megtaláltuk Charlotte nevét egy olyan listán, amelyet egy 1989-es razziáról készítettek. Akkoriban még nem volt férjnél. A lánykori neve Croona − tette hozzá Birgitta.

Stig Berilsson felvillanyozódott.

− De hiszen én is ott voltam akkor! Charlotte Croona! Az asztalon táncolt sztriptízt. Elég könnyű volt megmotozni. Mivel más nem nagyon volt rajta, jól megnéztem a medálját, egy kis faragott hengert. Amikor kicsavartam a tetejét, kokaint találtam benne. Szabad bázisú volt, nem tiszta. Ezért kapott csak felfüggesztettet. Amikor beértünk az őrsre, szinte pszichotikus volt, már hallucinált.

Elmerengett az emlékeken.

− Megtudtam, hogy elég híres fotómodell, bár az újságok nem sokat írtak róla. De elhihetitek, hogy aki ott volt, nem felejti el Charlotte Croonát!

Andersson felkiáltott:

− Bobo és a Köpcös is ott volt. Biztosan Bobo és Charlotte kapcsolja össze a szereplőket!

A többiek egyetértettek.

Irene kedvetlenül sóhajtott.

− Bizonyítékot kell találnunk! Csak feltételezéseink és gyanúink vannak!

Andersson elnézően tekintett rá.

− Ez teljesen normális a nyomozás alatt. Találni fogunk bizonyítékot.

Odafordult Stighez.

− Mit találtatok Billdalban?

Stig Berilsson vállat vont.

− Nem túl sok mindent. Az út mellett lakó szomszédok elmondása alapján a motorosok három napja voltak a környéken. De senki sem látott többet egyszerre kettőnél. És senki sem sejtette, hogy betörtek a nyári lakokba. Letörték a lakatokat. Drogokra csak néhány nejlonzacskó utalt, amelyekben amfetamint találtunk. Tűket nem láttunk, csak néhány papírtörlőt, amelyen vérfoltok voltak. Mindkét helyen nagy volt a mocsok, rengeteg ujjlenyomatot rögzítettünk. Kettőt már azonosítottunk, az egyik Glenn „Hoffa” Strömbergé, a másik Paul Svenssoné. Három nincs a nyilvántartásban. Az egyik olyan kicsi, hogy feltételezhetően egy fiatal lányé. Még nem tudtuk azonosítani. A másik két ujjlenyomatot elküldtük az Interpolnak. Azt gyanítjuk, a holland rendőrségnek esetleg ismerősek lesznek. A Halálosztag vendégül látott egy amszterdami klubot a múlt hétvégén és a hét elején. Csütörtökön jöttek át a határon, Malmö felől érkeztek. Tizenketten motoroztak végig a hallandi partok mentén. Követtük őket. Legalábbis próbálkoztunk, ugyanis szétváltak, és különböző embereknél szálltak meg. Tegnap mentek vissza Hollandiába.

Andersson aggódó tekintettel tette fel a következő kérdést:

− De vajon hogyan került kapcsolatba a Pokol Angyalaival Bobo és talán a Köpcös is? A Köpcös kitartóan tagadja, hogy ismerné Hoffát.

A kábítószeresek csak a vállukat vonogatták.

Az egyik járőrkocsi elvitte Irenét a St. Sigfridsgatanig. Hozott magával egy szendvicset, és egy sört is vett a büfében Tommynak. A kocsi ismét máshol várakozott, de hamar meglátta. Gyorsan odament és beszállt.

− Hoztam egy kis harapnivalót. Történt valami? − kérdezte.

− Az égvilágon semmi. Egy órával ezelőtt elmentem vécére. Körülbelül tíz percig nem voltam itt, de semmi sem történt. A Golf még mindig ott van, a spaletták behajtva. Ez az őrködés nagyon unalmas.

Kicsomagolta a szendvicset és kinyitotta a sört. Lassan sötétedett, és a kocsiban kezdett hideg lenni.

Irene körülnézett.

− Lehet, hogy arrébb kellene mennünk. A szemben lakó idős hölgy már többször kilesett a függöny mögül. Valószínűleg azt hiszi, hogy valami rosszban sántikálunk. Cseréljünk helyet, aztán ehetsz tovább.

Irene kiszállt a kocsiból, Tommy pedig átcsusszant az első ülésre.

Egyszer csak villanyt gyújtottak Charlotte házában a felső emeleten. Pár perc múlva a földszinten is ugyanez történt. Valószínűleg az előszobában gyulladt fel a fény, mert a nappali ablakai továbbra is sötétben maradtak. A nyomozók feszülten figyeltek, de semmi sem történt. Ideje volt arrébb állni a kocsival.

Elhajtottak és leparkoltak a Förtrolighetenen. Irene belekarolt Tommyba, és lassan visszasétáltak a Lĺngĺslidenre. Halkan beszélgettek séta közben.

− Jenny is elmegy a tüntetésre ma este?

− Nem. Nem is érdekelte soha ez a rendezvény. Azt hiszem, tegnap este felnyílt a szeme, neked köszönhetően. Soha nem értette, hogyha csatlakozik egy csoporthoz, az azt is jelenti, hogy olyasmit kell tennie, amit nem akar megtenni, vagy ami nem tetszik neki.

− És ha a barátja kényszeríti, hogy elmenjen?

Irene gondolkodóba esett.

− Nem tudom. Őszintén mondom, fogalmam sincs. De Krister azt mondja, meg kell bíznunk az ítéletében. Okos lány, csak egy kicsit elveszett. Nehezen talál barátokra. Ott van neki Katarina, az igaz, de folyton küzdenek egymással, kivéve ha Krister vagy én mondunk valamit az egyiküknek. Olyankor azonnal összezárnak, és egységfrontba tömörülnek ellenünk.

Már majdnem odaértek a sárga villához. Egyszer csak kinyílt az ajtó, és egy alak sietett ki a házból. Igyekezetében összevissza botladozott az egyenetlen kerti úton. Charlotte szerencsére nem kísérte ki a vendégét, különben fennállt volna a veszélye, hogy azonnal felismeri őket.

Irene nagy önuralommal tovább sétált, Tommyba karolva, mintha mi sem történt volna. Menet közben diszkréten figyelték a fiatalembert, aki a Golf körül nézelődött. Szőke, középmagas férfi volt, és nem lehetett több húszévesnél. A bent látott dzsekit és cowboycsizmát viselte. Az utcai lámpa fénye egy pillanatra megvilágította az alakját, mielőtt hátat fordított volna a nyomozóknak, hogy kinyissa a kocsit. Meglepően gyerekes arca volt, a vonásai szabályosak. Rosszkedvűnek tűnt. Mi történhetett? Veszekedtek? Türelmetlen mozdulattal söpörte félre az arcából a lelógó hajtincseket. Irene nagyon helyes fiúnak látta. Charlotte szerzett magának egy fiúbabát. Habár a ruhája alapján nyilván azt szeretné, ha cowboynak neveznék. Beült a kocsiba, és keresgélni kezdett a dzsekije zsebében. Nyilván cigarettára akart gyújtani. Irene és Tommy elsétált a Golf mellett, és észrevétlenül megpróbáltak gyorsabban haladni. Amilyen gyorsan csak tudtak, odasiettek a Saabhoz. Amikor kinyitották a kocsi ajtaját, Irene hátranézett, és látta, hogy a Golf kihajt az úttestre. Hagyta, hogy elmenjen mellettük, beugrott a Saabba, majd villámgyorsan megfordult.

A fiatalember a Skĺrs Allén hajtott lefelé, majd délnek fordult a St. Sigfridsgatanra. Nem sokkal később rátért a Kungsbackaledenre. Tommy felnyögött, majd félig tréfásan felkiáltott:

− Ne mondd, hogy megint kimegyünk Billdalba!

De nem ez történt. Mölndalnál a piros Golf lekanyarodott a Bifrostgatanra. Nem sokkal később leparkolt egy lakóépület előtt. A nyomozók kiugrottak a kocsiból, mert a fiatalember bement a bejárati ajtón. Odasiettek az épülethez, és halkan kinyitották az ajtót. Még éppen meghallották, amint az első emeleten becsukódik egy másik ajtó. A lakók nevét a postaládák mellett találták meg.

Irene észrevette a nevet, és kuncogni kezdett.

− R. Skytter. Robert Skytter. Charlotte az autóügynökkel kavar, és éppen ő az, aki biztosította az alibijét a gyilkosság estéjére.

Várakoztak öt percet, majd felmentek az emeletre. Tommy becsengetett az R. Skytter feliratú lakás ajtaján. Hallották, hogy valaki közeledik, majd kinyílt az ajtó. Nem a cowboy állt előttük. A férfi magasabb volt és vörös hajú, de ő is nagyon fiatalnak tűnt.

− Jó napot. Rendőrök vagyunk. Irene Huss és Tommy Persson nyomozó. Robert Skyttert keressük.

A vörös férfi szeme elkeskenyedett, és színlelt lezserséggel közölte:

− Van igazolványuk?

Irene és Tommy előhúzta a laminált kártyát, és odatartotta a fiatalember orra elé. A srác nem tudta elrejteni kárörömét.

− Ezek nem jók. Nagy, aranyszínű jelvényeknek kellene lenniük.

Irene nagyot sóhajtott.

− Az Egyesült Államokban igen. Túl sok akciófilmet néz. Maga Robert vagy az a fickó, aki öt perccel ezelőtt bejött?

A vörös hajú fiatalember úgy nézett rájuk, mint aki fontolgatja a választ, de végül nem jutott szóhoz. Kinyílt a mögötte lévő ajtó, és megjelent a szőke fiú.

− Jó napot. Miről van szó?

− Jó napot, Robert. Irene Huss nyomozó vagyok. Telefonon már beszéltünk a múlt héten. Bemehetünk?

A vörös hajú fiú kelletlenül arrébb lépett. Tommy odafordult hozzá:

− És maga kicsoda?

− Daniel Skytter − válaszolta a fiú barátságtalanul.

Irene észrevette a hasonlóságot. A fiúk testvérek voltak. Barátságosan megkérdezte:

− És maga is itt lakik?

− Igen. Átmenetileg.

− Átmenetileg?

Daniel Skytter kényelmetlenül érezte magát, és ez látszott rajta. Előre-hátra dülöngélt a sarkán.

− Múlt héten ide kellett költöznöm, miután a barátnőm kirúgott. Az ő lakásában laktunk − mondta sötét arccal.

− Tehát most maga is itt lakik. Mivel foglalkozik?

− Segélyen élek. Munkanélküli festő vagyok.

− Nos, Daniel, bizalmasan kell beszélnünk Roberttel. Nem menne el egy rövid sétára?

− Nem! Persze, hogy ne legyen szemtanú, mi? Hogy megdolgozzák, és mindent bevalljon? − mondta összeszűkült szemmel Daniel, miután öntudatosan kihúzta magát, és megpróbált jól informáltnak tűnni.

Irene és Tommy egyszerre sóhajtott fel. Tommy kissé túlzóan leereszkedő hangnemben közölte:

− Kedves Daniel, tényleg nem kellene annyi amerikai filmet néznie. Csak beszélni szeretnénk Roberttel, aki nagyon fontos tanú egy komoly ügyben, amelyben most nyomozunk.

Daniel gyanakvó, szürke szemében a kíváncsiság fénye villant fel. Nyilvánvalóan fogalma sem volt, miről lehet szó.

Tommy folytatta.

− A másik lehetőség az, hogy bevisszük, és ott hallgatjuk ki.

− Megtehetnék?

− Bizony.

A testvérek elbizonytalanodva néztek egymásra. Robert bólintott, és az ajtó felé bökött. Daniel feladta. Levette a fogasról a dzsekijét, feltett egy sapkát, edzőcipőt húzott, és kiment, miközben a válla fölött bizalmatlanul tekingetett hátrafelé.

Irene odafordult Roberthez.

− Hány éves a testvére?

− Tizennyolc.

− Tizennyolc, és már együtt élt egy lánnyal?

− Két hónapig sem tartott.

− Akkor miért nem költözik vissza az anyukájához?

− Nem jön ki anyám új pasasával. Ezért költözött a múlt héten hozzám. Próbálok találni neki valahol egy kis lakást. Habár valószínűleg nem fogja tudni fenntartani.

− Tehát ezért találkoztak Charlottéval az ő házában?

Robert tekintete elkalandozott, majd a fiatalember hirtelen megfordult, és elindult a keskeny folyosón az apró nappali felé. A helyiség az IKEA különféle emblematikus darabjaival volt berendezve. Irene felismerte őket az áruház katalógusából.

Robert a kanapé felé intett, ő pedig a fotelba ült le. Majd hirtelen felugrott.

− Kérnek egy italt? Ramlösát? Sört?

− Ramlösát, köszönöm.

− Egy sört, kösz.

A fiatalember visszament a konyhába. Hallották, hogy üvegekkel és poharakkal csörömpöl. A félig nyitott ajtón keresztül Irene megpillantott egy bevetetlen ágyat. Két szoba és egy konyha. És a kisöccse. Ez Robert Skytter élettere pillanatnyilag. Nem ideális hely ahhoz, hogy idehívja a férjezett szerelmét Örgrytéből. Ismét felbukkant az ismerős „miért”. Miért volt szüksége Charlotténak erre az édes kis szöszke fiúra? A fiú üvegekkel és poharakkal a kezében bukkant fel az ajtónyílásban. Miután mindent letett az asztalra, bizonytalanul beszélni kezdett.

− Tehát maguk voltak ott Charlotte házában ma reggel?

Irene bólintott.

− Tíz óra után nem sokkal. Mi voltunk.

− Úgy van, ahogy mondja. Itt nincs elég hely… És még Daniel is… Szóval, értik…

− Charlotte akarta, hogy odamenjen hozzá?

Robert lenézett az asztalra és bólintott.

− Mióta vannak együtt?

A fiú ránézett, és arcán látszott, hogy meglepődött.

− Nem vagyunk együtt. Szóval… Vagyis… Tegnap óta.

− Korábban nem feküdt le vele?

A fiú keze remegett, ujjaival szórakozottan csipkedte az alátét szélét. Tommy megismételte a kérdést. Robert végül kelletlenül válaszolt.

− Már elmondtam, mi történt múlt héten, amikor eljött a kocsiért. Mivel vádolják?

− Semmivel. Gyanakszunk arra, hogy téves információt adott Robert von Knecht meggyilkolásával kapcsolatban. Még nem tudjuk biztosan. Éppen ezt akarjuk kideríteni − mondta Tommy a legrendőrösebb hangján.

Irene elhatározta, hogy felhozza azt, ami nem hagyta nyugodni. Szigorú hangon szólalt meg:

− Robert! Soha senki nem nézi meg a pótkereket. Az égvilágon senki! Legkevésbé Charlotte. Mi történt valójában?

Tommy is nagyon komolyan nézett a fiúra.

− Robert, ha hazudott a múlt keddről szólva, akkor elítélhetik bűnpártolásért. Több évre is börtönbe kerülhet. Megér az a nő ennyit?

Robert szorgalmasan csipkedte az alátétet, és úgy tűnt, teljesen leköti a művészi tevékenység. Többször nagyot nyelt, majd megszólalt.

− Olyan érzéki! De tablettákat szed, s azután bort iszik rá. Engem is megkérdezett párszor, hogy kérek-e… De én nem használok ilyen szart… Párszor kipróbáltam a füvet, nem mondom… De ez komolyabb anyag. Végül nem mertem már semmit sem inni. Nehogy beletegyen valamit az italomba.

− Nem tudta, hogy drogozik?

A fiú megrázta a fejét. Hirtelen felkiáltott:

− Alig ismerem! Olyan volt, mint egy erotikus fantázia! Meztelen! Én pedig… lehetetlen volt ellenállni neki!

A tenyerébe temette az arcát. Mivel nemigen akarta folytatni, Irene úgy döntött, megnyugtatja és ráveszi, hogy tovább beszéljen. Tréfásan megjegyezte:

− Robert, nem elég idős ahhoz, hogy tudja, a ruha alatt minden nő meztelen?

A fiú felnevetett, és kétségbeesve nézett Irenére.

− Persze, csak nem rögtön a kabát alatt.

Irene intett Tommynak. Úgy nézett ki, hogy férfi a férfival beszélgetés következik. Tommy megértette a szándékot, és együtt érző tekintettel fordult a fiatalemberhez.

− Robert, a múlt keddről beszél, amikor Charlotte elment a kocsijáért? − kérdezte tapintatosan.

− Igen.

− Mikor találkozott vele először?

− Három vagy négy hete. Ha valaki különleges színt akar, egy kis ideig várakoznia kell a kocsira.

− És Charlotte kocsijával is ez a helyzet?

− Igen. Meggypiros. Nagyon menő szín.

− Mi történt, amikor megérkezett a kocsija?

− Egész szombaton és vasárnap hívogattam, mert úgy tudtuk, csak hétfő reggel érkezik meg a kocsi. Végül felvette a telefont, de már majdnem zártunk. Úgyhogy abban maradtunk, hétfő délután jön el érte. De nem jött. Kedden reggel felhívtam, de nem volt otthon. Végül három óra körül telefonált, és azt mondta, egy óra múlva el tudna jönni a Golfért. Azt kérte, hogy feltétlenül én adjam át neki. Senki más. Én pedig… boldogan engedelmeskedtem.

Elhallgatott, és lenézett az alátétre. Már majdnem darabokra tépte az egészet. Tommy előrehajolt, és megkérdezte a legfontosabbat:

− Mikor ért oda?

− Négy óra után. Esőkabát volt rajta, és a derekára övet kötött. Magas sarkú cipőt viselt. Amikor odamentünk a régi kocsijához, amit beszámítottunk az árba, szétnyílt a kabátja, és láttam, hogy olyan harisnya van rajta, amely a combhoz tapad. Azon kívül semmi egyéb. Amikor áthajolt az ülésen… láttam, hogy… Meztelen! Teljesen meztelen. Kivéve a harisnyát.

A fiú zavartan elhallgatott, és kipirult. Robert rápillantott Irenére, aki tettetett közömbösséggel nézte. Valójában felháborodott. Ez egy előre kitervelt csábítás volt…

Tommy nem figyelt Irenére. Úgy tett, mintha csak két férfi beszélgetett volna.

− És te begerjedtél, mi?

− Naná, hát végül is nem vagyok fából!

Robert céklavörös arccal folytatta.

− Beszálltunk az új autóba, és hátramentünk az épület mögé. Volt ott egy régi Ford Transit, tavaszra akarjuk kipofozni egy kicsit. Viszik, mint a cukrot! Az emberek nyaraláshoz vesznek ilyesmit. Beugrottunk a Transitba. Charlotte hozott a másik kocsiból egy táskát és egy pokrócot. A pokrócra feküdtünk.

− Rá voltál gerjedve, gondolom, úgyhogy nem tarthatott sokáig az egész, ugye?

Irene észrevette, hogy Robert arcáról eltűnik a mámor.

− Igen. De amúgy sem maradhattunk sokáig, mivel kereshettek volna a szalonban. De Charlotte felvetette, hogy újra találkozhatunk, ha akarom.

− És te akartad, nem?

− Naná! Ez az, amiről minden pasas álmodik!

− És mikor hallottál róla újra?

− Szerda este. Másnap. Azt mondta, hogy egy kicsit várnunk kell. Az apósát meggyilkolták. S a rendőrség valószínűleg engem is meg fog keresni. És hogy elmondta nekik az igazat. Vagyis, hogy az új kocsijáért ment. A többit nem. Megegyeztünk, hogy azt mondom, alaposan átnéztük az új kocsit. Ami azt illeti, ezen a modellen van néhány újdonság… Például az új…

− De igazából nem ezt csináltátok. Nem néztétek át alaposan a kocsit. Hogyan változtat mindez az időpontokon, amelyekről korábban beszéltél nekünk? Azt mondtad, hogy hallottad az ötórás híreket a rádióban, mire Charlotte valami olyasmit mondott, hogy „Ó, már öt óra? Sietnem kell!” Azzal megszerezte az új kocsi papírjait, és elhajtott.

A fiatal arcon őszinteség tükröződött.

− Az utolsó rész igaz. Amikor végeztünk, felvette a ruhát, amit a táskában hozott. Átült a Golfba, bekapcsolta a rádiót. Akkor hallottuk a híreket. És akkor mondta azt, amit mondott az ötórás hírekről.

Mindkét nyomozó érezte, hogy a fiú igazat mond. Felkeltek, megköszönték az italokat, majd Tommy megveregette Robert vállát.

− Valószínűleg rájöttél, hogy csak kihasznált. Mondd meg őszintén − nem volt egy kicsit túl szép ahhoz, hogy igaz legyen?

Robert lehajtotta a fejét, és beleegyezően bólintott.

− Ha nem lettek volna ott a drogok… De folyton szedi azokat a szarokat. Mielőtt ma eljöttem tőle, meg is mondtam neki. Úgy értem, ez nagyon veszélyes. Nem szeretem az ilyesmit. Nagyon dühös lett, és azt mondta, menjek a pokolba. Valahogy megkönnyebbültem. Komolyan!

Hála istennek, ez a fiú elgondolkozott, mielőtt droghoz nyúlt volna. Charlotte félreismerte, Irenének pedig igaza lett. Már az első telefonbeszélgetésük után szimpatikus volt neki a fiú.

Irene elhatározta, hogy amint lehet, felhívja Mona Södert.

Visszahajtottak Örgrytébe, de a ház üres volt. A garázs zárt és üres volt. A Golf eltűnt. Az ajtó melletti sarokban két üres műanyag kannát láttak DESZTILLÁLT VÍZ felirattal.

Bár már hat is elmúlt, a kapitányságon még lázasan folyt a munka. Andersson nem volt az irodájában. Birgitta Moberg belefeledkezett a számítógépe monitorjába. Az asztalon nagy halom akta és mappa hevert. Birgitta csatlakozott hozzájuk, és úgy döntöttek, leugranak a közeli pizzériába.

Mielőtt elindultak volna, Irene hazatelefonált. Az anyja vette fel a telefont. Igen, mindkét lány otthon van. Megvacsoráztak, és együtt néznek meg majd egy filmet. Mielőtt az anyja letette volna a telefont, még megjegyezte:

− Vigyázz magadra hazafelé! Most mondták be a tévében, hogy fiatalok randalíroznak a városban. Mikor jössz haza, drágám?

A városközpontban nagy volt a zaj. A három nyomozó az ellenkező irányba indult el. A pizzéria tulajdonosát a göteborgi rendőrség tette gazdaggá. Nemcsak pizzát készítettek, hanem mindenféle más ételt is. Most gulyást rendeltek egy-egy nagy sörrel, és amíg vártak, bekaptak egy salátát.

Miközben a salátájukat bökdösték a villával, Birgitta megjegyezte:

− Ma délután találtam valami nagyon érdekeset. Bobo Torsson és Hoffa Strömberg ugyanabban a börtönben ült. És ugyanabban az időpontban. Itt a kapcsolat Bobo és a Pokol Angyalai között.

− És mit mond erre a Köpcös?

− Természetesen azt állítja, hogy semmiről sem tudott. Ő hét évet töltött odabent, de egy másik börtönbe került.

− Hoffa miért volt bent?

− Súlyos testi sértésért. Az áldozat nem lesz ép soha többé. Rivális motoros bandák csaptak össze. Nincs semmilyen bizonyítékunk a Köpcös ellen. Valószínűleg holnap kiengedik. Andersson kiborult.

Irene és Tommy elmesélte, milyen felfedezéseket tettek aznap délután. Birgitta nem szólt közbe. Figyelmesen nézte őket, és egy szót sem akart elmulasztani. Amikor közelebb hajolt a gőzölgő gulyás fölött, izgatottan csillogott a szeme. Halkan beszélt:

− A szépek és gazdagok. És az ő csodálatos életük. Olyan irigylésre méltóak, olyan csábítóak egy bizonyos távolságból nézve. De ha megkapargatod a felszínt, az arany azonnal porrá változik.

Irene kilenc órakor felhívta Mona Södert az otthoni számán, és üzenetet hagyott neki a rögzítőn.

− Helló, Mona! Itt Irene Huss Göteborgból. Szeretném megköszönni mindazt, amit elmondtál, és azt, hogy megismerhettem Jonast. Nagy segítség volt a nyomozásban, hogy nem kellett elmennünk egy felesleges irányba. Teljesen töröltünk titeket a gyanúsítottak listájáról. Sokat gondolok Jonasra. Kérlek, add át neki üdvözletemet. Mondd meg neki, hogy a pillangós kép a legszebb festmény, amit valaha láttam. Később beszélünk, Mona…

Gyorsan letette a kagylót, majd hazament.

Tizenhatodik fejezet

A reggeli eligazításon kávé és gyömbéres sütemény illata terjengett. Mindenki időben megérkezett, kivéve Hans Borgot és Andersson főfelügyelőt. A titkárnő feltett egy adventi koszorút, és meggyújtotta rajta az első gyertyát. Az ablakokban több villanykoszorú is világított, lágy, otthonos fényt árasztottak. Irene már a negyedik csésze kávéján is túl volt, amikor a főnök lépései felhangoztak a folyosón. Eltökéltnek tűntek. Mindenkinek rossz előérzete támadt, amikor Andersson vörös arca feltűnt az ajtóban.

Azonnal kiabálással kezdte:

− A fene vigye el! Miért van itt ilyen sötét? Kapcsoljátok fel a villanyt!

Belépett, töltött magának egy kis kávét. Lenézett a kávéscsészéjére, és mélyen beleszagolt.

− Elnézést mindenkitől. Boldog adventet, vagy akárhogy is hívják. Minden a lehető legrosszabbul alakult. A Köpcöst ma reggel kiengedik, és az a nyomorult állványzat leesett a pincébe.

Borg épp jókor érkezett meg ahhoz, hogy meghallja a főnöke szavait. Bólintott és átvette a szót:

− Így van. Akkor szóltak, amikor ledőlt az állvány. Holnap fogják kiszedni. Úgy döntöttünk, hogy inkább elkezdjük keresni a csöveket. Úgyis keletkezett egy lyuk a födémen. A hétvégén kell kijavítaniuk az állványzatot. Hétfő reggelig nem lesz esély a széf kiemelésére. Ez a legkorábbi időpont.

Jonny Blom mérgesnek tűnt.

− Miért nem döntik le a falakat egy nagy vasgolyóval? Gyors és egyszerű lenne!

Borg nem volt vevő az ötletre, csak legyintett rá.

− Az túl durva módszer lenne. Az egész épület összedőlhetne, és akkor soha nem találnánk meg a széfet.

− Na és hogy foguk kinyitni?

− Megnéztük távcsővel. Svéd gyártmány, kombinációs zárral. Jön egy srác a Rosengrentől. Valószínűleg nem lesz benne bomba, de azért megtesszük az óvintézkedéseket, amikor kinyitjuk.

Andersson szigorúan nézett körbe.

− Nem haladunk semerre! Túl lassú a nyomozás! Az ördög vigye el!

Senki sem mert ellenvéleményt megfogalmazni.

Irene vázolta a Charlotte von Knechttel folytatott beszélgetés részleteit, és beszámolt a Robertnél töltött időről is. Tommy átvette a szót, és ismertette a részleteket. Mire Irene elmesélte a kábítószeresek 1989-es esetét, már mindenkiben kialakult egy árnyaltabb kép Charlotte von Knecht, lánykori nevén Charlotte Croona személyiségéről.

Andersson arcszíne kezdett visszatérni a normálishoz, de a hanga éles volt.

− Annak a nőnek van valami a füle mögött. Vagy, hogy pontosabb legyek, valami bűzlik Dániában! Ha-ha! Nos… izé… Mit mondott a kábítószeres srác arról az anyagról, amit a medáljában talált?

− Szabad bázisú. Kokain szódabikarbónával keverve. Ezt árulják az utcán. A tiszta kokain túl erős és túl veszélyes. És ki tudja ellenőrizni, mennyi szódabikarbóna van benne?

Irene elmesélte, hogy elment Vänersborgba Bobo anyjához. Semmilyen eredménye nem lett a látogatásnak. Az elmúlt években anya és fia nemigen tartotta a kapcsolatot. Már majdnem két éve nem is látták egymást. De a nő ismét felhozta a biztosítási pénz kérdését. Birgitta a biztosítótársaság ügyfélszolgálatához irányította. Az anya már húsz éve nem látta Bobo apját, de azt tudja róla, hogy csavargó. Ő ismét férjhez ment, Vänersborg közelében lakik, egy cukorkaboltban dolgozik. Birgitta végül közölte a felfedezését arról, hogy Glenn „Hoffa” Strömberg és Bobo Torsson ugyanabban a börtönben raboskodott. Sajnos a Köpcös és a két Pokol Angyala között semmilyen kapcsolatot nem talált, kivéve a kungsbackai bankrablást a nyolcvanas évek elején.

Andersson nagyot sóhajtott.

− És ma ki kell engednünk azt az ördögfajzatot! Jonnyval megdolgoztuk, de semmire sem jutottunk. Talán tudja, ki ölte meg Bobót. Ezért akarom megfigyelés alatt tartani. Jonny? Hans? Fredrik? Birgitta?

Mindnyájan bólintottak, de csak Fredrik tűnt igazán lelkesnek. Andersson folytatta.

− És mi a helyzet Bobo részeges apjával? Megtaláltad, Hannu?

− Igen. Lillhagenben.

− Felvették a lillhageni kórházba?

− Igen. Sem beszélni, sem járni nem tud. Májrákja van.

− De Lillhagenben elmegyógyintézet van. Nem ott kellene lennie, ha májrákban szenved!

− Senki sem fogadta be. Nyáron került oda. Egy lépcsőházban szedték össze a város északi részén.

Újabb kávék és sütemények következtek, miközben senki sem szólt többet. Andersson összerakott három süteményt, és egyszerre harapott bele a toronyba. Az eredmény az lett, hogy minden tele lett morzsával. Teli szájjal szólalt meg:

− Fredrik, találtál valamit tegnap?

Fredrik arca felderült, és energikusan lapozgatni kezdett teleírt jegyzetfüzetében.

− Azt meghiszem! Két érdekes megfigyelés a Molinsgatanon. Tegnap megint körbejártam a lakókat, és megkérdeztem, nem láttak vagy hallottak-e valami szokatlant múlt péntek este. Egy Porschéről is érdeklődtem. Végül is elég feltűnő kocsi. Találtam egy férfit, aki a hasfájós gyerekével fent volt akkortájt. A nappalijuk ablaka a Molinsgatanra néz, a lakás két szinttel van von Knechték garázsa fölött. A férfi hallotta, amint egy kocsi csikorogva fékez, majd valaki szöszmötöl a garázsajtóval. Az ajtók régiek, ezért hangosan nyikorognak a zsanérok. Utána egy kocsi hajtott ki az utcára. Kis idő múlva egy másik autó állt be a helyére. A férfi kíváncsi volt, mi folyik odalent, ezért kinézett az ablakon. A Porsche ott parkolt a ház előtt. Majdnem tizenöt percig állt az ablaknál, és a gyereket ringatta. A baba elaludt, az apja pedig betette a kiságyba. Utána elment vécére, majd amikor visszaért a nappaliba, hallotta, hogy a Porsche elindul. Mire kinézett az ablakon, már hűlt helye volt.

− Ez nagyszerű! És látott valakit?

− Nem.

− Tudja, hány óra volt pontosan?

− Nem. De úgy véli, a Porsche fél egy és háromnegyed egy körül hajtott el.

Andersson izgatottan dörzsölte meg az orrát.

− Valaki leparkol az utcán. Valaki kinyitja a garázsajtót. Valaki kiáll a Porschéval. Valaki beáll a másik kocsival a garázsba. Valaki elhajt a Porschéval.

Mindenki bólintott, hogy követi az eszmefuttatást.

− Valaki visszatért reggel, és kicserélte a két autót. Szombat reggel a Porsche nem volt a Berzeliigatanon, mert akkor az a férfi, akinek a hálószobaablaka a parkolóhelyekre néz, látta volna. Folyton visszatérünk azokhoz az átkozott kocsikulcsokhoz.

Hannu bólintott.

− Amelyek Pirjónál voltak.

Mindnyájan jól emlékeztek a ragacsos kulcskarikákra, amelyeket a tűzszerészek mutattak meg nekik. Andersson megint dörzsölni kezdte az orrát.

− Miért volt ez a két kulcscsomó Pirjónál? Nem is tudott vezetni. Nem volt kocsija. Von Knechték lakásához sem kapott soha saját kulcsot.

Fredrik izgatottan közbevágott.

− Szerintem Birgittának igaza volt, amikor azt mondta, hogy valaki odacsalta Pirjót a Berzeliigatanra. A technikusok szerint Pirjo szerda reggel nem ment be a molinsgatani lakásba. Először nehezen értette meg, hogy Richard halott. Rosszul beszél svédül. Amikor végül felfogta, mit magyaráznak neki, összezavarodott. De nem engedték be a lakásba, mert akkor kezdtek el dolgozni az alsó szinten, amikor megérkezett. Másrészt viszont hallottam valami érdekeset attól a pasastól, akinek a sarkon van egy helyes kis ruhaboltja. Úgy hívják, hogy… Várjunk csak…

Lázasan lapozgatott a jegyzetfüzetében.

Jonny a plafonra emelte a szemét, és fejhangon utánozni kezdte a bolttulajdonost.

− Carl-Johan Quist. Volt szerencsém beszélni vele szerdán, miután von Knecht kizuhant az erkélyről. Azt mondta, semmit sem tud. Hallotta, hogy valaki sikolt egyet az utcán, aztán „ó, jaj, olyan borzasztó, az a szegény flótás ott hevert a járdán. Oda se tudtam nézni, rögtön felhívtam a rendőrséget.” El tudom képzelni, miért akarta, hogy felfigyelj rá. Szerintem bejössz neki.

Fredrik megmerevedett. Az arcán megjelent két hatalmas vörös folt. Megsemmisítő pillantást vetett Jonnyra, majd lassan összeszedte magát, és visszafogott dühvel beszélni kezdett.

− Veled ellentétben én tudok úgy is beszélni az emberekkel, hogy nem taposom el őket. Így jutok eredményre. Te meg feszítesz, azt képzeled magadról, hogy rohadt okos vagy, amikor kipréselsz valakiből valamit! Holott valójában nem teszel mást, mint a marha nagy öntudatodat erősíted!

Birgitta ott, a többiek szeme láttára szájon csókolta Fredriket. A nyomozó még jobban elvörösödött, a fülei pedig már szinte lángoltak. De az arca ragyogott. Jonnyról ugyanezt nem lehetett elmondani.

Andersson úgy érezte, az irányítást sikerült elveszítenie. Hogy visszaszerezze a tekintélyét, kifakadt:

− Mi a fene folyik itt? Hagyjátok abba a szívatást és a… csókolózást! Nem az óvodában vagyunk! Gyilkossági ügyben nyomozunk! Kollégák és hölgyek! Válasszuk külön a dolgokat!

Mindenkinek nagy erőfeszítésébe került komolynak maradni. Fredrik újra kinyitotta a jegyzetfüzetét. Mintha mi sem történt volna, ott folytatta, ahol abbahagyta:

− Itt van a neve. Carl-Johan Quist. Ismerte Pirjót, és tudta róla, hogy von Knechtéknél takarít. A nő akkoriban szokott megérkezni, amikor kinyitja a boltját. Ezért tűnt föl neki, amikor Pirjo szerda reggel odament. Azt gondolta, biztosan mindenki hallotta a hírekben, hogy Richard von Knecht meghalt. Figyelte Pirjót aznap reggel. A nő tizenöt perc múlva jött ki az épületből. Éppen akkor, amikor két riporter lépett be az üzletbe. Nem vásárolni akartak, hanem kikérdezni a haláleset egyik szemtanúját. Quist elmondta nekik, hogy csak azt látta, amikor a holttest becsapódott néhány méterre a boltajtótól. Amikor meg kellett mutatnia a hiénáknak, hol történt az eset pontosan, egy pillantást vetett a villamosmegállóba. Ott látta Pirjót, amint egy nagy, világos színű kocsi lehúzott ablakán hajol be. Valakihez beszélt, aki a kocsiban ült. A férfi azt mondta, belevésődött a kép az agyába, mert elég nehezen hitte el, hogy bárki is fel akarná szedni azt a kövér, lompos nőt. Az emlékkép akkor jött elő benne, amikor azt olvasta az újságokban, hogy Pirjo meghalt a berzeliigatani tűzben.

Andersson izgatottan hajolt oda Fredrikhez.

− Milyen márkájú volt az a kocsi?

Fredrik sajnálkozva intett a fejével.

− Sajnos Quist nem ért a kocsikhoz. Fogalma sincs. Nincs jogosítványa, és sosem volt kocsija. Talán egy BMW vagy egy Mercedes. Én Birgitta elméletére szavazok. Valaki átadta Pirjónak a kulcsokat, hogy odamenjen az irodához és aktiválja a bombát. És ez a valaki valószínűleg a kocsiban ülő ember volt.

Andersson közbeszólt.

− A kulcsok. Mindig azok a kulcsok! Azt értem, hogy a gyilkos odaadta neki az iroda kulcsait, hogy aktiválja a bombát. De miért volt nála a garázs és a kocsi kulcsa is?

Hannu halkan megjegyezte.

− Hogy megszabaduljanak tőlük.

− A kocsikulcstól? Megszabaduljanak?

Andersson elhallgatott, és egyre növekvő tisztelettel nézett a kölcsönkért kollégára.

− Hát persze! Hogy a gyilkos megszabaduljon a bizonyítéktól, odaadja a kulcsokat Pirjónak. S talán azért is, hogy átverjen minket! És sikerült is neki! De ennek vége. Most már van egy jó elméletünk.

Birgitta mérgesen csattant fel.

− Micsoda szemét alak! A biztos halálba küldött egy háromgyerekes anyát! Szinte hallom is, ahogy beszél hozzá: „Kedves Pirjo, lenne olyan kedves és kitakarítaná Richard irodáját? Már nem lesz rá szüksége. De ha jönnek majd megnézni, rendben kell lennie. És mellesleg, ha már arra jár, visszatenné ezeket a kulcsokat? Köszönöm. Ha megteszi ezt a szívességet, dupla árat fizetek.”

Mindenki hallgatott. Nagy esély volt rá, hogy így hangzott el a párbeszéd.

Irene szólalt meg elsőként:

− Három dolgot tudunk. Először is, a gyilkos hozzáfért mindkét kulcscsomóhoz, amelyet Pirjo holtteste mellett találtak a tűz eloltása után. Másodszor, Pirjo ismerte a gyilkost, és bízott benne. Harmadszor, a gyilkos egy világos színű kocsival jár. Quist szerint elég nagyméretű autóról van szó. Az aschebergi iskola tanára szintén látott egy világos kocsit a gyilkosság estéjén. Sylvia BMW-je piros. Ahogy a Porsche is. Viszont világos színű kocsija van Henrik von Knechtnek. Egy Mercedes. Nem tűnt volna fel egy tanárnak ilyen ismert márka?

− Nem feltétlenül. Futott a parkolóház felé, esett az eső. És csupán messziről látta − vetette ellen Birgitta.

Andersson ránézett Fredrikre.

− Azonnal ide kell hoznod Quistet, hogy beszélhessünk vele. Mivel ruhákkal dolgozik, lehet, hogy pontosabban meg tudja határozni a színt. És próbáld rávenni, hogy mondjon valamit a márkáról is!

− Rendben. Bár most eszembe jutott valami. A Köpcösnek van egy fehér Mondeója. Vadonatúj, sötétített ablakokkal. Pazar.

− Jól van. Azt a kocsit is ellenőrizd. Habár Quist valószínűleg nem tud megkülönböztetni egy Golfot egy Mondeótól. Nem látta véletlenül, ki ült a kocsiban?

− Nem. De az ablakok sötétek voltak.

− Henrik Mercedesének ablakai is sötétítettek.

Andersson vágott egy grimaszt.

− Rendben. Fredrik te beszélsz azzal a hom… boltossal. Jonny, Hans és Birgitta követik a Köpcöst, amikor elengedik ebéd után. Mint a piócák, tapadjatok rá! Ha szerencsénk van, elvezet a gyilkoshoz. Legalábbis Bobo gyilkosához. Ti négyen viszitek a hétvégi ügyeletet is. A többiek, akik a múlt hétvégén dolgoztak, most szabadnaposak lesznek. De ma még mindnyájan újra ellenőrzünk minden adatot. Irene és Tommy, ti végigmentek a Molinsgatanon, és kikérdezitek az ottaniakat, nem látták-e Pirjót beszélni egy Mercedes vezetőjével. Vagy bármilyen más márkájú kocsi vezetőjével. Ha már a kocsiknál tartunk: kérdezzétek meg, látta-e valaki, milyen autó állt a garázs előtt péntek éjjel a Molinsgatanon. Nagyon érdekes lenne megtudni, milyen kocsi állt be a Porsche helyére aznap éjjel. Hannu, szeretném, ha beszélnél Pirjo lányával. Van egy olyan érzésem, hogy titkol valamit. Hogy megvédje az anyja emlékét vagy valami hasonló okból. Nagyon furcsa, hogy nem mondta meg neki az anyja, hová megy takarítani.

Hannu bólintott, de közben vállat vont. Nyilván nem hitte, hogy bármire juthatnak ezen a vonalon.

A főfelügyelő feloszlatta a megbeszélést.

− Egész nap itt leszek, és talán a hétvége egy részén is. Különben otthon is elértek.

Birgitta és Fredrik surrant ki elsőként a folyosóra, és a főfelügyelő hallotta, hogy vidáman nevetgélnek. Hirtelen aggódni kezdett. Birgitta járni fog Fredrikkel? Hogyan fogja ez befolyásolni az ausztráliai utazást? És az a sok szöveg a függetlenségről meg a férfiak követeléseiről!

A hőmérséklet nulla fok alá süllyedt, és az utakat fekete jég borította. Az emberek óvatosan tipegtek a járdán, a mentők folyamatosan szállították a kéz- és lábtöréses sérülteket a kórházakba.

Fredrik, Tommy és Irene a kocsiban ült. A padlón heverő szatyorban különféle autómodellekről készült fényképek voltak. Carl-Johan Quist nem akart elmenni a kapitányságra.

A karácsonyi szezon épp hogy elkezdődött, és nem zárhatta be a boltját. Szombat délután három óránál előbb nem tudott volna szabadulni. Utána viszont korlátlanul volt ideje. Fredrik úgy döntött, ha Mohamed nem megy a hegyhez… Gyorsan ki kellett deríteniük, milyen márkájú autóról van szó. A fejében még ott visszhangoztak Jonny sértő szavai a reggeli megbeszélésen. De aztán az is eszébe jutott, hogyan reagált Birgitta Jonny szavaira, és úgy érezte, minden jó irányba halad.

Irenének sikerült találnia egy parkolóhelyet az Aschebergsgatan túloldalán. Megegyeztek, hogy pontban egy órakor találkoznak a kocsinál. Ha valaki tizenöt perc múlva nem ér oda, annak villamossal kell visszamennie a kapitányságra. Fredrik elindult a ruhabolt felé, hóna alatt a sötétkék nejlonszatyorral. Irene és Tommy látta, hogy megcsúszik és majdnem elesik a zebra közepén.

Irene nevetett.

− Még mindig húsz centivel a föld fölött jár. Birgitta csókjának hatására.

− Nem csoda. Mindenki így érezne a helyében.

− Te is?

− Hát… egy kicsit biztosan…

Nevettek, és ettől egy kicsit felmelegedtek. Úgy döntöttek, szétválnak. Tommy körbejár, és a garázs előtt parkoló autókról kérdezget, Irene pedig Pirjóra és a világos színű kocsira fog koncentrálni.

Az a villamosmegálló, ahol Pirjo álldogált, körülbelül negyven méterre volt Quist boltjától. Mindig várakoztak a megállóban, mivel ezen a ponton három villamos- és két buszvonal is keresztezte egymást. Valószínűleg a most itt álldogáló embereket nem érdemes megkérdezni. Inkább a boltokra és a cégekre kell figyelni.

A legközelebb egy képtár volt. A GALLERI UNO felirat cirádás betűkkel díszelgett minden kirakatablakon és az ajtón is. Irene megpróbálta kinyitni az ajtót, ám be volt zárva. Egy bélyeg nagyságú feliratot ragasztottak az üvegre celluxszal. „Hétfő, kedd zárva, szerda-szombat 12–17. Vasárnap 12–16.” Hát jó. Az UNO majd később kerül sorra. A szomszédban egy apró cipőkellékes működött. A pult mögött álló nő valaha szebb napokat látott, most azonban piszkosfehér nejlonruhát viselt. A haja sokkal fehérebbnek tűnt, mint a ruha. Ez tényleg egy működő bolt? Svédországban az emberek általában nyugdíjba mennek 65 éves korukban, de ez a hölgy legalább húsz évvel idősebb volt ennél. A hangja azonban tisztán, erősen csengett.

− Jó napot. Segíthetek?

− Jó napot. A nevem Irene Huss nyomozó. Richard von Knecht halálesete ügyében nyomozok.

Az idős hölgy áthajolt a pulton, és olyan izgatottan suttogott, hogy a műfogsora kattogni kezdett.

− Képzelje csak, milyen izgalmas! Pont a bolt előtt! Követtem a híreket a tévében és az újságokban.

− Gondolom, olvasta az újságokban, hogy kapcsolat állhat fenn az eset és a Berzeliigatanon történt robbanás között.

− Hát persze, hogy van kapcsolat! És a takarítónő, aki odaveszett! Mivel itt is takarított von Knechtéknél, nyilván van valami köze a berzeliigatani tűzesethez is.

Karba tette a karját, és kihívóan nézett Irenére.

− A takarítónő a rejtély kulcsa − mondta Irene. − Megpróbáljuk kideríteni, kivel találkozott élete utolsó napján. Múlt hét szerdán. Számos tanú állítja, hogy tíz óra körül a villamosmegállóban várakozott…

− Úgy is van. Én is láttam. Jó pár éve mindig láttam, hogy hetente háromszor leszáll a villamosról. Általában délután három körül ment el. De múlt szerdán már reggel tízkor hazament.

− Látta, hogy odamegy egy kocsihoz, és beszél a vezetőjével?

− Igen, így volt. De csak pár percig beszélhettek. A kocsi szinte azonnal továbbhajtott.

− Milyen kocsi volt?

A beszélgetésük alatt először bizonytalanodott el az asszony.

− Milyen is?

− Igen. Milyen márkájú kocsi volt?

− Nem nagyon ismerem a kocsikat.

Irene sóhajtott, de próbálta elrejteni a csalódottságát.

− Nagy volt vagy kicsi?

− Nem is tudom. Elég nagy, azt hiszem − mondta aztán, és elgondolkodva harapott az ajkába.

− Emlékszik a színére?

− Sajnos nem emlékszem. Talán barna. Vagy világosabb… De a takarítónő fejkendőt viselt és egy sötétzöld dzsekit. Nagy, piros bevásárlószatyor volt a kezében.

Ez egybeesett azzal a leírással, amelyet Marjatta adott korábban az anyjáról.

− El tudná mondani, mi történt, amikor Pirjo odalépett a kocsihoz?

− Hát… odasétált, aztán lehajolt és beszélni kezdett valakihez.

− Melyik oldalon állt?

− A járdán. A vezető lehúzta az ablakot az utasoldalon. De nem láttam sokat, mert a kocsi eltakarta előlem a takarítónőt.

− Tehát a sofőr háttal volt önnek?

− Igen. Bár a kocsi ablakai olyan sötétek voltak, hogy alig láttam valamit. De azt hiszem, a sofőrön egy világos dzseki volt.

− Férfi volt vagy nő?

− Nem tudnám megmondani. Talán férfi.

− Miből gondolja?

− Hát… elég magas volt. És amikor elhajtott, a takarítónő integetett neki a kezével, így.

Az idős hölgy a kezével mutatta, mire gondol. Ez megerősítette Irenét abban, hogy Pirjo bizonyára ismerte azt a személyt, aki odaadta neki a kulcsokat. Reménykedve jegyezte meg:

− Emlékszik más egyébre is?

Tovább nem jutottak. Irene elkérte az asszony nevét, címét, telefonszámát és a társadalombiztosítási számát. Ester Petterssonnak hívták, és nyolcvankét éves volt.

− Elég szokatlan, ha valaki az ön korában még dolgozik. Időszakos állás?

− Ó, nem, már hatvanegy éve vezetem a boltomat. Az apámé volt, aki meghalt, ám az anyám nem értett az üzlethez, úgyhogy nekem kellett átvennem a stafétabotot.

− Nem akar nyugdíjba vonulni?

− Nem! Mihez kezdenék nyugdíjasként?

Irene köszönettel elhárította a kávémeghívást, és megígérte, hogy még benéz. Amikor becsukta az ajtót, egy kis harang csilingelt, majd a lábkrémek, kenőcsök, hintőporok és szemölcstapaszok világa bezárult mögötte.

Egy órára mindhárman visszamentek a kocsihoz. Tommynak új hírei voltak az éj szaki kocsicseréről. Irene csak az idős hölggyel folytatott beszélgetésről tudott beszámolni. Fredrik elég sokra jutott Quisttel, aki most már csaknem biztosra állította, hogy a kocsi egy nagyméretű szedán volt. Világos színű. Valószínűleg fehér vagy bézs. Sötét ablakokkal. Azután meghívta Fredriket ebédre, amit ő udvariasan, de határozottan visszautasított. Kifogásként megemlítette, hogy a barátnőjével ebédel. Nem mintha valakivel járna éppen, de van rá esély, hogy ez hamarosan megváltozik. Úgy döntött, nem beszél Irenének és Tommynak erről a meghívásról. Ők nem voltak olyanok, mint Jonny, de sose érne véget az ugratás. Jobb a békesség.

Tommy elgondolkodva nézett az Aschebergsgatanon álló szecessziós épület homlokzatára. Felpillantott a legfelső szint márvány mellvédjére és a baljós erkélyre.

− Vajon otthon van Sylvia von Knecht? Szeretnék újra benézni a garázsba.

Irene kinyitotta a kocsit, kivette Sylvia telefonszámát a dzsekije zsebéből, és beütötte a számokat a mobiljába.

− Sylvia von Knecht lakása − válaszolta egy női hang, alig érezhető finn akcentussal.

− Jó napot. A nevem Irene Huss nyomozó. Sylvia von Knechtet keresem.

− Marstrandba ment. Az egyik ló beteg.

− És mikor jön vissza?

− Ma este.

− Hánykor?

− Nem tudom − válaszolta a nő hűvös, de barátságtalannak nem nevezhető hangon.

Irene úgy döntött, szerencsét próbál.

− Maga Sylvia testvére, Arja Montgomery?

− Igen.

− Feljöhetünk egy pillanatra? Itt vagyunk az épület előtt az Aschebergsgatanon.

Rövid csend után a nő bizonytalanul szólt bele a telefonba.

− Nem is tudom… Sylvia nem szereti, ha a rendőrség szaglászik…

− Tudom. Egy kicsit törékeny az idegrendszere a tragédia óta. De eddig mindig segített a nyomozásban. A mostani problémánkat a maga segítségével is könnyedén megoldhatnánk. Be kell jutnunk a molinsgatani garázsba. A kulcs Richard kulcscsomóján van, az éjjeliszekrényén, a lakáskulcsok mellett.

Arja megadóan közölte:

− Megkeresem.

Néhány perc múltán visszatért:

− Megtaláltam. De le kell vinnem magukhoz, mert nem tudom a bejárati ajtó kódját.

− Rendben. Itt várunk.

Arja sokkal fiatalabb volt, mint Sylvia. Irene meglepve látta, hogy körülbelül vele egykorú. Nehéz volt hasonlóságot találni a két nővér között. Arja csaknem tíz centiméterrel magasabb volt, nem tűnt testesnek, de nem volt vékonycsontú sem. Szőke haja a válláig ért, arccsontja kiemelkedett, nagy, tiszta, kék szeme és széles, tökéletes fogsort rejtő mosolya kissé szabadkozva villant a rendőrökre. A koszos férfiingre és a szakadt farmerra mutatva azt mondta:

− Elnézést, de segítek Sylviának a takarításban. Csütörtökön lesz a temetés, és szeretné, ha a lakás rendben lenne.

Mit is mondott egyszer Sylvia? „Csak a finnek tudják, hogy kell rendesen takarítani.” Úgy látszik, tartja magát ehhez az elvhez. Arja kihúzta a kulcsokat a farmerja zsebéből.

− Ezek azok?

− Igen. Itt van az igazolványunk. Fontos, hogy tudja, kinek adta oda a kulcsokat.

Irene előhúzta a rendőrigazolványát, Tommy és Fredrik pedig követte a példáját. Arja futó pillantást vetett a kártyákra, és bólintott.

Irene mosolyogva folytatta:

− Miután már egy ideje ezen az ügyön dolgozom, tudom, milyen Sylvia. Leszidná, ha nem tudná megmondani, kinek adta oda a kulcsokat. De most már látta az igazolványunkat, és biztos lehet benne, hogy rendőrök vagyunk.

Arja először meglepődött, de aztán a zafírkék szemek játékosan összehúzódtak. Meleg mosoly öntötte el a kellemes arcot.

− Látom, hogy ismerik az én kedves nővéremet. Vagyis a féltestvéremet.

Ez megmagyarázta a köztük lévő különbségeket. Irene ismét csak engedett a kíváncsiságának.

− Az apjuk vagy az anyjuk ugyanaz?

− Anyánk. Sylvia apja meghalt negyvenkettőben, mikor a finnek és a németek megtámadták a Szovjetuniót. Sylvia hét hónap múlva született. Anyánk az apja egyik unokatestvéréhez ment férjhez. Ő lett az én apám.

− A családi birtok megmaradt?

− Nem. A család birtoka a viborgi területen helyezkedett el, amely a Szovjetunióhoz került. A háború után el kellett jönnünk.

− El még az édesapja?

− Nem. Tíz évvel ezelőtt halt meg tüdőrákban. Láncdohányos volt.

− És hogy van az édesanyja? − kérdezte Irene, felnézve a lakás felé.

Arja nevetett.

− Eléggé virgonc. Hetvennyolc éves. Csak azt hallja meg, amit akar, de egyébként nincs vele semmi baj. A torra süti odafent a süteményeket.

− Itt lesz a tor? Azt hittem, nagy vacsora lesz valamelyik étteremben.

Arja lebiggyesztette a száját.

− Ha ismeri a nővéremet, tudja, hogy nagyon takarékos. Valószínűleg a gyerekkori nélkülözés következtében. A látszatot fenn kell tartani, de ne kerüljön semmibe! Sylvia úgy gondolja, hogy egy kisebb uzsonna elegendő a közeli gyászolóknak. Találja ki, kinek kell a szendvicseket elkészítenie!

Ismét mosolygott, majd elbúcsúzott a rendőröktől, és becsukta maga mögött a bejárati ajtót.

A hatalmas, kétautós garázsban nem találtak piros BMW-t, de Porschét igen. Becsukták az ajtót, és felkapcsolták a mennyezeti világítást. A két szinttel feljebb lakó szemtanúnak igaza volt. Az ajtó borzasztóan nyikorgott nyitáskor és csukáskor. A garázs mély és széles volt. Az elülső részben bőségesen volt hely a kocsiknak. A hátsó területet szemmel láthatóan raktározásra használták. A falon futó polcokon több kartondoboz, létra, téli gumi, hólánc, síléc, kötél, doboz és két, sötétzöldre festett versenybicikli sorakozott.

Irene alaposan körülnézett.

− A technikusok mindent megnéztek, átvizsgáltak?

Tommy megrázta a fejét.

− Nem. Csak a kocsit. Találtak némi homokot és olajat a csomagtartóban és a kocsi padlóján. A hátsó ülés és az első utas oldali ülés előtt.

Kinyitották a Porsche apró csomagtartóját. Az alján tisztán látszottak az olajfoltok, nagyjából egy érmének megfelelő nagyságban. Némi homok és kavics tapadt hozzájuk. A kocsi belsejében hasonló foltokat láttak a szőnyegeken. Nagyon szép autó volt. Vezetni is nyilván nagy élmény lehetett. A fekete bőrborítás férfias külsőt kölcsönzött a kocsinak. A kis átmérőjű, fekete kormánykerék és a rengeteg kütyü a műszerfalon azt a benyomást keltette az emberben, mintha egy pilótafülkében ülne. Irene izgatottan ült be a volán mögé.

− Hahó, Irene, a nirvánában vagy, ugye? − Tommy hangja visszahúzta Irénét a földre.

Álmatag hangon közölte:

− Nem akármilyen érzés egy ilyen kocsiban ülni.

− Csak nyugodtan élvezd ki. A magunkféle nem gyakran ülhet Porschéban. De találtam itt valamit. Gyere csak!

Irene sóhajtva mászott ki a gyönyörű bőrülésből, és követte kollégáját a garázs hátsó részébe. A polcok alatt, közvetlenül a fal mellett nagy, zöld, fém benzinkanna állt. Tommy megpróbálta kihúzni, és végül sikerrel járt.

− Üres. Csak egy kicsi maradt az alján.

− Mennyi fér egy ilyen kannába?

− Huszonöt-harminc liter. Garázsban vagy más zárt helyen nem szabad benzint tárolni.

− De ez üres.

− Igen. De benzin volt benne − mondta Tommy, miközben lecsavarta a kupakot, és beleszagolt a kannába.

− Lehet, hogy már akkor is üres volt, amikor idetették.

− Lehet.

− Lehet, hogy ezt a benzint használták a Berzeliigatanon?

− Én is pontosan erre gondoltam. De ennél jóval több benzinre volt szükség.

Körbejártak és végignézték a polcokat. Irene vette észre a sárga-fekete locsolócsövet. Körülbelül másfél méteres lehetett.

Diadalittasan felkiáltott.

− Nézzétek! Azt hiszitek, hogy ez locsolócső? Nem, nem!

Fredrik és Tommy döbbenten bámult rá. Aztán mindketten a slagra néztek. Először Tommynak esett le.

− Ez az! Igazad van!

Fredrik csak sóhajtott.

− Én még mindig azt hiszem, hogy ez egy locsolócső darabja.

Irene és Tommy megrázta a fejét, és egyszerre közölte.

− Ez szívócső.

Irene odalépett a feltekert locsolócsőhöz. A levágott darab ebből származott. A vágás éle pontosan illett a másik végéhez. Irene szíve gyorsan vert.

− Ez az! Ez tartott neki olyan sokáig a garázsban. A bombakészítőnk levágott egy darabot a csőből, és szívócsőként használta, hogy benzint töltsön át a fémkannából a műanyag kannába. Vagy műanyag kannákba − tette hozzá.

Tommy helyeslően bólogatott.

− Igen! De több benzinre volt szüksége. Gondolod, hogy kiszívta a kocsi benzintartályából is?

Mindnyájan a Porschéra néztek. A BMW is ott volt. Két autó már jelentős mennyiségű benzint jelentett. Irene hosszasan nézte a Porschét. Végül azt mondta:

− Azt hiszem, tudom, miért vitte el a Porschét és nem a saját kocsiját.

Felvette a kocsikulcsot, bemászott a vezetőülésbe és beindította a motort. A szíve ismét izgatottan dobogott, amikor ránézett a kijelzőre.

− Nézzétek, a tank majdnem üres!

− Állítsd le, mielőtt megfulladunk szén-monoxid-mérgezésben!

Tommy köhögve nyitotta ki a garázsajtót. A kinti levegő sem volt sokkal tisztább.

Irene sajnálkozva állította le a motort. Az autó finoman dorombolt. Irene felvázolta a forgatókönyvet.

− A bombakészítő éjfél után ért ide. Tudta, hogy van benzin a kannában és a kocsikban is. A saját kocsijába is tankolt. Amikor ideért, észrevette, hogy a Porsche tankja csaknem üres, kevesebb mint ötven kilométerre elegendő a benzine. Ezért kiállt a Porschéval, és beállt a helyére a saját kocsijával, így zavartalanul kiszívhatta a benzint a műanyag kannákba. Annyit persze hagyott a kocsijában, hogy biztonságosan hazaérjen. A Porschéban talált olajfoltok valószínűleg a kannáktól származnak, mert lerakta őket a garázs padlójára. Az aljuk biztosan olajos lett.

Fredrik közbevágott.

− És miért nem a saját kocsijával ment a Berzeliigatanra?

− Nem akarta, hogy észrevegyék a környéken a kocsit. Nehéz lett volna megmagyarázni, mit keresett ott az éjszaka közepén. Von Knecht autója is feltűnő volt, de mégsem volt annyira kockázatos azzal mennie − mondta Irene.

Ez logikus magyarázatnak tűnt. Tommy bólintott, és elvette a slagdarabot.

− Vigyük el a laborba, hogy lássuk, tényleg volt-e benne benzin. Bár ha megszagoljuk, biztosak lehetünk benne. Ki kell majd hívnunk a technikusokat, hogy vegyenek mintát az olajfoltokból, ha még nem tették meg. Utána összehasonlíthatják az eredményt a kocsiban talált foltokkal.

Kimentek, és becsukták a nyikorgó ajtót. Tommy elgondolkodva nézett a vaskos, szürkére festett ajtókra.

− Mi lenne, ha találnánk olyan szemtanút, aki látta, amikor a kannákat betették a Porschéba? De akkor éppen senki sem járt erre. Valószínűleg pont akkor történt, amikor a fent lakó letette a babát aludni.

Irene megveregette a kollégája karját.

− Tommy, már máshol is láttunk műanyag kannákat: Charlotte és Henrik garázsában. Nem is olyan régen. Ugorjunk el arrafelé, és nézzük meg alaposabban. A kulcsokat magunknál tartjuk, és odaadjuk a technikusoknak. Azt hiszem, itt az ideje, hogy újra beszéljek Sylvia von Knechttel. Bár valószínűleg én vagyok az utolsó, akit látni szeretne. Valahogy mindig olyan kurtán-furcsán alakulnak a beszélgetéseink.

Tommy elmosolyodott.

− Talán itt az ideje, hogy egy tapasztalt férfi jelenjen meg. Mint például én.

− De jó ötlet!

Visszamentek Örgrytébe, és benéztek Henrik von Knecht továbbra is nyitott garázsába. A két DESZTILLÁLT VÍZ felirattal ellátott kanna még mindig a sarokban állt. Irene lecsavarta a kupakot, beleszagolt az egyikbe, de csak állott vizet érzett.

− Tízliteresek. Tökéletesen megfelelnek a célnak. Könnyű vinni őket. Öt vagy hat elég lenne a bombához. Ki kell majd kérdeznünk Henrik von Knechtet egy kicsit részletesebben erről. A felesége még nem jött haza, ugye?

Amikor becsöngettek, senki sem nyitott ajtót. Körbejárták a házat, és benézegettek az ablakokon. Irene a hátsó kert egyik túlméretezett virágágyása mellé állva éppen belátott a konyhába. A mosatlan edények eltűntek. Minden tiszta és rendes volt. Henrik soha nem jönne rá, hogy a feleségének látogatója volt. Igaz, hogy egyenesen Marstrandra ment, ha igaz, amit Charlotte mondott. Ő pedig az egyik barátja házibulijában fogja múlatni az időt…

Irene gondolatmenetét egy harsány hang szakította félbe:

− Ne mozdulj, vagy lövök! Kihívtam a rendőrséget, és bármelyik percben itt lehet!

Irene megfordult, és egy puska csövével nézett szembe. A fegyver remegett az idős, kopasz, testes férfi kezében.

A három detektívnek már majdnem sikerült meggyőznie a fegyveres férfit arról, hogy ők maguk a rendőrség, amikor a járőrkocsi megérkezett. A két rendőr fegyverrel a kézben közeledett a ház felé. Szerencsére az egyikük Hans Stefansson volt. Vagy éppen szerencsétlenségükre, Irene nem tudta eldönteni. Egy dologban azonban biztos volt. Az a történet, hogy egy öregember hogyan tartotta sakkban a három nyomozót egy sörétes puskával, már délután mindenki előtt ismert lesz a kapitányságon.

A szerencsétlen idős férfi rendkívül zavarba jött, amikor rádöbbent a tévedésre. Éles hangon védekezett:

− Az ember nem lehet elég óvatos manapság. A feleségem is látott pár gyanús alakot a közelben ólálkodni, akik a kocsikat nézegették Azt hittem, betörők!

Irene gyanította, hogy a feleség volt az a nő, aki a függöny mögül leste őket korábban, amikor Charlotte házát figyelték. Irene bizalmas hangon közölte a testes szomszéddal:

− Henrik von Knechtet kerestük, de hiába. Nem tudja, hol lehet?

Biztosra ment, mivel tudta, hogy Henrik Stockholmban van. A szomszéd azonban valószínűleg ezt nem tudta. A férfi megrázta kerek fejét, és közölte:

− Henrik von Knecht? Ő szinte sosincs itthon. Egy ideig azt hittük, hogy elváltak. De múlt héten újra láttuk.

− Tegnap beszéltünk Charlottéval, és szeretnénk újra elérni. Mindent ellenőriznünk kell, újra és újra, ha gyilkossági ügyben nyomozunk.

A szomszéd megértően bólintott. De amikor egy kicsit gondolkodott, morogva folytatta. Legalább most kipanaszkodhatta mágát.

− A feleségét sem sokat látni. Például sosincs kint a kertben. Pedig elkelne egy kis gondoskodás! Mindig nekünk kell a telkeink közötti sövényt rendbe tenni. Ők sosem foglalkoznak a saját oldalukkal. Így minden évben nekem kell megnyírnom. Minden áldott évben!

− Nincs kertészük aki elvégezné a munkát?

− Nincs, pedig megengedhetnék maguknak! Persze, egyszerűbb, ha én megcsinálom az egészet! Erre számítanak!

Irene együtt érzőn csóválta meg a fejét, és odament az ominózus sövényhez.

− Amikor a férje távol van, sok barátja vagy rokona látogatja meg Charlotte von Knechtet?

− Nem − hangzott a kurta, de határozott válasz.

Valami volt a hangjában. Irene érezte, hogy most nem szabad engednie.

− És rendez néha bulikat? Azt gondolná az ember, hogy elég magányos lehet ebben a hatalmas házban.

A szomszéd elbizonytalanodott. Irene úgy érezte, visszafogottságot hall a hangjában, amikor válaszolt.

− Ebben az évben nem nagyon voltak partik. A ház legtöbbször üres. De néha persze voltak… látogatói.

− Férfilátogatók?

A férfi arca elvörösödött. Valószínűleg szégyellte egy kicsit, hogy a függöny mögül leste ezeket az alkalmakat. Kik azok a szerencsések, akik bejuthatnak a gyönyörű von Knecht asszonyhoz? Ami őt illeti, ez szóba sem jöhetett. Számos okból sem. De álmodozni lehetett. És irigykedve lesni azokat, akik bebocsátást nyertek a szépséghez.

Irene pontosította a kérdését:

− Több különböző férfi vagy egy konkrét férfi?

A szomszéd lassan kezdett rájönni, hogy tulajdonképpen kihallgatják, de már túl késő volt meghátrálni. Aki á-t mond, mondjon bé-t is. Zavartan rugdosta a gyep szélét a cipője orrával, miközben a foga között motyogott valamit.

− Elnézést, nem értettem! − mondta Irene.

A férfi feladta és kifakadt.

− Régebben többféle kocsit is láttam, amelyek érte jöttek. Olykor éjszaka is itt állt a kocsi. De nem túl gyakran.

− Milyen gyakran?

− Hát… körülbelül tízszer.

Ha azt mondta, tízszer, akkor biztosan tízszer volt ilyen eset.

− Azt mondta, régebben. Mostanában nem így volt?

A szomszéd még jobban zavarba jött. Egyik lábáról a másikra állt.

− Nos, igen. Tavaly ősszel egy piros Porsche járt érte. Az első néhány alkalommal nem törődtünk vele, mivel felismertük az apósát. Láttuk a fényképét az újságokban is. De aztán egyik alkalommal… éjszakára is itt maradt.

− Ez mikor történt?

− Augusztus végén, talán szeptember elején. Persze, ez nem feltétlenül jelent semmi… rosszat. Tudtuk, hogy az apósa az, Richard von Knecht. De az ember azért elgondolkozik… Mindig akkor jött, amikor a fia, Henrik nem volt itthon. És hát szinte sosincs itthon. Az anyósát sosem láttuk itt.

Irene szíve egyre gyorsabban vert. Úgy érezte, a többiek is hallják az ütemes dobbanásokat. Mindegyikük döbbenten nézett az idős emberre. Felfogta vajon, hogy mit közölt éppen? Valószínűleg igen. Látták rajta, hogy már végiggondolta, mit jelenthet mindez, és arra a következtetésre jutott, hogy valamilyen helytelen dolgot. Ez volt az egyetlen logikus következtetés.

Megköszönték az értékes információt, és azt mondták a szomszédnak, hogy a további részletek érdekében még jelentkezni fognak. Amikor a férfi elindult hazafelé, még egyszer rátette a kezét Irene karjára.

− Ne haragudjon, amiért magára fogtam a puskámat. Nincs megtöltve… Nem találtam a lőszert. Meg kell mondania von Knecht asszonynak, hogy én közöltem az előbbieket?

A hideg ellenére a férfi homlokán gyöngyözött a veríték. Irene megnyugtatóan paskolta a húsos kezet, majd a legbiztatóbb rendőri hangán válaszolt.

− Nem, hacsak nem derül ki, hogy ez az információ a nyomozás további szakaszában döntő fontosságúnak bizonyul. Jelenleg csupán egy a számos nyom között. Ha szükséges, eskü alatt kell majd nyilatkoznia erről a bíróságon. De pillanatnyilag semmi sem mutat arra, hogy ez be fog következni. Ha mégis, akkor időben értesíteni fogjuk.

A hivatalos hangon közölt mondatok mindig megnyugtatják az embereket. Azt az érzést erősítik, hogy a hatóság ura a helyzetnek. Ami a három nyomozó esetében jelen pillanatban erős túlzás volt. Az egész nyomozás a feje tetejére állt!

Miután a szomszéd a puskája csövét a nedves füvön húzva visszatotyogott a házba, Irene odafordult a járőrökhöz.

− Stefansson, régóta ismerjük egymást, igaz?

Hans Stefansson bólintott, és kíváncsian nézett Irenére.

− Semmilyen körülmények között, ismétlem, semmilyen körülmények között nem beszélhettek arról, amit ez a szomszéd most elmondott nekünk. Pontosan megírjátok szépen a jelentést arról, mi történt itt, de egy szót sem szóltok a többiről. Becsszóra?

Irene kinyújtotta a kezét, Stefansson pedig kezet fogott vele. A kollégája egy fiatal rendőr volt, aki szemmel láthatóan egy kukkot sem értett az egészből. De amikor ő is kezet fogott Irenével, ünnepélyes komolysággal nézett rá.

A két rendőrjárőr beült a kocsiba és elhajtott. A három nyomozó ott maradt a kertben. Egymásra néztek, de már alig látták egymást a szürkületben.

Végül Tommy törte meg a csendet:

− Beszélnünk kell. És ennünk is! Már majdnem fél négy.

− Kínai, a Södra Vägenen?

− Tökéletes.

A tízperces úton egyikük sem szólt egy szót sem.

Tizenhetedik fejezet

Rajtuk kívül senki sem volt a kínai étteremben, ennek ellenére egy hátsó bokszot választottak. Négy vegyes tálat rendeltek, hozzá egy-egy könnyű sört. Az étel néhány perc múlva meg is érkezett. Amíg ki nem ürült a tányéruk, nem beszélgettek.

Végül Irene kezdett bele:

− Henrik és Charlotte az a két személy, akikkel beszélnünk kell, nem is annyira Sylvia. Ez viszont nehéz lesz, mert csak a szóbeszédre alapozhatunk.

Fredrik közbevágott:

− Henrik gyanús. Akár fogadni is mernék, hogy ő a bombakészítő! Könnyedén megszerezhette a kulcsot a garázshoz és a Porschéhoz, és van egy nagy, világos színű, sötétített üvegű autója. A garázsában pedig műanyag kannákat tart.

Tommy bólintott.

− Egyetértek veled. Sok minden utal arra, hogy Henriknek köze van a bombához. De miért? Miért akarta volna felrobbantani az apját? Miért csalta volna oda Pirjót azon a napon? És miért robbantotta volna fel Bobo Torssont?

Irene lelkesen gesztikulált a kezével, miközben a saját elméletét magyarázta.

− Azt hiszem, az a legkönnyebben megválaszolható kérdés, hogy miért csalta Pirjót a lakásba. Minden balul ütött ki. Már persze, ha ő a bombakészítő.

− Balul?

− Igen. Ne felejtsétek el, a bombát négy nappal azelőtt készítették, hogy Richard von Knechtet megölték. Ha nem fázott volna meg, hétfőn elment volna a berzeliigatani irodájába. De nem ment. És kedden sem. Kedd este meggyilkolták. Tudjuk, hogy Henrik nem lehetett a gyilkos, mert ő és az anyja éppen akkor érkezett haza, és mindketten lent álltak az utcán. De Henrik közben tudta, hogy ott egy élesítésre váró bomba az irodában. Bárki nyitja ki az ajtót, halál fia. Ki az a személy, aki erre a legesélyesebb?

Kérdőn nézett a kollégáira. Mindketten nagyon koncentráltak. Tommy válaszolt elsőnek.

− Sylvia von Knecht. Nyilván Sylvia von Knecht, aki felmérte volna az örökségét.

− Pontosan. És egyben Sylvia az utolsó ember, akit Henrik meg akarna ölni. Ahogy már mondtam, az volt a probléma, hogy nem volt hátsó kijárat a lakásból. Ha lett volna, Henrik visszamehetett volna leszerelni a bombát. Nyilvánvalóan még azt sem merte megtenni, hogy résnyire kinyitja az ajtót és kiakasztja a gyújtózsinórt. Inkább egy jelentéktelen csalit áldozott fel, Pirjót.

Fredrik izgatottan hajolt át az asztalon, és észre sem vette, hogy belekönyökölt egy olyan tányérba, amelyben édes-savanyú szósz maradt. Irene éppen szólni akart neki, hogy menjen ki a mosdóba, és azon nyomban öblítse ki a foltot, de még időben meggondolta magát. Fredrik egy távoli pontra szögezte a tekintetét, miközben átszellemülten beszélt:

− Honnan tudhatta Henrik, hogy Pirjo a Molinsgatanon van? Az egész város tudta, a takarítónőt kivéve, hogy Richard meghalt. Nem lett volna logikusabb feltételezés, hogy Pirjo is tudja, mi történt este? Ha pedig tudta volna, akkor bizonyára otthon marad másnap reggel.

Irene és Tommy elgondolkodva bólogatott.

− Be kell mennünk a városba, és beszélnünk kell a főfelügyelővel. Valószínűleg Henriket kell figyelnünk, nem a Köpcöst. Talán meg kellene kérnünk a kábítószereseket, hogy segítsenek ebben − mondta Irene, bár különösebb reményt nem fűzött az utolsó megjegyzése valóra válásához. Irene Fredrikhez fordult:

− Beosztottátok már a Köpcös megfigyelését?

− Igen. Most Birgitta van ott hatig. Hans Borg váltja, én pedig éjfélkor. Jonny szombaton reggel. És így tovább.

− Ha a megfigyelést áthelyeznénk Marstrandba, azzal nem lenne semmi gond, nem igaz? Charlotte szerint Henrik tízig nem megy haza. Holnap este, persze.

Tommy belekortyolt a kávéjába.

− Gondoljátok, hogy ha figyeljük Henriket, azzal elérünk valamit? Hazajön, fáradt és kimerült lesz az aukciók után. Valószínűleg leül, és kisuvickol valamilyen páratlan darabot. Azután lefekszik.

Irene próbálta meggyőzni.

− De most végre konkrét nyomokat követhetünk! Abban nem is vagyunk biztosak, hogy a Köpcösnek van-e közvetlenül köze az egész ügyhöz. Szerintem beszéljük meg a főnökkel. És mi a véleményetek a szomszéd történetéről? Charlotte és Richard között volt valami?

Mindhárman elgondolkodtak.

− Úgy tűnik.

− Sok minden ezt bizonyítja. Különösen az, hogy együtt töltötték az éjszakát.

− A nyomozás elején azonnal kizártam volna ennek a lehetőségét. De most, hogy egy kicsit jobban megismertük Richard és Charlotte igazi személyiségét, azt mondom, ez már egyáltalán nem elképzelhetetlen feltételezés! − tette hozzá Irene.

Fredrik ismét nagyon izgatott lett. Irene átnyúlt az asztalon, és arrébb húzta a szószos tányért. A nyomozó lelkesen előrehajolt, és meg akarta győzni a többieket.

− Így megvan Henrik indítéka is a gyilkosságra. Féltékenység! A saját apja és a felesége! Ez valódi indíték lehet!

Irene ellentmondott.

− Nem hiszem, hogy Henrik képes lenne igazán féltékeny lenni. Vagy hogy bármilyen komoly érzelemre alkalmas lenne. A régiségeken kívül nem hozza lázba semmi. Elképzelhető még egy indíték. A legkézenfekvőbb és a legősibb − a pénz, természetesen.

Tommy meglepődött.

− Miért? Nem Sylvia örökli a vagyont a férje után?

− De igen. Kivéve egy életbiztosítást. Sylvia maga beszélt róla nekem. Ő és Henrik félmilliót kap évente Richard halála után tíz éven át.

Fredrik füttyentett egyet.

− Henrik és Richard nem nagyon kedvelte egymást, igaz?

− Nem voltak épp ellenségek. De Sylvia szerint Richard soha nem tudta elfogadni, hogy a fia személyisége megváltozott a betegsége után.

Irene rápillantott az órára. Fél öt is elmúlt már.

− Telefonálnunk kell, hogy megtudjuk, bent van-e még Andersson. Be kell mennünk, hogy beszámoljunk arról, amit ma megtudtunk. Majd ő eldönti, mi legyen a következő lépés.

Irene vezetett, Fredrik mellette ült, Tommy pedig hátul. Miután sikerült lehagyniuk a Södra Vägenen álló kocsisort, Fredrik előrehajolt és bekapcsolta a rádiót. Felharsant egy sláger. Mindnyájan hangosan és egy kicsit hamisan énekelték a refrént. Amikor a zene elhalkult, jókedvűen nevetgéltek tovább. Kellemes férfihang szólalt meg a rádióban. „Ezzel a Dallamvilágnak vége. A Hármas csatornát hallják. És most következzenek a hírek háromnegyed ötkor.”

Irene reflexszerűen beletaposott a fékbe, és egy taxi csaknem belehajtott hátulról.

A kollégái egyszerre kiáltottak fel:

− Mi a fenét csinálsz? Vigyázz, jön a taxi!

Irene összeszedte magát, és az indexet kitéve elkanyarodott a Burgĺrdsgatanra. Leállította a motort, és felhangosította a rádiót. A szemét le sem vette a készülék kijelzőjén fel-felvillanó vörös és zöld fényről. Megbabonázva suttogott.

− Figyeljétek, fiúk! Hallgassátok csak!

„…a tegnapi demonstráción nem történt semmilyen rendkívüli esemény. A rendőrség…”

Fredrik mérges volt.

− Majdnem balesetet okoztál! Akkor holnap mi is benne lettünk volna a hírekben. „Három rendőr súlyos közlekedési balesetet okozott a csúcsforgalomban tegnap, mivel a sofőr agya hirtelen meghibásodott.”

Tommy nevetett, de Irene legyintett, és nem vette le a szemét a rádióról.

− Nem hallottátok, hogy valami reccsent?

Fredrik és Tommy összenézett, ahogy csak két férfi tud összenézni egy nő háta mögött. Fredrik mutatóujja a halántéka mellett köröket írt le a levegőben. Irene észrevette, és ő is nevetni kezdett.

− A reccsenés oka az, hogy Charlotte alibije megreccsent. Ötkor nem mondanak híreket a rádióban! Háromnegyed ötkor igen, de ötkor nem!

A két nyomozó felfogta, miről beszél Irene. Így Charlotte nyert egy negyedórát, amely alatt bőven odaérhetett a Mölndalsvagenről a Molinsgatanra.

Tommy ocsúdott fel elsőként.

− Tényleg nem mondanak öt órakor híreket?

− A nagy rádióállomásokon nem. És mivel Charlotte autója vadonatúj volt, amikor kedd délután elhozta a Volkswagen kereskedésből, nem hiszem, hogy rögtön behangolta volna valamilyen kisebb helyi adóra a készüléket.

Tommy előrehajolt a két ülés között.

− Szerintem igazad van, Irene. Elkezdhetjük figyelni Charlottét és Henriket. Az persze nyilvánvaló, hogy már megtették, amit akartak. Most csak kivárnak. Ha lenne némi bizonyítékunk! Kellene valaki, aki látta Charlottét a Molinsgatanon a gyilkosság estéjén. Vagy valaki, aki látta Henriket a kannákkal bíbelődni a Porsche mellett. De nincs senki! Olyan átkozott szerencséjük volt! Csupán véletlen egybeesések és találgatások vannak!

Irene helyeselt, és beindította a kocsit. Megpróbált a szokásosnál is jobban figyelni a vezetésre, de nem ment könnyen.

Andersson főfelügyelő egy kis darab vécépapírba fújta az orrát. Fájt a feje, folyt az orra, és a szemei majd kiugrottak a helyükről. Éppen azt fontolgatta, hogy hazamegy, iszik egy forró konyakos teát, aztán lefekszik. Ekkor futott be a három nyomozó. Andersson csendesen szipákolva hallgatta végig a beszámolójukat a napi eseményekről és a von Knecht-ügy legújabb részleteiről.

Egy ideig csendben ült és gondolkodott. Végül megszólalt:

− A fene vigye el! Charlotte és Richard von Knecht! A szomszéd elbeszélése után ez a logikus következtetés. De bizonyíték is kell. Nem túl jó ötlet Henriket vagy Charlottét figyelni. Bizonyítékokat kell szereznünk, és ha lehetséges, olyasmit, amely megállja a helyét a bíróságon. Lehetséges, hogy együtt tervelték ki a gyilkosságot?

Tommy megrázta a fejét.

− Beszéltünk erről, de nem hisszük, hogy ez történt. Sok minden arra mutat, hogy a bombarobbantást és a gyilkosságot két különböző ember követte el. Ha Charlotte tudta volna, hogy Henrik elhelyezett egy bombát a Berzeliigatanon, akkor nem kockáztatta volna meg a gyilkosságot. Csupán meg kellett volna várnia, amíg Richard von Knecht besétál az irodája ajtaján.

Andersson vörös szemekkel nézett Tommyra.

− Gondoljátok, hogy Charlotte a gyilkos?

Tommy bólintott.

− Nincs elfogadható indíték, de ő az egyetlen, akinek nincs alibije. Irene rájött, hogy a rádióban nem mondanak öt órakor híreket. Úgyhogy már öt előtt eljött az autókereskedésből. Mindent jól kitervelt, ha figyelembe vesszük, milyen ügyesen elcsábította azt a kisfiút. És neki is sok lehetősége volt arra, hogy megszerezze a kulcsokat.

A kulcsok. Irene fejében pár pillanatnyi világosság gyúlt, de a főfelügyelő szavai megzavarták.

− Hannu ma ismét beszélt Pirjo gyerekeivel. Az egyik kisfiúnak hirtelen eszébe jutott, hogy szerda reggel telefonált egy férfi, és Pirjót kereste. Pirjo akkor már elment a von Knecht rezidenciára takarítani. A kisfiú megmondta ezt a telefonálónak. A lány nem tudott a hívásról, mert ő akkor iskolában volt már. Kész szerencse, hogy Hannu még egyszer kikérdezte a fiúkat.

Fredrik csaknem hanyatt esett, amikor felugrott a székéről.

− Én is ezt mondtam! Honnan tudta a gyilkos, hogy Pirjo nem tud Richard von Knecht haláláról? És hogy ugyanúgy elmegy takarítani szerda reggel? Most már tudjuk − telefonált, hogy biztos legyen a dolgában.

Rápillantott az órájára.

− Elnézést, de sietnem kell leváltani Birgittát.

A másik három nyomozó szó nélkül mosolygott. Mindenki tudta, hogy Birgitta hatkor végez a beosztás szerint, Fredrik pedig csak éjfélkor kezdi a szolgálatot. Fredrik arcszíne közelíteni kezdett Andersson orrának színéhez, amikor mellékesen megjegyezte:

− Később találkozunk. Jó hétvégét azoknak, akiknek szabadnapjuk lesz.

Tommy gyorsan válaszolt.

− Neked is, neked is. Gondolom, jó lesz…

Fredrik úgy tett, mintha nem hallotta volna a megjegyzést. Kisietett az ajtón.

Tommy felnevetett.

− Ez a fickó eljátszhatná Lucát az idei színjátszó fesztiválon. Ha mögé settenkednénk, és a fülébe súgnánk, hogy Birgitta! Birgitta!, úgy elpirulna, hogy a fülei fényénél megrendezhetnénk a Luca-székfaragó versenyt!

Irene tréfásan megfenyegette az öklével.

− Ne cikizzük őket! Szerintem aranyosak!

Andersson felhúzta a szemöldökét. Bosszankodva jegyezte meg:

− Aranyosak? Két rendőrről beszélünk! Nem aranyosaknak kell lenniük, hanem ügyesen kell dolgozniuk! A munkahelyi kapcsolat nem helyes… Csak bajt…

Szerencse, hogy tüsszentenie kellett, így Irenének nem kellett meghallgatnia, hogy a bajt mindig a nők okozzák a munkahelyeken. Pontosan el is tudta képzelni, hogyan fejeződött volna be a mondat. Gyengéden szólalt meg:

− Most már tényleg haza kellene menned, hogy ágyba bújhass.

Andersson mérgesen nézett rá. Utálta az ilyen anyáskodást.

− Igen, mama! − mondta utálatosan.

Szarkasztikus megjegyzésnek szánta, de kissé erőtlenre sikerült a gúny. Nagyon fáradt volt. Talán láza is lehetett. Mit is akart még mondani? Hirtelen eszébe jutott.

− Hannu talált ma még valamit. Miután Richard von Knecht és Valle Reuter megebédelt, Richard elment a bankba, és kivett tízezer koronát. Négy óra körül.

A két nyomozó meglepődött.

− Valle miért nem mondott erről semmit nekünk?

− Jó kérdés. Meg tudnád kérdezni tőle, Irene? Szereti a rendőrnőket. Hannu egy órával ezelőtt telefonált. Még egyszer körbe akar járni és kérdezősködni, ezért nem jött be.

− Melyik bankba ment?

− Az SE-Bankba a Kapellplatsenen. Az a kérdés, mit csinált a pénzzel.

Megcsörrent a telefon. A főfelügyelő villámgyorsan felkapta a kagylót.

−  tt Andersson… Igen… A fene vigye el! Várd meg Irénét és Tommyt a bejáratnál. Negyedóra múlva ott lesznek.

Energikusan letette a telefont, és összecsapta a tenyerét.

− Hannu volt. A pékségből telefonált, sikerült még zárás előtt beszélnie az alkalmazottal. Richard von Knecht vásárolt két szendvicset kedd délután. Négy óra körül. Nagyjából másfél órával azelőtt, hogy meggyilkolták.

Valle Reuter szerencsére otthon volt. Irene épp fel akarta adni, amikor sok-sok csengetés után a férfi felvette a telefont. Irene bemutatkozott.

− Jó napot. Irene Huss nyomozó vagyok. Nem okozna problémát, ha átmennék? Egy új információhoz jutottunk a nyomozás során.

− Örömmel látom. Kóstolt már Neil Ellis borokat?

Irene motyogott valamit, ami igennek és nemnek is elment. Valle közölte, hogy van néhány üveg belőle, úgyhogy kellemes estének néznek elébe.

Irene kissé zavarban volt, amikor letette a telefont.

− Szerintem azt hiszi, hogy Birgitta vagyok. A bájos Birgittát ugyanis épp most hívta meg egy kis borkóstolásra − közölte kuncogva.

Tommy felnevetett.

− Nem is zavarnám meg a meghitt együttlétet. Mit szólnál, ha inkább kimennék Sylvia von Knechthez? Talán kint maradt Marstrandon.

Tommy a mobiljáról hívta fel Sylvia von Knechtet. Csalódott arckifejezéséből Irene arra következtetett, hogy maga Sylvia vette fel a telefont, aki nagy nehezen beleegyezett „egy kis beszélgetésbe”.

− De ne legyen túl hosszú. Itt van velem az idős édesanyám.

Irene hallotta a nő rekedt hangját, bár Tommy szorosan a füléhez tartotta a telefont. Amikor letette, Irene felhorkant.

− Az idős édesanyja! Aki elég jól van ahhoz, hogy süteményeket süttessen vele a temetésre, bár van egy nagyon jó kis pékség a szomszédban. Tudom. Mindent megkóstoltam, amijük csak van.

Irene kicsit émelyegve gondolt vissza a kutyás hölgynél elköltött uzsonnára.

− Ez ugyanaz a pékség, ahol Richard von Knecht a szendvicseket vette?

− Igen.

Irene lassított és kitette az indexet. Körülbelül ötven méterre a kérdéses épülettől meglátott egy szabad parkolóhelyet. Leparkolt, majd elindultak a bejárati ajtó felé. Irenének támadt egy ötlete.

− Ne felejtsd el megkérdezni Sylviát a szendvicsekről. Azt mondta, nem talált szendvicseket a hűtőben, amikor szerdán hazaért.

Tommy nevetni kezdett.

− Képzeld, ha a technikusok falták fel őket. Hogy ne menjenek kárba. Talán azt gondolták, Sylvia úgysem jön haza egy ideig, mivel a pszichiátriára vitték.

Irene ránézett.

− Jó ég! Ez tényleg lehetséges! Majd meg kell kérdeznünk őket. Ne felejtsük el!

Odaértek az ajtóhoz. Hannu egyszer csak hang nélkül megjelent mellettük.

− Hahó!

− Úristen! De megijesztettél! Szia!

− Szia, Hannu. Szerintem az lesz a legjobb, ha feljössz velem a hölgyekhez. Ha finnül kell beszélni, hasznodat is veszem.

Sylvia vonakodva adta meg nekik a kapu nyitókódját, és miután beütötték a számokat, halk zümmögés jelezte, hogy kinyílt a zár. Beléptek, felkapcsolták a világítást.

Irenét újra lenyűgözte a csodás látvány. A Tavasz örömteli száguldása a virágos hintóban, és a szemközti a falon a hegedűs önfeledt játéka. Irene felfutott a lépcsőn, hogy egy pillanatra ismét megcsodálhassa a márványpadlón kecsesen úszó fekete hattyút. Amikor ránézett Hannura, nem látta jelét annak, hogy a rendőrt megérintette volna a látvány. Hannu határozottan odalépett a lifthez, és kinyitotta az ajtaját. Irene szerint butaság egy emeletet lifttel menni, de azért belépett a kabinba.

Valle Reuter széles mosollyal nyitotta ki az ajtót. Amikor azonban meglátta, hogy Irene a látogató, a mosoly az arcára fagyott. Csalódottan szólalt meg:

− Maga kicsoda? És hol van az az édes kis szőke rendőrlányka?

− Irene Huss nyomozó vagyok. Ahogy a telefonban is közöltem. Nyilván összetéveszt Birgitta Moberg kollégámmal. Múlt héten ő beszélt magával a kapitányságon. Pillanatnyilag az egyik legjelentősebb kábítószeres ügyön dolgozik.

Irene nem tudta megállni, hogy ne tegye meg ezt az utolsó megjegyzést, amely némi elégtételt jelentett a „rendőrlányka” miatt.

Valle Reuter le volt nyűgözve. Felhúzta a szemöldökét.

− Veszélyes küldetés vár a kis Birgittára?

Alaktalan testével kissé arrébb állt, és intett Irenének, hogy lépjen be az előszobába.

A helyiség nem volt olyan óriási, mint von Knechtéké, de Irene itt is gyönyörű, faragott szekrényajtókat és egy hasonlóan pompás tükröt pillantott meg. Belépett, felakasztotta a kabátját egy díszes bronz kalaptartó alá. Először nem vette észre, de aztán hirtelen dejŕ vu érzése támadt. A levegőben Ajax súrolószer és szivarfüst illata keveredett. Kirázta a hideg. Amikor utoljára járt ebben az épületben, ahol ez az illat ugyanígy jelen volt, erőszakos, durva halállal találkozott.

− Milyen kellemes az Ajax illata. Már megvolt a karácsonyi nagytakarítás?

Valle felnevetett.

− Mondhatjuk. Megbíztam vele egy takarító vállalatot. Tegnap egész nap dolgoztak. Roppant tehetséges emberek. Kitakarították az egész lakást, és mindenhová új függönyöket tettek fel. Azt akarom, hogy minden jól mutasson, amikor a menyasszonyom először eljön ide.

Boldogan mosolygott Irenére, majd bevezette a hatalmas nappaliba. Ez a helyiség is egy kicsit kisebb volt, mint a fönti lakásban, de még így is legalább száz négyzetméteres lehetett. Valle Reuter büszke gesztussal mutatott egy pazar bőrfotel felé. Irene megérezte az új bőr illatát. Két kanapé és négy fotel. Az üvegasztal olyan nagy volt, hogy szinte uralta a teret. Leginkább egy nyolcszögletű medencére emlékeztetett. A fekete és zöld márványból épített hatalmas, nyitott kandallóban vidáman pattogott a tűz. A kandalló két oldalán magas, üvegajtós szekrények sorakoztak, az üveg mögött ezüst dísztárgyak csillogtak A falakon függő aranykeretes festmények ismét a von Knecht lakás hangulatát idézték. Valle Reuternek is volt olyan szörnyetege, mint von Knechtnek a könyvtárban, de míg az zöld, emez kék volt.

A szoba másik felében állt a hatalmas ebédlőasztal, körülötte tizenkét székkel. Fölötte egy óriási kristálycsillár lógott. A több ezer apró fénysugár beragyogta az egész szobát.

Valle Reuter odalépett a falhoz, és csavargatni kezdett egy gombot. A világítás lassan elhalványult, majd amikor gyorsan az ellenkező irányba csavarta a kapcsolót, az egész helyiség fényárban úszott.

− Ma szerelték be. Hangulatvilágításnak hívják − közölte büszkén.

Elégedett pillantással nézett szét, majd középső állásba tekerte a gombot.

− A menyasszonyának biztosan tetszik majd a lakás, ebben biztos vagyok − mondta őszintén Irene, mert úgy gondolta, valóban nagyon kellemes hangulatú Valle otthona.

− Szerintem is. Minden vadonatúj.

− Minden?

− Hát… a festmények persze nem, és a szőnyegek sem. Azokat még Henrik vette nekem. Befektetésképpen. A kristálycsillár is régi. Igazából nagyon régi, de szépen rendbe hozták A bútorok viszont újak. Maga ül először abban a fotelban.

− A menyasszonya most fog először eljönni ide?

Valle hosszasan nézett rá. Néhányszor ünnepélyes arccal bólintott, mielőtt válaszolt volna.

− Múlt kedden mondott igent a lánykérésre. Repestem a boldogságtól! Az életem üres volt és sötét. Szomorú évek voltak… egyedül… mindig csak egyedül… És aztán Richard is… Amikor Gunilla igent mondott, úgy éreztem, felcsillant a remény. Fény gyúlt az éjszakában. Alig hittem el. Elhatároztam, hogy új életet kezdek. Kidobtam az összes ronda bútort. Még Leila vásárolta őket annak idején. Nem nagyon tudok takarítani… Elég nagy volt itt a kosz. De ez a takarítók mindent elrendeztek. Igaz, hogy kétszeres díjat fizettem, mert ilyen gyorsan kellett jönniük. De megérte! Tegnapelőtt elmentem az Östra Hamngatan-i bútoráruházba. Pontosan elmondtam, mit akarok. Nem minden bútor volt raktáron, így egy-két darabot a kirakatból hoztam el. Az ebédlőasztalt meg az egyik kanapét. Elég drága volt így egyben az egész. De ez minden pénzt megér, nem? A régi bútorokat egy jótékonysági szervezetnek ajándékoztam. Tegnap el is vitték az összest. Kér egy pohár italt? Gondolom, nem.

Valle csalódottan pislogott, mint egy vadászkutya, amelyiktől elvették a zsákmányt.

− Szolgálatban tilos alkoholt fogyasztanunk − mondta Irene.

− De már péntek este van. Hét is elmúlt.

− Szolgálatban vagyok.

− Ó, értem.

− Gratulálok az új bútorokhoz. Remélem, nagyon boldogok lesznek az új életében Gunillával.

Valle felragyogott.

− Nagyon szépen köszönöm! Maga tudta meg elsőként. Még senki másnak nem mondtam. Sylvia járt itt, és azt kérdezte, elköltözöm-e. De én ügyesen kitértem a válasz elől. Nagyon örül majd a hírnek! A fiam sem bánja. Gunilla és én holnap este titokban jegyezzük majd el egymást. Így lesz a legjobb. Richardra is gondolva. Húsvétkor pedig összeházasodunk.

Testes kis alakja csak úgy sugárzott a boldogságtól. Irene elhatározta, hogy ideje rátérni a látogatás valódi céljára. Megköszörülte a torkát.

− Szeretnék néhány kérdést feltenni a múlt keddel kapcsolatban. Olyan információ jutott a birtokunkba, hogy amikor taxiba szálltak Johanneshusban az ebéd után, nem egyenesen idejöttek. Richard von Knecht négy óra körül megállt az SE-Banknál a Kapellplatsenen, és nagy összegű készpénzt vett fel.

Valle csodálkozva nézett rá.

− Tényleg?

Barátságosan nézett Irenére, és várta, hogy folytassa a mondandóját.

− Nem emlékszik erre? − kérdezte a nyomozó.

− Még hogy emlékszem-e! Én mindig alszom a taxiban. Mindig! Richard ébreszt fel, amikor hazaérünk. Vagyis régebben ő…

Vidám hangja eltűnt, és az utolsó néhány szót már szomorúan motyogta maga elé.

− Tehát a kérdéses kedd délutánon ön végig aludt a kocsiban, amíg ide nem értek?

− Hát, igen. Valószínűleg azonnal elnyomott a buzgóság. És Richard ébresztett fel. Ahogy mindig is.

− Nem emlékszik rá, volt valami Richard kezében?

Valle próbált segíteni. Irene úgy gondolta, egy riadt kis majomra hasonlít. Hunyorgott és aprókat pislogott.

− Azt hiszem… Igen, azt hiszem, volt valami a kezében. Valami fehér dolog. Egy zacskó. Talán egy papírzacskóba tette a pénzt?

− Nem. Bement a pékségbe, és vett két szendvicset.

− Az lehet. Ő és Sylvia gyakran ettek szendvicset keddenként vacsorára. Mivel alaposan beebédeltünk. És persze Sylvia is folyton fogyókúrázott. Olyan sovány akart lenni, mint egy balerina. Szegény Richard szinte folyton éhezett.

Amennyire Irene vissza tudott emlékezni, a boncolási jegyzőkönyvben nyoma sem volt alultápláltságnak, de úgy döntött, témát vált.

− Mondott valamit a pénzről? Elég nagy összegről van szó, tízezer koronáról.

− Biztos venni akart valamit. Talán ruhákat.

Valle szemmel láthatóan nem érdeklődött túlságosan az ügy iránt. Neki nyilvánvalóan nem jelentett nagy összeget tízezer korona. Irene gyanította, hogy az a fotel, amelyben ült, többe kerülhetett.

− Általában készpénzt vett ki, amikor vásárolni akart menni?

Valle ismét érdeklődve nézett rá.

− Nem. Mindig kártyával fizetett. Nem szeretett készpénzt magánál tartani. Mindig azt mondta, hogy az embert bármikor kirabolhatják. Manapság vigyázni kell a szkinhedekkel meg drogosokkal.

Irene agyában egy pillanatra felvillant a saját lánya tar feje, de elhessentette a képet. A szörnyet ábrázoló festmény felé mutatott.

− Ezeket a szép festményeket mind Henrik segítségével vásárolta?

− Igen. Rendes fiú. Tehetséges és érti a dolgát. Ő vette a szőnyegeket és a csillárt is.

A kék fejű szörnyre mutatott.

− Ő hozott össze Bengt Lindströmmel, a híres svéd festővel, aki jelenleg Párizsban él. Ő festette meg Richard arcképét is egy fényképről. A születésnapjára ajándékoztam neki. Nagyon örült! Azt mondta, ez volt a legszebb ajándéka. Persze, Sylviának nem tetszett. Közölte, hogy már épp elég képük van Bengt Lindströmtől. Mérges volt, amiért Richardnak tetszett a portré.

Irene döbbenten vette észre, hogy valójában Valle Reutert látja a képen. Az ijedt majompofa ott rejtőzött a szörny fejében. A szemeiben vörös fény csillant meg, amely egyértelműen azt sugallta, hogy nem lebecsülendő erő lakik benne.

Mivel ügyesen átterelte Henrikre a beszélgetés témáját, Irene elhatározta, hogy kiszedi Valléból, amit tud. Barátságos hangon folytatta az érdeklődést.

− Mit szólt Richard ahhoz, hogy a fia ezt a szakmát választotta?

− Hát… Henrik betegsége után nagyon el volt keseredve. Biztosan azt gondolta, hogy Henrik továbbviszi majd az üzletet. Ahogy én is gondoltam a fiammal kapcsolatban. Vagyis Leila fiával kapcsolatban…

Irene érzékelte, hogy olyan kényes ponthoz ért, amelyet jobb lenne elkerülni, ezért gyorsan közbeszólt.

− De Henrik a maga útját választotta, ezt tudjuk. Amennyire én tudom, ideje nagy részét fönt tölti Marstrandon, nem?

− Igen, az a ház hozta vissza őt az életbe. A betegsége után depressziós lett. Sokat kellett küzdenie, hogy valamennyire visszanyerje az egészségét. Boldogtalan volt. Richard úgy döntött, építtet egy vendégházat a birtokon a víz mellett, és Henrik megkérte, hadd legyen neki is ott egy kis háza. Szerintem nyugalmat akart, és hogy békén hagyják. A két házat egyszerre építették. Henrik teli volt energiával. Végigkísérte az építkezést az első robbantásoktól kezdve a tető felrakásáig. Nagyon jót tett neki, nemcsak fizikailag, hanem lelkileg is. A fizikai munka csodákat művel az emberrel.

− Robbantani is kellett?

− Igen, a parti sziklákat ki kellett robbantani. Henrik nagyon élvezte. Tudja, ő kommandós volt a seregben. Sokat tud a robbanószerekről. Te jó ég! Teljesen kiszáradt a torkom ettől a sok beszédtől. Nem iszunk meg egy pohárral?

Irene barátságosan, de határozottan nemet mondott. Az agya sebesen dolgozott. Henrik hozzáférhetett a robbanószerekhez, és a tudása is megvolt. Ki kell menniük Marstrandra, hogy robbanószert és detonátort keressenek. Bizonyíték lehetne! Méghozzá erős bizonyíték! Lehet, persze, hogy nem maradt belőlük semmi. Talán az egészet felhasználta az irodában, aztán Bobo kocsijában is. Hirtelen rádöbbent, hogy Valle ismét beszél.

− … nagyon szép. Persze, Charlotte nem szeret kint lenni. Szerinte túl elhagyatott a hely. Kezdetben gyakran kijárt, de az utóbbi időben már szinte alig.

− Milyen volt a viszony Richard és Charlotte között?

− Jó. Nem nagyon beszélt róla. Bár amiatt kesergett, hogy nem lehet gyerekük.

Bumm! A mennyezet rászakadt Irene fejére. Legalábbis úgy érezte magát egy pillanatra. Megpróbálta nem elárulni, mennyire izgatott, ezért tettetett közömbösséggel kérdezte meg:

− Charlotténak nem lehet gyereke?

− Nem. Henriknek. A betegsége miatt. Többször is kivizsgálták, de nincs életképes spermiuma. Richard mondta, hogy steril.

− Charlotte tudott erről, amikor hozzáment?

− Igen, de nem bánta. Nem akart gyereket. Valószínűleg nem akarta tönkretenni az alakját. Ha az ember fotómodell, figyelnie kell a külsejére. Charlotte tényleg gyönyörű lány.

− Richard is ezt gondolta róla? Úgy értem, említette, hogy szépnek tartja?

Valle meglepődött.

− Igen, de ezt bármelyik férfi látja. Egy normális, egészséges férfi nyilvánvalóan nagyon szépnek látja Charlottét.

− Sosem beszélt arról, milyen a viszonya a menyével?

Valle most már mérges lett.

− Mivel ritkán beszélt róla, nyilván jól kijöttek. Mi köze van Charlotténak Richard halálához?

Valle és Richard nagyon közel állt egymáshoz, évek óta ismerték egymást. Ennek ellenére úgy tűnt, Richard sosem beszélt a barátjának arról, hogy intim kapcsolatba került Charlottéval. Irene másfelé terelte a beszélgetést.

− Nem tudja véletlenül, melyik taxitársaság kocsijával jöttek el Johanneshusból?

− Persze, hogy tudom. Mindig ugyanazt a társaságot hívjuk. Az egyetlen cég a városban, amelyiknek kizárólag Mercedesei vannak Kis társaság, de éjjel-nappal dolgoznak. Váljon csak, megadom a számukat.

Kitotyogott egy kisebb helyiség felé, amely dolgozószobának látszott. Egy virág formájú lámpabura szórta szét a fényt a sötét, lakkozott íróasztal fölött. A fény visszatükröződött az üvegajtókon és a fényesebb bőrfelületeken. Az olvasósarok hasonlított a fenti lakáséhoz. Irene egy pillanatra vágyakozva gondolt arra az érzésre, amikor az ember egy jó könyvvel a kezében leül az olvasólámpa alá. Egy ilyen bőrfotel otthonosságot sugall.

− Itt is van! − mondta diadalmasan Valle, és egy papírdarabkát lobogtatott a kezében. Rámásolta a számot egy másik papírra, és visszatért a napaliba.

− Mindig magamnál tartom a számukat. Sokszor jól jön. A cégnél kiváló sofőrök dolgoznak. Barátságosak és segítőkészek.

Irene úgy sejtette, Valle nyilván nagylelkű borravalót ad, amikor részeg, és ez nyilván előhívta a sofőrök segítőkészségét. Ezt a gondolatot azonban megtartotta magának. Felállt és megköszönte Vallénak a kedvességét.

− Ó, igazán semmiség. Ha segíthetek elkapni azt az alakot, aki megölte a barátomat, mindig a rendelkezésükre állok − jelentette ki ünnepélyesen.

Ha mindenki így gondolkodna, csakhamar megoldódna a rejtély − gondolta Irene.

− Teljesen kiborult, amikor a szendvicsekről kérdeztem. Üvöltött, mint egy sakál, és azt kiabálta, hogy ne zaklassuk tovább. De amikor Hannu kifelé menet odasúgott neki valamit finnül, azonnal elhallgatott. Mit mondtál neki?

Hannu félrehúzta a száját, és fojtott hangon súgta:

− Ez gyilkossági ügy.

Tommy nevetett, majd Irenéhez fordult, aki a kocsit vezette.

− Az ezt megelőző beszélgetés nem sok újdonságot hozott. Nem engedte, hogy beszéljünk a testvérével vagy az anyjával. Állította, hogy kint volt Marstrandon. Az egyik ló nagyon köhögött, de kapott az állatorvostól gyógyszert, úgyhogy valószínűleg rendbe jön. Mindössze ennyit tudtunk meg tőle. Egyébként meg csak morgott. De amikor bementünk, mondott valamit Arjának finnül. Hallottad, mi volt az, Hannu?

− Igen. „Egy szót se a partiról.”

− „Egy szót se a partiról.” Biztos vagy ebben?

− Igen.

− Milyen partiról? Nem a temetés utáni torra gondolt, vagy igen?

Irenének támadt egy ötlete, miközben leparkolta az autót a kapitányság előtt.

− Lehet, hogy a házassági évfordulójukra rendezett buliról beszélt?

Tommy hangosan gondolkodott.

− Senki sem említette a jelenlévők közül, hogy bármi különleges történt volna. Mindnyájan azt mondták, hogy kellemes volt a hangulat. Csak Charlotte és Henrik volt rosszkedvű.

− Hát, az nem is csoda! A feleség valaki mástól lett terhes. Az is lehet, hogy a saját apósától. Henrik pedig épp akkor helyezte el a bombát, hogy a saját apját a pokolra küldje. Nem csoda, hogy kissé levertek voltak.

Hannu közbeszólt.

− Nem levertek, hanem feszültek.

Irenének kellett egy-két perc, amíg rájött, mire gondol a kollégája. Leállította a motort, de még nem szálltak ki.

− Nem levertek, hanem feszültek. Igaz. Henrik ideges volt, hogy valami balul üt ki a Berzeliigatanon, Charlotténak pedig egészen más járt az eszében. Azt tervezte, hogy kioltja az apósa életét? Aki a szeretője és a gyereke apja is volt egyben?

Tommy felsóhajtott.

− Sajnos, ez csak feltételezés. Bizonyítékra van szükségünk. Bizonyítékra!

A főfelügyelő hazament, mert nagyon felszökött a láza. A három nyomozó leült az irodájában. Andersson asztalán feküdt egy fax a laborosoktól. A technikusok jelentették, hogy megtalálták a csöveket a pincében, és valóban ilyen csövet használt a bombakészítő is. Teljes bizonyosság azonban csak további vizsgálatok után várható. Felhívták a technikusokat, hogy megkérdezzék őket a két szendvicsről, de senki sem vette fel a telefont. Így ők is küldtek egy faxot: „Richard von Knecht a halála előtt másfél órával vásárolt két szendvicset. Látta valaki a hűtőszekrényben? És ha igen, éhes volt-e valaki közületek?”

Irene felhívta a taxitársaságot. Hosszas egyeztetést és magyarázkodást követően kiderült, hogy a sofőr szabadságon van. Valószínűleg kiment a bengtsforsi nyaralójába. Nem, nincs bekötve a telefon. De a városi lakásának számát meg tudják adni. Irene megköszönte a segítséget, és letette a kagylót. Ahogy várta, nem is vette fel senki a lakásban a telefont. Odafordult a két kollégájához.

− Menjünk mi is haza. Magammal viszem a számot, és a hétvégén majd hívogatom. Bár holnap délelőtt bejövök az ikrekkel a városba. Megnézzük a karácsonyi díszítést. Megígértem nekik, hogy velük tartok. Azt hittem, már túl nagyok ahhoz, hogy elvigyék magukkal az anyjukat. De kifejezetten kérték, hogy menjek én is.

Irene boldog és büszke volt egyszerre.

Tizennyolcadik fejezet

Irene ijedten riadt fel álmából. Úgy rémlett, mintha valaki halkan zokogott volna. Talán Jenny van ébren? Óvatosan kisurrant és hallgatózott a lánya szobájának ajtajánál. Minden csendes volt. Amikor résnyire nyitotta az ajtót, egyenletes szuszogást és lihegést hallott. A lihegés Sammie felől jött. A kutya négy lábát az ég felé nyújtva, jóízűen aludt. Kis gazdája veszélyesen közel feküdt az ágy széléhez. Irene megkönnyebbülést érzett. Jót tett Jennynek a kutya közelsége.

Irené tíz óra körül ért haza. Arra vágyott, hogy megihasson egy csésze teát, ehessen egy szendvicset, és azonnal lefeküdhessen. De ez nem adatott meg neki. Legalábbis nem azonnal.

Sammie magán kívül rontott neki. Nem olyan volt, mint máskor, ha valamelyik családtag hazaér. A farkát lefelé lógatta, nyüszített és összehúzta magát a padlón. Beteg talán, vagy fáj valamije? Irene lehajolt hozzá, és megtapogatta a testét, hogy lássa, hol érez fájdalmat. Ekkor hallotta meg a zokogást és Katarina kiabálását a nappaliból.

− Úgy néz ki, mint egy istenverte heroinista!

Micsoda? Ki néz ki úgy, mint egy heroinista? Irene feldobta a bőrdzsekijét a fogasra. Besietett a nappaliba, ahol megpillantotta a lányait. Katarina az egyik fotel karfáján ülve beszélt Jennyhez, aki a kanapén feküdt és zokogott. Kopasz fejét az egyik párna alá rejtette, a párnát pedig rászorította a fejére.

Katarina nem hallotta, hogy megjött az anyja, és nem vette észre, hogy belépett a nappaliba.

− Több ezer más srác van, akik sokkal kedvesebbek! És több ezer másik banda! Amelyek jobb zenét játszanak. És ha nem akarsz szkinhed zenét játszani, akkor megnövesztheted a hajad. Két hónap múlva olyan hosszú lesz, mintha fiúsan hordanád. Kiszőkíthetjük! Tök jól nézne ki! Szőke tüskék! Amíg meg kinő, majd azt mondjuk, hogy rákos voltál. És azért hullott ki a hajad, mert kemót kaptál meg sugárkezelést… Hé, megőrültél!!

Jenny villámgyorsan felugrott a kanapéról, és Katarinához vágta a párnát. Nagyon dühös volt. A könnyek csak úgy patakzottak a szeméből. Az ereje kezdett elfogyni, mert nem folytatta a támadást. Amikor meglátta Irenét, odafutott hozzá, és teljes erőből átkulcsolta a derekát. Ismét megállíthatatlanul, szó nélkül tört fel belőle a zokogás. Irene megrepedt bordája sajgott, de nem mutatta. Gyengéden simogatta a kislány kopasz fejét, és ringatni kezdte, ahogy kiskorában tette.

Később a konyhaasztal körül üldögéltek, teát ittak és tojásos szendvicset majszoltak kaviárral. A történtekre is lassan fény derült. Jenny megmondta Markusnak, hogy nem akar elmenni a demonstrációra, amelyet XII. Károly halálának évfordulójára szerveztek. Nem akart olyan szlogeneket kiabálni, amelyekkel nem ért egyet. De a zenekarban szeretett volna bennmaradni. Markus nagyon feldühödött, és azt mondta, hogy ha nem hisz a szlogenekben, akkor nem maradhat a bandában sem. És hogy már megmutatta, hová tartozik.

Aztán sarkon fordult és elment. Jenny szörnyen elkeseredett. Szerette a fiút, vagy legalábbis addig azt hitte. Ő volt az első fiú, aki megcsókolta, és neki a térdei rogyadoztak tőle, mint a mesékben.

Katarina ötlete volt, hogy vegyék ki a Schindler listája című filmet. A nagymama átjött, és Katarina azt gondolta, biztosan neki is tetszene a film, amely az ő fiatalkorában játszódik. A film egy olyan emberről szólt, aki látszólag együttműködött a nácikkal, de közben több száz zsidó életét mentette meg.

Katarina elmesélte, hogy a nagymama elmesélte a saját tapasztalatait azokból az időkből, amikor még csak tizenhét éves volt. A háború végén sorra érkeztek a fehér színű vöröskeresztes buszok, amelyekből élő csontvázak szálltak ki. Az iskolában megnyitották a fürdőket. A nővérek lehámozták a mocskos ruhafoszlányokat az emberi roncsokról. Tetűirtóval szórták be őket, majd forró vízben lesikálták a sovány testeket súrolókefével. Az egyik zsidó öregember annyira megijedt, amikor be akarták fújni a tetűirtóval, hogy szívinfarktust kapott és meghalt. Azt hitte, meg akarják mérgezni. Az ő feladata az volt, hogy kiossza a tiszta ruhákat és segítsen felöltözni azoknak, akiknek jártányi erejük sem volt. Furcsa, de a nagyi nem ejtett szót Jenny kopasz fejéről. Mintha észre sem vette volna.

Ekkorra Jenny úgy érezte, hogy a testvére most már eleget beszélt. Végül is főleg róla van szó! Belevágott a szavába.

− Amikor a nagyi befejezte a történetét, megkérdeztem, tényleg látta-e a saját szemével azokat az embereket, akik koncentrációs táborban voltak. Látta őket. Aztán azt is megkérdeztem, hogy tényleg voltak-e haláltáborok, és ő azt mondta, hogy igen. Aztán azt kérdeztem tőle, hogy történhetett meg mindez. És a svédek miért nem tiltakoztak amiatt, hogy oly sok millió embert öltek meg ezekben a táborokban? Nagyi nem tudta a választ. De aztán elmagyarázta, hogy akkor senki sem tudott erről Svédországban. Szerintem ez eléggé hihetetlen. Úgy értem… nem is annyira furcsa, ha valaki nem akarja elhinni, hogy mindez megtörtént… Mivel senki sem tett semmit. Egyszerűen hagyták, hogy megtörténjen!

Jenny az asztal szélén húzogatta az ujját. Mindig ez volt a jele annak, ha olyasmit akar mondani, amivel nehéz előrukkolni. Végül vett egy nagy levegőt, és belekezdett.

− Meg tudnád mondani Tommynak, hogy nem vagyok rasszista? Nem kell ellenségként rám gondolnia. Nem szeretném, ha így lenne, mondd meg neki! Tényleg nem vagyok rasszista. A dalok szövege rasszista. Most már értem. Visszaadtam a CD-ket Markusnak. Odaadhatja őket Marie-nak.

− Ő az, aki úgy néz ki, mint egy heroinista?

− Pontosan! Egy istenverte heroinista!

Jenny hangja mindent elárult arról, mit gondol erről a lányról.

Irene óvatosan tette fel a kérdést.

− És mi lesz Markusszal?

Jenny ráncai elmélyültek a szeme körül. De még mielőtt a nővére helyette kezdett volna beszélni, remegő hangon megszólalt.

− Markus és Marie tegnap összejött. Marie nyolcadikos.

− Ő is szkinhed?

− Nem, neki neonrózsaszín a haja. Néha belefest egy lila csíkot. És pírszingje is van. A szemöldökénél egy karika, sőt a felső ajkán és az orrában is. Gusztustalan!

Mindkét lány egyetértett abban, hogy förtelmesen néz ki, és Irene hálás volt ezért.

Amikor Krister éjjel egykor hazaért, a lányok már aludtak, Irene azonban fent volt. Beszámolt a férjének Jenny ügyéről, majd megpróbálta elcsábítani. De Krister túl fáradtnak tűnt, és nem volt jó hangulatban. A város éttermeiben már elkezdődött a karácsonyi hajrá. Irene sokáig feküdt ébren, és agyában forogtak a gondolatok szkinhedekről, milliomosokról, bombákról, gyilkosokról, motoros bandákról, szexelő emberekről, akiknek nem kéne szexelniük és olyanokról, akiknek viszont kellene.

Végül kimerülten elaludt, és csak a zokogás ébresztette fel. De úgy látszik, csak álmodott. A házban senki sem sírt.

Nem akadt üres parkolóhely az egész városban. Végül Irene behajtott a kapitányságra, és otthagyta a kocsit. Jenny és Katarina már nagyon várta az ünnepeket. A bennük lakozó kisgyerek néha még megmutatkozott. Jenny egy piros füles sapkát húzott a fejére, nemcsak azért, hogy elrejtse a kopaszságát, hanem a hideg miatt is. Ilyenkor Göteborgban olyan, mint a sarkvidéken. Irene és a lányok futva közelítették meg a városközpont bevásárlóutcáit, hogy egy kicsit felmelegedjenek.

A sétálóutcákban mindenütt fényfüzérek lógtak. A Brunnparken és az Östra Hamngatan hatalmas fái fényárban úsztak. Az apró lámpák behálózták a fák lombkoronáját, de nem sok ember csodálta meg őket. A legtöbben behúzott nyakkal igyekeztek valahová, és próbáltak minél gyorsabban odajutni. Melegbe vágytak, a boltosok pedig örültek ennek. Éppen erre volt szükségük.

A lányok szinte minden ruhaboltba beszaladtak. Irene megnézett pár dzsekit, de az árcédulák láttán úgy döntött, vár tavaszig. Még néhány hónapig téli kabátot kell hordani. A tavaszi és az őszi dzsekik várhatnak.

− Nézd, mama! Tök jó, nem?

Katarina visítása zökkentette ki az önsajnálatból. A kislány kilépett a próbafülkéből, és végigsétált a bolton, mintha egy kifutón lenne. Egy köldökig érő narancssárga top és egy mohazöld trapéznadrág volt rajta. Irene először csak bámult rá, de aztán nem tudott uralkodni magán, és hangosan felnevetett.

− Miért nevetsz? Ez tök divatos! − mondta Katarina. − Próbálj haladni a korral!

Jenny egyetértett vele, és anyáskodóan közölte ősöreg anyjával:

− Ez most nagyon menő cucc.

Irene igyekezett összeszedni magát.

− Bocsánat, de mintha magamat láttam volna. Pont így néztem ki, amikor annyi idős voltam, mint ti.

Mindkét gyerek kétkedve pillantott rá, majd jelentőségteljesen összenéztek. Igazán nehéz dolog volt elképzelni, hogy az anyjuk volt fiatal is.

Ahogy a sok-sok vásárló és ajándékkereső göteborgi, ők is az egyik nagyáruházban végezték. Irene fáradt volt, szeretett volna inni egy kávét, de a lányok arra szavaztak, hogy először nézzenek körül. Erőtlenül tiltakozott, de végül beadta a derekát. Már megszokta, hogy ha az ikrek összefognak, akkor ő kisebbségben marad. A fények és a csillogás kezdte kiszívni az erejét. És a manók! Az ember akárhova néz, mindenütt manók! Apró manók, hatalmas manók, bábu manók és élő manók. Az egyikük halálra rémisztette, amikor lehajolt, megérintette a könyökét, és megkérdezte, nem akar-e venni egy új borotvát a „kis férjecskéjének”.

Irene kimerülve állt a felfelé vezető mozgólépcsőn, és megpróbált normálisan lélegezni. A feje felett lassan forgó karácsonyfák csillogtak. A halogén lámpák fénye mindent elvakított. Az egyik fát ezüstszalagokból állították össze, egy másikat aranyszívekből, a következőt ezüst jégcsapokból, a negyediket pedig aranygömbökből… A sok arany és ezüst bántotta a szemét, és szinte beleszédült a látványba. Arany és ezüst. Ezüst. Mint a kis ezüstpikkelyes halak a konzervdobozban… Mint a fénylő…

− Mama! Emeld fel a lábad!

Katarina kiáltott rá. A lányok mögötte álltak a mozgólépcsőn, és látták, mi fog történni. De már késő volt. Amikor a mozgólépcső véget ért, Irene a hasán feküdt. Az új bugyikkal és harisnyákkal teli szatyor a szélrózsa minden irányába szétröpítette a tartalmát, de Jenny ügyesen összekapkodott mindent. Katarina annyira zavarban volt, hogy legszívesebben a föld alá süllyedt volna. Milyen megalázó helyzet! Az ember az anyjával sosem lehet biztonságban!

Irene fáradtsága elillant. Gyorsan összeszedte a gyerekeket, a csomagokat és a megmaradt méltóságát. Hadarva beszélt.

− Szükségem van egy telefonra!

− Megsérültél? Hívjam a mentőket?

− Nem. De valami eszembe jutott. Egy nagyon jó ötlet!

− Nincs nálad a mobilod?

− Nincs. Nem hoztam magammal.

Visszafordultak és felléptek a lefelé haladó mozgólépcsőre. A földszinten Irene talált egy kis kávézót és egy nyilvános telefont, ezért gyorsan leültette a lányokat forró csoki és pogácsa mellé.

Amikor egyedül maradt, kutatni kezdett a zsebében a papírdarabka után, és amikor megtalálta, bepötyögte a számot.

− Sylvia von Knecht.

− Jó napot. Elnézést, hogy zavarom. Irene Huss nyomozó vagyok.

− Mit akar?

Sylviát nem lehetett azzal vádolni, hogy egy cseppnyi melegség is sugárzott volna a hangjából. De erre nem is volt szükség. A fontos az, hogy ne dühítse fel. A korábbi tapasztalatok azt mutatták, hogy Irenének ehhez különös tehetsége van. A lehető legbarátságosabb hangján kezdett bele:

− Felmerült valami, amit szeretnék ellenőrizni. Csak öt percet kérek.

− Kezdjen bele!

Irene megörült, de aztán rájött, mire gondol Sylvia.

− Nem, sajnos telefonon nem beszélhetek. Meg kellene látogatnom otthon. Ha bebizonyosodik, hogy igaz, az nagyon fontos lépés lehet − tette hozzá gyorsan.

Egy ideig csend volt a vonal másik végén.

− És mikor akar idejönni?

− Három óra megfelelne?

− Igen.

Azzal letette. Irene már megszokta, hogy Sylvia von Knecht mindig szó nélkül teszi le a telefont. Ha a mozgólépcsőn támadt ötletéről kiderül, hogy tévútra vezet, nem nehéz elképzelni, milyen gúnyos nevetés lesz majd az osztályrésze. Mindenképpen izzasztó beszélgetésre készülhet Sylviával.

Nem sokkal három óra előtt visszatértek a kocsihoz. Mindhárman alaposan elfáradtak, és boldogan huppantak bele az ülésekbe a szatyrokkal. Semmi kétség: idén is lesz karácsony. Irene beindította a kocsit, és csak az után közölte a lányokkal, hogy még be kell ugrania valakihez. Mivel éppen útba esett Sylvia háza, nem kell kerülni miatta. A lányok morogtak egy kicsit, de megígérték, hogy megvárják a kocsiban. Irene a Kapellplatsenen parkolt le, így az ikrek sétálgathatnak és nézegethetik a kirakatokat, amíg ő Sylviával beszél. Persze ez nem túl érdekes program, mivel a boltok zárva voltak. Ez alól csak a pékség és a Konsum csemege volt kivétel. A belváros után az itteni karácsonyi dekoráció szegényesnek tűnt.

Arja nyitott ajtót. Mosoly ömlött szét az arcán, amikor meglátta Irenét, de rögtön el is komorodott, mert a nővére megszólalt a lakás belsejéből.

− A zsaru az?

Mielőtt Arja válaszolhatott volna, Irene bekiáltott:

− Irene Huss nyomozó vagyok az emberölési osztályról.

Csak nem hagyja magát lezsaruzni! Persze, nem volt ilyen nevű osztály a rendőrségen, de Sylvia ezt úgysem tudja. Végül is, jól hangzott. Arját legalábbis lenyűgözte, mert nyomban hátralépett, beengedve Irenét a lakásba.

Sylvia kijött a konyhából, mérgesen összeszorított szájjal. Valószínűleg eltévedt, mert a konyha nem az a terep volt, ahol otthonosan mozgott. Irene felidézte a makulátlan konyhai eszközöket a tűzhely fölött, és maga előtt látta az üres kampót is, amelyről hiányzott a húsvágó bárd. Megpróbált jó benyomást tenni Sylviára, és rámosolygott.

− Köszönöm, hogy fogadott, és hogy megérti, miért kell zavarnom. Csak ellenőriznem kell valamit. A kulcsokról van szó.

− Igen?

− Felmehetnénk?

Sylvia hátravetette a fejét, és elindult a lépcső felé. Irene úgy gondolta, követnie kell.

Amikor felértek a felső szintre, Sylvia megállt, megfordult. Hidegen tekintett Irenére.

− Nos, mi van a kulcsokkal?

− Idehozná a pótkulcsokat? Azt, amelyikről azt mondta, hogy a dolgozószobájában tartja az íróasztala fiókjában. Megyek, hozom a férje pótkulcsait. Már ha még mindig ott van az éjjeliszekrényén.

Sylvia felhorkant, mielőtt válaszolt volna:

− Az éjjeliszekrény fiókjában. A rendőrség ki-be mászkál a lakásomban! Nem hiszem, hogy tehetnék ellene bármit is! A kocsikulcsokat is elvitték, és nem is hozták vissza!

Gyorsan megfordult, és elvonult a dolgozószobája felé. Irene lenyelte a szavakat, amelyek a nyelve hegyén voltak már. Ne bosszantsd fel, ne bosszantsd fel!

A szoba teljesen megváltozott. A festmények eltűntek. Volt néhány kép a csupasz falakon, de nem „szexképek”, ahogy Irene tudatlanságában nevezte őket. „Erotikus gyűjtemény”, ahogy Henrik mondta. Milyen sokat tanult ebben a nyomozásban! Az új képek teljesen átlagosak voltak. Modernek és excentrikusak, de nem meztelenkedett rajtuk senki. Irene hirtelen átérezte Sylvia baját, és együtt érzett vele. Odalépett Richard éjjeliszekrényéhez, és kihúzta a fiókot. Papír zsebkendők, néhány köhögés elleni cukorka és egy fényes, fekete, bőr kulcstartó volt benne. Mindjárt kiderül, hogy igaza volt-e. Meglepte, hogy remeg a keze. Kinyitotta a kulcstartót, amelyből hat kulcs esett ki, karikára fűzve. Mind egyformán fényesek voltak. Mindegyiket pontosan ugyanabból a fémből készítették. Egyiken sem voltak számok vagy bármilyen egyéb jelek. Nem tűntek használtnak. Ez volt az az új kulcskészlet, amelyet Richard a Mister Minitnél rendelt meg kevesebb mint hat hónappal ezelőtt. Irene megkönnyebbülve sóhajtott.

− Talált valami érdekeset?

Sylvia szólalt meg a háta mögött. Olyan éles volt a hangja, hogy üveget lehetett volna vágni vele. Irene nyugodtan megfordult, s közelebb ment a rosszkedvű, apró asszonyhoz:

− Megnézte Richard kulcsait a halála óta?

Sylvia szemei csodálkozva elkerekedtek, de hamar összeszedte magát.

− Miért tettem volna? Van saját kulcscsomóm.

− Tehát nem nézte meg a kulcsokat?

− Nem! Most mondtam! Csak betettem őket a fiókba.

− Nézzen ide! Fogja meg a saját kulcsait, és hasonlítsa össze őket ezekkel! Fogja a kezébe őket! − biztatta Irene barátságos, de határozott hangon.

Sylvia vonakodva engedelmeskedett. Amikor a két kulcskészletet egymás mellé tette, ő is meglátta. Richard új, fényes kulcsai akár karácsonyfadísznek is elmentek volna, a pótkulcsok viszont különböző mértékben mutatták az elhasználtság jeleit: más színűek, kopottabbak és számozottak voltak.

Sylvia döbbentett suttogott.

− Te jó ég!

Szinte megbabonázták a kulcsok, le sem tudta venni a szemét róluk.

Irene halkan beszélt hozzá:

− Tavaly nyáron valaki kölcsönvette vagy ellopta Richard kulcsait. A férje nem kapta vissza őket, de a pótkulcsokról készíttetett egy másik sorozatot. Miért? Miért nem szólt senkinek, hogy eltűntek a kulcsok? Miért nem cseréltette le a zárakat? Miért nem szólt önnek?

Sylvia szótlanul bámulta az Irene kezében lévő kulcsokat. A szeme természetellenesen nagynak tűnt a keskeny, vértelen arcán. A torkából nyüszítésszerű hang tört fel, és jobbra-balra ingatta a fejét. Először alig lehetett észrevenni, de aztán a mozdulatok egyre vadabbak lettek. A nyüszítésből visítás lett, és Sylvia egész testében remegni kezdett. A fene vigye el, már megint! Miért nem tud bánni ezzel a nővel?

Irene odafutott az ajtóhoz, és Arja nevét kiáltotta. Aztán visszament Sylviához, és megpróbálta megnyugtatni. Hasztalan. A nő már annyira felhúzta magát, hogy hisztérikussá vált, és visított, mint egy sziréna. Amikor Irene próbálta megfogni a karját, még jobban sikítani kezdett. Aztán elájult. Egy balerina gyönyörűen tud összeesni. Mint egy haldokló hattyú, kecses mozdulattal omlott a padlóra. Az egyik karja a feje fölött volt, a másikat pedig a hasán nyugtatta. Amikor Arja belépett, ez a látvány fogadta.

− Szóval megint elájult − állapította meg teljes nyugalomban.

Egy cseppet sem sietett. Gyakorlott mozdulattal emelte fel Sylvia lábát a levegőbe, és masszírozni kezdte a vádliját. Mindeközben Irenére nézett, aki biztos volt benne, hogy kiül az arcára a lelkiismeret-furdalás keserű érzése. Arja csendesen megszólalt:

− Mi izgatta fel?

− Mi is? A kulcsok − mondta Irene zavartan.

− Sylvia mindig elájul, ha valami felizgatja. Mindig is ilyen volt. Tudja, ő egy érzékeny művészlélek.

Arja cinkosan rákacsintott, és ettől Irene kezdte magát egy kicsit jobban érezni.

− Megmutattam neki Richard új kulcscsomóját. Tehát azok a kulcsok, amelyeket a Berzeliigatanon találtunk a tűz után, Richard régi kulcsai voltak. Tavaly nyáron elvesztette őket, de sosem mondta meg Sylviának.

Arja hosszan nézett Irene arcára, aztán nyugodtan közölte:

− Sok minden volt, amit Richard nem mondott meg Sylviának.

Most vagy soha! Irene lenézett a sápadt Sylviára, aki lassan kezdte az élet jeleit mutatni, majd halkan odasúgta Arja fülébe.

− Meséljen a partiról.

Arja megrebbent, majd ő is Sylviára pillantott. A mutatóujját a szája elé téve jelezte, hogy ne beszéljenek erről többet.

− Felemeljük az ágyra?

Közös erővel felemelték a pihekönnyű nőt. Sylvia motyogott valamit, és a szemhéja többször megrebbent.

− Szólok anyának − mondta Arja.

Alig ejtette ki a szavakat, amikor egy apró, vékony alak surrant be a szobába. Irenének elállt a lélegzete. Sylvia valószínűleg pontosan így fog kinézni huszonöt év múlva. Az apró nő nem törődött senkivel, csak Sylviával. Odatipegett az ágyhoz, és hófehér kezével, amelyen jól láthatóan rajzolódtak ki az erek, simogatni kezdte lánya hasonlóan hófehér arcát. Aztán gyengéden a karjaiba vette, és nyugtatóan duruzsolni kezdett a fülébe. Irene fülének mindez úgy hangzott, mintha valami varázsló motyogna mágikus varázsigéket a tűz körül, és néhány perc múlva rájött, hogy az anyóka finnül beszél a lányához.

Arja jelentőségteljesen oldalba bökte Irenét, és az ajtó felé biccentett. Csendesen kisurrantak a hálószobából. Az előszobában Arja felvett egy kulcsot, amely a kis márványasztalon feküdt, és kinyitotta a bejárati ajtót. Intett Irenének, hogy kövesse. Lesiettek az eggyel lejjebb lévő emeletre. Irene megdöbbent, amikor felfogta, hogy az alattuk lévő lakás felé haladnak. Arja kinyitotta az ajtót, és ismét intett Irenének, hogy kövesse. Miután beléptek az előtérbe, Arja halkan becsukta az ajtót maguk mögött. Egy csupasz villanykörte lógott a mennyezeten, festék és tapétaragasztó szaga terjengett a lakásban.

Arja megszólalt:

− Ivan Viktors holnap költözik be. A bútorok kora reggel érkeznek.

− Tud Sylvia és Ivan Viktors kapcsolatáról?

Arja élesen nézett Irenére.

− Tehát maguk is rájöttek. Igen, természetesen tudok róla. De nem hibáztathatja Sylviát. Richard mellett nem volt valami vidám az élete. Szar alak volt!

Az alig érzékelhető finn akcentus miatt kellemes hangzású lett a nyilvánvaló sértés. Irene elhatározta, hogy azonnal a lényegre tér. Időt akart spórolni, ezért a csevegést átugorva belekezdett:

− Magát is próbálta elcsábítani? − kérdezte Arját, és rámosolygott.

A nő vágott egy grimaszt, aztán ő is visszamosolygott Irenére.

− Már húsz év is eltelt azóta. De a bájai rám nem hatottak. Megmondtam neki az igazat, vagyis hogy leszbikus vagyok.

Irene meghökkent. Erre nem számított.

− Már hosszú évek óta élek stabil kapcsolatban. De anyám és Sylvia sosem fogadták el Siirkát. Nem jöhet el a családi eseményekre, esküvőkre, temetésekre. Amúgy sem jönne, persze. Tanár, és nehéz elszabadulnia iskolaidőben − mondta higgadtan Arja.

Irene gondolatai Mona Söderre és Jonasra terelődtek. Vajon hogy vannak?

De aztán elhessentette magától a képeket, és megpróbálta feltenni a leghelyesebb kérdéseket.

− Maga újságíró?

− Igen, szabadúszó vagyok, nincs főnököm. Magamnak parancsolok.

− Mesélne a partiról? Arról, amelyikről Sylvia nem akart beszélni.

Arja nagyot sóhajtott, és Irene egy pillanatra úgy érezte, meggondolta magát. De mégis beszélni kezdett.

− Richard hatvanadik születésnapját ünnepeltük nyáron. Rengeteg embert hívtak meg. Kellemes, meleg nyáreste volt, későre járt. Két óra körül nagyon elálmosodtam, így elhatároztam, hogy észrevétlenül kisurranok, és lefekszem aludni. Anyámnak és nekem volt egy-egy szobánk a vendégházban. Anya nagyon fel volt dobva, még táncolt is. Délután szundított egy kicsit, és imádja a partikat. Én viszont alig tudtam nyitva tartani a szemem. Túl sok bort és pezsgőt ittam. A vendégeket kocsival kellett elvinni Göteborg különböző szállodáiba. Limuzinokat béreltek, de csak háromra. Gondoltam, senkinek sem tűnik fel, ha lelépek. A vendégházhoz vezető ösvényen belefutottam Sylviába. Be volt csípve, mint a többiek, ám szemmel láthatóan valami aggasztotta. A vendégek keresték Richardot, de Sylvia sem tudta, hol van. Azt javasoltam, jöjjön le velem a vendégházhoz, és igyunk egy pohárka málnalikőrt. Tudtam, hogy Sylvia szereti. És akkor megtaláltuk Richardot.

Arja elhallgatott, fáradtan megdörzsölte a szemét. Mintha egy képet akart volna kitörölni a memóriájából. Vagy talán még tisztábban akarta látni? Amikor újra megszólalt, keserű volt a hangja.

− Nemcsak Richardot találtuk meg, hanem Charlottét is. Ők nem láttak minket, de mi őket igen. A hálószoba padlóján henteregtek. Undorító és mocskos volt.

Irene meghökkent Arja szóhasználatán. Egy leszbikus, aki egy heteroszexuális aktust mocskosnak nevez?

Arja letette a kezét, és egyenesen Irene szemébe nézett. Nehezen folytatta.

− Orálisan közösültek… és…

Elnézett másfelé, és vörös foltok jelentek meg a nyakán.

− Undorító volt az egész. Kimentünk a levegőre. Nem vették észre, hogy ott jártunk. Sylvia elájult, persze, de elég hamar magához tért. Megesketett, hogy senkinek nem beszélek arról, amit láttunk. Senkinek.

Elhallgatott, a lakáskulcsot morzsolgatta az ujjai között. Aztán halkan folytatta.

− Most pedig megszegtem az eskümet. Azt hiszem, ennek az esetnek köze lehet Richard halálához.

− Miért gondolja?

− A kulcsok miatt. Tudom, hogy Charlotte vette el őket.

− Mondja el, mit tud.

− Másnap természetesen elég nyomott volt a hangulat. Richard a nappaliban aludt el egy kanapén. Amikor felmentem a nagy házba, ott horkolt. Anyám eltette valahová a szívgyógyszereit, azokat kerestem. Később a vendégházban megtaláltuk őket, de egész délelőtt keresgéltünk. Anyám esküdözött, hogy Sylvia hálószobájában hagyta a dobozt, amikor nap közben lefeküdt egy kicsit aludni. Amennyire tudtam, lábujjhegyen próbáltam közlekedni, hogy senkit se ébresszek fel. Marstrandon Richardnak és Sylviának külön hálószobája van. Besurrantam Sylvia szobájába, és persze fel is ébresztettem. Nagyon felszínesen aludt. Ő sem látta anyám gyógyszerét, és én sem találtam sehol. Amikor kifelé jöttem, belefutottam Charlottéba, aki épp Richard szobájából lépett ki. Mindketten megmerevedtünk, aztán ő megszólalt: „Itt hagytam a kulcsaimat. De megvannak!” És azzal betette a köpenye zsebébe a kulcstartót, amely a kezében volt. Akkor nagyon fáradt voltam és másnapos, úgyhogy nem nagyon törődtem vele. De azóta sokszor gondoltam rá. Miért vitte el Charlotte Richard kulcsait a hálószobájából?

− Elmondta Sylviának, hogy összefutott Charlottéval?

− Nem. Nem akartam túl sokszor említeni Charlotte nevét a jelenlétében.

− Gondolja, hogy Henrik tudott arról, mi folyik a felesége és az apja között?

Arja elgondolkodott a válaszon. Aztán megrázta a fejét.

− Nem hiszem. De azt tudom, hogy Charlotte a születésnapi parti óta nem volt kint Marstrandon.

− Viszont Henrik elég gyakran kijár, ugye?

− Igen, szereti azt a házat.

− Tudja, hogy Henriknek nem lehet gyereke?

− Igen, Sylvia elárulta.

− És azt is tudja, hogy Charlotte terhes? Már a második harmadban jár.

− Igen, ezt is elmondta Sylvia.

Vett egy újabb nagy levegőt, és megint ránézett Irenére.

− Azért mondtam el ezt magának, mert azt akarom, hogy elkapják a szarházi sógorom gyilkosát. Sylviának nyugalomra van szüksége. Meg kell oldania ezt az ügyet. De nem fogok tanúskodni a bíróság előtt. Csak magának beszéltem, négyszemközt.

− Arról sem tanúskodna, hogy látta Charlottét Richard szobájából kijönni egy kulcstartóval a kezében?

Arja elgondolkodott.

− Rendben van, arról igen. De a többiről nem. Egy szót sem! Sylvia elveszítené a bizalmát irántam, és igaza lenne. Már ezzel is elárultam őt. De úgy gondoltam, meg kell tennem. A gyilkost meg kell találni.

Az ikreknek nyomuk sem volt az autónál. Egy cédulát talált a szélvédőn: „Glady’shez mentünk. Éhesek vagyunk! Puszi, K., J.” Nem hibáztathatta őket. Több mint egy órát fent volt a lakásban, és a kocsi teljesen kihűlt. Sóhajtva beindította a motort, végiggurult az Aschebergsgatanon és kifordult az Avenyn felé.

Az egyik, alkalmazottaknak fenntartott helyre állt be az étterem mögött, és a hátsó, konyhai bejáratot használta. A hatalmas pultok között javában folyt a munka. A méretes edényekből gőz csapott fel. Az emberek ide-oda szaladgáltak, és mindenki kiabált. Irene sehol sem látta a lányokat, Kristert viszont megpillantotta. Egy lyukas merőkanállal halfiléket emelt ki egy serpenyőből. Nagyon koncentrált, ezért észre sem vette, hogy Irene mögé settenkedett.

A felesége belesúgott a fülébe:

− Helló, drágám! Nem láttad a gyerekeinket?

Krister megrezzent, és a kezében lévő hal visszaesett a serpenyőbe.

− A fenébe! Eltört! Szia! Átküldtem őket a McDonald’sba − mondta bosszúsan.

− A McDonald’sba?

− Igen. Az itteni étel nem volt a hölgyek kedvére. Ráadásul folyton nyüzsögtek és zavarták a többieket. Úgyhogy átküldtem őket a konkurenciához. Szerintem a te génjeidet örökölték.

Gyors puszit nyomott a felesége orrára, és ismét elmerült a horgászásban. Megpróbálta menteni a menthetőt.

A léptei lelassultak, amikor a gyorsétterem előtt meglátta az egy sorban parkoló, csillogó motorokat. Összeszorult a gyomra. Lehet, hogy beszélnie kellene egy pszichiáterrel a rejtett − vagy nem is annyira rejtett − fóbiájáról, amely a motorokkal kapcsolatban kialakult benne.

Odalépett a bejárathoz. A lányok az ablak mellett ültek, és vidáman integettek neki. Amikor megfogta a kilincset, meglátta a férfit.

Háttal ült az ajtónak, de Irene jól kivehette az arcát oldalról is, mert a szemben ülő férfihoz beszélt. Zsíros, göndör haja hullámzott a hátán, a nyaka megfeszült. Idegesnek tűnt. Paul John Svensson.

Irene először méregbe gurult. Nagyon magabiztos a fickó! Itt üldögél fényes nappal az Avenynen és hamburgerezik, pedig nyilván tudja, hogy körözi a rendőrség. A következő reakciója a félelem volt. Nem tudott bemenni. Biztosan felismeri. A lányai odabent ülnek egy őrülttel egy helyiségben. A pasas valószínűleg drogozott, és nyilván fegyvere is van.

Megfordult és úgy tett, mintha elfelejtett volna valamit. Átsietett az utcán, de közben majdnem elütötte egy villamos. Nyugodj meg, mondogatta magának. Amikor átért, kocogni kezdett az étterem felé. Nem akart időt veszíteni azzal, hogy körbemegy a hátsó bejárathoz, inkább a főbejáraton surrant be. Az ültető pincér új lehetett, mert nem ismerte fel. Értékes másodpercek vesztek el, amíg vitatkozott vele. Végül nem volt más választása, elővette az igazolványát. Határozottan szólt a pincérhez.

− Rendőrségi ügy. Azonnal szükségem van egy telefonra.

A férfi rosszalló arckifejezéssel vezette be Irenét az irodába. A tulajdonos már régóta ismerte Krister feleségét, de ő is megrökönyödött, főképp hogy Irene szó nélkül megragadta az asztalon lévő telefont. Miközben gyorsan végiglapozta a telefonkönyv megfelelő oldalait, futólag odavetette:

− Rendőrségi ügy. Majd később megmagyarázom.

Végre megtalálta a McDonald’s telefonszámát. Remegő kézzel tárcsázott, de először nyilván rossz gombokat nyomott le, mert a hívás mellé ment. Újra kellett próbálkoznia. Tíz, tizenegy, tizenkettő…

− McDonald’s. Tina beszél.

− Helló, Tina! Lenne olyan kedves, bemondaná a mikrofonba, hogy Jennynek és Katarinának telefonja van? Nagyon fontos lenne. Tudja, baleset történt. Én az anyjuk vagyok. De ne mondjon semmit a lányoknak. Minden rendben van.

− Rendben, egy pillanat.

Irene hallotta, hogy a lány leteszi a pultra a kagylót, majd egy örökkévalóság után meghallotta Katarina nyafogó hangát.

− Halló?

− Szervusz, édesem, anya vagyok. Ne mondj semmit, csak figyelj rám! Azt szeretném, ha te és Jenny azonnal eljönnétek onnan.

− De még nem ettük meg a fagyinkat!

− Pokolba a fagyival! Tedd, amit mondtam! Édesem, nagyon, nagyon fontos!

− Jól van, de Jenny nem fog örülni!

− Vidd ki őt is magaddal. Gyertek vissza az étterembe, most rögtön!

Katarina nyilván megérezte, hogy pánikba esett. Ilyesmit korábban még sosem érzett az anyja hangján.

− Jól van, mindjárt ott vagyunk.

Irene keze annyira remegett, hogy alig tudta visszatenni a kagylót. Nem törődött a tulajdonos értetlen pillantásával. A kapitányság közvetlen számát hívta, de senki sem vette fel. Szombat délután fél hat volt. Nem is csoda. Az ügyeletest hívta.

− Ügyelet. Rolandsson felügyelő.

− Itt Irene Huss nyomozó a bűnügyi osztályról. Láttam egy körözött bűnözőt. Az Avenynen ül a McDonald’sban. Veszélyes. A Pokol Angyalainak tagja. Valószínűleg kábítószer hatása alatt áll, és fegyvere is van. A neve Paul John Svensson.

Rolandsson egy ideig nem szólt, majd végre válaszolt:

− Értem. Kiküldünk egy egységet és egy járőrkocsit. Azt mondja, fegyvere van?

− Igen, az az átkozott elvette a SIG Saueremet és Jimmy Olssonét is.

− Szóval az egyik azok közül, akik Bildallban ügyködtek? Tudjuk, hogy néz ki. Az egységnél lesz egy fotó. Ott tud maradni, hogy a letartóztatást elintézze?

− Igen. Az utca túloldalán leszek, az Engelbrektsgatan sarkán. A KappAhl kirakata előtt.

Miután letette a telefont, reszketni kezdett. Az étterem tulajdonosa még mindig döbbenten nézte, de Irene ismét közölte, hogy a magyarázatra várnia kell. Gyorsan kiment a konyhába − a lányok már megérkeztek. Krister bosszús és zavart volt. Irenének nem volt ideje magyarázkodni, csak magához ölelte a lányokat, és megkönnyebbülve felkiáltott.

− Jaj, lányok, annyira ügyesek vagytok! Hála istennek! Csak még egy kicsit várjatok, és megyünk haza mindnyájan szegény Sammie-hez.

Krister azonban magyarázatra várt.

− Mondd már el, mi történt!

− Istenem, annyira unom már ezt az egészet!

Krister döbbenten nézett a feleségére.

− Ezt még sosem hallottam a szádból!

Az asszony hosszan nézett a férjére. Amikor végül válaszolt, a férje látta, hogy könnyek csillognak a szemében.

− Ez az első alkalom, hogy a munkám miatt veszélybe kerül a családom.

Akár egy tyúkanyó, körbefogta a karjával az ikreket:

− Maradjatok itt a papával. Ne menjetek ki, amíg vissza nem jövök!

Mindkettőjüket gyorsan homlokon csókolta, és kisietett a hátsó ajtón. A tulajdonos ekkor ért oda a másik irányból. Amikor meglátta Kristert, kérdőn nézett rá. A séf felemelte a karjait, és sokatmondó arckifejezéssel nézett a főnökére. „Nők! Mit várjon az ember!”

A járőrkocsi éppen leparkolt, amikor Irene odaért a megbeszélt helyre. Néhány perc múlva a kisbusz is feltűnt. Irene megkönnyebbült, amikor látta, hogy Hĺkan Lund az egység parancsnoka. Nem sokat javított a külsején, hogy az új egyenruha felső részére hosszanti fehér csíkokat varrtak. Ez a minta slankít ugyan, de Lund esetében nem sokat ért: nehéz eltüntetni több mint száz kilót.

Lund vidáman üdvözölte Irenét.

− Szia! Hallom, kiszúrtad Paul Svenssont! Most rögtön elkapjuk azt a szemetet! Megmondom, mit csinálunk. Fogd meg ezt a rádiót. Sétálj el a McDonald’s előtt, és nézd meg, hol ül a fickó. Vigyázz, hogy ne vegyen észre! Amint visszaszólsz, bemegyünk.

Azzal belenyomott egy apró adóvevőt Irene kezébe, aki elindult az étterem felé. A járda külső szélén haladt. Amikor már majdnem odaért, lelépett a parkoló autók és motorok közé, amelyek eltakarták kissé.

Ismét észrevette Svenssont. Még mindig ott ült, ahol korábban, és a haverjaival beszélt. Irene felemelte a rádiót, és megnyomta a gombot. Paul Svensson abban a pillanatban felállt. Nyurga teste ide-oda dülöngélt, de aztán megtalálta a helyes irányt. A vécé felé indult el.

Irene belesuttogott a rádióba.

− Kiment a férfivécébe.

− Nagyon jó! Bemegyünk!

Húsz másodperccel később a rendőrök fegyverrel a kézben behatoltak az étterembe a hátsó ajtón keresztül. Körbevették Paul Svensson barátait. Négy rendőr előre ment, kettő pedig a vécé ajtaja mellett állt meg. Amikor Svensson kilépett, két puskacsövet nyomtak a hátába. Habár nagyon magas volt, felmérte, hogy nem sok esélye van. Engedelmesen felemelte mindkét karját. Gyorsan átkutatták a ruháját, és Irene látta, hogy Hĺkan Lund egy SIG Sauert vesz ki Paul Svensson dzsekije alól. Vajon az övé vagy Jimmyé? Már nem is érdekelte. Haza akart menni.

Sammie túláradó örömmel fogadta őket, amikor megérkeztek. Irene elmagyarázta a lányoknak, hogy mi történt a McDonald’sban, és miért volt olyan fontos, hogy kijöjjenek onnan. Mindnyájan a konyhaasztal körül ültek, és forró teát kortyolgattak.

Katarina izgatott volt.

− Marha izgis! Miért nem maradhattunk bent, hogy lássuk, amikor elkapják?

− Mert ez nem egy mozifilm! Az a pasas gyilkos. Volt nála egy pisztoly és még ki tudja, milyen más fegyver. Ha rájön, hogy egy rendőrtiszt gyerekei vagytok, egy percig sem tétovázott volna, azonnal túszul ejt benneteket.

Jenny megint az asztal szélén húzogatta az ujját.

− Kedves embereknek látszottak − mondta dacosan.

− Kedvesnek? Tele voltak amfetaminnal!

− Azt mondod, hogy megölhetett volna minket? Szerintem nem. Nem is látszottak veszélyesnek, és nem látszottak drogosnak sem − kötötte az ebet a karóhoz Jenny.

A kislány makacsul hátravetette a fejét, amelyen megcsillantak a hajpihék. Irene megpróbált nyugodtan beszélni. Gondosan megválogatta a szavait.

− Jenny, emlékszel, amikor Katarinával meglátogattatok a kórházban hétfőn? Emlékszel rá, hogy néztem ki? Emlékszel arra, hogy az egyik fiatal kollégámat úgy összeverték, hogy azóta sem jött ki a kórházból?

Jenny sötéten bólintott. Irene zavartalanul folytatta.

− Emlékszel, meséltem, hogy gránátot dobtak abba a helyiségbe, ahol a kollégám és én feküdtünk? Be voltunk zárva, emlékszel?

− Igen, igen, persze, hogy emlékszem, nem kell újra meg újra elmondanod!

− Ha erre emlékszel, akkor miből gondolod, hogy ha úgy alakul, akkor ezek az emberek nem ölnének meg gondolkodás nélkül téged is? Semmi sem tartaná vissza őket. Ez a férfi akkor is ott volt, amikor megpróbáltak megölni engem és Jimmyt.

Végül már nem tudta tartani magát. Az utolsó szavakat szinte sikoltva mondta ki. De legalább kimondta őket. Jenny nagyra nyitotta a szemeit. Aztán felállt, odament az anyjához és átölelte. Nem szóltak egy szót sem, de mindketten érezték, hogy valami változik közöttük. Még sok időnek kell eltelnie, de végül jobb lesz mindkettőjüknek.

Amikor a telefon megcsörrent, megriasztotta őket. Katarina ért elsőnek a készülékhez.

− Anya! Téged keresnek!

− Tessék. Irene Huss.

− Helló, Irene. Itt Mona Söder. Rosszkor hívom? Nem? Jonas ma éjjel meghalt… Hajnali kettőkor…

A hangja először tárgyilagos volt, de aztán megtört. Hajnali kettőkor. Akkor ébredt fel Irene, mert azt hitte, valaki zokog a házban.

Tizenkilencedik fejezet

A vasárnap reggel nem volt könnyű. Irene úgy ébredt fel, mintha másnapos lett volna, holott előző este még csak egy sört sem ivott. Krister hangosan horkolt mellette az ágyban. Hajnali kettőkor ért haza. Most adta vissza azt a műszakot, amelyet Sverkertől kapott a bildalli eset után szívességből. Irene amilyen halkan csak tudott, kitipegett a szobából, ügyelve arra, nehogy felébressze a férjét. Az ikrek még legalább két órán át aludni fognak. Valószínűleg az apjukkal együtt. Tehát ha ügyes, jól kihasználhatja ezt a néhány órát.

Felvette a harisnyáját és a futóruháját. Sammie úgy tett, mint aki megdöglött. Ez kedvenc játéka volt, ha ki akart maradni valamiből, vagy vaj volt a fején. Reggel talán ő volt a legnagyobb álomszuszék a családban. Egy rövid pisilős sétára ki lehetett csalni, de ugrálni vagy játszani nem nagyon szeretett. Reggel semmiképpen sem. Irene megzörgette a pórázát, és a természet szava diadalmaskodott: Sammie megjelent az előszobában. Hatalmasat ásított, és kinyújtóztatta a testét. Szemmel láthatóan még nem teljesen ébredt fel.

A séta ezúttal rövid volt. Sammie minél hamarabb haza akart jutni. Nyilván ott motoszkált a fejében, hogy egy egész üres ágy várja, amely még meleg is.

Sötét volt és nagyon hideg. A levegőt szinte harapni lehetett, de legalább tiszta volt. Irene elfutott egészen a Fiskebäck kikötőig, de egy teremtett lélekkel sem találkozott. A sós szél tengerillatot fújt az orrába, és kifújta a fejéből a rossz érzéseket. A szürke víztömeg a rakpartot és a mólót ostromolta. A hajókötelek csattogtak a csónakok orrán. A móló faszerkezete csikorgott a szélben. Irene önkéntelenül is lelassított, hogy megőrizze a pillanatot, és feltöltődjön. A kötelek nyilvánvalóan tiltakoztak a méltatlan bánásmód ellen, és nem akartak kifeszítve himbálózni a jeges vízben és a hideg szélben. Bár már csaknem két kilométert futott, Irene egyáltalán nem lihegett. Megfordult, és elindult a Flundregatorna felé. A hátsó utcákon elfutott egészen a Skärvallsbergetig. Végül csak a Hinsholmskilennél fordult vissza.

Hosszasan, ráérősen zuhanyozott. A forró után jéghideg vízfürdő következett. A több kilométeres futás után ez a tökéletes lezárás. Irene immár úgy érezte, kicsattan az erőtől. A család és Sammie reggelije egy pillanat alatt kész volt. Sokkal nehezebb feladatnak bizonyult kiimádkozni álmos családtagjait a meleg ágyból, beleértve a kutyát is.

Irenének ismét el kellett mesélnie, mi történt előző nap. Krister óvatosan elárulta, mit mondott az étterem tulajdonosa róla: „túl stresszes” és „túlságosan a munkájának él”. Irene nem ilyen megjegyzésre vágyott. Reggeli után ismét fáradtan nézett körbe az otthonában. A mosókonyhában nagy kupac szennyes hevert. Por és kavicsok jutottak be a lakásba, Sammie hosszú szőrére tapadva. Az a fura érzése támadt, hogy az egész lakást egy lencsén keresztül nézi. A homályban elmosódtak a kontúrok.

Az ikrek hosszas könyörgés és nyafogás után segítettek kiporszívózni és porolni. Krister kivitte Sammie-t, mert a kutya félt a porszívótól. Abban a három évben, amelyet a családdal töltött, kitartóan próbálta meggyőzni őket, hogy egy kis kutya van bezárva a szörnyű hangos porszívóba. Hallotta, ahogy nyüszít! Az sem segített, hogy Krister rossz tréfaként beszippantotta Sammie bajuszát a csőbe. Ezután a kutyát nem lehetett összebékíteni a szörnyeteggel. A porszívó az életveszélyes dolgok listájára került, mert egyértelműen bebizonyosodott, hogy kiskutyákat eszik.

Irene a fürdőszobában kezdte a munkát, majd a vécében és a mosókonyhában folytatta. Az ágyneműt át kellett húzni, a törölközőket le kellett cserélni tisztára. Ez már két hete nem történt meg. Miután Krister hazahozta Sammie-t, elment bevásárolni. Addigra kész volt a porszívózás, de biztos, ami biztos, Sammie bemászott Jenny ágya alá. Nem bízott senkiben, amíg ekkora jövés-menés volt a házban, és minden tisztítószertől bűzlött.

Csaknem két órán át tartott a munka. Havonta kétszer szoktak nagytakarítást végezni. A karácsonyi, őszi vagy tavaszi nagytakarításra sosem jutott idő. Irene anyja időnként lecserélte a függönyöket. Szerette cserélgetni őket, s ha nem tenné, a függönyök valószínűleg az idők végezetéig ott lógnának a karnisokon. Talán Krister kimosná, amikor évente kétszer megpucolja az ablakokat. Irene különösebben nem érdeklődött irántuk. Azt nem tudta, hogy a szomszédban lakó nők mit gondolnak a függönyökről, de nem is érdekelte különösebben. Voltak olyanok, akik évente többször is lecserélték a függönyöket.

Krister különleges adventi vacsoráról gondoskodott. Hagyományos marhasültet készített párolt zöldséggel, feketeribizli-szósszal, főtt krumplival és barnamártással. Irene anyját négy órára várták. Katarina megtalálta a vörös adventi gyertyatartót. Vajon ki tette fel a biztosíték dobozára? Krister emlékezett rá, hogy vett négy adventi gyertyát. A gyertyagyűrűket viszont sehol sem találták meg, úgyhogy lemondtak róluk. Jenny a szép porcelánnal terítette meg az asztalt, és érdekes alakúra hajtogatta a szalvétákat. Ezt az egyetlen formát ismerte, de mindig lenyűgözte vele az asztalnál ülő embereket. A nagyi is értékelte a tehetségét, megdicsérte, s közben egyetlen pillantást sem vetett a fejére.

Katarina szintén hangulatváltozáson ment át, mert desszertként sütött egy csodálatos csokitortát. Tejszínhabot ettek hozzá, és következhetett a kávé is. A nappaliban ültek, és élvezték a vacsora utolsó felvonását. A gyertyák szépen ragyogtak, mindenki jóllakott és elégedett volt. A szobát a közelgő ünnep hangulata uralta. Az ikrek izgatottan mesélték a nagymamának a McDonald’sban történt eseményeket.

Irene anyja élesen pillantott a lányára.

− Ma reggel olvastam róla az újságban. Az a férfi egy veszélyes motoros banda tagja! Tényleg szükséges a lányokat veszélyeztetned?

Mielőtt Irene védekezhetett volna, megcsörrent a telefon. Irene ösztönösen az órára pillantott. Fél hat volt. Felállt és kiment az előszobába, hogy felvegye a telefont.

− Irene Huss.

− Szia, Irene! Itt Birgitta. A mobilomról hívlak. Épp a Köpcös kocsiját követem. Egy fehér Mondeót. Az E6-oson haladunk észak felé, épp most hagytuk el Kärrát. A pasas beugrott Charlotte és Henrik házához, és körülbelül negyedórán át bent is maradt. Azt gyanítom, most meg sem állunk Marstrandig.

A vonal zörgött és recsegett, de Irene ennek ellenére jól hallotta Birgittát. Megpróbált gyorsan gondolkodni.

− Hívtad már a többieket?

− Fredriknek szóltam, még hazaugrik a pisztolyáért. Az enyém nálam van. A többieket nem tudtam elérni.

Fredrik néhány percre lakott a kapitányságtól. Nem volt nagy kitérő neki. Irene úgy döntött, nem veszíthet több időt. Az lenne a legjobb, ha az autópályákon menne, és nem a városközponton keresztül. Két SIG Sauer nyilván elég lesz.

− Azonnal indulok − mondta kurtán a telefonba.

Letette a telefont. Eszébe jutott valami. Odalépett a fogashoz, és elkezdett kutatni a dzsekije zsebeiben. Végül megtalálta a jegyzetfüzetét. Odalapozott, ahová az R. v. K. bejegyzést tette. Richard von Knecht meggyilkolásával kezdődött ez az egész bonyodalom. Irene a gondnok telefonszáma után kutatva ingatta a fejét. Lennart Svensson. Végre megtalálta, amit keresett. Legalább tízszer kicsöngött a telefon, de senki sem vette fel.

Irene visszament a családjához a nappaliba. Megpróbált nyugodtnak tűnni.

− Elnézést, de nekem most el kell mennem. Fordulat a von Knecht-ügyben.

Krister önkéntelenül is grimaszolt.

− És neked persze ott kell lenned, igaz? Épp, amikor szabadnapos vagy. Nem tudják a többiek elintézni nélküled?

Az anyja és az ikrek is csalódottan néztek. Irenének lelkiismeret-furdalása támadt, ahogy már annyiszor, de megkeményítette magát. A szükségesnél határozottabban közölte:

− Közeledünk a végkifejlethez. Legalábbis én úgy gondolom. Birgitta Moberg bajba került. Segítenem kell neki. A többieket nem tudta elérni. Később találkozunk, és köszönöm a finom vacsorát.

Megfordult, kisietett az előszobába. Már így is túl sok időt vesztett. Kifelé menet felkapta a dzsekijét és a futócipőjét.

A Holta templom felé vezető útjelző tábla után Irene lelassított. Figyelnie kellett, hogy ne tévessze el a lehajtót. Megvan! Tjuvkil. Ráfordult a kavicsos útra. Itt már nem égtek utcai lámpák. A teljes sötétséget csak a kocsi fényszórója szelte ketté. Egy kis sárga nyíl és fekete felirat mutatta az utat Kärringnäset felé. Ott kellett lefordulnia. Az út keskeny volt. A kocsi oldalát faágak és bokrok karcolták.

Szerencsére Birgitta felkapcsolva hagyta a hátsó lámpáját, különben Irene biztosan belement volna a kocsijába. Ami igaz, az igaz, kissé gyorsan hajtott. Birgitta az út közepén állította le a sötétkék Volvót, amellyel a megfigyelést végezték. Máshol le sem lehetett parkolni. Birgitta kikapcsolta a lámpáit, kiszállt a kocsiból, és odament Irenéhez.

− De jó, hogy eljöttél! És itt van Fredrik is! − tette hozzá.

Irene is égve hagyta a vészvillogót. Az érkező kocsi fékezett, és Fredrik ugrott ki belőle. Szinte még le sem állította a motort, s magyarázkodni kezdett.

− Egy kicsit tovább tartott, mint gondoltam, de összefutottam a kábítószeresekkel és kölcsönkértem ezt. Eszembe jutottatok Jimmyvel. Kár, hogy nem tudtak adni embert. Tehát csak hárman vagyunk. Nem sikerült elérned Jonnyt vagy Hanst?

Birgitta megrázta a fejét, majd kinyújtotta a kezét, hogy közelebbről is megnézze az éjjellátó távcsövet. Irene válaszolt helyette.

− Borg valószínűleg szundikál vacsora után. Tommyt akár meg se próbáljuk, mert kint van Borĺsban Agneta szüleinél.

Odasétáltak a két méter magas vaskapuhoz, amelynek tetejét barátságtalan vastüskék díszítették. Fredrik megrázta a rácsokat, de a kapu természetesen zárva volt. A kerítés is ugyanolyan magas volt, és a vasoszlopok között szögesdrótot feszítettek ki.

Birgitta elgondolkodott, majd megszólalt:

− Irene, te megnézted ennek a területnek a térképét, többet tudsz nálunk. Milyen messze van innen a ház?

− Körülbelül egy kilométerre. A kerítés mellett ezen az oldalon vannak a lovak legelői. Az út mellett, nagyjából ötszáz méterrel arrébb áll a gondnok háza.

Birgitta körülnézett, majd azt mondta:

− Amennyire látom, a Köpcös kocsija nincs sehol.

− Biztos vagy benne, hogy idejött?

− Igen. Követtem a Holta templomig. Ott lefordult Tjuvkil felé, és továbbment egyenesen. Én is megfordultam, és követtem tovább ugyanazon az úton. Láttam a hátsó lámpáit. Aztán kikapcsoltam az enyémeket. Itt fordult le Kärringnäser felé. Nem mertem túl közel menni hozzá. Ha megáll, meghallhatta volna a kocsim motorját. Amikor ideértem, már nem láttam nyomát a Mondeónak. Biztosan van kulcsa a kapuhoz.

− Azt mondod, elugrott Örgrytébe?

− Igen. A Berzeliigatanon vártam rá a ház előtt. Nem sokkal öt után elhajtott mellettem. Én is beültem a kocsiba. Egyenesen Lĺngĺslidenbe ment, kiugrott a kocsiból, és kopogott az ajtón. Charlotte nyitotta ki. Láttam az ajtónyílásban. Beengedte a Köpcöst, aki tizenhárom perc múlva jött ki. Mértem az időt.

Irene epésen jegyezte meg:

− Akkor nem volt idejük egy gyors numerára. Nyilván a kulcsokat adta oda neki.

Fredrik türelmetlenül topogott mellettük, majd közbeszólt.

− Nincs időnk beszélgetni. Menjünk! Hogy jutunk át a kerítésen?

Irenének eszébe jutott valami. Visszament a Saabhoz, és kinyitotta a csomagtartót. Kicsit kotorászott a sok kacat között, de végül megtalálta, amit keresett. Diadalmasan indult vissza a kollégáihoz.

− Mit szóltok ehhez? Vontatókötél. Fredrik, te meg én felsegítjük Birgittát a kerítés tetejére. Feldobjuk neki a kötelet, ő pedig odaköti a végét az egyik vasoszlophoz. Így mi is fel tudunk jutni. Aztán átdobjuk a kötelet a túloldalra, és leereszkedünk.

Fredrik és Irene szorosan egymás mellé állt, hogy Birgitta a térdükön és a vállukon lépegetve felkapaszkodhasson a kerítésre. Feldobták neki a kötelet, Birgitta pedig megkötötte. A másik két nyomozó is gyorsan feljutott. Óvatosan átléptek a szögesdróton, ledobták a kötelet a túloldalon, és leereszkedtek rajta.

− Fel merjük kapcsolni az elemlámpákat? − kérdezte Birgitta.

− Itt kint valószínűleg nincs veszély. De csak a földre irányítsátok. Jut eszembe, add csak ide a távcsövet, Fredrik!

Irene belenézett az éjjellátó készülékbe. Kivette a gondnok házát, egy kissé arrébb pedig egy hosszú istállót. A házban nem mozdult semmi, de az istállóban égett a villany.

− Minden csendes. Az úton megyünk felfelé. Ott könnyebb gyalogolni − mondta Irene.

Olyan gyorsan haladtak, ahogy csak tudtak. Irene elégedetten nyugtázta, hogy két fiatalabb kollégája egy kissé lihegett, amikor odaértek a gondnok házához. A biztonság kedvéért kikapcsolták a zseblámpákat. Egy teremtett lelket sem láttak, csak a külső világítás égett.

A legelőn jeges északi szél söpört végig, de a tempós gyaloglás melegen tartotta őket. Só és rothadt tengeri hínár illatát érezték, amelybe lótrágya szaga vegyült. A távolban jól hallhatóan morajlott a tenger, és zúgott a szél. Megálltak, hogy kifújják magukat, és kitalálják a stratégiát. Előttük sötéten magasodott valami, ami leginkább egy sziklafalnak tűnt, de Irene tudta, hogy von Knechték nyári rezidenciája, amelyet egy híres finn építész tervezett. Ezt az információt Jonny osztotta meg vele. Az illető nevét is megmondta, de Irene azt már elfelejtette. Nem fontos.

Halkan megszólalt:

− Előttünk száz méterre áll von Knechték nyári rezidenciája. Ha Henrik házához akarunk jutni, azon a balra lévő kis úton kell továbbmenni, amely a ház mögé vezet. A jobb oldali ösvény végén egy kisebb szikla látható. Alatta egy kis öböl van. Úgyhogy mi balra fogunk menni. Használjátok a zseblámpákat, mert koromsötét van, de csak lefelé világítsatok velük. Ne az úton menjetek, hanem a fűben, és bújjatok a bokrok mögé, ha lehet. Nem tudjuk, hogy a Köpcös bement-e a házba vagy sem. Egyedül volt a kocsiban?

Birgitta nem válaszolt azonnal.

− Őszintén szólva nem is tudom. Az ablakok teljesen sötétek. Nem lehet belátni a kocsijába.

− Akkor viszont ne felejtsük el, hogy talán nem egyedül jött ki ide. Henrik háza körülbelül száz méterre van innen. Két egyforma ház van egymás mellett, körülbelül harminc méterre egymástól. Nem tudom biztosan, melyik Henriké, de azt hiszem, Jonny a jobb oldalira mutatott. Arra, amelyik közelebb van a csónakkikötőhöz. Három különböző irányból közelítsük meg a házat. Nekem nincs fegyverem. Valamelyikőtök mehetne elölről. Fontos, hogy gyorsan bejussunk.

Ahogy számított rá, Fredrik azonnal megszólalt.

− Majd én megyek.

− Jó. Birgitta, te kerülj arról az oldalról, amelyik a nagy ház felől van. Én pedig megyek a tenger felőli oldalon. Először megvizsgáljuk a két ház elhelyezkedését. Amikor elmegyünk a nagy ház mellett, megállunk. Megnézem a távcsövön, hogy van-e valami gyanús Henrik háza körül. Mostantól kezdve nagyon halkan kell mozognunk. Amikor odaérünk a házhoz, teljes csendben kell lennünk.

Inkább csak érzékelte, mint látta, hogy a másik kettő bólint. A zseblámpákat szigorúan a földre irányították. Elindultak a sötét épület felé. Egymás után tértek le az útról. Irene érezte, hogy a cipője belesüpped a nedves fűbe, a talpa csúszott, így nehéz volt gyalogolni. Sietős lépéseik zaját elnyomta a tenger morajlása és a szél dühödt csapkodása. A szél ezen a helyen sokkal erősebben fújt, a hangja szinte fülsiketítő volt. Durván üvöltött a fülükbe, és könnyet csalt a szemükbe.

Irene befordult a nagyobbik ház sarkánál, de azon nyomban meg is állt. Birgitta majdnem nekiütközött. Meglepve kiáltott fel.

− Jaj! Mi az?

Irene nem válaszolt, csak a kezével mutatott előre. Néhány méterre állt egy fehér kocsi. A Köpcös Ford Mondeója. Irene visszalépett a ház mögé, és magával húzta Birgittát is.

− Lehet, hogy ül valaki a kocsiban − suttogta a fülébe. − Várj, megnézem a távcsővel.

De minden csendesnek tűnt, semmi sem mozdult. Lehajolva lopakodtak közelebb a kocsi hátuljához. Birgitta kinyitotta az egyik hátsó ajtót, és bekukkantott, pisztollyal a kezében. Irene eközben a zseblámpájával próbált bevilágítani a túloldali ablakon. Sehol senki. Mindketten megkönnyebbülve sóhajtottak.

Fredrik nem messze állt tőlük. Irene belenézett a távcsőbe, és látta, hogy a kollégája egyszer csak megindul, és az alacsony bokrok közt rejtőzve lopódzik a ház felé. Nem ment fel a nagy házig, inkább körbelopakodott, úgy próbált közelíteni Henrik házához. Jó terv volt, így ugyanis végig takarásban maradhatott a fák és a bokrok között, ráadásul a zseblámpáját is kockázat nélkül használhatta. Igaz, hogy így nem látta meg a Mondeót. Nehéz egy embernek mindent észrevennie.

Irene Henrik háza felé fordította a távcsövet. Az ablakok világosak voltak. Abból a szögből, ahol állt, csak egy ablakon látott be. A konyhában nem volt senki. Úgy döntött, nagyobb kört ír le, és úgy próbál közelebb jutni a kívánt helyzetéhez. Bármelyik pillanatban megbotolhatott vagy eleshetett a koromsötétben. Fredrik nyomvonalát követte. Amikor elment mellette, a kollégája intett neki. Irene pozíciója stratégiailag helyes volt: egy hatalmas szikla mögött állt meg, amely körülbelül tíz méterre volt a világos ablaktól, a bejárattól balra. Amikor megállt, rápillantott az ablakra. Túl magasan volt, így nem látott be rajta.

A szíve egyre gyorsabban vert. A házban nem mozgott senki, de Irene tudta, hogy a Köpcös valahol bent van. Az orrlyukai kitágultak, minden idegszála pattanásig feszült. Az illat jellegzetes és ismerős volt. A szájában fémes ízt érzett, ami megerősítette azt, amit már addig is tudott: a vadászat elkezdődött.

Óvatosan kimászott a kisebb sziklák közül, és felnézett a teraszra, amely mintha egy hajó fedélzete lett volna. A tartóoszlopok csaknem három méter magasak voltak. Mindenképpen erre kellett mennie. Nem volt lépcső, amely levezetett volna a sziklákhoz, a házon kellett keresztülmenni annak, aki ki akart jutni a „fedélzetre”. Nyilván ettől lett az embernek valóban az az érzése, hogy egy hajón van. Irene vágott egy grimaszt a sötétben.

Az oszlopokat gránittömbökből rakták össze, és alaposan összeillesztették. A cementréteg nem volt olyan széles, hogy meg lehessen kapaszkodni benne, vagy meg lehessen támasztani rajta a lábat. A fedélzet alatt hevert egy felfordított csónak. Bár kicsi volt, nehéznek bizonyult. Irene nyögve emelte meg, és állította fel. Egy pillanatra megmerevedett. Csak nem hallotta meg valaki odabentről? De csak a tenger morajlása és a szél zúgása hallatszott. Irene kivételesen hálás volt az időjárásnak. Ideje volt kipróbálni, jó-e az elképzelése. A csónak függőlegesen állt, az alja az oszlopnak támaszkodott. Az orra felfelé nézett, a tat pedig a sziklákon nyugodott. Remélhetőleg nem csúszik meg. Irene felmászott a csónak egyik oldalán, és egyre feljebb kapaszkodott az orr felé. Az utolsó szakasz nehezebb volt. A jobb lábát feltette az orr hegyére, megfogta a korlátot, és éppen fel akarta húzni magát, amikor egy hang megállította.

− Nézz fel!

Irene megdermedt. A szél sivított valamit a fülébe? Engedelmeskedett a hangnak. Az egyik lábán egyensúlyozva kikukucskált a korlátok rácsai között az üvegajtók felé, amelyek a fedélzetről a házba vezették. Az egész fal síneken csúsztatható üvegajtókból állt. A fedélzet melletti helyiség sötét volt, de egy távolabbi szobában égtek a villanyok. Az egyik oldalsó függöny megmozdult. Csak képzelődött volna? A jeges szél cibálta a farmerja szárát, és a támaszkodó lába kezdett elzsibbadni. Kiverte a hideg veríték. Lassan, óvatosan a szeméhez emelte a távcsövet.

Elfelejtett levegőt venni. A szél és a tenger hangja is elnémult egy pillanatra. Nem lát! Nem lát téged! Te látod a távcsőben, de ő nem láthat téged! Jó, hogy a távcső a nyakában lógott, máskülönben biztosan kiesett volna a kezéből. A vállára omló göndör haj. A fényes bőrdzseki a szegecsekkel. A hatalmas, kövér test. És a sátáni vigyor az arcán. Hoffa Strömberg az ablaknál állt, és kifelé bámult a sötétségbe.

Irene jól tudta, hogy csak az arca van a fedélzet fölött. A korlátok között kukucskált ki. A férfi nem láthatta meg. Mégis elemi erővel tört rá a félelem, amely a fekete lyukból indult ki. Abból a lyukból, amelyről azt gondolta, örökre eltemette magában. Bildall.

Remegve lemászott, és leült a kövekre. Nem engedheti, hogy eluralkodjon rajta a félelem. Vett néhány mély levegőt, behunyta a szemét. Hirtelen minden érzékszerve élessé vált. Kinyitotta a szemét, és a sötétségbe bámult. A jeges szél könnyeket csalt a szemébe. A házból kétségbeesett kiáltás hallatszott.

Ezúttal sokkal gyorsabban mászott fel a csónak oldalán. Az egyik lábával az orrnak támaszkodott, és ismét átnézett a korláton a távcsővel. Hoffa háttal állt. Ő is hallgatózott, de ezúttal befelé fordulva. A következő lépése nagyon különös volt. Irene döbbenten látta, hogy bebújik a függöny mögé, még mindig háttal neki. Mozdulatlan volt. Irene érzékelte, hogy odabent történik valami. Gondolkodás nélkül felhúzta magát, és átlendült a korláton. Aztán azonnal lekuporodott, és mozdulatlanná vált. Néhány másodperc múlva óvatosan előhúzta a távcsövet. Hoffa még mindig ugyanott állt, ahol az imént, és nem mozdult. Irene óvatosan felállt, benézett az ablakon. Az előszobai csillár égett csupán. Megpillantotta Fredrik profilját, aki a helyiség közepén állt, és mindkét kezét maga elé nyújtva ráfogta valakire a pisztolyát. Az illető előtte állt, de Irene nem látta, ki az.

Nagyon lassan megindult Hoffa felé. Nem azért, mert tudta, mit fog tenni, hanem azért, mert egy ösztön vezérelte, amely azt sugallta, hogy ne veszítse szem elől a férfit. Amikor beleütötte a lábát valamilyen kemény dologba, majdnem hangosan felkiáltott a fájdalomtól. Szerencsére nem ütött nagy zajt. Egy kerti napernyő vasrúdjában botlott meg. Hosszú másodpercekig nem mert megmozdulni. Figyelt. Már annyira közel volt, hogy jól láthatta Hoffát a függöny mögött. Már csak két méter választotta el tőle. Szerencsére a férfi csak arra figyelt, ami a szobában történt. Irene érzékelte, hogy ismét történik valami odabent. Birgitta lépett be az ajtón, szintén fegyverrel a kezében. Fredrik nem mozdult, Birgitta pedig elindult a terasz felőli szobába. Rálépett a küszöbre, végigtapogatta az ajtófélfát, és felkapcsolta a villanyt. Az ebédlőasztal fölötti kristálycsillár pazarul megvilágította a helyiséget.

Hoffa hirtelen láthatóvá vált a fehér függöny mögött. De csak Irene oldaláról. A függöny anyaga túl vastag volt, mert nyáron sötétítőként szolgált. Birgitta körülnézett, de a függöny mögött rejtőzködő embert nem láthatta. Irene azonban tökéletesen látta Hoffát, sőt azt is, hogy lassan előhúz egy kést a combjára erősített tokból. A hosszú, széles pengén megcsillant a fény. Vadászkés volt, nagyvadaknak való.

Irene később nem tudott visszaemlékezni, honnan volt ereje megtenni, amit tett. Nem is gondolkodott, csak lehajolt, és erősen megragadta a napernyő vasrúdját. Felemelte, néhány lépést tett előre, majd teljes erejéből belevágta abba az üvegajtóba, amelynél Hoffa állt. Az üvegtábla fülsiketítő zajjal robbant szét.

Birgitta felkiáltott, de azonnal elhallgatott, amikor Irene rákiáltott:

− Ne lőj! Én vagyok az!

Birgitta odasietett az ajtóhoz, megtalálta az ajtófélfán lógó kulcsot, és remegő kézzel kinyitotta a teraszajtót.

Hoffa hatalmas vértócsában feküdt, amely gyorsan terjedt a padlón. Egy nagy üvegszilánk állt ki a nyakából. A sebből pulzálva ömlött a vér.

− Fredrik! Minden rendben? Jól vagy? − kiáltott Irene a másik szoba felé, de nem vette le a szemét a padlón fekvő vérző emberről. A démonja haldoklott. A bosszú utolérte végül. Miért nem érzett örömöt?

− Minden rendben. A Köpcös jól van. De Henrik von Knechtnek kellene egy mentő. Gyorsan!

Ahogy Hoffának is. Irene gépiesen letépte a függönyt a karnisról, és odament a vérző férfihoz. Amikor óvatosan felemelte a fejét, Hoffa erőtlenül felnyögött. Irene a nyaka alá tömködte a függönyt, majd csomót kötött rá. Béna, laza kötés volt, de pillanatnyilag ennyit tudott tenni érte. Amikor átment Fredrikhez, a nyomozó ugyanabban a lövésre kész testtartásban volt, mint korábban. Odaállt mellé, és meglátta azt a jelenetet, amelyet Fredrik.

A szoba közepén állt a Köpcös, a kezét a feje fölé emelte, tenyerét előre fordította. Mindkét kezén folyt lefelé a vér. Az arca merev volt, kifejezéstelen. Üres tekintettel bámult Irenére. Csak az alsó állkapcsa mozgott, mintha lassú mozdulatokkal rágna egy rágógumit. Henrik az ágyon feküdt. Az ágynemű valaha fehér lehetett, de most tocsogott a vértől. Mintha vörösre batikolták volna. A férfi arca feldagadt. Amikor kifújta a levegőt, véres buborékok jöttek ki a száján. Meztelen teste tele volt kék-lila foltokkal, ütés- és rúgásnyomokkal.

Irene már sok mindent látott rendőri pályafutása során, de ilyet talán még soha. A kontrollálatlan ütlegelés már-már a mészárlás kategóriájába tartozik. Hirtelen eszébe jutott, hogyan nézett ki a tizennégy éves John, miután a szkinhedek értelmetlenül összevissza rugdosták. A mozifilmekben az akcióhősök egy-egy ilyen verés után csak megrázzák magukat, felkelnek és tovább harcolnak. A valóságban az áldozatok sosem kelnek fel. Meghalnak. Henrik von Knecht haldoklott.

Irene és Fredrik odament a Köpcöshöz. Irene nem sokat teketóriázott.

− Forduljon meg! A fejét támassza a falnak! A karjait tegye a háta mögé. Ha nem engedelmeskedik, örömmel szétlövöm a golyóit!

A férfi továbbra is kifejezéstelen arccal bámult. Lassan megfordult, és engedelmeskedett az utasításoknak. Nem ez volt az első letartóztatása, tudta, mikor kell feladni. Ezek a rendőrök nem sokat teketóriáznának, úgyhogy hülyeség lenne okot adni nekik arra, hogy használják a fegyverüket. Úgy döntött, még egy ideig szüksége lesz a heréire.

Irene megbilincselte a kezét.

− Birgitta! Hívj egy helikoptert! A mentő túl lassan érne ide. Azonkívül eltorlaszoltuk az utat a kocsikkal. Helikoptert küldjenek. Le tud szállni a nagy ház melletti füvön.

Birgitta előhúzta a zsebéből a mobilját, és azt tette, amit Irene mondott. Kellett egy kicsit magyarázkodnia, mire az ügyeletes felfogta, hogy miről van szó, és kik az eset résztvevői. A Köpcös Johannesson, Henrik von Knecht és Hoffa Strömberg neve együtt említve kissé hihetetlennek tűnt neki, és nyilván azt gondolta, valaki ugratja. De amikor Irene megragadta a telefont, és üvölteni kezdett vele, ahogy Andersson szokott, a rendőr nyomban tudta, mit kell tennie.

A helikopter tizenöt perc múlva ér oda jelentette ki. Irene kétkedő arckifejezéssel nyomta ki a telefont. Nem volt benne biztos, hogy a két sérült életben tud maradni addig.

Irene körbenézett a helyiségben. Minden véres volt. A padlót törött üvegszilánkok és kerámiadarabkák borították. A törmelék hangosan ropogott a cipőjük alatt. Henrik von Knecht szinte felismerhetetlen volt. Az arcát péppé verték. Gyorsan, felületesen lélegzett, és továbbra is véres buborékok jöttek ki a szájából. Irene odahajolt hozzá, és bátorítóan beszélt hozzá:

− Henrik, Irene Huss nyomozó vagyok. Vége van. Már nem bántja magát. Vége van.

Henrik szemhéja megrebbent, és egy pillanatra ki tudta nyitni a szemét. Valamit mondani akart, de nem jött ki hang a torkán. Irene közelebb hajolt.

− A… ló… a… a… ló…

A ló? Irene homályosan emlékezett arra, hogy Tommy mondott valamit Sylviáról és egy beteg lóról. Lehet, hogy Henrik emiatt aggódik? Nyilván. Ismét odahajolt a férfihoz, és biztatóan suttogta a fülébe:

− Ne aggódjon. Az állatorvos itt volt, és adott neki penicillint. Hamarosan jobban lesz.

Henrik megint megpróbálta kinyitni a szemét, ezúttal sikertelenül. Köhögni kezdett, és fennállt annak a veszélye, hogy megfullad a saját vérében. Levegő után kapkodva lihegte:

− Idióta! A ló… össze… tört… a Tang… ló…

Újra elájult. Az összetört Tang ló? Irene egyszer csak megértette, hogy egy csomó törmeléken áll. Lenézett a padlóra, és felvett egy terrakotta lófejet. Az egyik füle letört, de máskülönben egyben volt. A szépen megmunkált darab tökéletesen beleillett a tenyerébe. A lófej orrlyukai kitágultak, és a szája is nyitva volt kissé. Nyakán megfeszültek az izmok, életerőt és energiát sugárzott. De a test összetört. Menthetetlenül darabokra zúzták, és a padlóra szórták.

Huszadik fejezet

A helyiségben vibrált a levegő. Csak Inez Collin ügyész tűnt higgadtnak világoskék kosztümjében és fehér selyemblúzában. Andersson főfelügyelő szintén nagyon izgatott volt, és már nem látszott olyan betegnek, mint legutóbb. Mély, rekedt hangja leginkább egy bárénekeséhez hasonlított. Annak örült, hogy nem kell beszélnie. Ezt a három nyomozó elintézte helyette. Fredrik beszélt legtovább, és minden részletet ismertetett. A szeme villogott, a haja az égnek állt. Már huszonnégy órája nem váltott ruhát, ahogy Birgitta és Irene sem. Mindhárman kértek egy szobát a kapitányságon, és ledőltek három órára aludni. Irene még annyira sem. Az a gondolat kísértette, hogy Hoffa meghalhat. Amerikában azok a rendőrök, akik egy Pokol Angyalát megsebesítették vagy megölték, később számíthattak a bosszúra. Általában megölték őket. Kár lenne, ha a neve gyakran elhangozna ebben az esetben, és ő lenne az első ilyen áldozat Skandináviában. Csak ők hárman tudták, mi történt valójában. Senki más, sem a többi kolléga, sem a főnökség nem tudja meg a teljes igazságot. Még egymásra sem pillantottak, amikor Irene elmesélte, hogyan történt Hoffa balesete.

− Nálam nem volt fegyver, amikor felmásztam a teraszra. A nyakamban lógott az éjjellátó távcső. Hála ennek, megláttam Hoffát, akinél egy hatalmas kés volt. Birgitta felé lopakodott, aki háttal állt a sötét ebédlőnek és a terasznak. Azt hittük, a Köpcös egyedül lesz. Gyorsan kellett cselekednem, és a következő pillanatban bevertem a lábam a napernyő rúdjába. Ez adta az ötletet. Valahogy felemeltem a vasrudat, és nekihajítottam a teraszajtónak. Az üveg berobbant, Hoffa és Birgitta is nagyon megijedt. Birgitta megfordult, meglátta Hoffát, és ráfogta a fegyverét. A férfi a késsel a kezében hátrálni kezdett, de hirtelen megcsúszott a törött üvegcserepeken. Hanyatt esett, és… szerencsétlenségére egy hegyes üvegdarab beleállt a nyakába.

Irene befejezte a történetet. Tommy szólalt meg.

− A reggeli jelentésekből úgy értesültem, hogy egy vénát vágott át a szilánk. Jelentős vérveszteség történt. Hoffa jelenleg kómában van, és az orvosok egyelőre nem tudják, hogy alakul a sorsa. Nagy valószínűség szerint maradandó agykárosodást szenvedett.

− Remek! Akkor továbbra is ő maradhat a Pokol Angyalainak elnökhelyettese!

Jonnynak mindenképpen fel kellett hívnia magára a figyelmet. Később megmagyarázta, miért nem tudta senki elérni vasárnap délután. A két kisebbik gyerekkel elment megnézni a Pocahontast.

Hans Borg azon csodálkozott, hová tűnt mindenki vasárnap este. Birgitta nem volt a Köpcös lakása előtt hat órakor, amikor le akarta váltam. Amikor betelefonált, senki sem volt a kapitányságon sem. Birgittát és Fredriket is hívta otthon. Hogy ő hol volt, amikor Birgitta megpróbálta elérni fél hatkor? Hát…ja, igen… Veteránautó-kiállítás volt a Városházán, oda ugrott be a Köpcös lakása felé tartva.

Andersson felsóhajtott. Elég idegesítő olyan emberekkel dolgozni, akiknek a szellemi állapotuk alapján már nyugdíjba kellene menniük, de még tíz évük van a korhatárig. Hangosan nem mondta el a véleményét, csupán annyit közölt:

− Jól van. Jómagam ágyban voltam. Most már mindenkiről tudjuk, mit csinált tegnap délután. Hannu, rólad még nem hallottunk. Milyen volt a szabadnapod?

− Jó.

Vajon mit várt? Egy elragadtatott beszámolót a fantasztikus tangóestről a Finn Kultúra Házában, vagy legyen az bármi más, amit Hannu élvezetesnek talált?

Andersson ismét krákogott, hogy elrejtse zavarát, majd összefoglalta a tudnivalókat.

− Tehát a helyzet a következő. Henrik von Knecht a helikopter megérkezése előtt meghalt. Súlyos belső vérzései voltak, mindkét tüdejét átszúrták a bordái, amelyek a rúgásoktól törtek el. A Köpcös Johannessont gyilkosság vádjával letartóztatták Egyszer szólalt meg eddig, amikor azt mondta: „Az a szemétláda csak azt kapta, amit megérdemelt!” Hoffa kómában van, a sorsa bizonytalan. A másik motoros szarházi, Paul Svensson ellen vádat emeltünk emberölési kísérlet miatt. Irene és Jimmy Olsson voltak az áldozatok. Ezenkívül kábítószerrel való visszaélés gyanúja is felmerül, mivel sok anyag volt nála. Jut eszembe, örömmel jelentem, hogy Jimmy szépen gyógyul. Összefutottam a kábítószeresek főfelügyelő-helyettesével, azzal a Nilssonnal vagy hogy hívják.

− Nilsén − jegyezte meg Irene. − Annika Nilsén.

Túl fáradt volt ahhoz, hogy kifakadjon, bár érezte, hogy a toleranciaküszöbe elég alacsony. Szerencsére ma csak ülnie kell és jelentéseket írnia. Megpróbál korábban hazaérni, hogy aludhasson végre. Andersson úgy tett, mint aki nem hallja a megjegyzést, és folytatta.

− Paul Svensson kezd egy kicsit ideges lenni. Komoly elvonási tünetei vannak. Az a szemét két napja nem jutott droghoz, úgyhogy kezd szétesni. Ha elkezdene beszélni, talán felhasználhatnánk a Köpcös ellen.

Irene feltette a kezét.

− Szerintem ez lenne a tökéletes stratégia ebben az esetben. Ki kell játszanunk őket egymás ellen. Hitessük el Paul Svenssonnal, hogy a Köpcös beszélni kezdett, és viszont. A legnehezebb lesz Sylvia von Knechtet szóra bírni…

Birgitta közbevágott.

− Bocs, de Sylvia von Knechtet bevitték a pszichiátriára tegnap este. Henrik halála után összeomlott. És ezúttal komolyan. A húga telefonált nemrég.

Irene szemében hideg kristály csillogott, amikor megszólalt.

− Aki viszont nem fog egykönnyen megtörni, az Charlotte von Knecht lesz.

Fredrik izgatottan vágott közbe.

− A bejárati ajtóban lévő kulcscsomón rajta van a neve. Rá van vésve egy kis rézlapra. Ugyanazon a kulcscsomón van egy kulcs a kapuhoz és Henrik házához is! Ez nem bizonyíték? Úgy értem, a neve is rajta van!

Irene megrázta a fejét, és fáradtan közölte:

− Sajnos bármelyik benzinkúton vagy ajándékboltban lehet vásárolni ilyen névtáblákat. Mondhatja azt is, hogy a Köpcös ellopta a kulcsait a tudta nélkül. Ennél jobban meg kell szorongatnunk a kis hölgyet, azt hiszem!

Andersson véreres szemekkel nézett Irenére:

− Gondolod, hogy ő volt?

− Igen. Azt hiszem, köze van Richard von Knecht meggyilkolásához. És bűnrészes a férje megölésében is.

Irene lehunyta a szemét, és az ujjaival a halántékát kezdte masszírozni, mert nagyon fájt a feje. Még soha életében nem volt ennyire fáradt.

− De nincs bizonyítékunk.

− Nincs.

Inez Collin szólalt meg:

− Talán elhitethetjük Charlottéval, hogy a másik kettő rávallott.

Irene megvonta a vállát.

− Talán. De a kérdés az, tudják-e a fiúk, hogy Charlotténak köze van a gyilkossághoz. Lehet, hogy egyedül tervelte ki és hajtotta végre. Meg kell találnunk az indítékot, és olyan bizonyítékot, amely egyértelművé teszi a bűnösségét.

Inez Collin folytatta:

− Nem tudnánk előzetes letartóztatásba helyezni Bobo Torsson meggyilkolásával és a berzeliigatani robbantással kapcsolatban bűnpártolás miatt?

A többiek meglepődtek. Inez Collin folytatta:

− Találtak valamilyen dinamitfélét… Hogy is hívják… Igen, Dynamexet, köszönöm… és egy kis detonátort is Henrik von Knecht egyik szekrényében, a marstrandi ház hálószobájában. Feltételezhetjük, hogy Charlotte tudott arról, hogy a férje jelentős mennyiségű robbanóanyagot tárol a közös hálószobájukban. Nem mondott erről semmit akkor sem, amikor a berzeliigatani irodaépület, majd Bobo Torsson is felrobbant. Miért nem? Mert nyilván benne volt!

− De szinte sosem járt ki Marstrandra! − vetette közbe Fredrik.

Inez Collin rámosolygott.

− De erről mi nem tudunk. Hivatalosan. Csak a tényekből indulunk ki. A robbanóanyagok a közös hálószobában voltak.

Andersson tiszteletteljes pillantást vetett Inez Collinra.

− Ez nem is olyan rossz ötlet! Hozzuk be olyasmiért, amihez semmi köze. Kijátszhatjuk a többiekkel szemben. Ez jó lesz így! Tommy, Jonny és Hans figyelni fogja, amíg el nem jön az idő, hogy behozzuk De alaposan fel kell készülnünk, mert követelni fogja az ügyvédjét!

Hans Borg valószínűleg úgy érezte, itt az ideje, hogy kivegye részét a nyomozásból. Felemelte a kezét:

− Ma reggel a Berzeliigatan felé mentem. A srácok már dolgoztak. Megpróbálják ismét kiemelni a széfet. Ha minden jól megy, ma délután felhívhatjuk a Rosengren szakértőjét, hogy nyissa ki.

− Nagyszerű. Remélem az állvány nem fog feldőlni megint. Négy után tartunk egy újabb megbeszélést. Mellesleg van valakinek fogalma arról, mit akartak mondani a technikusok ezzel a faxszal? Itt feküdt az asztalomon: „Nem! Nem szoktuk kifosztani a hűtőket!”

A hosszú délutánok közül ez volt a leghosszabb. Irene megpróbálta kényszeríteni az agyát, hogy dolgozzon, és elkészüljön végre a jelentés, de nyögvenyelősen haladt. Az ebédidőt Birgittával töltötte. Utána arra sem emlékezett, mit ettek. Már rég haza kellett volna mennie. Ugyanakkor határozottan érezte, hogy elérkezett a von Knecht-ügy végjátéka, és kíváncsi volt.

A targoncának gyerekjáték volt kiemelni a széfet és rátenni egy teherautóra. Úgy vitték diadalmasan a rendőrkapitányság udvarára, mint valami ereklyét.

Ebéd után csöngött a telefon, és Irene boldogan szakította meg a jelentés írását. Valaki belekiáltott a kagylóba.

− Helló! Itt Jimmy! Hallom, hogy mindkettőt elkaptad! Hangosan kiabáltam, amikor ma reggel megtudtam!

A fene vigye el! Megint érezte a gombócot a torkában. Jimmy sok mindent tudott és értett, de még ő sem tudhatja meg a teljes igazságot. Nyilván örült neki, hogy Irene bosszút állt mindkettőjükért. Akkor ő miért nem tud örülni? Miért érez ürességet? Nem boldogságot, nem örömöt, nem fáradtságot, csak ürességet. Nyelt egy nagyot, és azt mondta:

− Már olyan jól vagy, hogy újságot is tudsz olvasni?

− Hát, nem éppen. Emlékszel arra a szőke nővérkére, aki akkor is bejött, amikor itt voltál? A neve Annelisa. Ő olvas fel nekem. És rádiót is szoktam hallgatni.

− És mi a helyzet a csigolyáddal?

− Az lesz a következő dolgom. Most a pisiléssel is gondom van. Valahogy nem tudok, amikor szeretnék. És a lábam is jobban fáj. Nemrég megvizsgált egy egész csapat ortopédus. Pár nap múlva átvisznek arra az osztályra. Úgy gondolják, valószínűleg meg kell operálni. De aztán minden rendben lesz. És most már tényleg sokkal jobban is vagyok. Főleg, mert elkaptad azokat a szarháziakat!

Úgy tűnt, Jimmy ösztönösen érezte, hogy a kollégájának van szüksége biztatásra, nem neki. Irene megpróbálta összeszedni a maradék energiáját.

− Vigyázz magadra! Holnap meglátogatlak!

− Fantasztikus lesz! De ne hozz szőlőt! Cukorka is megteszi húsz koronáért.

− Hallom, hogy tényleg kezdesz jobban lenni!

Birgitta bedugta a fejét az ajtón, és megkérdezte, akarja-e látni, amikor kinyitják a széfet. Irene halványan rámosolyodott.

− Ha nem robban fel, akkor mindenképpen. Remélhetőleg Henrik nem fért hozzá.

Még csak fél három volt, de máris sötétedett. Apró, kemény hópihék szállingóztak az égből. A kisteherautó hátsó ajtaját kinyitották, és a Rosengren szakértője is megérkezett. Egy mágneses lapot illesztett a széfhez, majd hosszú vezetékekkel csatlakoztatta egy dobozhoz, amely úgy nézett ki, mint egy egyszerű feszültségmérő. A szakértő elfordított néhány gombot rajta, és a széf ajtaja egyszer csak résnyire kinyílt. A nézősereg lélegzete egy pillanatra elállt. A férfi óvatosan kitárta az ajtót, de semmi sem történt. Mindenki megkönnyebbült.

A széf belseje nem volt nagy, körülbelül ötvenszer ötven centiméter. Birgitta hozott egy dobozt, amelybe belepakolták az összes mappát, iratot és dobozt.

Egyenesen a konferenciaterembe mentek, ugyanis ott volt elég hely ahhoz, hogy mindent kitegyenek az asztalra.

Andersson ünnepélyes arccal nézett az öt nyomozóra. Hannu Rauhala és Hans Borg nem volt jelen. Alig leplezett izgalommal összedörzsölte a tenyerét, és azt mondta:

− Na, végre! És most meglátjuk, van-e itt valami hasznos számunkra. Nagyon gondosan átnézünk mindent. Ha olyasmit találunk, amit alaposabban meg kell néznünk, azt középre tesszük. Ha valamiben nem vagytok biztosak, inkább tegyétek középre.

Gyorsan hat kupacba rendezte az iratokat, majd szétosztotta őket a jelenlévők között. Irene egy kemény bőrtáskát kapott, amely egy pisztolyt rejtett. Lenyűgözve kiáltott fel:

− A mindenit! Van itt valami! Egy Beretta 92s.

Andersson is meglepődött.

− Hát ezt meg honnan szerezte? Meg van töltve? Nézzük meg, volt-e hozzá engedélye!

− Tizenöt lőszer van benne. De többet nem látok.

Mindnyájan átnézték a saját kupacukat, de senki sem talált több lőszert. Csupán néhány sportéremre bukkantak. Meg egy régi aranyórára, amely valószínűleg Richard apjáé lehetett. Az óra hátlapjába díszes kezdőbetűket gravíroztak: „O. V. K.” Otto von Knecht.

Irene még a gyönyörű órát csodálta, amikor meghallotta a főfelügyelőt. Az arca vörösödni kezdett, és a tekintetét nem tudta levenni azokról a fényképekről, amelyeket egy barna A4-es borítékból húzott elő. Aztán lassan felállt, és az asztal közepére hajította a képeket.

Tíz színes kép hevert az asztalon, amelyek akkorák voltak, mint a boríték. Minden kép ugyanabból a szögből készült. Egy szexuális aktusról készítették őket, amelyen egy nő háta mögött egy férfi áll. A nő kacéran előrehajol, a karjával egy bőrfotelon támaszkodik. A háttérben hatalmas festmények lógnak a falon, a kép egyik sarkában kristálycsillár. A fényképész oldalról kattintott. A férfin csupán egy bőrsisak van, amelyet lehúzott az arcára, így csak a két szemkivágáson látott ki belőle. A nő combközépig érő, magas sarkú csizmát visel, a lábait szétterpeszti. Máskülönben teljesen meztelen. Egyes képeken egyenesen a kamerába néz, az ajkai kissé nyitva vannak. Az egyik fotón csücsörít, mintha csókot küldene a fotósnak a szemeit kéjesen félig lecsukja.

A teremben lévő minden nyomozó elvett egy képet. Andersson arca olyan vörös volt, mint a cékla.

− Na, kis madaram! Most megvagy!

Irene szinte el sem akarta hinni, hogy ez igaz. Végre valami konkrétum! Bizonyíték Charlotte von Knecht ellen!

Jonny halkan felnyögött.

− Hú, micsoda teste van! Úristen! Én megértem, hogy von Knecht papa miért tette rá a kezét. Meg egyéb testrészét.

Senki sem nevetett, de senki sem tiltakozott. Fredrik közelebbről is megnézte a képét, és megszólalt:

− Biztos, hogy Richard von Knecht van a képeken? Nem lehet, hogy Henrik az? Vagy valaki más?

Irene is alaposan megnézte a saját képét. Minden fáradtsága egy szempillantás alatt eltűnt. Ismét érezte a vadászat izgalmát.

Birgitta elmélázva kérdezte meg:

− Hol készülhettek ezek a fotók? Valaki felismeri ezt a helyet?

Senki sem ismerte fel ezt a lakást. Irene figyelmét a háttér ragadta meg. A festmények. Az egyik festmény.

A főfelügyelő idegesen csapott az asztalra, és felkiáltott:

− Rohadt különös viselkedés ez! Felvenni egy ilyen maszkot! Nehéz lesz bizonyítani, hogy tényleg Richard von Knecht van a képeken! Nem beszélve arról, hogy hol készültek!

Irene felkiáltott:

− Én tudom, hol fotózták ezeket! És azt is tudom, hogy Richard von Knecht szerepel a képeken!

Jonny a mutatóujjával megütögette a homlokát. Irene nem törődött vele, inkább Anderssonhoz fordult.

− Figyeljük ma Charlottét, ahogy terveztük is. Reggel hétkor behozzuk, és megvádoljuk azzal, hogy részt vett Henrik bombamerényletében, melyet az apja ellen tervezett. Egy kicsit megszorongatjuk, és hagyjuk, hogy megpróbálja menteni magát, pontosan úgy, ahogy Inez Collin is javasolta. Egy vagy két óra múlva én is bemegyek. És szembesítem Richard von Knecht meggyilkolásának vádjával.

Andersson hangosan felnyögött:

− Lennél kedves nekünk, kevésbé zseniális zsaruknak is elmagyarázni, hogy a fenébe akarod eltüntetni azt a maszkot a pasas fejéről, hogy láthatóvá váljon az arca?

Irene elmagyarázta. A kollégái tekintetében tiszteletet látott. Még Jonny szemében is valamiféle elismerés csillant meg.

Irene hat körül hazaindult, de előtte mindent jól előkészített. Sikerült elérnie azokat az embereket, akikkel beszélni akart, és azok, akiktől segítséget remélt, készségesek voltak. Elégedetten zárta a napot. És persze kimerülve.

Otthon még egyszer el kellett mesélnie a marstrandi eseményeket a családjának. A cenzúrázott változatot. Az esti híradó közepén már majd leragadt a szeme. Az alvása mély és álomtalan volt. Semmi sem zavarta meg az ébresztőóra csörgéséig.

Huszonegyedik fejezet

Paul Svensson összegömbölyödve feküdt az ágyon, arccal a fal felé fordulva. A cellaajtó kémlelőnyílásán benéző Andersson főfelügyelő látta, hogy erőteljes remegések rázzák a csontsovány testet. Még a folyosón is hallatszott a nyöszörgése és időnkénti zokogása. Semmi sem maradt a kőkemény Pokol Angyalából. Csupán egy drogos maradványai hevertek a cellában, akinek súlyos elvonási tünetei voltak.

Az őr kinyitotta az ajtót, és Andersson belépett. A cellában a félelem szagával keveredő izzadságszag terjengett, pedig a helyiség lakója zuhanyozhatott, ha akart. Úgy tűnt, Paul Svensson nem vette észre, hogy látogatója érkezett. Bár az is lehet, hogy észrevette, mert a nyöszörgés hangereje mintha felerősödött volna.

Andersson határozott hangon szólalt meg.

− Helló, Svensson! Itt az ideje, hogy újra elbeszélgessünk.

Svensson megfordult a priccsen, arcán patakokban folyt az izzadság. Nehezen figyelt a hozzá beszélőre. A szemgolyói körbe-körbe forogtak, a nyelve egyfolytában nyalogatta száraz, kicserepesedett ajkait. Alig hallható hangon, rekedten beszélt.

− Orvost! Szerezzen egy orvost! Haldoklom! Haldoklom, nem érti?

Andersson az évek során sokszor hallgatott már ki drogosokat, így nem aggasztotta különösebben a jelenet. Épp ellenkezőleg, előnyösnek ítélte meg a helyzetet. Remélte, hogy a sovány férfi mostanra talán eléggé megpuhult, és könnyebb lesz beszélni vele.

− Ha segítesz tisztázni egy-két kérdést, talán leszek olyan jóságos, és hívok neked egy orvost. De cserébe segítened kell − mondta barátságos hangon.

− Menjen a pokolba!

− Ha ezt akarod… De akkor elég sokáig kell várnod, mire idetéved egy orvos. Hihetetlenül sokáig…

Svensson teste görcsbe rándult. Csak nyögni tudott. Félelem és fájdalom járta át. Amikor a görcsök elmúltak, suttogva szólalt meg:

− Miről… miről lenne szó?

Andersson hangjában semmi sem utalt arra, milyen gondosan megtervezte az első mondatait.

− Az új információk azt bizonyítják, hogy te és Hoffa belekeveredtetek a berzeliigatani robbantásba, és persze Bobo Torsson felrobbantásához is volt közötök. Tehát a gránát és a két rendőr meggyilkolására tett kísérlet mellett egyéb vádpontok is fenyegetnek. Úgy tűnik, Svensson, hogy a kumlai börtön magánzárkája felé kacsintgatsz!

Svensson arcára kiült a rettegés. Kiabálni kezdett:

− Az a tetű Henrik von Knecht volt! Ő küldte a pokol fenekére Bobo Torssont!

− Miért?

Svensson reszketett, és bármennyire is próbálta megkeményíteni magát, a kumlai börtön rémképe nem hagyta nyugodni. Tudta, hogy egy drogosnak Kumla maga a pokol. Kurtán, idegesen válaszolt.

− Torssonnak pénzt kellett volna kapnia von Knechttől. De a táskában bomba volt.

− És miért kellett volna pénzt kapnia tőle?

− Hoffa… nem tudom.

A Pokol Angyalainak elnökhelyettesétől való félelme nyilvánvalóan nagyobb volt, mint amennyire a kumlai börtöntől tartott. De Anderssonnak nem volt szándékában elengedni a gyeplőt. Élesen csapott le Svenssonra:

− Holnap reggelig nem jön ide semmilyen orvos!

− Ne! Ne! Várjon! Annyit tudok, hogy Torssonnak az öreg von Knechtből kellett volna kicsikarnia a pénzt. De abból nem lett semmi. Hoffa rettenetesen dühös volt, de az amszterdami srácok elhozták a cuccot. Másokat is érdekelt a dolog.

− Az öreg von Knecht? Úgy érted, Henrik apja, Richard?

− Igen, én is azt mondtam, az isten verje meg! De az a szemétláda nem fizetett. Egy pár nap múlva Bobo visszahívott minket, és azt mondta, hogy minden rendben lesz a lével. Henrik von Knecht fogja kifizetni az apja helyett. Az egész elég gyanúsnak hangzott, de Hoffa azt mondta, szart se érdekel, ki fizet. A lényeg az, hogy hozzájussunk a pénzhez.

− Mennyi pénz volt az?

− Félmillió.

− Ötszázezer korona?

− Maga süket, vagy mi? Annyit mondtam!

− És mit akart Bobo Torsson kezdeni félmillió koronával? És miért adta volna oda Hoffának?

Svensson tekintete ismét elfordult, már nem érdekelte semmi, ami a Pokol Angyalairól szólt. Haldoklott, és szüksége volt egy adagra… Mindegy, mire… Csak azonnal.

Lemondóan folytatta:

− Drog. Félmillióért. Torsson nagy üzletre vágyott.

− A Köpcössel együtt?

Svensson megvonta a vállát, és maga elé motyogott.

− Fogalmam sincs.

Andersson bosszankodott egy kicsit, de úgy gondolta, amit Svensson elmondott, az meglehetősen érdekes.

Fél nyolckor Irene besétált Andersson irodájába. A főnök rekedten kiabált a telefonba.

− Mondja meg neki, hogy a sajtótájékoztató egy órakor lesz. Előtte egy szót se!

Andersson sápadt volt és fáradt. Néhány napot jó lett volna ágyban töltenie. De legalább a von Knecht-ügy végére hamarosan pont kerül.

Vérvörös szemekkel nézett Irenére.

− Jó reggelt. Charlotte von Knecht bármelyik pillanatban megérkezhet. Remélem, a terv beválik. Jonny és Tommy fogja kihallgatni. Most mentek el érte.

− Akkor én nem mutatkozom. Van hír Paul Svensson és a Köpcös kihallgatásával kapcsolatban?

Andersson köhögött, és bekapott egy cukorkát.

− Svensson beszélni kezdett.

Irene felnevetett.

− Csak rávetted végül! Fogadjunk, hogy Kumlával ijesztgetted!

− Kegyetlen, de hatásos!

− Mennyi pénzről volt szó?

− Svensson szerint félmillió koronáról.

− Ötszázezer korona? Henrik öröksége nem volt ennyi!

− Pontosan! Már tudjuk, mert ellenőriztük. De Bobo ezt nem tudhatta. És azt is tudjuk, hogy Henrik hogyan akarta megoldani az ügyet. Paulnak nem volt mit felajánlania. Tegnap rosszul lett, és az orvos most rendszeresen ellenőrzi. Kapott egy injekciót, és elaludt. Azóta nem aludt, hogy szombaton behoztuk. Miért nem szerzünk egy csésze kávét, mielőtt folytatnánk a beszélgetést?

− Folytatjuk? Miért, van még valami?

− Naná, hogy van!

Elindultak a kávéautomata felé. Mivel mindketten koffeinfüggők voltak, a kávé íze nem játszott nagy szerepet. Szinte bármihez hozzá tudtak szokni.

Amikor visszaértek az irodába, a főfelügyelő kihúzta az íróasztal fiókját, és kivett belőle egy magnetofont. Aztán elégedetten rámosolygott Irenére.

− A Köpcös tegnapi kihallgatásán vettük fel. Rögtön azután elmentem hozzá, hogy beszéltem Svenssonnal. Ugyanazt a stratégiát alkalmaztam. Kijátszottam őket egymás ellen, és összezavartam mindkettőt. És magammal vittem egy fényképet azok közül, amelyeket a széfben találtunk.

Matatni kezdett a gombokon. Elégedett mosolya lassan dühös grimasszá alakult át. Félig kimondott káromkodások és morgások röpködtek a levegőben, majd Andersson végre megtalálta a megfelelő gombot. Az ő hangját lehetett először hallani.

− …most már. Paul Svensson már beszélt. Tudjuk, hogy te és Bobo azt terveztétek, hogy lenyúljátok Henrik von Knechtet ötszázezer koronára. A Pokol Angyalaitól akartatok drogot venni rajta. Tudjuk, hogy bomba volt a táskában pénz helyett. Tudjuk, hogy azért verted péppé Henriket vasárnap, mert meg akartad bosszulni Bobo halálát.

Csönd. Egy kis idő után valaki motyogni kezdett.

− Barom!

− Svensson tagadja, hogy ő vagy bárki más a Pokol Angyalai közül vállalkozott volna arra, hogy elteszi Henrik von Knechtet láb alól. És semmi közük nem volt a berzeliigatani robbantáshoz. Szerinte te és Bobo végeztétek a piszkos munkát.

Ismét csönd. Gyalázatos káromkodás kezdődött. Ha csak a fele beteljesedne annak, ami elhangzott, Paul Svensson nyugodtan megáshatná a sírját.

A Köpcös kirohanását Andersson hangja szakította félbe.

− Nem igaz az, amit Svensson elmondott nekünk?

− Nekünk semmi közünk nem volt semmiféle robbantáshoz vagy von Knecht papa kiiktatásához. Csak lóvéra volt szükségünk, hogy beszálljunk az üzletbe. Ez minden.

− Ezekkel a fotókkal akartatok ötszázezer koronához jutni?

A magnóból halk zörgés hallatszott. A Köpcös nagyot sóhajtott, mielőtt válaszolt volna.

− Honnan a francból szerezte meg ezeket? Az a szarházi azt mondta, hogy elégette őket.

− Hát… amint látod, nem tette. Miért nem fizetett Richard von Knecht?

Makacs csönd. Aztán a Köpcös ingerült hangon szólalt meg.

− Azért, mert nem látszik rajta az az istenverte malacpofája! Nem tudtuk bizonyítani, hogy ő van a képeken.

− Tehát ezért próbáltátok kipréselni Henrikből a pénzt?

− Hülye ötlet volt! De nem maradt már időnk. Inkább egy bankot kellett volna kirámolni!

Andersson kikapcsolta a magnót. Irene nevetgélve szólalt meg.

− El tudom képzelni azt a beszélgetést a két unokatestvér között!

− Én is! Megkérdeztem, mikor vették fel a kapcsolatot Henrik von Knechttel. A Köpcös nem emlékezett pontosan, mert ezt a részt Bobo intézte. Valószínűleg csütörtökön. Vagyis két nappal azelőtt, hogy Sylvia és Richard megünnepelték házasságuk harmincadik évfordulóját. Henrik pénteken elhelyezte a bombát a Berzeliigatanon, ha minden úgy volt, ahogy most gondoljuk.

− Ami azt illeti, ügyes terv! Ha szerencséje lett volna, az apja és Bobo is meghal egyetlen robbanásban. Nem így történt, de most már érthető, mit gondolt Henrik. Tudta, hogy nincs elég pénze kifizetni a zsarolókat. Amikor meglátta a képeket, megtudta, mi folyt a felesége és az apja között. Ha Richard hozta volna működésbe a bombát, Henrik legalább az egyik problémát megoldotta volna. A legjobb esetben pedig mindkettőt.

− Miért bajlódott azzal, hogy úgy tegyen, mintha fizetne? Az is elég jó bosszú lett volna, ha a világ megismeri a fotókat, és lehull a lepel köztiszteletben álló apjáról és hűtlen feleségéről.

− Nyilván tekintetbe vette a család jó hírét, és persze Sylvia is összeomlott volna.

− Még mindig kérdés, ki ölte meg Richard von Knechtet.

− Azzal kezdődött a nyomozás, és annak megfejtésével fog véget érni. Az utolsó rejtélyt is megoldjuk.

− Jonny utánanézett Charlotte vasárnapi telefonhívásainak. Miután a Köpcös elment hozzá a kulcsokért, a nő felhívott valakit. Lefoglalt egy asztalt a Brasserie Lippnél.

Andersson előrehajolt, és kihúzott egy újabb fiókot. Fojtott hangon beszélt.

− Itt vannak a képek, amelyeket kértél a patológiáról. Undorító. Henrik gyilkos, ráadásul felrobbantott egy épületet, de ezt azért nem érdemelte meg. A nyomorult fickót agyba-főbe ütötték. Szinte a felismerhetetlenségig összeverték.

Irene elvette a fotókat és beletette abba a borítékba, ahová azokat is tette, amelyeket kora reggel szerzett a laborból.

Irene belépett a kihallgatás helyszínének kijelölt szobába, ahol Jonny és Charlotte ült. Jonny elégedett volt, mert a kedvenc szerepét kellett alakítania, ő volt a gonosz zsaru. Irene nem akarta zavarni, ezért csendesen leült egy sarokba, és megpróbált láthatatlan maradni. A szerepét a kihallgatás menete határozta meg. Charlotte nem különösebben intelligens, ám ravasz és önző. Ha valakinek gyönyörű a teste, ezek veszélyes tulajdonságok lehetnek.

Charlotte nem törődött azzal, hogy Irene is bejött. Csak Jonnyra figyelt. Türkizkék szeme körül nedvesség csillogott, és többször is óvatosan megnyalta a száját, de csak úgy, hogy le ne törölje a rúzst. Irene dühösen vette észre, hogy a nőnek volt ideje és lélekjelenléte kisminkelni magát és betenni a színes kontaktlencséket. A szobában erős parfümillat terjengett. Cartier. Charlotte oldalra billentette a fejét, és rámosolygott Jonnyra.

− Kedves uram, ügyvédet akarok. Tudom, hogy nem kell válaszolnom ezekre a szörnyű kérdésekre. Én semmit sem tudok. Viszont reggeliznem kell. Terhes vagyok − tette hozzá magyarázatképpen.

Jonny rávillantotta ragadozó mosolyát.

− Nyugodjon meg, kedves asszonyom. Hamarosan arra is sor kerül. Van saját ügyvédje?

− Hát… nincs… Az apósomnak van…

− De magának és Henriknek nem volt családi ügyvédjük?

− Nem.

− És miért gondolja, hogy az Eiderstam és fiai ügyvédi iroda ügyvédei el kívánnák látni a maga védelmét? Van okunk feltételezni, hogy köze van a berzeliigatani robbantáshoz és Bobo Torsson meggyilkolásához. Ezenkívül bűnrészes a saját férje, Henrik von Knecht meggyilkolásában is. De erre még visszatérünk. Ha adhatok egy jó tanácsot, kérjen kijelölt ügyvédet.

Charlotte ajkai remegni kezdtek, és Irene egy pillanatra azt hitte, sírni fog. De aztán keresztbe tette a karját a melle alatt, ügyelve arra, hogy egy kicsit megemelje a kebleit. Egy perc múlva kész volt a stratégiája. A szemhéját lesütve halkan megjegyezte:

− Követem a tanácsát. Biztos vagyok benne, hogy ön tájékozottabb. Kijelölt ügyvédet kérek.

− Azonnal. De addig is válaszolnia kell a kérdéseimre. Ha nem teszi, azzal azt bizonyítja, hogy valami rejtegetnivalója van. És akkor sokkal keményebb kihallgatás következik.

Charlotte szemei kissé elkerekedtek, miközben elégedett mosoly bujkált a szája szegletében.

− Tehát ez most egy kihallgatás?

− Nem. Csak válaszolnia kell a kérdéseimre.

Vajon ezt bevette? Tényleg elhitte, hogy nem hivatalos kihallgatáson ül?

− Kezdjük a berzeliigatani bombával. Miért nem említette soha, hogy Henrik nagy mennyiségű robbanószert tárol a marstrandi ház hálószobájában?

Charlotte a szemét forgatta. A türkizkék szemek Jonnyra villantak. Aztán kidüllesztette a melleit, nagyot sóhajtott és megszólalt:

− Nem tudtam, hogy Henrik robbanószert tart a dobozban. Mindig zárva volt.

− Nem is kérdezte meg tőle soha?

− Nem.

− Miért nem?

− Miért is tettem volna?

− Én kérdezek Miért nem kérdezte meg tőle soha, mi van abban a dobozban?

Charlotte először tűnt bizonytalannak a kihallgatás során.

− Nem érdekelt. Olyan sok kütyüje volt, annyi kacatja hevert mindenhol.

− Tehát soha nem próbálta megtudni, mi van a dobozban?

− Nem.

− Az ügyésznek jó oka lesz feltételezni, hogy köze volt a robbantáshoz. Egy házaspár nem élhet együtt évekig anélkül, hogy az egyik fél ne tudná, a hálószobájukban robbanószer van.

− De az isten ver… Szinte sosem vagyok Marstrandban!

− Szinte soha? Soha nem megy ki a marstrandi házba?

− Igen, szinte soha.

− De azért van hozzá kulcsa? A kapuhoz és a házhoz is.

A kék szemekben félelem villant fel.

− Igen…

− Hol vannak?

Charlotte ekkor már tudta, hogy nagy bajban van. A rettegés szaga átütött a parfümjén.

− Nem tudom. Nem is láttam őket.

− Nem, persze, hogy nem. A Köpcöshöz kerültek tegnap. Ő azt mondja, magától kapta őket.

− Hazudik! Biztos ellopta.

− Mikor?

− Nem tudom.

− De mi tudunk egy s mást. Tudjuk, hogy a Köpcös vasárnap este elment Lĺngĺslidenbe, körülbelül tizenöt percig tartózkodott a házban, majd egyenesen Marstrandra ment, és megölte a férjét.

− Honnan tudják…

Charlotte elhallgatott, és gyorsan lehajtotta a fejét. A haja előreomlott, eltakarva az arcát. Ezt a mozdulatot az anyósától tanulta, Irene azonnal felismerte. Egy kis idő múlva felnézett, és halkan megszólalt:

− Azért jött, hogy megkérdezze, el akarok-e menni jövő héten Bobo temetésére.

− Érdekes. Nekünk nem ezt mondta.

Ami azt illeti, a Köpcös nem volt hajlandó beszélni, amint Henrik meggyilkolására terelődött a szó, de Charlotte ezt nem tudhatta. Remegett a hangja, amikor megkérdezte:

− Mit mondott maguknak?

− Azt, hogy maga odaadta neki a kulcsokat, és útbaigazította Marstrandra.

Nagy blöff volt, de Irene látta, hogy betalált.

− Ezt mondta? Akkor hazudott!

− Miért hazudna? Sok baja lesz Henrik meggyilkolása miatt, és csak nyerhet vele, ha kiderül az igazság. Magát felbujtással fogják vádolni, őt pedig a végrehajtásért fogják elítélni. De az ítélet enyhébb lesz. Neki.

Ha valaki ismeri a jogszabályokat, nem dől be ennek, de Charlotte félt, és tudatlan is volt.

− Az a seggfej! Megfenyegetett! El akarta kapni Henriket, és kényszerített, hogy mondjam meg, hol van. Ha nem adom oda neki a kulcsokat, megölt volna.

− És miért nem hívta fel a férjét, hogy figyelmeztesse?

− Nem emlékeztem az új mobilszámára.

− Akkor miért nem hívta a gondnokot, és kérte meg, hogy figyelmeztesse őt? Vagy a rendőrséget?

Charlotte izzadni kezdett.

− Megpróbáltam! De a gondnok nem volt otthon.

− Ellenőriztük a vasárnap esti hívásait. Nem hívta sem Marstrandot, sem a rendőrséget. Ugyanakkor felhívott egy éttermet, hogy lefoglaljon egy asztalt. És el is ment oda később. Ellenőriztük. A tulajdonos szerint vidám volt a társaság. Szerette volna megtudni, ki verte le a lámpát; ötezer koronájába fog kerülni. Akkor fussunk neki még egyszer. Miért nem hívta Henriket? Miért nem figyelmeztette?

− Nem mertem. A Köpcös azt mondta, kivágja a gyereket a hasamból, ha szólok valakinek

− De annyira azért nem volt elkeseredve, hogy ne tudott volna elmenni bulizni a barátaival aznap este?

Charlotte erre nem tudott mit válaszolni. Maga elé nézett az asztal alá, ahová megpróbálta elrejteni remegő kezeit. Sem ő, sem a Köpcös nem gyanította, hogy megfigyelik őket. Ha nem követték volna a Köpcöst, nem tudták volna meg, hogy beugrott hozzá vasárnap este. Lett volna jó kis alibije, hiszen az étteremben ott voltak a barátai és még sokan. Ha egy kicsivel több intelligencia szorul belé, sokkal nehezebb lett volna elkapni. Talán nem is sikerült volna.

Jonny tovább gyötörte Charlottét még vagy másfél órán keresztül a berzeliigatani bombamerénylet miatt. Amikor a nő azt mondta, hogy semmit sem tudott róla, Jonny még keményebben megszorongatta. Egy idő után Charlotte arca krétafehér lett, Irene pedig elérkezettnek látta az időt a közbeavatkozásra. A jó zsaru belépője következett.

Halk hangon félbeszakította a kihallgatást.

− Jól van, Jonny, tartsunk egy kis szünetet. Nem látod, hogy teljesen kimerült? Szeretne enni valamit, Charlotte?

− Igen, köszönöm. Teát és egy szendvicset. És ki kell mennem a mellékhelyiségbe.

− Rendben, de csak tíz percet kap.

Jonny elemében volt mint gonosz zsaru. Irene szerint zseniálisan játszotta a szerepét. Ha jogot tanult volna, kiváló ügyész lett volna belőle.

A tea után Charlotte ismét összeszedte az erejét. De Jonny és Irene is jól kihasználta a szünetet. A taktikájukat már előre eltervezték, így Irene odaadta Jonnynak azokat a képeket, amelyek az összevert Henrikről készültek.

Charlotte határozott hangon kezdte.

− És most szeretnék ügyvédet. Addig egy szót sem szólok.

− Jó ötlet. De ebben a szobában kell megvárnia. Azalatt talán megnézhetné ezeket a fotókat.

Jonny lezser csuklómozdulattal az asztalra dobta a képeket. A továbbcsúszó fotókat Charlotte reflexszerűen elkapta, így muszáj volt rájuk néznie. Kimeresztette a szemeit, a légzése felgyorsult. Úgy tűnt, nem tudja levenni a szemét a fényképekről.

Jonny halkan beszélt.

− Tényleg ilyen szemét volt? Tényleg ezt érdemelte?

Charlotte talán nem is hallotta a kérdést. Jonny az öklével csapott az asztalra.

− Beszéljen! Tényleg ezt érdemelte? Tényleg ilyen szemét volt?

Charlotte megrándult, mint aki álomból riad fel. Zavart tekintettel nézett fel Jonnyra. A szemei összeszűkültek, és krákognia kellett.

− Egy fatuskó volt. Egy érzékeden, rohadt fatuskó!

− És most sikerült megszabadulnia tőle. Jó érzés? Nézze meg a képeket! Jó érzés?

Nem jött válasz. Charlotte a falat bámulta, de Irene látta, hogy az ujjaival babrál az asztal alatt. Még egy kis idő…

Jonny kíméletlenül folytatta. A következő fél órában újra végigvette a vasárnap esti és a hétfő reggeli eseményeket. Charlotte nem tudta megmagyarázni a Köpcös látogatását, sem azt, hogyan jutottak hozzá a kulcsok, sem azt, hogy miért nem figyelmeztette a férjét a veszélyre, illetve miért ment el bulizni a barátaival. Jonny alaposan megizzasztotta. Szerencsétlenül megpróbált mellébeszélni, de belezavarodott a hazugságaiba.

Elérkezett az idő. Irene felállt, átsétált a helyiségen. Anélkül, hogy egy szót is szóltak volna egymáshoz, Jonny bólintott, felállt és kiment. Birgitta hangtalanul besurrant, és átvette a megfigyelő szerepét.

− Charlotte − kezdte Irene –, Richard von Knecht, Bobo Torsson és Henrik meggyilkolása, valamint a berzeliigatani robbantás ügyében nyomozok. Sok mindenre fény derült már, beleértve különös kapcsolatokat és viszonyokat is. Amint azt bizonyára ön is tudja, letartóztattuk a Köpcöst és a Pokol Angyalainak bandájához tartozó egyik férfit is. Mindketten elmondtak mindent. Mindketten.

Charlotte megrándult, és rettegés jelent meg a szemében. Irene arra következtetett, hogy nem ismerte elég jól a Köpcöst ahhoz, hogy tudja, soha nem beszél. Paul Svenssonnal pedig nyilván soha nem is találkozott. A Pokol Angyalai Bobóhoz tartoztak. Hoffa sorsának alakulásáról sem volt fogalma, mivel nem volt ideje elolvasni a reggeli lapokat vagy belenézni a hírműsorokba. Irene továbbra is barátságos hangon beszélt. Sorolni kezdte a tényeket.

− Tudjuk, hogy Bobo és a Köpcös egy nagyobb drogüzletet tervezett. A megvalósítás Glenn Hoffa Strömbergen keresztül történt volna, aki a Pokol Angyalainak tagja, ráadásul a göteborgi különítmény alelnöke. A hollandiai társaik szállították volna ide a narkót. Mindent elintéztek, és már csak a szállítmányt várták, amikor Bobónak hirtelen gondja akadt a pénz előteremtésével. Azt is tudjuk, miért. Richard nem volt hajlandó fizetni.

Charlotte a festék alatt is jól láthatóan elsápadt. Nem vette le a szemét Irénéről.

− Ötszázezer korona. Félmillió. Olyan képekért, amelyeken nem látszik Richard arca. Nem csoda, hogy nem volt hajlandó fizetni!

Azzal Irene elővette a szexképeket, amelyeken egyértelműen felismerhető volt a női szereplő. Egy pillanatig úgy tűnt, Charlotte elájul. Irene kíméletlenül folytatta.

− Tudjuk, hogy ezeken a fotókon Richard a partnere.

− Nem! Nem ő az! Valaki más!

− Ki?

− Nem emlékszem.

− És gyakran szexel olyan férfiakkal, akiknek nem emlékszik a nevére?

Charlotte kihívóan felemelte a fejét.

− Előfordul.

− És ez a férfi nem Richard?

− Nem.

− Akkor elmondom magának, hogy az arca ott látható a fotókon. Richardé.

− Nem. Nem is lehet látni az arcát.

− De igen. Látja azt a hatalmas festményt a kép hátterében? Igen, azt ott. Ez Bengt Lindström egyik híre „szörnyes” képe. Megkértem az egyik technikusunkat, hogy nagyítsa fel, amennyire csak lehet. Aztán tegnap a képet elvittem Valle Reuterhez. Felismerte a festményt: ő ajándékozta a portrét Richardnak a hatvanadik születésnapjára. És mivel Sylvia úgy gondolta, már bőven elég Lindström-kép van a lakásban, Richard elvitte a festményt az irodájába. Honnan tudjuk? Onnan, hogy a képeket Richard irodájában készítették, méghozzá teleobjektívvel. Honnan? A szemközti lakásból. Ki lakik ott? Nahát, csak nem a Köpcös Johannesson és unokatestvére, a maga Bobo barátja? Ki készítette a képeket? Nyilvánvalóan Bobo. Ne próbálja nekünk bemesélni, hogy a képen nem Richard von Knechttel szeretkezik!

Elég volt rápillantania Charlottéra. Az arca olyan volt, mint egy gipszmaszk. Érthetetlen, hogyan tűnt valaha szépnek. A vonásait eltorzította a gyűlölet. Fulladozva köpte ki a szavakat:

− Kényszerített. Nem volt más választásom. Tartoztam Bobónak. Nagyon sok pénzzel.

− A drogért?

− Igen. Azt gondoltam, a kocsi cseréjénél hozzájutok egy kis pénzhez, de Henrik maga intézte az egészet a saját számlájáról. El voltam keseredve. Nem volt egy fillérem sem…

− Henriktől nem kapott pénzt? A háztartásra, például.

− Dehogynem. Tízezer koronát havonta. De az nem volt elég. Korábban megvolt a saját pénzem, még a modellkedésből. De aztán elfogyott. Henrik intézte az összes fizetnivalót a házban és a kocsikkal kapcsolatban.

− Mennyivel tartozott Bobónak?

− Nyolcvanötezer koronával.

− Gondolom, kokaint és amfetaminokat vásárolt.

Charlotte bólintott.

− Honnan tudta meg Bobo, hogy viszonya van Richarddal?

− Párszor összefutottunk a lépcsőházban, amikor Richardhoz mentem. És szeptemberben egy bulin megkérdezte. Én meg olyan hülye voltam, hogy bevallottam neki. Összevissza habogtam.

− És itt született az ötlet, hogy megzsarolják a képekkel Richardot?

− Én nem akartam. Kényszerített. És tartoztam neki.

− De mégis megtette. Mondja el, miért.

− Igazából kedveltem Richardot. Eleinte. Jó fej volt, és szerette a szexet. Henrik egyáltalán nem hasonlított rá. Az elmúlt években szinte alig értünk egymáshoz. Henrik… abnormális volt… és unalmas. Nagyon unalmas volt az ágyban is.

− Richard viszont nem?

− Nem.

− Mikor és hogyan kezdődött a viszonyuk?

− Tavaly nyáron. Július végén. Sylvia elment Finnországba, hogy meglátogassa az anyját és a húgát. Henrik természetesen Marstrandon volt. Richard felhívott, hogy menjünk el vacsorázni. Nem volt ebben semmi furcsa. De aztán egészen más lett belőle. Valahogy összeillettünk. Bizonyos értelemben.

− Hogyan készültek a képek?

− Akkoriban Richard irodájában találkoztunk. Általában a hálószobában szeretkeztünk. Nagyon szép szoba volt… Csak egyszer sikerült kicsalnom a nappaliba, de akkor a fejére tette azt az ostoba maszkot. Vagy római sisakot, ahogy ő hívta. Amikor felvette, római parancsnoknak képzelte magát!

− És ezért nem volt hajlandó fizetni?

− Igen. Azt mondta, Bobo sosem tudja bizonyítani, hogy a képeken ő látható. Az arcába nevetett.

− És ekkor támadt az a zseniális ötletük, hogy Henrikkel próbálkoznak?

− Én erről nem tudtam. Bobo ötlete volt. Nekem nem is szólt róla.

− Mikor tudta meg, hogy Henrik látta a képeket?

Charlotte a tenyerébe temette az arcát, és nyöszörgött. Amikor letette a kezét, nem voltak könnyek az arcán.

− A házassági évfordulós partit megelőző csütörtökön. Ez volt a legrosszabb élményem egész életemben. Henrik tudta, hogy Richard és én… És közben ott kellett ülni és úgy tenni, mintha semmi sem történt volna…

− Mi történt pénteken?

− Henrik felment Marstrandra. Még reggel.

− Maga pedig elment a nőgyógyászhoz, hogy kiderüljön, terhes-e.

− Nem. Már két hete tudtam. Fogalmam sem volt, mihez kezdjek.

− Hogy megtartsa-e?

− Pontosan.

− Térjünk vissza Henrikhez és a péntekhez. Mikor találkoztak legközelebb?

− Szombat délután. Este el kellett mennünk a partira.

− Pénteken vette el magától a kulcsokat?

− A kulcsokat?

− Azokat a kulcsokat, amelyeket Richardtól szerzett a hatvanadik születésnapjára rendezett parti után. Arja mondta, hogy látta magát kijönni Richard szobájából, a kulcstartóval a kezében.

− Az a rohadt leszbi!

Charlotte hátradőlt, és lemondó sóhajjal folytatta:

− Richard nem akart kulcsot adni, de láttam, hogy ott van a kulcscsomója az éjjeliszekrényén. Gondoltam, jó lenne, ha magamhoz venném őket.

− Henrik elvette magától pénteken?

− Igen. Pénteken vettem észre, hogy eltűntek. Általában a kézitáskámban tartottam őket, de péntek este nem voltak ott. Vasárnap megint előkerültek.

− A táskájából?

− Igen, visszatette.

− Mikor jött rá, hogy tényleg elvitte? Vagy csak megérzés volt?

− Nem, tudtam. Szerdán, miután Richard meghalt, kivette a táskámból, meglengette, és azt mondta: „Nem láttad ezeket, érted?”

− És tudja, mit csinált a kulcsokkal?

Charlotte bólintott.

− Igen. Odaadta a takarítónőnek. A finn nőnek. Ezt csak akkor tudtam meg, amikor Bobo kocsija felrobbant. Nekem semmi közöm a robbantásokhoz. Henrik robbantott, mert féltékeny volt Richardra. Bosszút akart állni. És nem akart fizetni a képekért!

− És mi a helyzet a babával? Ki az apa?

− Henrik.

− Nem. Megtudtuk, hogy Henrik steril lett, miután mumpsza volt. És ne felejtse el, hogy ott fekszik a patológián. Már kértünk ilyen irányú vizsgálatot.

Charlotte keményen harcolt, amíg tudott, de ekkor összeomlott. Letette a fejét az asztalra, és eltakarta az arcát. Hosszú ideig így maradt, mozdulatlanul. Amikor felnézett, Irene ismét látta, hogy nem sírt.

− A gyerek Richardé. Egy igazi von Knecht.

− Tehát ezért döntött úgy Henrik, hogy az apját öli meg, nem magát? Igaz? Így apa lehetett volna, a féltestvére apja. A család neve fennmarad. De azért bosszúra szomjazott.

− Igen − válaszolta suttogva Charlotte.

Irene halkan megkérdezte:

− A berzeliigatani bombáról nem tudott?

− Nem.

− Ezért döntött úgy, hogy maga öli meg Richardot. Nem igaz?

− Nem! Ez nem igaz! Van alibim! Épp a kocsimért mentem az autókereskedőhöz!

− Azt az alibit elfelejtheti. Robert Skytter elmondta, mi történt. Maga nem ment el a hétfői időpontban. Aztán egyszer csak telefonált kedden, hogy át akarja venni a kocsit. Azonnal. És ragaszkodott Roberthez. Aztán már csak az ügyes csábítás volt hátra, meztelen test a kabát alatt, harisnya, magas sarkú cipő… Nem éppen eredeti ötlet, de bejött. Robert még nagyon fiatal.

− Nem értem volna vissza húsz-huszonöt perc alatt a városba!

− Valóban nem. De negyven-negyvenöt alatt már igen. Azzal a megjegyzéssel, hogy „Nahát, már öt óra van? Rohannom kell!”, nyert negyedórát. A kis Robert pedig még nyilván magához sem tért a szex után, úgyhogy nem reagált. Okos. De elkövetett egy hibát − mondta Irene.

Charlotte Irene száját bámulta. Alig hallhatóan suttogott:

− Miféle hibát?

− Nincs ötórás hírműsor a rádióban. Csak háromnegyed ötös van. Úgy is nevezik a műsort: Hírek háromnegyed ötkor. Vajon miért?

− Háromnegyed ötkor…

Egyenesen ült, a karjait lelógatta maga mellett, és a szemét nem vette le Irene arcáról. Tudta, hogy vége.

Irene megpróbált mozdulatlanul szembenézni vele.

− Miért, Charlotte? Miért?

− Két héttel a… halála előtt megmondtam Richardnak, hogy terhes vagyok, és ő a gyerek apja. Először megpróbált hárítani. Mit tudja ő, hogy kivel feküdtem össze? Ilyesmiket mondott. De én július óta nem voltam senki mással. Kötöttem az ebet a karóhoz, és olvastam is, hogy van egy vizsgálat, amellyel meg lehet határozni az apa személyét… DNS-sel. Amikor elmondtam neki, hogy apasági tesztet akarok végeztetni, feladta. Megígérte, hogy anyagilag támogatni fog minden hónapban. De aztán jött ez a fotós zsarolás… Megkérdezte, tudok-e ezekről valamit. Én tagadtam. Nem tudta, hogy Bobo készítette a képeket. Bobo névtelen maradt, amikor felvette vele a kapcsolatot. De azt hiszem, Richard gyanított valamit. Nem akart többet találkozni velem.

Charlotte egyre idegesebben tördelte a kezét az asztal alatt. Irene csöndben ült, és tudta, hogy mit fog hallani.

− De aztán Henrikhez kerültek a képek. Megmutatta őket nekem, és… magánkívül volt! Felismerte Richardot, és persze engem is. Mindent bevallottam neki. Nem szólt egy szót sem. Nem is beszélt velem többet, csak kiment Marstrandra péntek délután. Még örültem is ennek, amíg észre nem vettem, hogy nincsenek nálam Richard kulcsai. Szombaton három körül jött haza. Nem szólt semmit, csak készült a partira. Elmentünk. Elviselhetetlen volt. De Henrik jól játszotta a szerepét. Azok a vén kövületek…

Elhallgatott, és dühösen nézett Irenére. Finom izzadságcseppek jelentek meg a homlokán. A tekintetét még mindig Irenén nyugtatta, de kérdéses volt, vajon látja-e a nyomozónőt. A hangja feszült volt, amikor folytatta:

− Henriknek vasárnap Londonba kellett repülnie. Mielőtt elment, Richard felhívta, hogy vigyen el neki valamilyen aukciós katalógust. Henrik azt mondta nekem: „Holnap átviheted neki. Úgyis van kulcsod.” Azzal elment. Úgy tettem, ahogy mondta. Beszélnem kellett Richarddal. De amikor hétfőn odamentem, ott volt a takarítónő és a lánya. Richard megfázott, ezért otthon maradt, hogy pihenjen. Amikor átadtam neki a katalógust, odasúgta, hogy jöjjek vissza később, hét körül. Úgy tettem. És ott maradtam éjszakára is.

− Korábban is lefeküdtek a molinsgatani lakásban?

− Nem, soha. Kedd reggel, amikor éppen reggeliztünk, azt mondta az a szemét: „Szerintem eleget szórakoztunk. Ideje szakítanunk. Nem találkozunk többet, hanem visszatérünk a rendes kapcsolatunkhoz: após és meny leszünk A gyereket felnevelheted unokámként. Haha!” Az arcomba röhögött. Elhajított, mint valami lotyót! De én nem hagytam annyiban, megkérdeztem, milyen anyagi támogatásra gondolt. Azt felelte, ötezer koronára havonta. Ötezer koronára! Az semmire sem elég. Kiakadtam. Ő meg csak röhögött, de aztán végül azt mondta…

Charlotte elhallgatott, nyújtózott egyet, és Richard arrogáns hangját utánozva folytatta: „Megértem, hogy most kicsit érzékeny vagy. Valle és én elmegyünk ebédelni. Ha kitakarítod a lakást úgy, hogy Sylvia nyomát se lássa annak, hogy valaki itt járt, ma délután adok tízezer koronát. De a terhességed alatt több pénzt nem kapsz. Négy óra körül jövünk haza. Gondoskodj róla, hogy a lakás tiszta legyen, mert Sylvia fél hat és hat között ér haza.

Charlotte visszasüppedt a székbe, és undorral a hangjában folytatta.

− Tudtam, hogy tényleg nem fog több pénzt adni. Úgy kidobott, mint valami elhasznált kurvát. Akkor döntöttem el, hogy megölöm. Sokkal könnyebb lett volna Henrikből kisajtolni a pénzt. Most, hogy a gyerek is megvolt…

El nem tudja képzelni, milyen alaposan kitakarítottam a lakást. A biztonság kedvéért még a villanykapcsolókat is letörölgettem, aztán lecseréltem a törölközőket és az ágyneműt. Aztán felhívtam Robbie-t… Elmentem a kocsiért.

Charlotte elhallgatott, majd egyre gyorsabban kezdett lélegezni. Meredten bámult előre. Amikor megszólalt, a hangja távolról szólt.

− Szándékosan mentem el hozzá későn. Arra gondoltam, akkor már sietős lesz neki. Okos voltam, nagyon okos. Az Ascheberg Középiskola mellett parkoltam le. Mivel a bejárati ajtó kulcsa nyitott minden ajtót az épületben, a Kapellgatan felől mentem be. Lifttel jutottam fel, és kinyitottam a lakás ajtaját. Nem volt rajtam kesztyű. Ezért törölgettem le mindent egy ronggyal, amikor… amikor eljöttem… később… utána… Aztán a rongyot és a porszívó porzsákját bedobtam a szemetesbe. Láttam a tévében, hogy így csinálják. Fontos, hogy az ember ne hagyjon nyomokat. Ugyanarra mentem vissza, amerre jöttem, az udvaron át. Nem találtak semmit utánam!

A türkizkék szemekben diadal csillant. Charlotte egyre izgatottabban mesélt, mintha dicsekedni akarna azzal, milyen ügyesen és fondorlatosan gyilkolt.

− Amikor kinyitottam a bejárati ajtót, Richard nem hallott meg. Átmentem a konyhán, és magamhoz vettem egy kis húsklopfolót, amely a tűzhely fölött lógott. A kabátom alá rejtettem. Richardot a kanapén találtam. Elég sokat ivott már. Felugrott, nagyon ideges lett. Sylvia bármelyik pillanatban hazaérhetett. Kiment a szobából, hogy behozza a pénzes borítékot. Amikor visszajött, azt mondtam: „Nézd meg az új kocsimat! Az erkély alatt parkolok. Nagyon jól néz ki a kirakatablakok fényében.” Először nem akarta megnézni, de minél előbb meg akart szabadulni tőlem. Úgyhogy kijött velem az erkélyre. Áthajolt a korláton, hogy lássa a kocsit. Összeszedtem az erőmet, és fejbe vágtam, aztán áthajítottam a korláton.

Charlotte nem mutatott megbánást vagy sajnálkozást. Más nem látszott rajta, csak diadalittas büszkeség.

− A kézfején is volt egy vágás.

− Az a gyáva nyúl félt a magasban. Az egyik kezével kapaszkodott. Rá kellett ütnöm, hogy elengedje a korlátot.

Charlotte nevetgélni kezdett. A kuncogásból hisztérikus kacagás lett.

− A hűtőben volt két szendvics. Maga ette meg őket?

− Igen. Folyton éhes vagyok a terhesség miatt.

Epilógus

− Mama! Hol a Luca-korona? Találd ki, kit választottak Lucának az osztályban! Engem! Azt mondták, klassz lenne, ha Luca idén kopasz lenne. Tudod, hová tettük tavaly a koronát?

− Úgy emlékszem, kiégett.

− Nem, az Katarina gyertyatartója volt. Szerinted megint le kell borotválnom a fejem?

− Nem, édesem, nem!

− Anya, mindig olyan morgós vagy, amikor hazajössz a munkából!

Jenny mérgesen becsapta a szobája ajtaját. Irene felsóhajtott, és felnézett az emeleti bezárt ajtóra. Jennynek igaza volt. Mindig nagyon fáradtan jött haza, és semmi hasznát nem lehetett venni. Amikor dolgozott, koncentrálnia kellett, és sok energiára volt szüksége. Mire hazaért, nem sok ereje maradt.

Jenny résnyire nyitotta az ajtót.

− Talán jobb hangulatba kerülsz, ha kinyitod a nappaliban lévő csomagot. A futár hozta délután. És gratulálhatsz is. Még Katarina sem volt soha Luca!

− Gratulálok, édesem!

Már a csukott ajtóhoz beszélt. Sóhajtva kiment a nappaliba. Egy különös gondolat tolakodott a fejébe. Lehet bomba is. Végül is, alaposan elrontotta a Pokol Angyalainak üzletét. A csomag nagy és lapos volt. Mona Söder küldte Stockholmból. Irene levette a bekeretezett Mirót a falról.

Két sárga-fekete pillangó repült a táj fölött. A völgyben patak folyt, a távolban hegyek magasodtak. Az előtérben virágos rét terült el. A virágok olyan közel voltak a szemlélőhöz, hogy szinte azt érezhette, hason fekszik közöttük, miközben lenéz a völgybe. A két pillangó mögött, a hegyek fölött egy ezüstfehér körből áradt a fény.

Helene Tursten fogorvosként dolgozott, de negyvenéves korában betegsége miatt fel kellett adnia praxisát. Ekkor kezdett írni. Krimisorozata, melynek főszereplője Irene Huss felügyelőnő, azonnal sikert aratott az olvasók körében. Több európai országban és az Egyesült Államokban is megjelentek regényei. A könyvekből tévésorozat is készült.

A szerzőnő előző kötete magyarul Éjszakai ügyelet címmel jelent meg 2013-ban.