Patricia Highsmith

Huhog a bagoly

Magvető Könyvkiadó Budapest

A mű eredeti címe: The Cry of the Owl

Fordította Mészáros Sándor Patricia Highsmith, 1962

Hungarian translation Mészáros Sándor, 1989

Robert majd egy órával tovább dolgozott öt óra, a munkaidő vége után. Nem volt miért sietnie haza, és azzal, hogy a rajzasztalnál maradt, elkerülte az alkalmazottak autóinak tülekedését, amelyek öt és fél hat között rajzottak ki a Langley Aeronautics parkolójából. Jack Nielson is túlórázik, állapította meg, és az öreg Bensőn is, aki rendszerint utolsóként távozott.

- Várj meg - szólt utána Jack. Hangja visszhangzott az elnéptelenedett tervezőteremben.

Robert kivette a kabátját a szekrényéből. Elköszöntek Bensontól, és a hosszú, üvegborítású előcsarnok felé indultak, ahol a felvonók voltak.

- Vagy úgy! Megvetted a holdjáró csizmát - jegyezte meg Robert.

- Ühüm. - Jack lepillantott nagy lábaira.

- Ebédnél nem volt rajtad, igaz?

- Nem, a szekrényben hagytam. Eleinte naponta csak néhány órára szabad felvenni.

Beléptek a felvonóba.

- Nagyon jól néz ki - mondta Robert. Jack nevetett.

- Rémesen néz ki, de öregem, hogy milyen kényelmes! Szeretnék valamit kérni tőled. Kölcsön tudnál adni egy tízest fizetésig? Ma van ugyanis...

- Ó, természetesen. - Robert a pénztárcájáért nyúlt.

- a házassági évfordulónk van, és étterembe megyünk Bettyvel vacsorázni. Beugrasz egy italra? Felbontunk egy üveg pezsgőt.

Robert átadta neki a tízdollárost. - Házassági évforduló - Bettyvel most kettesben kell lennetek!

- Ugyan, csak egy pohár pezsgőről van szó. Bettynek már mondtam, megpróbállak rávenni, hogy benézz hozzánk.

- Nem, köszönöm, Jack. Biztos vagy benne, hogy ennyi pénz elég lesz, ha vacsorázni mentek?

- Persze hogy elég, ez is csak virágra kell. Hat dollár is megtenné, de tizet könnyebb megjegyezni. Egy centre sem lenne szükségem, de ma fizettem ki az utolsó részletet a csizmára. Hetvenöt dolcsi hát legyen is kényelmes! Na, gyere el, Bob!

A parkolóban álltak. Robert nem akart vele menni, de nem jutott eszébe semmilyen jó kifogás. Jack hosszúkás, elég csúnya arcára pillantott, a feje búbján helyenként már őszülő, rövidre vágott fekete hajra.

- Hányadik évfordulótok ez?

- A kilencedik.

Robert megrázta a fejét. - Hazamegyek, Jack. Add át jókívánságaimat Bettynek, rendben?

- Miért, mi bajod a kilenccel? - szólt utána Jack.

- Semmi. Viszlát holnap!

Beszállt az autójába, és Jack előtt hajtott el. Jacknek és Bettynek egy szerény, jellegtelen háza volt Langleyben. Állandóan anyagi nehézségekkel küszködtek anyja és Betty apja miatt, akik, Jack elmondása szerint, folyton betegeskedtek. így aztán, ha már azt hitték, hogy sikerült egy kis pénzt félretenniük nyaralásra, a ház javítására, valamelyik szülőnek biztosan szüksége lett rá. De volt egy ötéves kislányuk, és boldogok voltak.

Az est sebesen, szemmel látható gyorsasággal szállt le, fekete tengerként borult a földre. Ahogy elhajtott a Langley szélén épült motelek, az út menti hamburgeres bódék mellett, fizikai undort érzett, hogy a városba hajtson, az utcába, ahol lakott. Bekanyarodott egy benzinkúthoz, megfordult a kocsival, és elindult visszafelé, ahonnan jött. Csak az alkonyat miatt van, gondolta. Nyáron sem szerette a napnak ezt az időszakát, amikor később esteledett. Télen a számára szokatlan, üres pennsylvaniai tájon ijesztő gyorsasággal szállt le az este, és ez nyomasztotta. Olyan volt, mint a hirtelen halál. A hétvégeken, amikor nem dolgozott, délután négykor lehúzta a redőnyöket, villanyt gyújtott, és amikor ismét kinézett - jóval hat óra után - az ablakon, már besötétedett, az alkony már végérvényesen beborított mindent. A Humbert Cornera nevű kisvároshoz hajtott, Langleytől úgy kilenc mérföldnyire, és rátért egy kifelé, a vidék irányába vezető keskeny kövesútra.

A lányt akarta látni megint. Talán utoljára, tűnődött. Ezt ugyan már korábban is elhatározta, de az előző alkalom mégsem volt az utolsó. Miatta dolgozott ma tovább, pedig nem is kellett túlóráznia csak azért maradt bent, hogy biztosan sötét legyen, mire távozik az üzemből.

Egy ösvényen hagyta az autót, a fák között, nem messze a lány házától, és gyalog ment tovább. A kocsifelhajtónál lelassította lépteit, elhaladt a kocsifelhajtó végénél álló kosárlabdapalánk mellett, és a mögötte elterülő füves tisztásra lépett.

A lány most is a konyhában volt. Két fényes négyzet világított a ház hátsó részén, és alakja időnként fel-feltűnt valamelyikben, de többnyire a bal oldaliban, ahol az asztal volt. Robert számára az ablak olyan volt, mint egy fényképezőgép kis lencséje. Nem mindig ment ennyire közel a házhoz. Nagyon félt, hogy a lány meglátja, és mint leskelődőt vagy kukkolót beráncigálják a rendőrségre. A mai este azonban nagyon sötét volt. Közelebb lépett a házhoz.

Negyedszer vagy ötödször járt itt. Első alkalommal egy vasárnapon pillantotta meg a nőt, amikor autójával erre hajtott éppen. Késő szeptemberi, verőfényes vasárnap volt. A lány egy kis szőnyeget rázott ki a homlokzati verandán, amikor elhaladt a ház előtt. Talán tíz másodpercig látta csupán, mégis a látvány annyira megragadta, mint egy jelenet, amit már látott, mint egy kép vagy személy, akit valahonnan már ismert. A homlokzati verandán elhelyezett kartondobozokból, a függöny nélküli ablakokból arra következtetett, hogy nemrég költözhetett a házba. Kétemeletes, fehér ház volt, barna redőnyökkel és szegéllyel, alaposan ráfért volna már a festés. A gyep elvadult, a fehér kerítésrács düledezett, csáléra állt. Világosbarna haja volt, termete elég magas. Nagyjából ez volt minden, amit megállapíthatott róla mintegy tizennyolc méterről. Szép volt-e vagy sem nem tudta, és nem is érdekelte. De a második vagy harmadik alkalommal, amikor két-három hetes szünet után újra látta, rájött, mi tetszik rajta: nyugodt természete, a meglehetősen rozzant háza iránt megnyilvánuló szeretete, az életével való elégedettsége. Mindezt a konyhaablakon keresztül figyelte meg.

A háztól úgy háromméternyire megállt, az ablakból kiáradó fénysugár egyik oldalára került. Körülnézett, hátrafelé is vetett egy pillantást. Világosság csak közvetlenül mögötte látszott, a hosszú mező túlsó oldalán vagy fél mérföldnyire magányos fény egy farmház ablakában. A konyhában a lány két személyre terítette meg az asztalt valószínűleg a barátja jön vacsorára. Robert kétszer látta: magas fickó, hullámos, fekete hajjal. Egyszer csókolóztak. Úgy vélte, szeretik egymást, összeházasodnak, s azt is remélte, hogy a lány boldog lesz. Közelebb ment, lábát csúsztatta, hogy ne lépjen valamilyen ágdarabra, megállt, egyik kezével egy kis fa ágát markolta meg.

A lány ma este csirkét sütött. Egy üveg fehérbor állt az asztalon. Köténnyel védte magát, mégis Robert észrevette, hogy összerezzen, és a csuklóját dörzsölgeti, ahová forró zsír fröccsent. A konyhában szóló kis rádióból hírek hallatszottak. Amikor utoljára itt járt, a lány együtt énekelt a rádióban játszott dallammal. Hangja nem volt se jó, se rossz, csak természetes és őszinte. Százhatvanhét centi magas lehetett, erős csontozatú, lába és keze is jókora volt, kora húsz-huszonöt között. Arca sima és tiszta, mintha a ráncokat nem is ismerné, világosbarna haja szelíd hullámokban omlott a vállára. Haját két, füle mögé tűzött aranyklipsszel szorította hátra, és középen elválasztotta. Keskeny, vékony szája többnyire gyerekesen komoly volt, csakúgy, mint szürke szemei, melyek elég kicsik voltak. Robert számára egységes egészet jelentett, mint egy jól kifaragott szobor. Ha szemei kicsik voltak is, ez hozzátartozott az egészhez, és az összhatást gyönyörűnek találta.

Amikor esténként, két-három hetes kihagyás után újra megfigyelte, a kép annyira megragadta, elbűvölte, hogy a szíve nagyot dobbant, majd néhány másodpercig gyorsabban vert. Egy este, körülbelül egy hónapja, úgy érezte, mintha egyenesen ránézne az ablakon keresztül Robert szíve szinte megállt. Visszanézett rá, nem érzett ijedséget, nem próbált a mozdulatlanságba rejtőzni. De az alatt a néhány másodperc alatt beléhasított a kellemetlen felismerés: megrémült a pillantásától, attól a lehetőségtől, hogy a lány egyszer csak kitör telefonál a rendőrségre, jól megfigyeli őt, letartóztatják mint leskelődőt, és véget ér az egész kaland. Szerencsére nem vette őt észre, egyszerűen csak véletlenül tekintett közvetlenül felé az ablakon át.

Thierolfnak hívták - az út melletti levelesládán ez a név állt, és ez volt. minden, amit személyéről tudott. Még annyit, hogy egy világoskék Volkswagennel járt, ami a kocsifelhajtón állt, mintha a házhoz nem tartozna garázs. Sohasem kísérelte meg reggelenként követni, hogy a munkahelyét megtudja. Az öröm, amit a figyelésében talált - ismerte fel -, nagymértékben összefüggött a házzal. Szerette szorgosságáért, tetszett neki az öröm, ahogy függönyöket, képeket akasztott fel. Legjobban a konyhai sürgés-forgását szerette figyelni. Szerencsére, mert a konyhának három ablaka is volt, és ezek mindegyikét jobbára fák takarták, így mögöttük elrejtőzhetett. A telken állt még egy kis szerszámos fészer meg a leszakadt kosárlabdapalánk a kocsifelhajtó végében - egyszer emögött rejtőzött el, amikor a lány fiúja égő reflektorokkal ráhajtott a kocsifeljáróra.

Egyszer hallotta, amint a lány a házból kilépő férfi után kiáltott: Greg! Greg! Egy kis vaj is kellene! Jaj, milyen rövid az eszem! És Greg elhajtott az elfelejtett dolgokért.

Karjára hajtotta a fejét, még egy utolsó pillantást vetett rá. A lány már elkészült a munkával, keresztbe vetett lábakkal a pultnak támaszkodott, s olyan eltűnődve meredt a padlóra, mintha mérföldnyi távolságban figyelne valamit. Kezét, melyben kék-fehér konyharuhát fogott, lazán, szinte ernyedten tartotta maga előtt. Hirtelen elmosolyodott, ellökte magát a pulttól, összehajtogatta a törlőruhát, és felakasztotta a három vörös rúd egyikére, amelyek a csap felett álltak ki a falból.

Robert látta azon az estén is, amikor a törlőruhatartót felerősítette a falra. Most egyenesen ahhoz az ablakhoz jött, ahol ő állt, alig maradt ideje a kis fa mögé lépni.

Gyűlölte, hogy úgy viselkedik, mint egy bűnöző. És pont akkor egy átkozott gallyra lépett! Koppanást hallott az ablak felől, és tudta, mi az - a lány egyik klipsze koccant az üveghez. A szégyentől egy pillanatra lehunyta a szemét. Amikor kinyitotta, látta, hogy a lány feje elfordul az ablak mögött, és a kocsifelhajtó felé néz. Robert a kosárlabdapalánk felé pillantott: megpróbáljon-e mögé ugrani, mielőtt kijön a házból? Aztán hallotta, amint hangosabbra állítja a rádiót: ezen elmosolyodott. A félelem ellen társaságnak - gondolta - felerősítette a rádiót. Értelmetlen, ugyanakkor nagyon is érthető és vonzó reakció. Sajnálta, amiért kellemetlen perceket szerzett neki. És nem először, ezzel tisztában volt. Ó, milyen kétballábas fickó vagyok - gondolta. Egyszer egy kétgallonos kannába rúgott bele a ház oldalánál. A lány, aki egyedül volt, és a körmét ápolta a nappaliban, felugrott, kinyitotta a bejárati ajtót, és kiszólt: Ki van ott? Van ott valaki? Aztán az ajtó becsukódott, és a biztonsági zár csattant. Legutóbb pedig egy szeles estén faág verdeste a ház faburkolatát, amire a lány felfigyelt. Az ablakhoz lépett, majd úgy döntött, nem tesz semmit, és visszatért a televízió műsorához. De a neszezés nem maradt abba, míg Robert végül megragadta és a ház aljához hajlította az ágat: a gallyak még utoljára végigkarcolták a falat. Aztán elment, otthagyta a behajlított ágat. De mi van, ha a lány később észrevette, és felhívta rá a barátja figyelmét?

Gondolni sem mert a szégyenre, ha rajtakapnák mint kukkolót, annyira kellemetlen volt. A kukkolók általában vetkőző nők után leskelődnek. Más undorító szokásaik is vannak, erről hallott. Amit érzett, ami áthatotta, az olyan volt, mint valami szörnyű szomjúság,: csillapítani kellett. Látnia, néznie kellett őt. Ezzel a felismeréssel egyben bevallotta : kész vállalni a kockázatot, hogy egyik este leleplezik. Elveszítené az állását. Mrs. Rhoads, a Camelot Apartments-beli kedves háziasszonya elszörnyedne és azonnal kiutasítaná. És a kollégák a hivatalban! Nem esett nehezére elképzelni, amint - talán Jack Nielsont kivéve - mondogatják egymásnak: Nem megmondtam, hogy van valami különös ebben a fickóban?... Pókerezett velünk csak egyszer is? A kockázatot vállalni kellett. Még akkor is, ha senki sem értené meg, hogy a házimunkáit nyugodtan végző lány látványa megnyugtatta. Meggyőzte arról, hogy egyes emberek célt és örömet találhatnak az életben. Majdnem elhitette vele: erre a célra és örömre ő is rátalálhat. A lány segített rajta.

Megborzongott, mert eszébe jutott a múlt szeptember. Hogy micsoda pocsék lelkiállapotban volt, amikor Pennsylvaniába érkezett. Nemcsak lehangoltabb volt, mint életében bármikor - de valóban azt hitte, hogy maradék optimizmusa, akarata, sőt ép elméje a homokórán lepergő utolsó szemekhez hasonlóan hagyja el. Mindent napirend szerint kellett csinálnia, mintha saját egyszemélyes hadseregében szolgálna: evés, álláskeresés, alvás, fürdés, borotválkozás, és aztán elölről az egész a napirend szerint - különben darabokra hullott volna szét. New York-i pszichiátere, dr. Krimmler bizonyára helyeselné, gondolta. Néhányszor beszéltek erről a témáról. Robert: Az a határozott meggyőződésem, hogy ha valaki a világon nem irányítaná az emberek cselekedeteit, mi valamennyien megbolondulnánk. Ha az embereket magukra hagynák, nem tudnák, hogyan éljenek. Dr. Krimmler, ünnepélyesen és meggyőződéssel: Ez az irányítás, amiről ön beszél, nem tekinthető parancsrendszernek. Ezek szokások, amelyeket az emberi nem évszázadok során alakított ki. Éjszaka alszunk, nappal dolgozunk. Három étkezés jobb, mint egy vagy hét. Ezek a szokások tartják épségben elménket ebben igaza van. De ez sem hatott túl meggyőzően.

Mi van a felszín alatt, ez gyötörte Robertet. A káosz? A semmi? A gonosz? Pesszimizmus és kétségbeesés, ami korlátok között tartható? Csak a puszta halál, egy megtorpanás, egy olyan félelmetes ösvény, amiről senki sem mer beszélni? Végül is nem nyílt meg túlságosan Krimmler előtt, bár úgy tűnt, mindössze beszélgetnek és vitatkoznak csupán, szünetet alig-alig tartva. Krimmler persze elmeorvos, és nem elemző. Meg aztán, így vagy úgy, de az orvos érvei segítettek, hiszen követte a tanácsait, és megtartotta a szabályokat. Még Nickie telefonjaival kapcsolatban is használtak - Robert ebben biztos volt -, aki valahogy a nyomára akadt, talán a telefontársaság segítségével, esetleg valamelyik New York-i ismerősének köszönhetően, akinek megadta a telefonszámát.

Kimozdult a kis fa mögötti menedékéből, körül sem nézett, megkerülte az ablakból kivetődő fénynégyszöget, s a kocsifeljáró felé indult.

Jobbról egy fényszóró közeledett lassan az úton. Robert két ugrással a kosárlabdapalánknál termett, és sikerült mögé bújnia, mire az autó bekanyarodott a felhajtóra. Fényszórói körülfolytak Robertet a közel két méter széles rejtekhely két oldalán. Az öreg deszkák résein át láthatónak érezte magát, mintha alakjának sötét sziluettje átütne a palánkon.

A fényszórók kialudtak, a kocsi ajtaja kinyílt, majd a házé is.

- Szia, Greg! - köszönt a lány.

- Szia, édes. Elnézést a késésért. Egy palántát hoztam neked.

- Ó, köszönöm. Ez csodálatos, Greg!

Hangjuk elhalt, elnyelte a becsukódó ajtó. Robert felsóhajtott. Nem akart azonnal távozni, bár most, hogy a palántával voltak elfoglalva, különösebb veszély nélkül megtehette volna. Megkívánt egy cigarettát. Alaposan át is fázott. Aztán hallotta, amint felhúzzák az ablakot.

- Hol? Itt kint? - kérdezte Greg.

- Azt hiszem, pont itt. Nem láttam semmit.

- Nos, a mai este éppen alkalmas erre - szólt Greg vidáman. - Szép és sötét. Lehet, hogy valami történni fog.

- Nem, ha elijeszted azt a valakit - nevetett a lány. Ő is hangosan beszélt, akár a férfi.

Nem akarnak ezek senkire sem rábukkanni, gondolta Robert. Ki akarna? A férfi cipője az oldalverandán dobbant. Greg körbejárta a házat. Robert megkönnyebbüléssel látta, hogy nincs nála elemlámpa. De azért megkerülheti a kosárlabdapalánkot is. A lány a résnyire felhúzott ablakból figyelt. A férfi visszatért a ház körüli ellenőrző útjáról, és belépett a konyhaajtón. Az ablakot leengedték, majd Greg ismét felhúzta, a korábbinál kissé magasabbra. Aztán elfordult az ablaktól. Robert a kosárlabdapalánktól elindult lassan a ház. felé, a nyitott ablak irányába. Járása szinte kihívó volt, önmaga előtt bizonyítandó: nem ijedt meg, amiért néhány percre el kellett bújnia. Pontosan ott állt meg, ahol az előbb, a fa másik oldalán, úgy kétméternyire az ablaktól. Hősködés, gondolta. Puszta hősködés és butaság.

- … a rendőrséget... - Greg hangjából egykedvűség csendült. - Hadd nézzek előbb jól körül. A nappaliban fogok aludni, édes, mert onnan könnyebb kiszaladni, mint ha fent lennék. A nadrágomat és a cipőmet sem veszem le, és ha elkapok valakit... - fintort vágott, nagy ökleit az arca elé emelte.

- Adjak egy jókora fahasábot bunkósbotnak vagy ilyesminek? - kérdezte lágy hangon a lány, mosolyogva, mintha erőszakos szavai tőle teljesen függetlenek lennének. Igen, az a fajta, aki mosolyog és közvetlenül viselkedik, ha aggódik, érezte Robert, és ez tetszett neki. Ezt is kedvelte benne. Mondott valamit, amit nem hallott, de biztosra vette, hogy a nappaliba megy, megmutatja a fadarabot Gregnek, amelyikre gondolt. A kandalló mellett egy fekete szenesvödröt tartott, tele tűzifával és gyújtóssal.

Greg harsány és bátor nevetése a nappaliból hallatszott. Robert vállat vont, mosolygott. Szétnyitotta a felöltőjét, kezét nadrágzsebébe dugta, és fejét felszegve elsétált a háztól, végigment a kocsifelhajtón.

A lány a Conarack Roadon lakott, amely hat mérföldnyi, dombokon átívelő utazás után Humbert Corners-be vitt, ahol - Robert elképzelése szerint - a lány dolgozott. Robert áthajtott Humbert Corners-en, és Langley felé vette útját, ahol lakott. Ez jóval nagyobb város volt a Delaware folyó partján. Langleyt bevásárlóközpontként ismerték, itt volt a székhelye a körzet legnagyobb használtautó-kereskedésének, Red Redding Használtautó-piacának. És itt volt a Langley Aeronautics is, amely magánrepülőgépekhez és helikopterekhez gyártott alkatrészeket. Robert ipari mérnökként dolgozott itt szeptember vége óta. A munka nem volt túl érdekes, de jól megfizették a cég örömmel szerezte meg őt, hiszen nagyon tekintélyes állást hagyott ott New Yorkban, egy olyan cégnél, amelyik kenyérpirítók, villanyvasalók, rádiók, magnetofonok és szinte mindenfajta, az amerikai háztartásokban használt szerkezet és készülék formatervezésével foglalkozott. Egy kis különmunkát is elvállalt még New Yorkban: egy 250 darabból álló, rovarokat és pókokat ábrázoló, aprólékosan kidolgozott rajzsorozat elkészítését. A munkát egy fiatalember kezdte el Franciaországban, egy bizonyos Gumbolowski professzor részére. Robert barátai, Campbellék - Peter és Edna-bemutatták őt ennek a professzornak New Yorkban, és ragaszkodtak ahhoz, hogy hozza el erre az alkalomra a nőszirmokról készült virágrajzait. A professzor is magával hozott néhány, a könyvéhez készült rajzot: a könyvre már szerződést kötött egy amerikai kiadóval. Az ifjú francia, aki a rajzokat elkezdte és a munkának több mint a felével elkészült, meghalt. Robertnek már ez is elég lett volna a megbízatás visszautasításához - nem mintha babonás lett volna -, de a helyzet kissé nyomasztó volt, és a depresszióból elege volt. A rovarokat, pókokat sem kedvelte különösebben. A professzort azonban elbűvölték a nősziromról készített rajzai, amelyeket kedvtelésből vetett papírra Nickie-vel közös otthonukban. Nem volt kétséges, hogy be tudja fejezni a francia rajzait, méghozzá ugyanabban a stílusban. Az este végén elfogadta a megbízatást. Ez a munka kétségtelenül különbözött mindentől, amit korábban csinált, de megpróbált egy új életet is kialakítani a maga számára. Elköltözött Nickie-től, és New Yorkban, egy szállodában szállt meg. Az állását is ott akarta hagyni, egy olyan várost keresett, ahol nyugodtan élhetne. A rovarokról készülő könyv után más megbízatásokat is kaphat lehetséges, hogy nagyon fogja szeretni, de az is lehet, hogy utálja majd, de legalább kipróbálja önmagát. így került a pennsylvaniai Rittersville-be, egy Langleynél nagyobb városba. Tíz napot töltött ott, de nem talált megfelelő munkát. Ezután érkezett Langleybe, és a Langley Aeronautics-nál próbálkozott. A város unalmas volt, de nem bánta, hogy eljött New Yorkból. Az emberek úgyis magukkal viszik régi énjüket, bármerre is menjenek, de a környezetváltozás sokat jelent, és segít is. Nyolcszáz dollár járt neki a rajzokért, a határidő február vége volt. Négy rajzban szabta meg a heti adagját. A professzor részletes, de nyers vázlataiból dolgozott, meg a tőle kapott nagyított fényképek alapján. Megtetszett neki ez a munka, könnyebben teltek a hosszú hétvégék.

Kelet felől hajtott be Langleybe, majd elhagyta a Red Redding Használtautó-piacot. Csukott és lehajtható tetejű kocsik súlyos tömegei sorjáztak, melyeket a közöttük vezető keskeny, köves utcácskában égő lámpák kísérteties fénye övezett. Olyanok voltak, akár egy nagy hadsereg: csupa halott, páncélos katona és micsoda csatákról mesélhetne minden egyes autó, tűnődött Robert. Balesetekről, melyek után a kocsikat megjavították, de a tulajdonosuk meghalt? Vagy tönkrement családapákról, akiknek el kellett adniuk a kocsijukat?

A Camelot Apartments, ahol lakott, négyemeletes építmény volt Langley nyugati részén, egy mérföldnyire az üzemtől, munkahelyétől. Előcsarnokában két asztali lámpa égett, fényük filodendroncserjéken szűrődött át. A sarokban álló kis telefonközpontot valamikor üzemen kívül helyezték, aztán úgy hagyták: Mrs. Rhoads szerint az ő népe végtére is ragaszkodik saját telefonvonalhoz, még olyan áron is, hogy lemond az üzenetközvetítésről. Mrs. Rhoads a földszinten lakott, jobbra, és általában az előcsarnokban vagy az oda nyíló nappalijában tartózkodott ennek ajtaja mindig nyitva állt, amikor valaki ki-vagy belépett. Robert hazatérésekor az előcsarnokban volt, a filodendronokat öntözte egy zománcozott rézedényből.

- Jó estét, Mr. Forester! Hogy van ma este? - kérdezte.

- Nagyon jól, köszönöm - válaszolt mosolyogva. - És ön?

- Tűrhetően. Túlórázott?

- Nem, csak autóztam egyet. Szeretem a vidéki tájat nézegetni. - Aztán arról érdeklődött, hogy az egyik fűtőtest elég meleget ad-e.

Minden rendben, nyugtatta meg Robert, holott semmit sem vett észre a radiátorokkal kapcsolatban. Aztán felment a lépcsőn. Az épületben hat vagy nyolc lakás volt, de felvonó egy sem. A legfelső emeleten lakott. Nem vette a fáradságot, hogy barátkozzon másokkal - két fiatal legényemberrel, egy húsz év körüli lánnyal, egy középkorú özveggyel, aki nagyon korán járt munkába -, de ha bármikor találkozott valamelyikükkel, köszönt, és váltott is velük néhány szót. Az egyik fiatalember, Tom Shiva elhívta egyszer magával tekézni. Mrs. Rhoadsban megvolt a klasszikus házmester-kíváncsiság minden jövés-menés iránt, s Robert tudta ezt jól, de minthogy az asszony kedves volt, örült, hogy valaki törődik vele a házban. Legalább érdekel valakit, hogy egyedül van-e, vagy sem, délután ötkor vagy fél nyolckor érkezik-e haza, esetleg éjjel egykor. Körülbelül ugyanennyiért, havi kilencven dollárért bérelhetett volna egy közepes méretű házat Langley környékén, de nem akart egyedül lenni.

Még a két szobájában található középszerű bútorzat is valahogy megnyugtatóan hatott rá: előtte mások is laktak itt, nem gyújtották fel a heverőt, az íróasztal lapjába beleégett cigarettanyomon kívül nagyobb kárt nem okoztak, ugyanazon a sötétzöld szőnyegen járkáltak, és esetleg észrevették, hogy szerdánként és szombatonként kiporszívóztak a szobában. Mások is laktak itt előtte, aztán elmentek máshova, hogy éljék megszokott, esetleg boldogabb életüket. Havonta fizetett lakbért Mrs. Rhoadsnak. Egy hónapot, esetleg még kettőt akart csak itt tölteni. Vagy kibérel egy házat vidéken, vagy Philadelphiába költözik: a Langley Aeronautics-nak itt volt a központi gyáregysége, itt végezték az összeszerelést. Hatezer dollárja volt a bankban, és jóval kisebbek voltak a kiadásai, mint New Yorkban. Még nem kapta meg a válásért fizetendő számlát, de ezt Nickie intézte ügyvédjén keresztül New Yorkban. Újra férjhez akart menni, és nem akart tőle tartásdíjat.

Bekapcsolta a villanytűzhelyet a teakonyhában, több fagyasztott étel csomagján végigböngészte az utasításokat, majd kibontotta őket, és becsúsztatta a sütőbe, az előmelegítéssel nem bajlódott. Órájára nézett, majd egy, az amerikai fákról szóló zsebkönyvvel elhelyezkedett a karosszékében. Az ágas, sima törzsű szilfa. Az egyszerű, tényközlő szöveg felfrissítette.

A sima törzsű szilfa ágainak belső kérgét korábban torokfájás ellen fogyasztották. Az ágak bolyhosak, de nem porózusak... Nyersek, kemények és súlyosak, kerítésoszlopnak alkalmasak. Élvezettel haladt lapról lapra, s csak az odakozmált étel szagára ugrott fel a székből.

Tíz nappal később, december közepe táján Jennifer Thierolf és Gregory Wyncoop a lány házának nappalijában kávézott, és a televíziót nézte. Vasárnap este volt. Kéz a kézben ültek a használt viktoriánus díványon, amelyet a lány egy árverésen vásárolt és lenolajjal, bútortisztítóval csinosított ki. Krimi ment a tévében, de kevésbé érdekes, mint azok, amelyeket korábban ebből a sorozatból láttak.

Jenny a képernyőre meredt, de máshol járt az esze. A könyvre gondolt, melyet olvasott, A félkegyelműre, Dosztojevszkijtől. Nem értette Kirilovot, legalábbis a legutolsó hosszú monológját, de nem volt értelme Greget kérdezni erről. Greg - mint mondta - olvasta a könyvet, de a kérdést, amit még a vacsora előtt akart feltenni neki, most gyerekesnek találta. Nem kételkedett azonban abban, hogy ha végzett a könyvvel, esetleg néhány nappal később, a fürdőkádban ülve vagy esti mosogatás közben, minden világossá és egyértelművé válik számára.

- Mire gondolsz? - kérdezte Greg.

Jenny zavarba jött, hátradőlt és elmosolyodott. - Biztos, hogy mindig gondolkoznom kell valamin? Mindig ezt kérdezed.

- Csak akkor, ha nem ezen az átkozott házon töprengsz megint, ha nem emiatt rágod magad!

- Ne mondd, hogy átkozott ház!

- Rendben van. - Greg a lány felé hajolt, becsukta a szemét, és az orrát a nyakához nyomta. Egy harsogó zenefutamra felült, és újra a képernyőre nézett, de nem történt semmi. - Akárhogy is, ez egy öreg ház, és az öreg házakban furcsa zajok vannak. A tetőtér azért recseg, mert szerintem, ha fúj a szél, a ház egész felső része mozog.

- Én nem nyugtalankodom. Téged általában jobban izgat a ház, mint engem - mondta Jenny hirtelen védekezéssel.

- A zajok miatt? A külsők miatt igen. Azt hiszem, egy leskelődő van ott. Érdeklődtél Susie-tól, ahogy mondtam, látott-e valakit?

A Susie Escham nevű lány a szüleivel lakott, a Jenny háza mellett.

- Nem, elfelejtettem - mondta Jenny.

- Hát akkor kérdezd meg. Csak egy olyan romantikus lélek, mint te, képes beköltözni egy ilyen elhagyatott házba. Csak jöjjön egy kiadós havazás, a vezetékek elszakadnak, meg ami ilyenkor történni szokott, akkor majd bánhatod.

- Azt hiszed, Scrantonban nem volt tél?

- De Scrantonban nem ilyen házban laktál. Ezt tudom, mert voltam ott.

Jenny felsóhajtott, szülei meghitt otthonára gondolt, a jól karbantartott kétszintes téglaházra, mely szélben is szilárdan állt. Huszonhárom éves volt. A harmadik évfolyamon otthagyta a főiskolát, egy scrantoni hivatalban vállalt állást, egy könyvelő titkárnőjeként, és a múlt télig otthon lakott. Aztán arra támadt kedve, hogy valamit teljesen önállóan csináljon. Megtakarított pénzén Európába menjen, vagy San Franciscóba költözzön - ezt fontolgatta -, végül egy kisváros mellett döntött, s választása Humbert Corners-re esett. Egy házat akart, mely csak az övé, egy érdekes házat, melyet saját maga rendezhet be, egy házat, amely nem tizenöt méterre van a másiktól, ahogy a szüleié. Szeretett itt lakni, a furcsa hangok ellenére is, amelyek éjszaka felriasztották és megijesztették.

- Ezzel a házzal csak egyvalamit lehet tenni, meg kell szokni - jelentette ki Jenny komolyan. - Nincs semmi baj vele.

- Oké, Jenny, csak azt ne hidd, hogy hajlandó leszek ebben vagy valami ehhez hasonló viskóban lakni, ha egyszer összeházasodunk. És remélem, ez még június előtt megtörténik.

- Rendben van. Nem is akarlak erre kényszeríteni, de egyelőre szeretek itt lakni.

- Tudom, édes. - Megcsókolta a lány arcát. -Istenem, hogy te mekkora gyerek vagy!

A lánynak ez nem nagyon tetszett. Hiszen a fiú csak öt évvel idősebb nála. - Kezdődik a híradó - mondta.

A híradó közepe táján kintről zaj hallatszott, olyasmi, mintha valaki köhögött volna. Jenny felugrott. Greg is azonnal felpattant, s a konyhába sietett az asztalon álló zseblámpáért. Aztán a lámpával újra átvágott a nappalin, és kinyitotta a bejárati ajtót.

- Ki van ott? - szólt hangosan, körbevillantva a lámpát a kopár aranyfán, a kocsifeljáró mellett álló feketefenyőkön, végig az úton. A másik irányba fordította a fényt, de csak a roskatag, fehér kerítést látta, és egy magányos póznát, tetején csámpás, törött üvegű lámpaburával.

- Látsz valamit? - kérdezte Jenny, szorosan mögötte állva.

- Nem, de körülnézek. - Átugrotta a bejárati lépcsőket, és a ház sarkához ment, a végéhez világított, lassabban haladt előre, nem mulasztott el a magas sövény mögé bepillantani: ezek mögé könnyen elrejtőzhetett valaki. Úgy mozgott, hogy egy vonalba kerüljön a kosárlabdapalánkkal, így megláthatta volna, ha áll valaki mögötte. A szerszámosbódéra irányította a fényt, majd körüljárta, be is nézett. Aztán hirtelen végigfuttatta a fénysugarat a kocsifelhajtón, majd a másik oldalon.

- Semmi. Az égvilágon semmi - mondta Greg, visszatérve a házba. A tévét kikapcsolták. Göndör, fekete hajából egy tincs a homlokába hullott. - Úgy hallatszott, mint egy köhögés, nem?

- Igen - erősítette meg határozottan, de valahogy érzelem nélkül a lány.

Komolyságán és nyugodtságán elmosolyodott, és újra átfutott az agyán, hogy itt tölti az éjszakát. Ha megint együtt feküdhetnének a díványon! De úgysem lenne képes addig elaludni, amíg nem szerelmeskednek, és akkor kezdődne az egész elölről. Már kétszer együtt voltak, de abban állapodtak meg, addig nem lesznek ismét egymáséi, míg össze nem házasodnak. Jennyre jellemző megállapodás volt ez, könnyen megszeghetné. De ma este nem. Úgy nem, hogy valaki esetleg meglesi őket a nappali függönyén keresztül.

- Eszembe jutott valami! - mondta hirtelen. - Egy kutya kell neked. Szerzek egy kutyát. Egy dobermann lenne a legjobb. Egy házőrző.

A lány hátradőlt a pamlag párnájára. - Ahhoz keveset vagyok itthon. Nem tudnék itthagyni egyedül egy állatot, mindennap nyolc órára.

Greg tudta, hogy az ügy reménytelen. Majdnem mindenre rá lehetne beszélni, de nem tudná rávenni egy kutyára, egy élőlényre, amelyik miatta szenvedne. - Biztosan akadna olyan kutya a sintérnél, amelyik veszettül örülne bármilyen otthonnak, inkább, mint hogy megöljék.

- Ó, fejezzük be ezt a témát! - Felállt, és kiment a konyhába.

A férfi meglepetten nézett utána csak nem rontotta el a kedvét? A lány öccse három évvel ezelőtt meghalt gerincsorvadásban. Jenny sok időt töltött vele a kórházban. Nagyon nagy hatással volt rá az eset, talán túlságosan is. A halál szót még kiejtenie sem lett volna szabad előtte.

- Tudod, mit kívánok? - szólt ki a konyhából a lány. - Egy csésze forró csokoládét. Te is kérsz?

Elmosolyodott, minden aggodalom eltűnt az arcáról. - Persze, ha te is azt iszol. - Hallotta a lábasba öntött tej csobbanását, a villanytűzhely kattanását - az egész házban ez volt az egyetlen modern dolog. Cigarettára gyújtott, és megállt a konyhaajtóban, a lányt nézte.

Jenny lassan kavargatta a tejet. - Tudod, mi a legrettenetesebb bűntény, amit ember elkövethet? Legalábbis szerintem.

Ő a gyilkosságra gondolt, de csak mosolygott, és megkérdezte: - Micsoda?

- Ha valakit igaztalanul azzal vádolnak, hogy megerőszakolt egy nőt.

- Ha-ha-ha! - Greg felnevetett, és a homlokára csapott. - Hogy jut ilyesmi az eszedbe?

- Az újságban olvastam egy ilyen esetről. Egy lány azzal vádolt meg valakit. De még nem bizonyították rá.

Figyelte a lányt, amint a tejre ügyel, végignézett fiatal, szép testén, egészen le a lapos, fekete antilopcipőig, ami Jenny lábán nem tűnt sem gyerekesnek, de divatosnak sem, hanem valahol a kettő között. Ha valaki egyszer megerőszakolná, gondolta, ő megölné, örömmel megfojtaná. - Mondd Jenny, láttál valakit errefelé? Megmondanád nekem, igaz?

- Természetesen szólnék neked. Ne butáskodj!

- Nem viccelek. Neked olyan sok titkod van, ha kicsik is. Ettől vagy annyira izgató nő. - Hátulról átölelte, és megcsókolta a fejét. A lány lassan, szégyenlősen felnevetett, gyorsan megfordult, karját a férfi nyaka köré fonta, és megcsókolta.

A konyhában itták meg a csokoládét, dobozból teasüteményt eszegettek hozzá. Greg az órájára pillantott majdnem éjfélt mutatott. Reggel félhatkor kellett kelnie, hogy kilencre Philadelphiában legyen. Gyógyszerek eladásával foglalkozó ügynök volt, kocsiját mindennap használta. Az új Plymouthszal már 21 ezer mérföldet tett meg. Egy garázs fölötti lakást bérelt, Mrs. Van Vleet Humbert Corners-i ingatlanában, csupán ót mérföldnyire Jenny házától. Ez a távolság semminek tűnt esténként a lányhoz menet, kellemes kikapcsolódás volt a napi százötven-kétszáz mérföldnyi autóvezetés után. Akárcsak Jenny maga - micsoda furcsa ellentéte azoknak a dolgoknak, amelyeket napközben árult: az altatóknak, serkentőknek, az ivásról, a dohányzásról, a túl sok evésről leszoktató tablettáknak, meg azoknak, amelyek bizonyos idegeket kikapcsoltak, míg másokat serkentettek. Az ember azt hiheti, hogy a világ tele van betegekkel - másként nem lenne munkája. Jóságos isten! -kiáltotta Jenny az első alkalommal, amikor kinyitotta a bőröndjét, és megmutatta neki a dolgokat, amelyekkel házalt. Különböző színű és formájú tablettásüvegek százával, mindegyiken fantázianév és a kiejthetetlen összetevők felsorolása. Jenny kizárólag aszpirint tartott a gyógyszeres dobozában, és mint mondta, évente kétszer vett be belőlük, ha megfázás bujkált benne. Greg éppen azt kedvelte benne, hogy olyan egészséges.

Meglehet, ez nem túl romantikus, az egészségéért szeretni egy lányt, de Jenny ettől volt olyan gyönyörű, ragyogott. Hatalmas előnye volt ez mindazokkal a lányokkal szemben, akikkel valamikor is járt, vagy akiket szeretett. Eddig csak kettő volt, két philadelphiai lány, és mindkettő szép lassan mondott nemet házassági ajánlatára. Jenny mellett mindketten betegnek látszottak. Jenny gyereket akart. Gyermekeim anyja - Greg elég gyakran gondolta ezt, ha ránézett. Látta őt a gyerekeikkel - kettővel, hárommal vagy néggyel -, amint beszél hozzájuk, igazi felnőttként bánik velük még akkor is, ha valami rosszat tesznek, együtt nevet velük, és mindenekelőtt türelmesen, jólelkűen bánik velük, sohasem haragszik. A legjobb anya lesz a világon - gondolta Greg.

Kissé bosszankodva hallgatta, amit Ritáról mesélt, a bankból. Rita pénztáros volt, aki mindig késve érkezett vissza az ebédről, s emiatt Jennynek kellett ügyelnie, és ezért neki már kevesebb ideje maradt az ebédre. Jenny nem panaszkodott. Ellenkezőleg, mindig nevetett ezen, akárcsak most, mivel a főnök, Mr. Stoddard tegnap meghívta ebédre, ő pedig nem mehetett el, amíg Rita vissza nem ért. Ettől aztán Mr. Stoddard bosszús lett, elővette Ritát a több mint egyórás ebédidő miatt, amikor csomagokkal felpakolva végre visszaérkezett.

Greg karba fonta kezét. Jenny ostoba munkája úgysem tart már soká. Esetleg februárig, talán márciusig, az esküvőjükig.

- Hogyhogy Mr. Stoddard meghívott ebédre? Ez nem nagyon tetszik nekem.

- Ugyan már! Negyvenkét éves.

- Házasember?

- Nem tudom.

- Nem tudod?

- Nem tudom, mert nem is érdekel.

- Először hívott meg?

- Igen.

Greg nem tudta, mit mondjon még, ezért elhallgatott. Egy pillanat múlva indulásra készen felállt. A konyhaajtóban gyengéden megcsókolta a lányt. - Ne felejtsd el bezárni ezt az ajtót. Én bezártam a bejáratit.

- Nem felejtem el.

- Már nincs sok hátra karácsonyig. - Szentestére az ő szüleihez készültek, Philadelphiába, karácsony napjára pedig a lányéhoz, Scrantonba.

- Még egy karácsony - mondta a lány mosolyogva és sóhajtva, olyan hangsúllyal, ami bármit jelenthetett.

Robert szombatra levelet várt Nickie-től vagy az ügyvédjétől, de aznap semmi nem érkezett. Ingeket és ágyneműt vitt a mosodába, elhozott egy öltönyt a tisztítóból, vagy egy órát olvasgatott az öreg langleyi könyvtárban, majd hazament egy John O’Hara-regénnyel és egy Franz Schubert életrajzzal, aki - valamilyen különös oknál fogva - reggel eszébe jutott. Kettőtől négy utánig az ugrófarkúak családjához tartozó Collembolá-t rajzolta. Gumbolowski professzor egyik vázlata a Collembola proturáról egészen mulatságosra sikerült, bár biztosan nem annak szánta. A rovar két mellső lába egy támadó torreádoréra emlékeztetett, amint éppen a bikába döfi a kardját. Szórakozásból egy levelezőlapra külön lerajzolta a proturát, tömzsi lábain a torreádorok térdnadrágjával, háromszögletű kalappal, kezében vidám, pomponos lándzsával. A lapot pár sor kíséretében megcímezte Edna és Peter Campbellnek: Sokkal jobban vagyok. Mindkettőtöket szeretettel üdvözöl, Bob.

Megint elfogta a vágy, hogy a lány házához menjen. Már hat napja nem járt ott, és legutoljára, szerdán vagy talán kedden, ellenállt a kísértésnek megesküdött, hogy többé nem megy oda. Veszélyes ezt csinálni. Jóságos isten, ha Nickie egyszer megtudná! Hogy nevetne, sivítozna és gúnyolódna! A szerencséjének köszönheti - gondolta -, hogy eddig még nem leplezték le: jobb lesz abbahagyni. És mégis: úgy hatott rá az egész, mint alkoholistára az ital: esküdöznek, aztán csak visszatérnek az üveghez. Talán mert semmi egyéb nem töltötte ki az életét, körülötte nem volt semmi vonzó a Thierolf lányon kívül. Pont ezt mondják az alkoholistákról is, azok sem tudnak mit kezdeni az életükkel, azért isznak. Szombat este, hat óra tízkor, amint a szobájában járkált le s föl, rátört a kísértés. Ellent tudna állni, győzködte magát. Elmehetne egy rohadt moziba, ha muszáj. Vagy még erősebb is lehetne: megvacsorázhatna valahol, majd hazamenne és olvasna ma este. Levelet írhatna Campbelléknek, meghívhatná őket valamelyik hétvégére. Ő nem tudná elszállásolni őket, de a Putman Hotel egész jól megtenné. Verd ki a lányt a fejedből! Meglesni egy lányt a házában, őrült dolog, nem tekinthető normálisnak. Aki ilyet tesz, az nem nevezhető épelméjűnek. Kurtán felnevetett. Ezzel megszegi az orvosi utasításokat.

Besötétedett. Hat óra tizennyolc. Bekapcsolta a rádiót, a híreket akarta meghallgatni.

A díványon ült, csak félig figyelt a tömör hírösszefoglalóra: menjen vagy ne menjen, ezen vívódott. Még egyszer, utoljára. A lány talán nem is lesz otthon, hiszen szombat este van. Elméjének egyik része - ébredt rá - úgy érvel, mint egy hosszú hallgatás után felpattanó, hirtelen bőbeszédűvé váló szónok: Miért lenne az olyan nagy baj, ha meglátna? Nem nézel ki őrültnek! Másik hang: Az őrültek valóban őrültnek is látszanak? Bizonyára nem. Akárhogy is van, téged valójában nem érdekel, ha meglátnak vagy elkapnak. Mit veszíthetsz? Nem ezt mondod mindig?

A szónok leült. Nem, ő ezt nem mondta, és igenis számítana, ha a lány meglátná. És mégis, az otthon eltöltendő este olyannak tűnt, mint a lassú és csendes halál, míg a lány látása az életet jelentette. És te melyik oldalon állsz, Robert Forester? És miért olyan nehéz élni?

Langleyt elhagyva, a főútról letért egy kétsávos, rosszul kövezett útra: erre rövidebb volt Humbert Corners felé. Az utat egy árva lámpa sem világította meg, s, mivel az a néhány magánház, amelyet elhagyott, az úttól jó messzire volt, úgy tűnt, mintha egy csupa éjszakából álló világon hajtana keresztül. Harmincöt mérföldnél kisebb sebességgel haladt, mivel állandóan a gödröket kellett kerülgetnie. Humbert Corners-ben nagy zöttyenéssel jobbra fordult a bank épületénél, amelynek sarkánál kék-piros levelesláda állt, és hegynek fel haladt tovább a meredek úton vissza kellett kapcsolnia kettesbe. Végül elért a bal oldalon álló fehér redőnyös, sötét házhoz. Ebből tudta, hogy a fasor, ahol a kocsiját szokta leállítani, kevesebb mint fél mérföldnyire van. Lelassított, lekapcsolta a fényszórókat, végül már csak a parkolólámpák égtek. Vagy kilencméternyire hajtott be a fasorba. Megállt, majd kiszállt, s a kesztyűtartóból kivette az elemlámpát. A lámpát időről időre felvillantotta az úton, hogy időben kitérhessen az arra haladó autók elől, bár nagyon kevés jármű ment arra, amikor ő ott járt.

A homlokzati részen lévő ablakban, a nappaliban és hátul, a konyhában világosságtól látott. Lassan ment, még most is a visszafordulásra gondolt, bár tudta, hogy nem teszi meg. Nagyon halkan klasszikus zene szűrődött ki a házból - nem Schubert, ami hirtelen az eszébe ötlött. Schumann-szimfóniának vélte. Gyorsan átvágott a nappali ablakából kiáradó fénysugáron, megkerülte a kosárlabdapalánkot, aztán a ház mögötti kis fák felé tartott. Alig ért a fákhoz, amikor kinyílt a konyhaajtó, és lépések koppantak a faverandán. A lány lépései, ebben biztos volt. A kosárlabdapalánk felé tartott. Egy nagy kosarat vitt. Fehér sálját lebegtette mögötte a szél. Letette a kosarat, s Robert rájött: kissé távolabb, a kocsifelhajtótól balra álló fémkosárban szemetet készül elégetni. A szél miatt vagy egy percbe telt, amíg a papír lángra kapott. A tűz aztán felcsapott, megvilágította az arcát. Szemben állt vele, a tüzet nézte. Úgy kilenc méterre lehettek egymástól. A lány felvette a kosarat, és a maradékot a tűzre borította, a fellobbanó láng miatt hátra kellett lépnie. Még mindig a tüzet bámulta, azzal a szórakozott figyelemmel, amit gyakran látott az arcán, ha egy pillanatra szünetet tartott konyhai teendőiben.

Aztán hirtelen felpillantott, és egyenesen ránézett. Ajkai elváltak egymástól, elejtette a kosarat. Dermedten állt.

Robert a megadás és a bocsánatkérés akaratlan gesztusaként széttárta karját. - Jó estét! - köszönt.

A lány lélegzete elakadt, és úgy tűnt, már-már elszalad, bár nem mozdult.

A férfi egy lépést tett felé. - Robert Foresternek hívnak - mondta gépiesen és tisztán.

- Mit csinál maga itt?

Robert hallgatott, szintén mozdulatlanul állt, egyik lába előrenyújtva, de lépni nem mert.

- Itt lakik a szomszédban?

- Nem egészen. Langleyben lakom.

A lány jóindulatára kell hagyatkoznia - döntötte el -, s ha ez nem válik be, akkor nincs tovább. - nem akartam megijeszteni - mondta, karját még mindig egy kissé eltartotta magától. - Nem akar bemenni a házba?

De a lány nem mozdult. Mintha az arcát akarná az emlékezetébe vésni, a tűz azonban mostanra kialudt. A sötétség sűrűbbé vált közöttük. Robertet már a konyhaablakból kiszűrődő fény sem világította meg.

- Maradjon ott, ahol van! - mondta a lány.

- Rendben van.

Lassan lépkedett, a kosarat otthagyta, szemét nem vette le róla. Robert pedig - igyekezve a lány látószögében maradni - elindult előre, megkerülte a ház sarkát. A lány a kis verandán állt, keze az ajtókilincsen.

- Mi is a neve?

- Robert Forester. Gondolom, kihívja a rendőrséget.

A lány beharapta alsó ajkát, aztán megkérdezte: - Maga volt már itt ezelőtt is, igaz?

- Igen.

Megnyikordult a kilincs a keze alatt, de nem nyitotta ki az ajtót.

- Átad a rendőröknek, ugye? Menjen csak, hívja őket! Megvárom. - Úgy mozdult, hogy a konyhai oldalablakból jövő halvány fény ráessen, és nyugodtan nézte a lányt. így van ez rendjén - gondolta. Hagyta, hogy azon az estén lássák meg, amikor megesküdött, hogy nem jön el hagyta, hogy a tűz fénye megvilágítsa, holott könnyen hátraléphetett volna a sötétbe, a ház másik oldalához aztán megígérte a lánynak, hogy megvárja a rendőröket.

- Nem akarom hívni a rendőrséget - jelentette ki lágyan és őszintén a lány. Ilyennek látta már, de még sohasem hallotta beszélni. - De leskelődőt sem akarok a házam körül! Ha biztos lehetnék benne, hogy többé nem háborgat...

Robert halványan elmosolyodott. - Ebben biztos lehet. - Örült, hogy megígérhetett neki valamit. - Nagyon sajnálom, hogy magára ijesztettem az előbb. Igazán sajnálom. Én... - Az önkéntelenül kiejtett szavak elakadtak.

A lány reszketett a hidegtől. Szemét le nem vette a férfi arcáról, de tekintete most nem látszott ijedtnek, csak feszültnek és meglepettnek. - Mit akart mondani az előbb?

- Bocsánatot szeretnék kérni. Szerettem... szerettem nézni magát a konyhában. Amint főz. Amikor függönyt tesz fel. Nem akarom megmagyarázni. Nem is tudom. De nem szeretném, ha félne. Nem vagyok bűnöző. Magányos voltam, lehangolt, és egy lányt néztem a konyhában. Megérti?

A hallgatásából érezte: nem érti, nem tudja megérteni. És ki tudná? Fogai vacogtak. Testét lehűtötte az izzadság. - Nem várok megértést. Megbocsátást sem remélek. Egyszerűen szeretném megmagyarázni, de képtelen vagyok. Biztosan nem tudom, mert az igazi ok számomra sem világos. A valódi okot nem ismerem.

Megnedvesítette hideg ajkát. A lány most biztosan megveti. Soha többé nem gondolhat rá anélkül, hogy elfelejtse a tényt: ismeri és megveti őt. - Talán be kellene mennie. Nagyon hideg van - mondta.

- Esik a hó - mondta a lány meglepődve. Robert gyorsan a kocsifelhajtó felé fordította a fejét, meglátta a szállingózó, apró hópelyheket, aztán szája mosolyra húzódott. A havazás képtelenségnek tűnt, és beszélni róla most még nagyobb képtelenségnek látszott. - Jó éjszakát, Miss Thierolf! Viszontlátásra!

- Várjon!

Robert visszafordult.

A lány szemben állt vele, kezét levette az ajtókilincsről. - Ha lehangoltnak érzi magát... nem kellene még jobban elkeserednie, amiért... amiért én... Megértette. - Köszönöm.

- A depresszió rettenetes tud lenni. Olyan, mint valami betegség. Az őrületbe kergetheti az embert.

Nem tudta, mit feleljen.

- Remélem, nem lesz nagyon levert - tette hozzá.

- Maga biztosan nem ismeri ezt az érzést - mondta Robert, mintha kívánságot fejezne ki. Szükségtelen óhaj, gondolta.

- Ó, én is átestem ezen. Három évvel ezelőtt. De az utóbbi időben elkerül, hála istennek.

A lány utolsó szavainak lassú, nyomatékos hangsúlyától enyhült benne a feszültség. Úgy társalog vele, mint egy régi ismerőssel. Nem akart távozni tőle.

- Szeretne bejönni? - kérdezte a lány. Kinyitotta az ajtót, belépett, és tartotta neki az ajtót.

A lány után ment, a meglepetéstől egyelőre képtelen volt bármi másra. Belépett a konyhába.

A lány levette a kabátját és a fehér sálat, beakasztotta az ajtó melletti kis szekrénybe: válla fölött Robertet figyelte, mintha kicsit még mindig félne.

A férfi a konyha közepén álldogált.

- Azt hiszem, butaság lenne kinn maradni a hidegben, ha már beszélgetünk - jegyezte meg a lány.

Robert bólintott. - Köszönöm.

- Nem akarja levenni a kabátját? Kér egy kávét? Éppen most főztem.

Levette a kabátját, kifordította, és az ajtó mellett álló szék támlájára fektette. - Nagyon szépen köszönöm, de felhagytam a kávéivással. Nem tudok aludni tőle. - Hitetlenkedve bámulta a lányt, lágy haját - oly közel, mindössze másfél méterre volt most tőle -, szürke szemét, benne kék pontocskákkal. Itt voltak a fehér függönyök - akár meg is érinthette volna őket -, amelyeket a lány a szeme láttára tett fel, a sütő ajtaja, amihez olyan gyakran látta lehajolni, amikor kinyitotta. Egy másik felismerés is beléhasított: az öröm vagy elégedettség, hogy közelebbről láthatja, nem volt nagyobb annál, amikor az ablakon keresztül figyelte. Azt is megérezte, hogy a megismeréstől kissé csökken a lány és mindannak a fontossága, amit jelentett számára - a boldogságé, a nyugalomé, a minden feszültségtől mentességé.

A lány megmelegítette a kávét az üveg kávéfőzőben. A kávét figyelte, közben kétszer-háromszor hátrafordította a fejét, s rápillantott. - Gondolom, őrültnek tart, amiért behívtam - mondta -, de egypár perc után egyáltalán nem féltem magától. Környékbeli?

- New York-i vagyok.

- Igazán? Én Scrantonból jöttem. Mindössze négy hónapja vagyok itt. - Kitöltött egy csésze kávét.

És mi hozta ide, kívánkozott ki Robertból a kérdés. De még csak nem is érdekelte. Elővett egy csomag cigarettát. - Szabad?

- Ó, hát pe-ersze! - Fejrázással utasította vissza a kínálást. - Langleyben dolgozik?

- Igen. A Langley Aeronautics-nál. Három hónapja. A Camelot Apartments-ben lakom.

- Miért jött el New Yorkból? Azt hiszem...

- Környezetváltozásra vágytam.

- Engem szintén ez hozott ide. Scrantonban többet kerestem. Mindenki bolondnak hitt, amiért otthagytam az állásomat. De otthon laktam, és úgy éreztem, kezdek már kiöregedni abból - mondta félszeg mosollyal.

A lány naivitása meglepte, a meglepődéstől szóhoz sem jutott. Egyes szavakat nem a hatás kedvéért nyújtott el, hanem ahogy a gyerekek csinálják, véletlenül vagy csak rossz szokásból. Úgy húsz év körüli lehet - gondolta -, de sokkal fiatalabbnak, szinte kamaszlánynak tűnt.

Kávéscsészéjét a lány az asztalhoz vitte, és egy sötétkék alátétre tette. - Tessék, hamutartó - mondta, és néhány centivel közelebb tolta hozzá az asztalon. - Nem akar leülni?

- Köszönöm. - Vele szemben egy támlás széken foglalt helyet. De azon nyomban szeretett volna felállni és távozni. Szégyelte magát, és nem akarta, hogy ezt lássa rajta. Ahogy elszívta a cigarettát, gondolta, elmegy. A lány hosszú, kecses kezét nézte, ahogy kávéját kavargatta lágyan egy kávéskanállal.

- Hisz a különös találkozásokban?

A lány arcát fürkészte. - Mire gondol?

- Úgy értem... szóval a véletlenben. Ahogy én találkoztam magával ma este. Minden nagy regényben olvasni ilyenekről. Nos, talán nem mindegyikben, de nagyon sokban. Olyanokról, akik véletlenül ismerkednek meg, vagy a sors elrendeli a találkozásukat. Mennyivel jelentősebb ez, mint amikor bemutatják az embert valakinek. Hiszen az csak attól függ, hogy valaki már ismerje őket, és bemutasson nekik. Greget - ő a vőlegényem - Ritán keresztül ismertem meg, a bankban, ahol dolgozom. De néhány nagyon jó barátommal véletlenül találkoztam. - Lassan, határozottan beszélt.

- Úgy érti, hogy hisz az elrendelésben?

- Természetesen. És az emberek jelentést hordoznak magukban. - Tekintete távolinak és szomorúnak tűnt.

- Igen - helyeselt bizonytalanul, hiszen a lány tényleg jelentett valamit számára, mielőtt akár beszélt volna vele. És most? Most nem érződött belőle az a bölcsesség vagy inkább józan ész, amit neki tulajdonított, amikor az ablakon keresztül figyelte. - És én mit jelentek magának?

- Még nem tudom. De valamit biztosan. Hamarosan rájövök. Talán holnap, esetleg holnapután. - Végre felemelte csészéjét, és belekortyolt a kávéba. - Abban az időben, amikor depresszióban voltam, egy idegen tartózkodott a házunkban, apám egyik barátja töltött néhány napot nálunk. Nem tetszett nekem, úgy éreztem, a halált hordozza magában. Aztán egy héttel a távozása után az öcsém megbetegedett gerincsorvadásban, és később meghalt.

Robert rámeredt, a megdöbbenés elnémította. Mindenre számított, csak arra nem, hogy a halálról fog beszélni. És szavai saját álmára emlékeztették, saját átkozott, visszatérő álmára.

- Milyennek gondol? - kérdezte Jenny. Robert a torkát köszörülte, zavarba jött. – Egy olyan lánynak, akinek van otthona, munkája és vőlegénye. Boldog és elégedett lánynak.

Jenny lassan, lágyan felnevetett. - Sohasem gondoltam magamra mint elégedett emberre.

- Az emberek sohasem érzik magukat annak, azt hiszem. Pedig maga annak tűnt. Mélyponton voltam, és magát boldognak láttam. Ezért szerettem figyelni. - Nem érezte már, hogy bocsánatot kellene kérnie vagy szégyenkeznie kellene. Nem olyan lány volt, aki feltételezné, hogy vetkőzés közben leste meg. Ehhez túl ártatlannak tűnt.

- Miért volt depresszióban? - érdeklődött Jenny.

- Ó, semmi olyan, amiről beszélhetnék. - Összeráncolta homlokát. - az egész teljesen érthetetlen. Talán azért, mert az életnek csak akkor van értelme, ha az ember valaki másért él. Szeptember óta magáért éltem... még ha nem is ismertem.

Elkomorodva az asztalra szegezte tekintetét. Mintha egy kisebbfajta gettysburgi beszédet tartott volna. A lány ki fogja nevetni, tudomást sem vesz róla, vagy beéri hümmögéssel.

Jenny felsóhajtott. - Tudom, mire gondol. De igazán.

Robert felpillantott az asztalról, arca komoly volt. - Humbert Corners-ben dolgozik?

- Igen, a bankban. Pénztáros vagyok, a könyvelésben is kisegítek, miután ezt tanultam a főiskolán. Szociológia volt a szaktárgyam, de a főiskolát nem végeztem el. Lehet, hogy én is azok közé fogok tartozni, akik előbb családot alapítanak, s aztán újrakezdik tanulmányaikat, és befejezik az iskolát.

Talán egy kicsit lusta, gondolta, nagyon kényelmes és lusta. - Hamarosan férjhez megy?

- Ühüm, tavasszal. Greg előbb szeretné, de végül is alig négy hónapja ismerjük egymást. Greg Wyncoopnak hívják. Gyógyszerügynök.

Robert hirtelen kényelmetlenül érezte magát. - Találkoznak ma este?

- Nem, ma úton van. Holnap jön vissza.

Szórakozottan elfogadta a férfi által kínált cigarettát, s úgy gyújtott rá, mint aki nem szokott a dohányzáshoz.

- Nagyon szereti őt? - Azt kívánta, hogy így legyen.

- Azt hiszem - felelte a lány komolyan. – Nem az a vad szenvedély, mint... szóval Scrantonban volt egy fiúm, aki jobban tetszett két évvel ezelőtt, de mást vett el. Greg nagyszerű fiú. Rettenetesen kedves. És a családjaink jól kijönnek egymással : ez nagy segítség. Az én családom ellenezte azt a fiút, akivel Scrantonban jártam. Nem mintha zavart volna, de az ilyesmi megnehezíti a dolgot. Robertet ez elszomorította. Sajnálat ébredt benne. Nem szereti Greget eléggé, abból, amit mondott, ez tűnt ki. Lehetséges azonban, hogy azon lányok közé tartozik, akik boldoggá teszik a férfit, akit ha nem is szenvedélyesen, de valóban szeretnek. Csak meg kell nézni, mi történt vele és Nickie-vel a szenvedélyes kezdet után. Már azon volt, hogy hátratolja a székét és felálljon, de a lány megszólalt: - Azt hiszem, félek a házasságtól. - a hamutartót bámulta, arcát kezébe fektette, hosszú ujjait behajlította.

- A lányok általában ezt mondják a házasság előtt. A férfiak is.

- Maga volt nős?

- Nem.

- Gregnél el sem lehet képzelni jobb férjet, így aztán ha valakihez hozzámegyek, azt hiszem, az csak ő lehet.

- Remélem, nagyon boldog lesz.

Felállt. - Mennem kell. Köszönöm... köszönöm a...

- Szereti a süteményt?

Figyelte, amint kinyitja a sütő ajtaját, zsírpapírt húz le egy tekercsről, majd letépi. Mindegyik sütemény közepén mazsola volt. Vagy egy féltucatnyit tett a zsírpapírra.

- Tudom-mondta félszegen -, most azt hiszi, nem vagyok teljesen normális. A karácsonyi hangulattól van talán. De az csak nem baj, ha süteménnyel kínálunk meg valakit, igaz?

- Azt hiszem, az nagyon kedves dolog - válaszolt Robert, aztán mindketten elnevették magukat. A süteményeket óvatosan a kabátzsebébe tette. - Nagyon köszönöm. - Az ajtóhoz lépett.

- Ha máskor is szeretne beszélgetni... szóval hívjon fel, és jöjjön el. Szeretném, ha megismerkedne Greggel. Nem kell megmondanunk neki... miként is találkoztunk. Valószínűleg nem értené meg. Majd azt mondom neki... ó, például, hogy maga a barátom, s Rita mutatta be.

Robert megrázta a fejét. - Köszönöm, Miss Thierolf. Biztos vagyok benne, hogy Greg nem értené meg. - Rögtön látta, hogy a lány ezt személyes visszautasításnak veszi. Nos, hát legyen, gondolta.

- Remélem, azért felhív egyszer - mondta egyszerűen Jenny, az ajtóhoz lépve. - Nem autóval jött?

- De igen, egy kicsit távolabb, az úton hagytam. - Ismét teljes erővel rátört a szégyenérzet.

- Viszontlátásra! - A lány felgyújtotta a veranda lámpáját neki. Ez a fény néhány méternyire megvilágította előtte a kocsifelhajtót, majd felkattintotta az elemlámpát. Kint az úton fütyülni kezdett talán az idegesség, a szégyen, az őrület vagy mindhárom miatt.

Félórával később hazaért. Cigarettára gyújtott, aztán megszólalt a telefon. Nickie volt New Yorkból.

- Na végre, hova tűntél el?

Robert leült, belesüppedt a fotelba, kedvesnek és oldottnak akart tűnni. - Egy kicsit kimozdultam. Sajnálom. Már próbáltál hívni?

- Már órák óta szeretném elmondani neked a jó híreket, amelyeknek nagyon fogsz örülni. Egy hónapon belül szabad ember leszel. Én pedig hozzámegyek Ralphhoz, amint csak lehet.

- Ez nagyszerű. Örülök, hogy haladnak az ügyek. Nem kaptam semmilyen értesítést az ügyvédtől.

- Miért kaptál volna? Én mondom meg, mit csináljon. - Ez egy kicsit nagyképűen hangzott.

- Nos, köszönöm, hogy értesítettél.

- A számlát időben megkapod. Fele-fele, oké?

- Oké, természetesen.

- Milyen az elmeállapotod mostanában? Vannak még zavarok?

- Nem hinném. - Mennyire bánta már, hogy beszélt Nickie-nek az elmeállapotáról. Egyszer a depresszióról beszélgettek, s ő meggondolatlanul azt mondta, hogy a depresszió olyan kínokat okoz, ami az őrületbe kergetheti az embert, vagy valami hasonlót. Nickie együtt érzett vele: pszichiáterhez kell fordulnia, mondta, s ő fel is keresett egyet. Aztán néhány nap múlva kezdte a szavait kiforgatni. Azt állította róla: bevallotta, hogy nem épelméjű, s ez így is van. Meg hogy fél egy lakásban lenni vele hogyan is lehetne szeretni vagy megbízni valakiben, aki nem normális?

- Még mindig ott bujkálsz abban a kis lyukban? - folytatta, és Robert hallotta, amint kattan az öngyújtója.

- Nem is olyan rossz város ez. Nem mintha életem hátralévő részét itt akarnám tölteni.

- Nem érdekelnek a terveid.

- Oké, Nickie.

- Jársz valami érdekes lánnyal?

- Veronica, mi lenne, ha Ralphfal és a festéssel törődnél, engem meg békén hagynál?

- Békén hagylak én! Ebben biztos lehetsz. Lökött vagy, nekem pedig elegem van a begolyózott alakokból. Ami meg a festést illeti, ma két vásznat fejeztem be. Ehhez mit szólsz? Ralph megihlet, tudod? Ő más, mint te, nem olyan búvalbélelt...

- Igen, tudom. Értem.

Nickie elégedetten nevetett. A néhány másodperc alatt, amíg azon gondolkodott, hogy mit mondjon még, Robert megszólalt: - Még egyszer köszönöm, Nickie, a tájékoztatást.

- Viszontlátásra! - Nickie lecsapta a telefont.

Levetette a nyakkendőjét, bement a fürdőszobába, és megmosta az arcát. Miért olyan dühös mindig Nickie, kérdezte magától, olyan arrogáns, ugrásra kész, hogy másokat bántson? Elege volt már abból, hogy ezen rágódik, s mégis kézenfekvő a kérdés, gondolta. Még Peter Campbell - vagy talán Vic McBain? - is ezt kérdezte tőle, amikor elmesélte neki egyik vitáját Nickie-vel. Mulatságos vita volt, ezért is mesélte el. Egy díványhuzat színével kapcsolatos félreértésből keletkezett. De a történet vége már nem volt olyan nevetséges, mert Nickie egész nap és éjjel, másnap, az egész hétvége során le sem szállt az esetről, emlékezett vissza Robert. Ezt is elmondta Peternek, és most visszaidézte barátjának elkomoruló arcát és kérdését: De miért volt ennyire dühös emiatt? Robertnek volt néhány válasza a maga számára. Például: Nickie nem szerette őt a gyakori depressziós vagy inkább meghatározhatatlan mélabús hangulatai miatt. Ezért nem is neheztelhetett rá. Más: Nickie nagyon komolyan vette a festészetet, és egy férfi az életében veszélyt jelentett - időt rabolt el tőle vagy ilyesmi, talán azzal fenyegette, hogy uralkodik felette erről tanúskodik az, hogy a meglehetősen gyenge egyéniségű Ralph Jurgenhez megy férjhez, aki felett - Robert szerint - ő uralkodhat. Vagy: Nickie egyénisége túl gyenge vagy túl érzékeny, a legkisebb bírálatot sem viseli el, és az utóbbi időben olyasmit vetett a szemére, amit ő sohasem mondott. Ha tagadni próbált, azzal vádolta, hogy elment az esze. Robert mindezt számba vehette, de mégsem kapott - legalábbis a maga számára kielégítő - magyarázatot Nickie ellene irányuló tomboló haragjára. Valahonnan hiányzott egy láncszem, és kételkedett benne, hogy valaha is megtalálja, hogy olyan magyarázat pattan ki elméjéből, amire ezt mondhatná: Á, most már értem, így már minden világos!

Az ablaknál álldogált, a kétemeletes fehér házat nézte az utca másik oldalán, a növényekkel telerakott legfelső emeleti ablakokat. Néha egy öregember olvasott újságot karosszékében a virágok mögött, de ma este, a szék üresen állt. A veranda árnyékában háromkerekű gyerekbicikli húzódott meg. A bal oldali sarkot egy csokoládészirup-szagú vegyeskereskedés-falatozó foglalta el Robert néhányszor itt vásárolt fogkrémet és borotvapengét. A másik sarkon a Keresztény Ifjak Egyesületének meglehetősen lehangoló helyisége volt, de ez a látószögén kívül esett. Két-három ház-tömbnyire előrehaladva a vasútállomáshoz lehetett eljutni: innen hozta el azt a dobozt, amelyben Nickie utánaküldte az otthon felejtett holmijait. Nem mintha e dolgok többségét valóban ott felejtette volna, hisz jó részét a háztartáshoz vásárolta: egy drága ruhakefét, egy vázát, egy nagy üveg hamutartót, egy húsz centi magas maja szobrot, ez utóbbit egy village-i boltban vette meg. Nickie azzal, hogy ezeket utánaküldte, mintha azt mondta volna: Végeztünk, és tüntesd el az összes átkozott holmit, amit idehoztál! Igen, Nickie hirtelen végzett vele, éppen olyan hirtelenséggel, ahogy a választott művésznevét is elhagyta. Mostani művészneve, az Amat, a negyedik vagy ötödik volt.

Talán Ralph hatására választott új nevet. És vajon mikor veszi kezelés alá Ralphot? Mikor kezdődik a hideg-meleg bánásmód, a mondvacsinált viták, a dühkitöréseket követő bocsánatkérések? Vajon Ralph mikorra elégeli meg a fürdőkádban, a nappali díványán vagy éppen a saját ágyában alvó részegeket?

Kiment a konyhafülkébe, és készített magának egy szódás whiskyt. Hat hónapjába, az egész utolsó fél évébe került, míg rájött: Nickie játszik, méghozzá jól, igazi könnyeket présel ki a szeméből bocsánatkérés közben, amikor iránta érzett szerelmét bizonygatja és arról győzködi, hogy van jövője az együttélésüknek. Robertben pedig mindannyiszor feltámadt a remény, és ezt mondta: Természetesen mi összetartozunk. Az isten szerelmére, hiszen szeretjük egymást! És Nickie kérésére kiköltözött a szállodából, ahová ő küldte, majd az egész színjáték egy mondvacsinált vitával kezdődött elölről. Menj vissza abba a koszos lyukba, a szállodába, látni sem bírlak itthon ma este! Menj vissza, szedj fel egy kurvát, engem nem érdekel! És lassan, de biztosan Ralph Jurgen megjelent a színen, s ahogy Nickie egyre biztosabbá vált Ralph felől, úgy csökkent érdeklődése a vele űzött játék iránt.

Pedig ő és Nickie mennyire másként kezdték. Nagyon szerelmesek voltak egymásba, Nickie rengetegszer elmondta: Egész életemberi szeretni foglak. Nekem te vagy az egyetlen férfi az egész világon! Neki minden oka megvolt rá, hogy ezt komolyan is vegye. A barátaik szerint ugyanezt mondta nekik is Robertről. Nickie második házassága volt ez, de akik ismerték az első férjét - valójában nagyon kevesen, talán ketten vagy hárman, mert az asszony gyakorlatilag mindazokkal szakított, akiket Orrin Deschsszel ismertek - mind állították, hogy Nickie Orrinnal sohasem törődött annyira, mint vele. Világ körüli utat terveztek most mennénk jövőre, ötlött az eszébe. Nickie - emlékezett Robert - egyszer egész Brooklynt bejárta, hogy egy bizonyos rajztollat megvegyen neki, amilyenre vágyott. Egy ideig, talán egy évig, Nickie szerette őt. Aztán jöttek az összetűzések, apró esetek, amelyekből Nickie vihart kavart. Mit keresnek Marion levelei otthoni íróasztalának mélyén? Marionnal négy évvel azelőtt járt. Robert megfeledkezett a levelekről. Nickie megtalálta őket, és mindet elolvasta. Azzal gyanúsította, hogy néha-néha találkozgat Marionnal New Yorkban - a lány időközben férjhez ment - ebédidőben, vagy akkor, amikor hivatali túlóráira hivatkozik. Robert végül bedobta a leveleket a házuk előcsarnokában lévő szemétégetőbe, amit később meg is bánt. Végül is, hogy mer Nickie az ő fiókjában kutatni? Szerinte Nickie önbizalomhiánya - mert erről volt szó - az önmaga festői teljesítményével való elégedetlenségből fakadt. Abban az időben ismerte meg, amikor kezdte felismerni: a kritikusoknak és a galériatulajdonosoknak rendezett költséges partik egyedül kevésnek bizonyulnak a belvárosi kiállítótermekbe való bejutáshoz. Egy kevés havi apanázst kapott a családjától, amiből - Robert fizetésével együtt - elég nagyvonalú partikat engedhetett meg magának. A kiállítótermek menedzserei azonban - úgy tűnik - egyöntetűen azt tanácsolták neki, hogy a Tenth Streeten próbálkozzon kiállításokkal, és onnan küzdje fel magát. Végül Nickie belátta, hogy nincs más lehetősége. És még a Tenth Streeten sem volt könnyű kiállítási lehetőséghez jutni. Házasságuk két éve és hat vagy hét hónapja alatt Nickie-nek jó, ha három kiállítása volt, és azok is Tenth Street-i csoportos rendezvények keretében. Kritika nagyon kevés jelent meg róluk.

A szekrényhez lépett, benyúlt a kabátzsebébe a zsírpapírba csomagolt süteményekért. Ott voltak, tapinthatóan, ráadásul ehetőén. Elmosolyodott. Vannak azért kedves emberek is a világon. Jóindulatúak, barátságosak még talán házasok is akadnak köztük, akik ha veszekszenek is, nem olyanok, mint a halálos ellenségek. Önmagát hibáztatta, amiért a Nickie-vel való szakítást túlságosan a szívére vette, csak azért, mert az velük történt, túl mélyen élte át a fájdalmát, csak azért, mert az övé. A dolgokat a tényleges súlyuknak megfelelően kell kezelni. Ebből fakad a különbség egy normális és egy kiegyensúlyozatlan személyiség között. Ezt ne felejtsd el, mondogatta magának.

Beleharapott a süteménybe, és a karácsonyra gondolt. Jack Nielson meghívta, hogy töltse az ünnepet vele és Bettyvel, és ő elfogadta a meghívást. Egy halom játékot vásárol majd a kislányuknak. Ez vonzóbbnak tűnt, mint a hosszú utazás Chicagóba az anyjához és férjéhez, Philhez. Ha odamenne, mondania kellene valamit a Nickie-vel való szakításról, még ha anyja nem is nagyon kíváncsi természetű. Robert mostohaapjának két lánya volt az első házasságából, nekik is voltak gyermekeik: szóval a ház mindenképp tele lesz karácsonyra. Nielsonék meghívása azért is vonzóbb volt annál a két-három meghívásnál, amit New York-i barátaitól kapott, mert az ottani ismerősei Nickie-nek is barátai voltak.

- Hello! - köszönt a lány. - Jobban érzi magát?

- Ki beszél?

- Jenny Thierolf - hallatszott a lassú, mosolygó hang. - Azt gondoltam, felhívom, üdvözlöm magát, és megkérdezem, hogy van. Kellemesen töltötte az ünnepeket?

- Nagyon jól, köszönöm. Remélem, maga is.

- Ó, persze. A szüleimnél voltunk, és Gregéknél. Nagyon családias volt.

- Hát... a karácsonynak ilyennek kell lennie. Havazott arrafelé?

- Hogy havazott-e? Most is esik a hó. Hol él maga?

Robert felnevetett. - A városban. Itt egy kicsit könnyebb, azt hiszem.

- Holnap estére ásnak ki. Nyolc dollár egy fuvar. Ez már a harmadik fuvarom! Micsoda tél! Az egyedüli szerencse, hogy a telefonvezetékek nem szakadtak le, de a villanyvezetékkel megtörtént egy éjszakára.

Csend. Nem jutott eszébe semmi, amit mondhatna. Néhány pillanatra átszaladt az agyán, hogy nem küldött a lánynak virágot karácsonyra.

- Most egyáltalán nem tűnik lehangoltnak - mondta a lány.

- Jobban mennek a dolgok.

- Arra gondoltam, a héten egyik este eljöhetne vacsorára. Szerda megfelelne?

- Köszönöm, de... miért ne hívhatnám meg én? Nem szeret vendéglőbe járni?

- De, nagyon szeretek.

- Nem messze innen van két jó étterem. Ismeri a Jasserine Chains-t, Cromwellben?

- A Jasserine Chains-t?

- Egy szálloda neve. Étterme is van. Úgy hallottam, nagyon jó. Találkozzunk ott!

- Rendben van.

- Hétkor?

- Hét megfelel - egyezett bele.

A lány telefonjától néhány percre jókedve támadt, egészen addig, míg fel nem ötlött benne: biztosan Greggel jön, aki fel fogja őt jelenteni a rendőrségen. Aztán ez a gondolat tovatűnt. A lány egyszerűen nem az a fajta, nem olyan számító, ezt biztosra vette. Robertnek tetszett, hogy előzetes terv nélkül az étterembe javasolt találkozót, semmint hogy elmenjen érte.

Szerdán este havas eső esett a tíznapos hóra, az utak eljegesedtek és veszélyessé váltak. Arra számított, hogy a lány elkésik vagy telefonál, hogy egyáltalán nem tud eljönni: de nem telefonált, és pontosan hétkor belépett a Jasserine Chains-be. Az előtérben várta, amely a mahagóni lépcsővel, a szőnyegekkel, tükrökkel és festményekkel úgy festett, mint egy magánház fogadószobája. Hótaposó csizmát viselt, magas sarkú cipőjét a kezében hozta, és a ruhatár előtt, Robert karjára támaszkodva cserélte át őket.

- Ezek olyan rettenetes dolgok - mondta bocsánatkérően.

Egy asztalhoz vezették őket, amely kellemes távolságra volt a kandallótól. Robert italjavaslatára Manhattant választott. Kék és fehér mintás ruháját kissé öregesnek és komolynak találta hozzá. Fülbevalói ezüst félgömbök voltak. Az első tizenöt percben semmitmondó társalgást folytattak. Ó, ha van kocsi, amelyik megbirkózik a latyakkal, az a Volkswagen! - mondta Jenny. Robertet zavarta a saját hajából áradó illatfelhő: éppen hajat vágatott, és a fodrász, még mielőtt leállíthatta volna, alaposan megöntözte hajlakkal. A lány tekintete elidőzött rajta, figyelte őt, de hogy mit gondolt róla, nem tudta kitalálni, társalgása sem tárt fel semmit. Fesztelenül beszélt Scrantonban élő családjáról, régi vágású apjáról,, aki nem akarta főiskolára engedni, majd ragaszkodott hozzá, hogy a szociológia mellett tanuljon némi kereskedelmet is. A lány Robert tanulmányai felől érdeklődött. A férfi a Colorado egyetemre járt. Anyagi problémák miatt csak huszonnégy éves korában fejezte be tanulmányait, mondta a lánynak, bár valójában a tizenkilenc éves korában anyja újabb házassága után rátört depresszió miatt nem végzett előbb. Élete mélypontjának tartotta ezt az időszakot, kissé szegyeiké. Széthullott, mert úgy érezte, hogy a családja is szétesett, bár helyeselte anyja újabb házasságát, és kedvelte a férfit, akihez hozzáment. Robert apja nagyon sokat ivott, sohasem tudott a pénzével bánni, és csupán anyja türelme tartotta össze a családot, azaz hármukat, mert Robertnek nem voltak testvérei. Apja autóbalesetben halt meg, amikor ő tizenhét éves volt. De erről nem szólt Jennynek.

- Meddig akar Langleyben maradni? - érdeklődött a lány.

- Nem tudom. Miért?

- Azért, mert magáról lerí, hogy nem marad sokáig. Maga a nagyobb városokat szereti.

Robert pár ujjnyi bort töltött még a lány poharába, így éppen félig volt. Rádöbbent, hogy a Nickie-től, az első házassági évfordulójukra kapott arany mandzsettagombot viseli, és zakója ujját egy kicsit lejjebb húzta. - Hol fognak lakni Greggel az esküvő után?

- Ó, Gregnek Trenton tetszik. Az üzlet miatt. Princetonhoz képest csúnya, de az drága hely.

Már kiválasztott egy házat, június egytől fogjuk bérelni.

- Magának tetszik a ház?

A lány nem felelt, majd komolyan ezt mondta: - Nem vagyok biztos benne, hogy hozzá kell mennem Greghez, s azt hiszem, csak az számít igazán.

- Ó, miért?

- Nem vagyok benne biztos, hogy eléggé szeretem-e - mondta.

Robertnek nem jutott eszébe megfelelő kommentár. A lány befejezte az étkezést.

- Nem megyek hozzá - jelentette ki Jenny.

- Mikor döntötte el?

- Rögtón karácsony után. - Megforgatta a parázsló cigarettavéget a hamutartóban.

Egy pincér lépett az asztalukhoz, leszedte a tányérokat, és felvette desszertrendelésüket. Robert nem kívánt édességet, de a házi almás pitét úgy feldicsérték az étlapon, meg Jenny is kért, így hát rendelt kettőt a kávé mellé.

- Azt tanácsolom - mondta -, halassza el néhány hónappal az esküvőt. Talán csak azért aggódik, mert Greg sürgeti.

A lány kissé összeráncolta finom vonalú szemöldökét. - A halasztásból semmi jó nem sül ki. Tapasztalatból tudom.

- Elmondta ezt már Gregnek?

- Igen, de szerinte meg fogom változtatni az elhatározásomat. Karácsony és újév között beszéltem vele.

Meghozták az almás pitét és a kávét. Robert rendelt két Courvoisier-t. Végül úgyis hozzámegy Greghez, gondolta.

- Kérdezhetek valamit egészen bizalmasan? - érdeklődött Jenny.

- Gondolom, igen. Mi lenne az?

- Egy lány miatt jött el New Yorkból? Robert ránézett. Szeme sem rebbent. - Nem.

Egy hivatali vita miatt. Meg aztán a házat, amelyben laktam, lebontásra ítélték.

A lánynak nem volt több kérdése. Robert érezte, átlát a hazugságán. Csendben kortyolgatták a konyakjukat.

- Indulhatnánk? - kérdezte a lány.

- Igen, természetesen. - Körbepillantott a pincér után. Az ajtónál kifizette a számlát, majd visszament az asztalukhoz, odatette a borravalót.

Jenny a ruhatár mellett cserélte vissza a hócsizmáját. Robert felsegítette a kabátját.

- Nincs kedve autózni egy kicsit? - kérdezte Jenny.

- Rendben van - egyezett bele meglepődve. - a magáéval vagy az enyémmel?

- A magáéval.

Nem tudott eligazodni a lány hangulatán. Látta Jenny autóját az étterem parkolójában. Kinyitotta a kocsiajtót előtte. Egy régi, lehajtható tetejű Oldsmobile-lal járt, ezt használták Nickie-vel vagy egy évig, s az asszony nem tartott rá igényt a szétválásuk után. Ralph Jurgennek két autója volt.

- Merre menjünk? - kérdezte. - Mindegy.

Csak a főutakat tisztították meg kellően a hótól és a jégtől, ott viszont unalmas az autózás. A legmagasabb fokozatra kapcsolta a fűtést, mert a lány a kabátjába burkolózott egyenesen maga elé nézett a szélvédőn át. Úgy döntött, nem próbálkozik társalgással, de néhány perc múlva kényelmetlen érzése támadt. A havas esőből igazi, hideg eső lett. Miért akar egy ilyen estén, minden cél nélkül autózni vele? Mire készül? Megpróbálja arra csábítani, hogy leparkoljon valahol és bizalmaskodjon vele? Hogy kérhet meg egy férfit, akit leskelődésen kapott, hogy vigye el autózni a kocsijával? Robert hirtelen nyomorultan, lehangoltan érezte magát.

- Rohadt egy este a vezetésre - jegyezte meg, és befordult egy benzinkúthoz. - Mit szólna, ha visszakanyarodnánk? - Megfordult, és elindult vissza, az étterem irányába.

- Én nem törődöm azzal, ha az este olyan, mint most. Néha mehetnékem támad, mindegy, merre. - Még most is a szélvédőn bámult ki. - Ha ilyen hangulat tör rám, egy nagyot sétálok.

Robert bosszúsága, ellenséges hangulata lassan csillapodott. A lányt ez egyáltalán nem zavarta. Teljesen a saját gondolatai kötötték le.

Egyszerre különös rokonszenvet és összhangot érzett vele. Őt is gyakran fogta el ilyen hangulat. A külvilág kizárva - mondogatta ilyenkor Nickie.

Visszaértek az étterem parkolójába, és a lány rögtön kinyitotta az ajtót, amint Robert megállította a kocsit.

- Hazatalál? Van elég üzemanyaga?

- Ó, persze! - Szomorúnak és elveszettnek látszott.

Robert csalódást érzett, amiért az este így ért véget. Szerette volna vidámnak, beszédesnek látni a lányt, egy második konyakra gondolt, ami mellett úgy tizenegyig elidőznének az asztalnál. Alig volt tíz óra. - Nagyon köszönöm az estét - mondta.

Mintha meg sem hallotta volna. Beszállt a kocsijába.

- Jenny, ha valamivel megbántottam az este, igazán sajnálom! Egyáltalán nem lett volna szabad Gregről beszélnem. Nem az én dolgom.

- Nem, az enyém - felelte a lány. - Őszintén szólva, egyáltalán nem bántott meg. Csak néha képtelen vagyok bármit mondani. Borzasztó, hogy ilyen vagyok, tudom, de nem tehetek róla.

A férfi elmosolyodott. - Engem nem zavar.

- Van kedve valamikor eljönni hozzám?

- Igen, ha szeretné. Mit szólna egy olyan alkalomhoz, amikor Greg is ott lesz? Úgy mutathatna be, mint Rita egyik barátját.

- Január huszadikáig nem találkozom Greggel. Megállapodtunk. Akkor van a születésnapja.

- Hát akkor majd azután.

- Mit szólna a jövő hé-éthez? - kérdezte. Mosolya félénken, feltartóztathatatlanul áradt szét az arcán. - Talán hétfőn? Vagy vasárnap? Tudok főzni, tudja?

Persze hogy tudta. Nem akarta a házában meglátogatni, amikor egyedül van otthon. Hirtelen más megvilágításban látta a viselkedését. Sajnálkozva, de határozottan mondta: - Azt hiszem, várok... várok január huszadika utánig.

- Ne legyen olyan makacs! Én meghívom! Vagy talán annyira elfoglalt?

- Nem. Nem vagyok annyira elfoglalt. - akkor jöjjön el vasárnap vacsorára! Úgy öt körül. Délután síelni megyek az egyik barátnőmmel, de négy felé visszaérek. Szokott síelni?

- Régen igen, de most még sílécem sincs.

- Ott bérelhet sílécet, ahová mi járunk. Tartson velünk vasárnap! Tudja, hol van Vareckville?

Nem tudta, de a lány elmagyarázta, s azt is, miként jut a sípályához, egy mérföldre a városon túl. Olyan boldognak látszott, hogy elmegy velük - nem tudott nemet mondani. Megállapodtak, hogy kettőkor találkoznak, s aztán nála vacsoráznak.

Rosszul aludt ezen az éjszakán. Talán a kávé vagy a konyak tette. Talán az egész este miatt. Már bevette az utolsó Seconalt, amit New Yorkból hozott magával. Még nem vette a fáradságot, hogy Langleyben orvoshoz forduljon új receptért. Azt hitte, nem lesz szüksége többé altatóra, de úgy látszik, tévedett.

Egy húsz év körüli lány, Susie Escham volt Jenny barátnője. Elmondta, hogy a Jenny mellett lévő házban lakik, mely néhány száz méterrel odébb van, ugyanazon az úton, és kereskedelmi iskolába jár Langleybe. Mindezt egy szuszra, magától közölte. És Robert ettől kezdve állandóan magán érezte Susie érdeklődő, kíváncsi tekintetét, még akkor is, amikor a lankás dombon siklottak le az erdő széléig, majd egy kötélbe kapaszkodva kézzel visszahúzódzkodtak. Kétségtelenül, ismerte Greget, tudta, hogy Jenny és Greg jegyesek, és azért különösnek találta Jenny másik barátját.

Robert rettentően öregnek, felnőttnek érezte magát, aki kamaszok közé került. Vigyázott, hogy személytelenül és elég közömbösen viselkedjen Jennyvel. A lánynak nagyon jó kedve támadt, nevetett rajta, ha elesett - s ez kétszer megtörtént -, aztán leszáguldott, hogy felsegítse. Egészen jól síelt, és a mostaninál nagyobb erőpróbát jelentő heggyel is megbirkózott volna.

- Ismeri Greget? - kérdezte Susie.

Forró kávét kortyoltak a Susie által hozott termoszból.- Jenny kiitta a csészéjét, és már néhány méternyire eltávolodott tőlük: egy újabb lesikláshoz készülődött.

- Nem, nem találkoztam vele - mondta Robert.

- Ó, azt hittem, régóta ismeri a barátnőmet. Robert nem tudta, mit mondott neki Jenny.

Susie csillogó, sötét szeme rászegeződött. Kicsi, telt, nevetésre álló szája volt, és most összezárt ajakkal, huncutul mosolygott. - Nem, nem olyan régóta. - A hosszúság, különösen ha időről van szó, nagyon szubjektív fogalom, gondolta Robert.

- Hogy ismerkedett meg vele?

A faggatózás egyszerre szórakoztatta és bosszantotta. - Egy közös barátunk révén - válaszolta. Aztán felállt a padról, és a cigarettájáért nyúlt. -Rágyújt?

- Köszönöm, nem dohányzóm. Jennytől tudom, hogy maga Langleyben dolgozik..

- Igen, a Langley Aeronautics-nál. - Lenézett nadrágjának a szárára, amelyet nem túl elegánsan a bérelt sícsizma szárába gyűrt. - Hát, azt hiszem, újra nekivágok. - Elindult a startvonal felé. Jenny felfelé kapaszkodott a kötélen.

- Háza van Langleyben?

- Nem, lakást bérelekszólt vissza a válla felett, aztán már hallótávolságon kívülre ért.

Jenny egyik kezével eleresztette a kötelet, és felé nyújtotta. - Hűha! - zihálta. - Igazán építhetnének ide egy felvonót!

Robert nem fogta meg a kezét, hogy felhúzza az utolsó méteren, bár előzőleg szándékában volt. - azt hiszem, nem megyek le többet - mondta, s komoran letekintett a lejtőn. - Nem, elég volt.

- Öregszik - mondta Jenny.

- Maga mondta!

- Hány éves?

- Júniusban leszek harminc.

Pontosan négy előtt indultak haza - a két lány Jenny kocsijában, Robert a sajátjában. Jókora távolságból követte őket Jenny házáig, aki továbbhajtott, hogy Susie-t hazavigye. Kocsija eltűnt Robert szeme elől, mire befordult a kocsifelhajtóra. Remélte, nem említi meg Susie-nak, hogy ő nála vacsorázik. Ahogy elköszönt Jennytől, az - szándéka szerint - akár az egész napra szóló búcsúzásnak is tűnhetett. A kocsija mellett várt, míg a lány Volkswagenje mellé gördült.

- Gyújtsunk be a kandallóba - mondta a lány. A házban elég meleg volt, bár Jenny huzatra panaszkodott: mindig talált olyan réseket, amelyeket légszigetelő szalaggal kellett betömnie. Tüzet raktak a nappali kandallójában, majd Robert kiment még fáért. Jenny párolt csirkét készített galuskával. Bourbon whiskyből kevert Manhattant ittak a nappaliban, és végignézték a lány fotóalbumát. A legtöbb fényképen a család volt látható, de öt-hat barátjáról is volt ott fotó.

- Ez az a srác, aki annyira tetszett nekem - mondta Jenny, s egy jól megtermett, fiatal, szőke, szmokingos fiúra mutatott.

Robertnek egyáltalán nem tűnt rendkívülinek vagy érdekesnek. - Ő nem tetszett a családjának?

- Igen. Most már örülök, hogy így történt, valami narkós csajt vett el tavaly. Azt hiszem, egyszerűen őrült voltam.

Aztán újabb képek. Jenny és tinédzser öccse fürdőruhában családi táborozáson Scranton mellett. Jenny öccse, Eddie, aki tizenkét éves korában halt meg.

- Eddie nagyon jól rajzolt. Talán festő válhatott volna belőle - mondta Jenny. - Még most is őrzöm néhány rajzát.

Robert rápillantott. A lány arcán szomorúság tükröződött, de nem sírt.

- Az a férfi, aki - mint elmesélte - ott lakott a családjával, mielőtt az öccse megbetegedett... hogy nézett ki?

- Ó... - Jenny tekintete a semmibe révedt. - Mint bárki más - mondta. - Barna haj, barna szemek. Negyvenöt év körüli. Kicsit testes. Műfogai voltak.

Robert elmosolyodott, furcsa megkönnyebbülést érzett. Egy cseppet sem hasonlított az álmaiban látott Halál Testvérre. Pedig tartott ettől.

- Miért? - kérdezte Jenny.

- Hát... időről időre furcsa álmot látok. Egy férfihoz megyek fel, aki egyedül ül egy asztalnál, papi öltözékben. Megkérdezem: - Zöld Testvér vagy?, néha azt, hogy Smith Testvér vagy?, esetleg így: Jones Testvér?, szinte mindegy, milyen nevet mondok. Aztán ő mosolyogva rám néz, és így felel: Nem. Én a Halál Testvér vagyok.

- És ezután mi történik?

- Aztán felébredek.

- És milyen a külseje?

- A haja egyenes, fekete, a homlokán kissé őszül. Valamelyik oldalon az egyik fogában aranytömés csillog. Szemüvege fekete keretes. - Vállat vont. Többet is mondhatna, pontosan le tudná rajzolni a Halál Testvért. Tekintetét elfordította Jenny érdeklődőén figyelő arcáról.

- És aztán magára tör a depresszió.

- Ó, csak rövid időre. Talán két percre. - Felállt. - Segíthetek valamit a konyhában?

- Köszönöm, nem. Azt hiszem, így jön majd el a halál, egy személy alakjában. Amikor meglátjuk őt - legyen férfi vagy nő -, azt hiszem, rögtön ráismerünk, mert valahogy egyszerre közünk lesz hozzá.

Robertnek már majdnem kicsúszott a száján.

Ez mind ostobaság!, de aztán inkább hallgatott. Jenny nagyon komolyan veszi a gondolatait, ez világos. - Még nem is láttam az emeletét. Nem akar körülvezetni?

Az emeleten négy szoba nyílott egy haliból, meg egy fürdőszoba. A szobák berendezése szellős, de kellemes, mindenütt cserepes virág, nem túl sok, éppen annyi, amennyi kell, némelyek úgy nyolcvan centi magas viktoriánus stílusú virágállványokon.

- Van egy csavarhúzója? - kérdezte Robert.

- Persze. Minek?

Fejével a nyitott szekrényajtó felé intett, amit hiába próbált becsukni. - Egy perc alatt megjavítom. A hálószobaablakot is. Ha visszacsavarom ezt a zárat, nem kell könyvekkel alátámasztania.

A lány lement a konyhába a csavarhúzóért. Egy kalapácsot meg egy doboznyi csavart is hozott.

Negyvenöt perc alatt - ennyi idő múlva jött le - felszerelt két ajtózárat, az ablakzárat, leszerelt egy üvegpolcot a fürdőszobában, amit már csak egy hajszál tartott, és egy deszkalaphoz erősítette a gyógyszeres szekrény alatt. Jennynek fel kellett menni, hogy megnézze, mit végzett.

- Hát, nekem egy hetembe telne, míg ezt mind megcsinálom! - kiáltott fel.

Robert megérezte, hogy kölnit tett magára. - Hoztam bort! - jutott hirtelen eszébe. Felvette a hócipőjét, és kiment érte a kocsihoz. Fehérbor volt, jól illett a csirkéhez.

Csak öt perce ülhettek asztalhoz, amikor egy autó gördült a kocsifelhajtóra.

- ajaj, váratlan látogató! - mondta Jenny az ajtóhoz-lépve. Fékcsikorgás, majd ajtócsapódás hallatszott.

- Greg, hiszen megígérted! - mondta Jenny. Robert is felállt.

Greg mosolyogva lépett be az ajtón.

- Greg, ő... ő...

- Robert Forester - mutatkozott be Robert. - Jó napot!

- Jó napot! - Greg végigmérte az asztalt, Jennyt, majd Robertre nézett. - Azt gondoltam, találkoznunk kell.

- Nos, hát megtörtént! Éppen vacsorázunk, Greg! - Jenny kétségbeesettnek tűnt. - Nem mennél el? Csak most az egyszer?

Nagy hiba volt ezt kérni. Robert egyből tudta, mert a férfi szemében harag villant.

- Nem akartam a vacsora közepén berontani, de nem látom be, miért kellene elmennem. Miért ne várhatnék a nappaliban?

Jenny mozdulata reménytelenséget tükrözött, Robert felé fordult.

Greg zokniban betalpalt a nappaliba, nyilván a hócipőjével együtt a cipőjét is levetette.

- Greg, nem várakoznál az emeleten? - kérte Jenny a konyhaajtóból.

Robert idegesen mosolygott. A lány hangja olyan volt, mint amikor a húg kér valamit a bátyjától. Greg megtermett férfi volt, száznyolcvan centinél magasabb. Robert nem lelkesedett a gondolatért, hogy megverekedjen vele.

- Nem - mondta Greg, és Robert hallotta az újságok zizegését, amint leült a kanapéra.

így legalább nem látja őket a konyhában. Jenny leült, aztán Robert is követte. A lány szemében könny csillant. Robert vállat vont, rámosolygott, felemelte a villáját, és intett, tegye ugyanazt. Jenny is felemelte a villát, aztán ismét letette. Bement a nappaliba, és feltett egy lemezt. Robert felállt, amint visszajött az asztalhoz.

- Nem akarja, hogy elmenjek? - suttogta.

- Nem. Ne menjen el!

Apró falatokkal, de eltökélten ettek. A Hattyúk tava zenéje szólt. A melodrámái helyzet teljesen abszurdnak tűnt, de miután Jenny olyan komolyan vette, nem mert mosolyogni. Átnyújtotta neki a díszzsebkendőjét.

- Nincs miért aggódnia - mondta lágyan. - azonnal elmegyek. Nem kell többé látnia engem. - Megfogta a lány bal csuklóját, bátorítóan megszorította, majd elengedte, de Jenny a keze után kapott.

- Ez így olyan durva és igazságtalan. Susie tette. Tudom, hogy ő volt. A fene vigye el!

- De mi olyan tragikus ebben ? - Elhúzta a kezét a lányétól csak másodszorra tudta kiszabadítani. Úgy látta, a kávé elkészült, felállt, és kikapcsolta a kávéfőzőt. Jenny a tányérja fölé hajolt. Megérintette a vállát. - Elmegyek - mondta, aztán észrevette Greget a konyhaajtóban. Kikapcsolta a lemezjátszót.

- Mr. ...Mr. ...

- Forester - közölte Robert.

- Nem szokásom másokra rárontani, de a jelenlegi körülmények között... Tudja, én eljegyeztem magam Jennyvel.

- Igen, tudom - mondta Robert.

Jenny hirtelen megfordult, és megszólalt: - Kérlek, Greg, ne csinálj jelenetet!

- Ne? Na jól van! Nem teszem - jelentette ki Greg, a dühtől nehezen szedve a levegőt. - De azt hiszem, jogom van magyarázatra!

- Milyen magyarázatra?

- Szóval... őmiatta nem akarsz velem találkozni? Nem akarsz hozzám jönni?

- Greg, mindent összezavarsz! Ez az én házam, és neked nincs jogod...

- Jogom van magyarázatra!

- Greg, én nem akarok semmit Jennytől - avatkozott közbe Robert.

- Nem? - így Greg.

- És biztos vagyok benne, hogy ő sem - tette hozzá Robert. - Akármit is mondtak magának.

Greg ádámcsutkája fel-le járt. - Milyen régen ismered, Jenny?

A lány egyenesen ránézett, és így szólt: - Nem hiszem, hogy erre válaszolni fogok.

- Susie-tól kaptam a fülest - szólt Greg.

- Erről nem tehetek. Én semmit nem mondtam Susie-nak. Nem tudom, honnan vette ezt, de azt hiszem, jobb lenne, ha a saját dolgával törődne! - Jenny még mindig a székén ült. Keze a szék hátát markolta.

- Hát én éppen ezt teszem, a magam dolgával törődöm - mondta Greg. - Nem hiszem, hogy egy jegyben járó lánynak titkos randevúi lehetnének egy fickóval, akibe belebotlott - legalábbis ezt állítják -, anélkül hogy velem legalább megbeszélné.

- Ki állítja ezt? Susie? Semmi ilyet nem mondtam neki.

- Azt hiszem, ő tudja, honnan veszi.

Robert végigsimított a homlokán. - Greg, amit Susie állít, az tévedés. Én megígérhetem, hogy többé nem találkozom Jennyvel, ha ez ilyen nagy problémát okoz.

- Ha csak nem másról van szó! Robert kivette kabátját a szekrényből.

- Maga hova való, Mr. Forester? Honnan jött?

- Langleyben lakom - mondta Robert.

- Az elég messze esik innen.

- Greg, nem tetszik nekem, ahogy beszélsz - mondta Jenny. - Sértegeted a vendégemet.

- Jogom van megtudni, hogy a jegyesem miért nem akar hetekig találkozni velem, és miért akarja felbontani a jegyességet - válaszolt Greg.

- Ennek nem én vagyok az oka - mondta Robert feszülten, miközben a hócipőjét húzta fel. - Viszontlátásra, Jenny! És mindent köszönök. Viszontlátásra ! - szólt oda Gregnek.

Jenny felállt. - Elnézését kérem... a barátom durvaságáért. Rettenetesen sajnálom, Robert.

- Minden oké - mondta Robert mosolyogva, és kiment. Greg hangját hallotta maga mögött: - Na jó, szóval kicsoda ez?

Még egy sértés, gondolta Robert, miközben elhajtott. Talán így a legjobb. Greg most ráborítja az asztalt Jennyre, és a lány nem találkozhat vele, nem is telefonálhat neki. Átkozta magát, amiért beleegyezett ebbe a találkozóba. Határozottan nem, köszönömöt kellett volna mondania, amikor a síkirándulást javasolta. Greg arca fiatal volt, de gyűrött, orra horgas, erős szemöldöke sűrű, fekete keze nagy, bütykös. Azt a Glen-mintás szürke öltönyt viselte, amit már korábban is látott rajta, egyik hajtókáján zsírfolttal - ezt ma vette észre -, inge pedig kitüremkedett a dereka és a nadrág széle között. Jó adag ír vér folyhat az ereiben.

A telefonja csörgött, amikor negyedóra múlva hazaért.

- Hello, Robert! Jenny beszél. Greg elment. Ó, jaj, Robert, nagyon sajnálom a mai napot!

- Nem kell mentegetőznie. Azt bánom, hogy ez a dolog elrontotta a nagyszerű vacsoráját.

- Ó, nem ismételhetnénk meg valamikor? Figyeljen, Robert, látni szeretném. Korán van, még csak fél nyolc. Nem mehetnék el magához? Éppen most beszéltem Greggel. Közöltem vele, hogy nem megyek hozzá, s nincs joga beleavatkozni abba, hogy mit teszek, kivel találkozom. Azt hiszem, megértette, hogy ezt komolyan gondolom.

Ki tudja, Greg tán ellenőrzi, hogy elmegye ma este, gondolta Robert. Talán még a házát is figyeli, hogy követhesse a kocsiját, ha elmegy. - Jenny, maga még most is elkeseredettnek tűnik, nem lenne jobb, ha otthon maradna ma este?

A lány felsóhajtott. - Kérem, találkozzunk! Nem mehetnék el magához? - Eltökélt volt.

Nos, csak egy módon vethet véget ennek a dolognak, gondolta, és meg is teszi. Beleegyezett, hogy eljöjjön, megnevezte azt a két utcát, ahol a Camelot Apartments található Langleyben. A lány közölte, hogy azonnal indul.

Öt perc múlva ismét megszólalt a telefon. Remélte, hogy Jenny az: talán meggondolta magát.

De Nickie volt. Egy koktélpartiról hívta. Egy kicsit részeg, mondta, Ralphfal van, de gratulálni akart a harmadik házassági évfordulójukhoz, ami ugyan hetekkel korábban volt, de jobb későn, mint soha.

- Köszönöm - mondta. - Köszönöm, Nickie.

- Emlékszel a másodikra? - kérdezte az asszony.

Persze hogy emlékezett. - Én jobban szeretek az elsőre gondolni!

- Ér-zel-gős-ség. Akarsz beszélni Ralphfal? Ralph!

Le akarta tenni a kagylót. De nem fog sértődöttnek látszani? Gyávának? Várt, a mennyezetre függesztette tekintetét, és várt. Elmosódott hangok mormolása, bugyborékolása hallatszott, mint forrásban lévő fazékból, valahonnan Manhattanból. Aztán kattanás, Nickie letette a kagylót, vagy helyette valaki más.

Egy whiskyt kevert magának vízzel. Hát igen, a második házassági évfordulójuk. Nyolc-tíz barátjukat hívták meg, ő kazalnyi rózsát és bazsarózsát vitt haza, Nickie-t egy vékony arany karpereccel lepte meg. Aztán senki sem jött el. A meghívás nyolcra szólt, italra és büfére, de negyed tízig még senki sem érkezett. - Ő megjegyezte: Szent Habakuk, lehet, hogy egy másik napra küldtük a meghívókat? Erre Nickie csípőre tett kézzel: Senki sem jön, drágaságom, ez csak a kettőnk partija. Foglalj hát helyet eme gyönyörű asztal másik végén, hadd mondjak el egyet s mást neked! Még csak az első italánál tartott, amit az ő hazatérése után készített. Robert mindig meg tudta állapítani, melyik volt Nickie első, második vagy harmadik itala. És akkor sem volt részeg, amikor tíz nappal korábban kitervelte az estélyt, de a két időpont között biztosan józan volt. A meghívókat a felesége intézte. Azon az estén vagy egy órát beszélt megállás nélkül, az ő közbeszólásait felemelt hangjával egyszerűen elfojtotta. A legkisebb hibáját is a szemére hányta, egészen addig, hogy a borotváját néha a mosdókagylón hagyja, ahelyett hogy visszatenné a gyógyszeres szekrénybe. Felhozta azt az esetet, hogy néhány héttel azelőtt elfelejtette elhozni az ő egyik ruháját a tisztítóból. S az arcán található anyajegy, az ő híres anyajegye - ami alig volt ugyan pár milliméter nagyságú egyszer megmérte a fürdőszobában a fémvonalzóval -, s Nickie először előkelőnek tartotta, aztán csúnyának, végül rákosnak és egyáltalán miért nem veteti le? Emlékszik rá, hogy az asszony kitörése alatt kevert magának még egy italt, jó erőset, miután az adott helyzetben a legbölcsebb dolognak a türelem tűnt, az ital pedig nyugtatóként hatott. Aznap esti nyugalma annyira feldühítette, hogy később nekitámadt, vetkőzés közben lökdösni kezdte a hálószobában: Nem akarsz megütni, drágám? Gyerünk, üss meg, Bobbie! Érdekes módon, ez volt az egyik olyan alkalom, amikor a legkevésbé sem akarta megütni, ezért tudott egy nyugodt nemmel válaszolni. Erre abnormálisnak nevezte. Egy szép napon valami nagyon erőszakos dolgot követsz el, figyeld csak meg! Aztán egy kicsit később, ugyanazon az éjszakán, már az ágyban: Jó tréfa volt, ugye, Bobbie? Kezét a férfi arcához nyomta, nem kedveskedésből, hanem hogy feldühítse, ne engedje elaludni. Ugye jó vicc volt, drágám? A nappaliba is utánament, amikor ott próbált, elaludni a kanapén. Végül reggel ötkor elaludt a hálószobában, és akkor ébredt fel, amikor Robert munkába indult. Rémes másnaposság gyötörte, és mint ilyenkor mindig, most is bűntudata volt: a kezét csókolgatta, és elismerte, hogy rettenetesen viselkedett, a bocsánatát kérte, megígérte, hogy soha, de soha többé nem tesz ilyet, és hogy ő egy angyal, és egyáltalán nem úgy gondolta, amit a hibáiról mondott, hiszen azok valójában olyan apró fogyatékosságok.

Hallotta a folyamőrség szirénáinak a bőgését. Valaki talán eltűnt a zuhatagban, talán egy hajó jutott veszélybe, gondolta. A sziréna megállás nélkül üvöltött - melankolikusan, sürgetően, reménytelenül. Megpróbálta elképzelni, amint félig eszméletlenül a sziklák között hánykolódik, a sziklákban keres kapaszkodót, s aztán ráébred, hogy túl síkosak vagy ő túl gyenge, és nem tud megkapaszkodni bennük. És továbbra is zúgott a sziréna miközben a mentőhajó fényszórói végigpásztázták a Delaware-t, de nem bukkantak rá arra, amit kerestek. A fiúk a hivatalban elmondták, hogy ha valaki a vízesés közelébe került - s ebből volt vagy egy tucatnyi a folyón -, felhagyhatott minden reménnyel. A folyamőrség is csak a holttestet találhatta meg. Egyik kollégája egyszer egy holttestre bukkant a vízparton, a hátsó kertjében. Egy öregember tetemére, aki vagy húsz mérföldnyire zuhanhatott a vízbe onnan, ahol partra vetődött. A hullákat néha egészen Trentonig leviszi a víz. Robert összeszorította a fogát. Ugyan minek gondol ilyesmire, hiszen nem jár úszni, csónakázni vagy horgászni, még nyáron sem.

Az íróasztalához lépett, és azt a vázlatot nézegette, amit az ablakából rajzolt egy szilfáról: tiszta, pontos vázlat volt, talán túl pontos ahhoz, hogy jó rajz legyen, gondolta. De mérnök volt, és a pontosság rabja. A vázlatkönyvben a szemközti lap üres volt - később egy szilfalevelet rajzol rá: majd tavasszal, amikor kibújnak a levelek.

Kopogtak. Letette az italát, és az ajtóhoz lépett.

- Hello! - köszönt a lány.

- Jöjjön be! - félrehúzódott, majd beengedte. - Leveszi a kabátját?

A lány odaadta neki a kabátot, melyet beakasztott a szekrénybe. Most nem hócsizmát viselt, hanem magas sarkú cipőt. - Szép ez a lakás! - jegyezte meg.

Robert szótlanul bólintott.

A lány a kanapé közepére ült le. Robert rágyújtott, és a székre telepedett, majd felállt, s elvette az italát az íróasztalról.

- Megkínálhatom egy itallal? Vagy kávét kérne? Adhatok eszpresszókávét, vagy a szokásosat?

- Nem, köszönöm, nem kérek semmit. El akartam mondani magának, Robert: ma este, amikor Greggel beszéltem, nem említettem neki, hogy maga az oka az elhatározásomnak. De maga is közrejátszik benne. Robert a padlóra szegezte a tekintetét.

- Magának köszönhetem, hogy rájöttem valamire, amit korábban sohasem vettem észre. Maga olyan volt, mint egy katalizátor. De nem ez a helyes kifejezés, mert a katalizátornak semmi szerepe nincs, csak elősegíti a változást, igaz? De maga számít valamit. Nekem maga tetszik. Akármit is jelentsen ez... ez van.

- Semmit sem tud rólam - mondta Robert. - nem tudja például, hogy házasember vagyok. Hazudtam magának. Három éve nős vagyok.

- Ó! Szóval egy nő miatt jött el New Yorkból. A felesége miatt.

- Igen. - Kevésbé látszott meglepettnek, mint várta. - Sokat veszekedtünk. Nem tudja például, hogy tizenkilenc éves koromban idegösszeroppanásom volt. Egy ideig kezeltek. Nem vagyok túl kiegyensúlyozott személyiség. Szeptemberben majdnem összeroppantam New Yorkban. Ezért jöttem ide.

- De mi köze ennek ahhoz, hogy tetszik nekem, vagy sem?

Robert nem akarta nyersen odavágni, hogy a lányokat általában érdekli, nős-e vagy sem az a férfi, aki tetszik nekik. - Megnehezíti a dolgot, tudja, ha nem válók el.

- És nem akar elválni?

- Nem. Csak egy kis ideig külön akarunk élni, ennyi az egész.

- Nos, kérem, ne gondolja, hogy be akarok avatkozni. Nem is tudnék, ha szeret valakit. Én csak elmondtam magának az érzelmeimet. Szeretem.

A lányra kapta a tekintetét, majd elfordította. - azt gondolom, annál jobb, minél előbb megszabadul ettől az érzéstől.

- Nem fogom túltenni magam ezen. Tudom. Mindig tudtam: azonnal ráismerek, ha egyszer eljön. Az már az én balszerencsém, hogy maga nős, de ez semmin sem változtat.

A férfi mosolygott. - De maga még olyan fiatal. Tényleg, hány éves? - Huszonhárom. Nem vagyok már olyan fiatal.

Még fiatalabbnak vélte. Ahányszor látta, mindig fiatalabbnak tűnt. - Gregről nem tudok mit mondani. Lehet, hogy nem magához való. De én sem. Velem nagyon nehéz kijönni. Sok dilim van. Nincs ki az összes kerekem.

- Azt hiszem, pont hozzám való, nem igaz?

- Nem a legjobb ajánlólevél, hogy a konyhaablakon át lestem magát, ugye? Azt kellene hallania, amit a feleségem mond rólam! Szerinte már megértem a bolondokházára. - Felnevetett. - Csak kérdezze meg őt!

- Nem érdekel, mit mond a felesége! - Oldalra dőlt, az egyik könyökére támaszkodott a kanapén, teste nyugodt, de az arca elszánt volt. Rezzenéstelenül nézett rá.

- Nem szeretek játékot űzni, Jenny.

- Nem hiszem, hogy játszana. Úgy vélem, nagyon őszinte.

Robert hirtelen felállt, poharát a kanapé végénél álló asztalhoz vitte, s rátette. - De korábban sem vicceltem, igaz? Őszinte leszek, Jenny, én olyan fickó vagyok, akinek erőfeszítésbe kerül... nos, hogy is mondjam... hogy épelméjű maradjon. - Vállat vont. - Ezért jöttem ide. Itt kisebb a stressz, mint New Yorkban. A munkahelyemen jól megvagyok a kollégáimmal. Egyikük meghívott karácsonyra a feleségéhez és a kislányához, és minden rendben ment. De nem tudják, hogy ez nekem mekkora erőfeszítésbe került. Úgy érzem, minden percben erőt kell vennem magamon. - Elhallgatott, és a lányra nézett, azt remélte, szavainak lesz valami hatása.

Talán csak annyi változott, hogy a lány arca kevésbé volt nyugtalan. - Mindannyian küzdelmet folytatunk, minden pillanatban. Mi ebben az újdonság?

Robert felsóhajtott. - Tőlem távol kellene tartania magát! Ezt szeretném megértetni magával. A fejemmel baj van! . - Ki mondta, hogy beteg? Orvosok?

- Nem. Nem az orvosok. A feleségem. Ő aztán csak tudja! Hiszen velem élt.

- Mikor kezelték? Tizenkilenc évesen?

- Hogy mit mondtak akkor? Szerintük gyengeséggel reagáltam egy kemény gyermekkorra. Mint egy gyenge egyéniség. Összeomlottam, igen! Ez gyengeségre vall, nem?

- És mit csinált?

- Egy időre el kellett jönnöm a főiskoláról. Egyik éjszaka ruhástul fürödtem a tóban, csak mert ilyen ötletem támadt. Félig elszántam magam az öngyilkosságra, s félig meg is próbáltam, de csak félig. Egy zsaru közbelépett. Azt hitték, részeg vagyok. Megúsztam bírsággal és egy börtönben töltött éjszakával. Erősködtek, hogy részeg voltam, így aztán rájuk hagytam. Mit gondol, miért hittek a rendőrök részegnek? Az őrültségek miatt, amiket mondtam. - Úgy tűnt, lehetetlen meggyőzni a lányt. Agyában kutatott még valami után, amit megemlíthetne. - Egyszer pedig puskát fogtam a feleségemre. Aludt, lepihent szundítani egyet. A szoba másik végében ültem, s ráfogtam a vadászpuskáját. A fegyver töltve volt.

A puska valójában nem volt megtöltve. Egy pillanatra szünetet tartott, hogy levegőt vegyen. Jennyt figyelte. A lány kissé elkomorult, de nem látszott ijedtnek, csak figyelmesnek.

- És mi történt?

- Semmi. Csak azért tettem, hogy tudjam, vagy inkább bebizonyítsam magamnak: sohasem húznám meg a ravaszt. Közvetlenül előtte veszekedtünk. Aznap felötlött bennem: Meg tudnám ölni, annyira gyűlölöm, csak valamit visszafizessek neki azért, amit a fejemhez vágott. De aztán puskával a kézben csak ültem, a testére céloztam, és rájöttem, senki és semmi nem érhet annyit, hogy öljünk miatta.

- Na tessék! Hiszen ezt felismerte.

- Igen, de elképzelheti, mit érezhetett a feleségem, amikor felébredt és látta, hogy a szoba másik végéből fegyvert szegeznek rá! Mit gondol, mi volt az emberek véleménye, amikor elmesélte nekik? Pedig sokaknak elújságolta. Na tessék! Azt mondta, hogy depressziós vagyok, meg repressziós, aztán egy szép napon megölök majd valakit. Állította, hogy meg akartam ölni. Nos, lehetséges, tényleg így is volt. Ki tudja?

A lány a kávézóasztalon lévő cigarettáért nyúlt, Robert tüzet adott neki. - Még mindig nem mondott semmi valóban megrázó dolgot.

- Nem? - nevetett. - Mit akar még? Vámpírokat?

- Mi történt, amikor el kellett jönnie a főiskoláról?

- Hát... csak egy félévet vesztettem, és ez alatt az idő alatt kezeltek. Kezelés és egy csomó furcsa munka. Amikor visszamentem a főiskolára, egy barátomhoz költöztem lakni, egy kollégiumi barátomhoz. Kermitnek hívták. Az iskola közelében lakott a családjával. Volt egy kisöccse és egy húga, a házukban állandó felfordulás. - Robert mosolygott. - Mégis, otthon volt, tudja? Nem tudhatja, amíg nem éli át az otthontalanságot. Volt egy kis szobám, s elég nehéz volt egy zavartalan órát találni tanulásra. A gyerekek állandóan ki-be járkáltak, de ha Kermittel még éjféltájt is tanultunk, az anyja pitét, süteményt és tejet hozott nekünk. Ostobán hangzik, de számomra ez volt az otthon, sokkal inkább, mint a sajátom. Nem hibáztatom az anyámat. Megvolt a maga baja az apámmal, és megtette, ami tőle tellett. De nem tudott egyértelműen dönteni a problémáiban: mit kezdjen az örökké részeg apámmal, a válással, vagy a lehetőséggel, hogy egyszerűen megszökik. Nem tudom, elég érthető-e? Valószínűleg nem.

- Kermit most hol van ?

- Meghalt. - Ismét rágyújtott. - Baleset során életét vesztette Alaszkában. Katonai szolgálatunkat teljesítettük, és elintéztük, hogy egy alakulathoz kerüljünk. Azt hittük, Koreába küldenek minket, de egyikünk sem látta meg sem azt az országot, sem a háborút. Kermitet egy katapult ölte meg. A hátát találta el. Reggel történt. Kettőnk kávéjáért mentem, öt percre hagytam ott, s mire visszaértem... már holtan feküdt a földön, néhány srác állta körül. - Robert hirtelen kellemetlenül érezte magát a ráfüggesztett komoly tekintettől. Évekig senkinek sem említette ezt a történetet. - amint letöltöttem a katonai szolgálatot, New Yorkba mentem - mondta.

Jenny bólintott. - Akkor már tud valamit a halálról is.

- Azt tudom, milyen elveszíteni egy barátot. De a halálról? Sohasem éltem át, hogy olyan fiúkat öljenek meg mellettem, akiket ismerek, ahogy sok fiatalember a háborúban megismeri a halált. A halálról? Nem. - Robert megrázta a fejét.

- Tudom, mit jelent, hogy kapaszkodnia kell az épelméjűségbe. Én szintén így vagyok. Három évvel ezelőtt, amikor a kisöcsém meghalt, hirtelen minden értelmetlenné vált. Magamon kívül mindenkit őrültnek láttam. Tudja, ezt mondják az őrültekről: ők mindig így hiszik. - Félénk mosoly húzta széf ajkait, szeme felcsillant. - Szóval minden pont olyan maradt, mint azelőtt. Apám továbbra is járt a hivatalba, anyám otthon takarított. .. pedig a halál alig távozott tőlünk. - Megszívta a cigarettáját, s valami olyasmire révedt, ami nem a szobában volt. - Féltem a haláltól. Csak erre gondoltam, állandóan ezt forgattam az agyamban, míg valahogy megbékéltem vele... a magam módján. Míg ismerőssé nem vált... érti, hogy gondolom? - Felpillantott rá, aztán megint maga elé meredt. - Most már egyáltalán nem félek tőle. Megértem, miért nevezi Halál Testvérnek magát az a férfi az álmában.

- Nos... szóval én nem érzem valami jól magam, ha erről álmodok - jegyezte meg Robert.

A lány ránézett. - De egy napon ez másként lesz, ha gondol rá. Gondoljon sokat rá!

Robert önkéntelenül megrázta a fejét. Szinte összerezzent. Döbbenten nézte a lány fiatal arcát.

- Amikor erre ráébredtem a halállal kapcsolatban - folytatta a lány - más színben kezdtem látni a világot. Greg úgy találja, hogy a halál nyomaszt engem, de téved. Csak azt nem szeretem, ha az emberek a szokásos borzadállyal beszélnek róla. Érti? És... a találkozásunk óta szintén másként látom a világot, sokkal boldogabban. A bank egész belsejét például, ahol dolgozom. Olyan színtelen és unalmas szokott lenni. Most más. Vidám. Minden könnyebb.

Ó, ismerte ezt az érzést. Szerelmesnek lenni. A világ hirtelen oké lesz. A kopasz fák egyszerre csak énekelni kezdenek, dalra fakadnak. Olyan fiatal ez a lány! Most Dosztojevszkijről beszélt, Robert alig figyelt rá, mert azt fontolgatta, hogyan vethetne ennek véget, fájdalom nélkül. Az egész beszélgetés csak jobban hozzá vonzotta a lányt. Robert járkált, miközben ő a végzetről és a végtelenről beszélt - úgy tűnt, hisz a halál utáni életben.

Robert megszólalt: - Jenny, az előbb azt akartam mondani, hogy nem találkozhatok többé magával. Nagyon sajnálom, de így van.

A lány egyszerre teljesen összetörtnek látszott, széles szájának sarka lebiggyedt, s ő már sajnálta a nyers fogalmazást, de mi egyebet tehetett volna? Fel-le járkált, kezét zsebre dugta.

- Nem örül, hogy velem van?

- De, nagyon is. De ezt nem szabad tennünk. Nekem az ad örömöt, ha boldognak gondolhatom magát. Megérti? Amikor figyeltem magát a konyhaablakon keresztül, szerettem arra gondolni, hogy maga boldog a barátjával, akihez végül hozzámegy. .. és ez minden! Hiba volt megismerkednem magával, és egy hiba... - Nem látszott szükségesnek befejezni. Azt szerette volna, ha elmegy. Megfordult, a suhogásból hallotta, hogy felállt.

- Egy dolgot szeretnék megköszönni magának - mondta a lány -, azt, hogy ráébresztett: nem szeretem Greget, és nem szabad hozzámennem. Nagyon hálás vagyok magának ezért.

- Nem hinném, hogy Greg is így érez.

- Erről nem tehetek. Ez van, maga is így mondta. - Mosolyogni próbált. - Nos, viszontlátásra!

Az ajtóhoz kísérte. A lány kivette a kabátját a szekrényből, és felvette, mielőtt segíthetett volna. - Viszontlátásra! A lány hirtelen eltűnt. A szoba ismét üres volt.

- Ugyan már, Jenny, hol lakik Langleyben? - kérdezte Greg. - Megvan a telefonszáma, és a címét akarom.

- Kérdezd meg tőle! Ha azt akarja, hogy tudd, megmondja.

- Ó, kétlem, hogy szeretné, ha tudnám. Én akarom megtudni.

Jenny türelmetlenül felsóhajtott, és a válla fölött hátrapillantott, nincs-e Mr. Stoddard valahol a közelben. Nem szerette az alkalmazottak magánbeszélgetéseit, és már sokszor figyelmeztette erre Greget. - Greg, most le kell tennem.

- Jogom van tudni, és jogom van találkozni azzal a fickóval, ha akarom!

- Nem tudom, hogy főzted ezt ki huszonnégy ó-óra alatt? Egyszerűen gyerekes vagy.

- Gyáva vagy, Jenny. Soha nem gondoltam volna rólad. És Mr. ...

- Nevezd, aminek akarod! Egyáltalán nem érdekel ! - letette a telefont.

Greg valószínűleg Rittersville-ben van, gondolta. Hétfőn délután mindig ott szokott megállni a gyógyszertárnál a városban, és egy másiknál a bevásárlóközpontban. Amikor Greg fél hat-hat óra tájban felhívja a munkából éppen hazaérő Robertet - Jenny biztos volt benne, hogy ezt teszi -, ígéretet kap tőle, hogy nem találkoznak többet. Ezt nem akarta saját maga közölni Greggel. Diadal lesz ez a férfi számára: a lány szerint azonban undorítóan viselkedett, semmilyen, még egy kis győzelmet sem érdemelt. Pedig ez kis siker volt, hiszen egy csöppet sem változtatta meg érzelmeit Greg vagy Robert iránt.

Kezdhette elölről a fiókjában lévő pénz megszámolását, mert nem jegyezte le, mennyinél tartott, amikor Steve a telefonhoz hívta. Megint az ötszáz dolláros bankjegyekkel kezdte.

- Hu! - ijesztett rá Steve, s hátulról derékon ragadta. - Kivel beszéltél telefonon?

- Hagyd abba, Steve! Pénzt számolok.

- Greg türelmetlen, mi? - vetette oda, miközben továbblépett.

Fejét leszegve kitartóan dolgozott tovább. A lábánál lévő ventilátorból meleg áradt. Hideg lesz a házban, amikor hazamegy. Felcsavarja a hőszabályozót, és tíz perc alatt befűt: az estéjét magányosan tölti, egyedül vacsorázik majd. De Robert itt van, Langleyben, alig húsz kilométerre. Nem mondta, hogy visszamegy New Yorkba. Vajon hihet-e neki a feleségével kapcsolatban? Mégsem feltételezte, hogy hazudna - ráadásul nem olyan jól, mint tegnap, ha egyáltalán hazudott -, ezért hinnie kellett neki, hogy valóban van felesége. Talán nem sikerül kibékülniük, futott át rajta. Ki tudhatja igazán, mi is fog történni? Senki. Nem kívánta, hogy visszatérjen a feleségéhez, de az ellenkezőjét sem. Tudta, az ilyen kívánságok hiábavalóak. Másodsorban, de valójában az volt a döntő, boldogságot kívánt neki. Furcsa: ő is azt bizonygatja, hogy ugyanezt kívánja neki. Jenny összeadta a pénzt - tizenegyezer-hetvenöt dollár és tizenhét cent -, majd az egész összeget a páncélszekrénybe tette, s bezárta azzal a kulccsal, mely a többi kulcsa között, a kulcstartóján függött. Aztán a befizetési számlákat, a befizetett csekkeket, a karácsonyi alapba történt befizetéseket Ritához vitte, aki a terem hátsó részében, a revíziós gépnél ült.

- Mrs. McGrath azt állítja, hogy tíz dollárral kevesebbet kapott vissza - mondta Jenny. - Hát lássuk! Itt az összesítésem.

- Ó, ez a Mrs. McGrath! Azt hiszi, hetente kétszer kevesebbet kap vissza - jelentette ki Rita, munkájából fel sem pillantva.

Jenny négy óra húszkor hagyta el a bankot. Remélte, hogy Robert kemény és határozott lesz, nem egyezik bele a találkozóba Greggel. Nem esett nehezére elképzelni, hogy a kellően dühös Greg megüti, esetleg meg is veri őt. Greg rendszeresen öklözik egy edzőteremben, és büszkélkedik is nagy ökleivel. Hogy valaki erre legyen büszke - gondolta Jenny. Minden szamár képes megtanulni, hogyan üssön a másik arcába. Robertről el sem tudta képzelni, hogy megüssön valakit. Nagyon gyengédnek látszott, és szemében a gyengédség volt a legférfiasabb erény. Maga elé képzelte arcát, világosbarna szemét, balra ferdülő száját, arcát a kis hasadással. Látta maga előtt a tegnapi síelés után, fehér ingben, sötétszürke nadrágban, ahogy a kandallóhoz hajolva egy fahasábot dob a tűzre. Teljesen elgyöngült a gondolatra - meg kellett markolnia a kormányt, hogy a kocsit az úton tudja tartani.

Otthon a hűtőszekrénybe tette a fejes salátát és a sertéshúst, amit vacsorára vásárolt egy út menti zöldségesnél, aztán megfürdött. Nem szokott ilyenkor fürdeni, de ettől megnyugszik, gondolta, és agyonüti az időt Greg elkerülhetetlen telefonjáig. Miért nehezíti meg néhány ember annyira az életet? Amikor Fritzie Schall - aki annyira tetszett neki Scrantonban - eldobta őt egy másik lányért, ő elfogadta ezt a tényt, se látni, se felhívni nem próbálta. De Greg!

Egy régi pulóvert és szoknyát vett fel, meglocsolta a virágait. Aztán a nappaliban port törölgetett, majd elmosogatta azokat az edényeket, amelyeket reggel - minthogy majdnem elkésett a munkából - a mosogatóban hagyott. Egy csésze kávéval letelepedett a nappaliban, és elővette a Modern Könyvtárban megjelent Keats- és Shelley-kötete-ket. De rájött, nem Keatsre vágyik. Blake-re volt szüksége. Leemelte a polcról a nagy Donne és Blake-kötetet. A Versek és Töredékekben néhány sort aláhúzott: Minden kín és gyász alatt Öröm fut, selyem-patak.

Évekkel ezelőtt egészen másképp értelmezte ezt a verset, jutott eszébe.

Ki a gyermek hitén mulat, Gúnyolt lesz vénen a hant alatt. Ki gyermeket kétségre oktat, Sírjában mindörökre rothad. Gyermeke hitén ki nem nevet, Győz pokol s halál felett.

Kálnoky László fordítása

Az erősen rímelő verssorokból nyugalom áradt, csakúgy, mint a vers tartalmából.

Összerezzent a telefoncsengésre. Még csak hat óra múlt öt perccel.

- Távolsági hívás. Tessék beszélni!

Anyja hívta Scrantonból. Elkeseredett Jenny levelétől, amelyben bejelentette, hogy nem megy hozzá Greghez.

- Mi történt, Jenny? Még apád is aggódik! Maga elé képzelte anyját, amint a hallban ül, egyenes háttal egy magas támlájú széken, valószínűleg kötényben, mert a család hatkor szokott étkezni, és anyja néhány perccel elhalasztotta a vacsorát, mert hat után olcsóbb a telefonhívás. - nem történt semmi, mama, csak nem szeretem eléggé, már hetek óta ráébredtem erre, így...

- Ugye nincs valaki más, Nyuszikám? Jenny örült, amiért Greg még nem hívta fel a szüleit. Akart is meg nem is Robertről beszélni nekik. Egy nős ember, szörnyülködnének. Ugyanakkor elképzelte, amint az asztalnál ülnek, s áradozik nekik Robertről: mit mondott, mit csinált, hogy nézett ki, és milyen felnőtt éppúgy, ahogy azokról a fiúkról és lányokról mesélt nekik iskolás korában, akik tetszettek neki. Nem tudta megállni, hogy ne beszéljen azokról, akiket kedvelt, akármennyire naiv szokás is volt ez.

- Szóval van valakid? Van, ugye?

- Igen, de nem hiszem, hogy újra látom, mert nem tehetem. Jaj, mama, úgy bánsz velem, mint egy gyerekkel!

- Ugyan mégis mit vársz a családodtól, amikor már majdnem azon a ponton voltunk, hogy szétküldjük az esküvői meghívókat, s aztán egy olyan levelet kapunk, amilyet írtál! Na és ki az?

- Robertnek hívják. - Örült, hogy a férfi nevét a telefonba mondhatta.

- Milyen Robert?

- Anyu, ez igazán nem fontos, mert nem hiszem, hogy ismét találkozunk.

- Azt hiszem, az lesz a legjobb! Hol ismerted meg?

- Egészen egyszerűen csak találkoztunk - mondta szokása szerint nyomatékkal, ha tárgyilagosnak akart látszani. - De nem találkozunk többé, ebben megállapodtunk, szóval ez minden.

- Hát akkor nem nagyon izgathatod, különben látni szeretne. Nos, azt javaslom, higgadj le egy kicsit, és nézd meg még egyszer magadnak Gregoryt. Kedves, megállapodott fiú az, Nyuszikám, és nagyon ragaszkodik hozzád, ez világos. Apádnak is tetszik! - tette hozzá, mint valami perdöntő bizonyítékot. - Most be kell fejeznem, hiszen ez távhívás, de úgy gondoltam, jobb, ha beszélünk ma este.

- Mama, hogy van Don?

- Don jól van. Egy barátjához ment leckét írni ma este, és ott is vacsorázik, ezért nincs itt, különben köszönne neked.

Leckét ír, gondolta Jenny. Hiszen Don már hős a középiskolában! Az anyja szájából ez úgy hangzott, mintha tízéves lenne.

Befejezték a beszélgetést, kölcsönösen megfogadták, hogy írnak.

Feltette a húst, mert tudta, ha most nem teszi, akkor valószínűleg ezen az estén már nem eszik meleg ételt. Leginkább a salátákat szerette, képes lett volna csak azon élni: fejes saláta, retek, zeller, paradicsom, nyers zöldbab, répa, mindent szeretett, ami zöld. Ezért hívták a családban Nyuszinak. Az apja félt a vérszegénységtől. A családja mindig félt valamitől. Az egyik szelet húst egy perc múlva levette a tűzről. Egy szelet elég lesz vacsorára. A többit berakta a hűtőszekrénybe, és hozzálátott a salátakészítéshez.

Greg valamivel hét előtt telefonált.

- Nos, jó estét! - köszönt. - Érdekes híreim vannak a számodra! Mr. Forester visszamegy New Yorkba!

- Ó, igazán? - szólt Jenny. - Azt hiszem, ez téged jobban érdekel, mint engem.

- Talán egyformán. Nemrég döntött így. Ahhoz ő is túl gyáva volt, hogy megmondja a lakáscímét. Gondoltam, ez is érdekelni fog.

- Egyáltalán nem.

- De más mondanivalóm is van! Felhívtam a régi számát New Yorkban. A feleségét értem el. Válófélben vannak, Jenny, s abból, amit nekem elmondott, meg is tudom érteni, miért. Ez a fickó elmebeteg!

- Ó, csak nem?

- De igen!

- És ez lenne a válóok? Nagyon kétlem.

- Nem, csak házasságtörés, tudod, hogy van ez New Yorkban. De biztosra veszem, Mr. Forester egy kicsit abban is sáros. A felesége egyértelműen kijelentette, hogy elmebeteg. Csak nem hiszed, hogy Mr. Forester ezt maga mondja el neked? Tudod, hogy az életeddel játszottál, amikor tegnapra meghívtad magadhoz vacsorára? Meghívja vacsorára! Szentséges isten! Néha azt hiszem, nem ártana megvizsgáltatnod a fejedet, Jenny!

- Elegem van a tanácsaidból! - Ez dühösebben hangzott, mint bármi, amit eddig mondott neki. - Képes vagy felhívni a feleségét New Yorkban! Hé, ezt tolakodásnak hívják, nem?

- Én nyomozásnak nevezem, és örülök, hogy megtettem. Elijesztettem ezt a gazembert a városból, Jen, és szerencsés vagy, amiért megtettem! Egyébként a barátnőd, Rita soha nem hallott róla. Mit szólsz ehhez?

- Ejha, ma aztán tényleg ráültél a telefonra, igaz?

- Miért mondtad, hogy Rita barátja?

- Mert olyan tolakodó vagy, valamit mondanom kellett, hogy lecsendesítselek.

- Most sem vagyok nyugodt, kislány!

- Ha azt hiszed, hogy ezzel visszalophatod magad a szívembe, tévedsz!

- Ha nem, hát nem! Lehet, hogy nem. De mégiscsak jobb tudni, mi az igazság. Mr. Forester nem rukkolt elő az igazsággal. Nem vallhatta be, hogy valami miatt a kezedben van úgy tett, mintha semmiről sem tudna.

- Miről kellene tudnia? - vágott vissza Jenny.

- Ó, Jenny, ne veszekedjünk! A felesége szerint bolond, s erről eszembe jutott valami. Jenny, nem ő volt a kukkoló? így találkoztál vele? így történt?

- Neked teljesen elment az eszed! - kiáltotta a lány.

- És most miért sírsz? Az ég szerelmére, Jenny, nem akartalak megríkatni. Figyelj, odamehetnék? Langleyben vagyok, alig félóra alatt ott leszek.

- Nem akarlak látni!

- A-ha! - morogta. - Mr. Forester nem akarta megmondani, hogyan ismerkedtetek meg, amikor szóba hoztam Ritát. Megkérdeztem, nem ő leskelődött-e a ház körül, beszéltem neki a zajokról, amiket hallottunk. Elmondtam neki, mit közölt róla a felesége. Mr. Forester hallhatóan elkedvetlenedett, Miss Thierolf. Elmegy a városból, s ez így is van rendjén, mert ha nem, én teszek róla, hogy távozzon!

Jenny letette a kagylót. A konyhai mosogatóhoz lépett, és hideg vízzel megmosta az arcát. Az ördög vigye Greget! Még rosszabb, mint Susie Escham. Minden lében kanál. Rita persze kapcsolhatott volna, s elismerhette volna, hogy ő mutatta be Robertet, de Greg nyilván túl erőszakos volt. Meg aztán Rita nem túl eszes, bár nem rosszindulatú.

Nagyon szerette volna felhívni Robertet, hogy elmondja: mindez semmit sem számít, ne izgassa magát, és felejtse el. De végül is Robert világosan beszélt. Nem akarja látni többé. Az a helyes, ha nem hívja fel még egy baráti közölnivaló miatt sem. De milyen asszony lehet a felesége, hogy képes egy vadidegennek ilyen borzalmas dolgokat mondani a férjéről?!

Greg öt napon át minden este telefonált, találkozni akart vele. A lány határozottan, de udvariasan nemet mondott, és több haragos szó nem esett. Jenny arra hivatkozott, hogy egy időre egyedül szeretne lenni, és mivel mindjobban eltökélte magát e kérdésben, sikerült meggyőznie Greget is. Örült, hogy Greg bankja Rittersville-ben és nem Humbert Corners-ben van: még a bankablak rácsán keresztül sem akarta őt látni. Tíz nap telt el, közte Greg születésnapja is, amelyre barátságos, de semmivel sem kecsegtető üdvözlőlapot küldött. Meglepett és hálás volt, amiért Greg kocsija nem bukkant fel a kocsifelhajtóján. Nyilván azt várja, hogy ő egyre magányosabbá váljon az elszigetelt házában, s arra számít, hogy néhány hét múlva boldogan visszafogadja.

Ha Robertre gondolt, kicsi, éles fájdalom hasított belé, ami szinte azonnal szertefoszlott, s nyomában különböző képek villantak fel előtte: mennyire vonzónak látta Robertet az éttermi gyertyafényben: a kételkedő Robert a sípályán a nappalijában, ingujjban sétálgató Robert, majd a padlón oly idegesen járkáló férfi legutóbb. A legborzongatóbb emléke az volt róla, ahogy a háza mellett a tűz fényében állt, akkor még idegenként. Egyáltalán nem félt ettől az emléktől, bosszantotta és idegesítette, amiért a legtöbb ember félt volna.

Az emberek többsége nem ismeri az életet. Nem gondolta magáról, hogy mindent tud az életről, de érezte, jó irányban halad. A legtöbb emberrel ellentétben nyitott volt majd minden iránt. Roberthez fűződő kapcsolatának talán vége, s ha igen, nincs mit tenni: meglehet azonban, hogy valami más rendeltetett el - jó, vagy rossz, ki tudja? És az is lehet, hogy túl passzívan viselkedik, amiért most nem próbál kapcsolatba lépni vele.

Egy este, kilenc óra felé feltárcsázta Robert régi számát Langleyben. Várta, hogy a telefonközpontos beleszól és közli, miszerint a hívott számot kikapcsolták. Vagy egy idegen felel, aki Robert régi számát kapta.

- A hívott szám megszűnt - közölte a telefonkezelő. - Kéri az új számot?

- Igen.

- Ó, sajnálom, nem közölhetjük.

- Úgy értsem, hogy Langleyben van? Robert Foresteré?

- Igen. Langleyi szám, de titkos.

- Köszönöm.

Greg nem tudja, hogy Robert még Langleyben tartózkodik, gondolta Jenny. Két héttel ezelőtt felhívta, s diadalmasan újságolta, hogy Robert elhagyta a várost. Ezt arra alapozhatta, hogy a régi szám megszűnt. Talán a kezelő akkor nem mondta meg neki, hogy Robertnek titkos száma van. Felhívhatná Robertet a munkahelyén, talán még mindig ugyanott dolgozik. Az ágyban ezen töprengett, bár tudta: holnapra meggondolhatja magát, és úgy dönt, hogy hiba lenne telefonálni.

Másnap tizenegykor felhívta. Elkéredzkedett a bankból, mint mondta, kávézni, pedig a páncélszekrény mögötti teremben volt egy villanykávéfőző. Egy nővel és egy férfival beszélt, mielőtt Robert odajött a készülékhez.

- Hello, Robert! Hogy van? - kérdezte.

- Ó, köszönöm, jól. És maga, Jenny?

- Csak tegnap este tudtam meg, hogy még mindig a városban van. - A kagylót erősen a füléhez szorította. - A régi számát hívtam. - A fesztelen, vidám mondatok, amelyeket eltervezett, mind köddé váltak.

- Hát, elköltöztem. Egy házba.

- Tényleg jól van?

- Igen, természetesen. Jobban, mint amikor utoljára látott.

- Megvolt a válás?

- Igen. Lezajlott.

- Robert, sajnálom, hogy Greg felhívta magát. Úgy tűnik, mást sem csinálok, csak Greg miatt mentegetőzöm.

- Ó, az már régen volt, egy hónapja, nem igaz? . Bárcsak ne telefonált volna New Yorkba!

- Ezért nagyon megszidtam. Nem találkoztam vele... azóta, hogy ránk rontott vacsora közben. - Szünetet tartott, szerette volna megkérdezni, hogy most, a válása után nem találkozhatnának-e. Emlékezett Robert vallomására, mely szerint szerette nézni őt a konyhaablakon keresztül. Ő is így érzett iránta. Csak látni szerette volna.

- Azt hiszem, mennem kell, Jenny. Köszönöm, hogy felhívott.

Mielőtt észbe kapott, már kattant is a telefon. Átkozta magát, amiért a válásról kotyogott nem is kellene tudnia róla. Robert ettől zavarba jött, ezt érezte. És egyáltalán nem érdekelte, hogy ő nem találkozott Greggel.

Négy óra harmincötkor, munkaidő után Langleybe hajtott. Alkonyodott már. A Langley Aeronautics-nál ötkor végeznek. Gyanította Jenny, hogy reménytelen feladat megtalálni Robert kocsiját az autók százai között, de legalább a közelében lesz. A Langley Aeronautics parkolója azokra a használtautó-telepekre hasonlított, amelyek mellett a városba jövet elhajtott. Még egy rendőr is állt ott, aki a kapukon kiáramló forgalmat irányította. És legalább három kijárat jöhetett szóba. Robertnek egy fekete, lehajtható tetejű kocsija volt, fehér krómozott szegéllyel a tetején - nem sok ilyen kocsi futott, de rengeteg volt ott a jármű. Lassan elhajtott a kijáratok mellett, míg már csak vagy húsz kocsi maradt a parkolóban, de Robertét nem látta. Végül hazament. Hétre Tesserékhez volt hivatalos vacsorára, de nem volt nagy kedve hozzá. Tesserék azt hitték, a Greggel való szakítás miatt kedvetlen, s mert a szakítást nem értették, megpróbálták őt felvidítani. Jenny nem beszélt nekik Robertről. Talán ma este. Valakinek el kell mondania!

Csengett a telefon, amikor benyitott az ajtón. Azt remélte, Robert lesz, de Greg volt. A langleyi színházteremben koncertet rendeztek Washington születésnapja alkalmából, és el akarta vinni Jennyt. Megköszönte, és nemet mondott.

- Meddig tart ez még, Jenny? Már több mint egy hónapot adtam neked! Mit csinálsz, talán Mr. Forestert gyászolod? Csak nem akarsz utánamenni New Yorkba?

- Csak egyedül szeretnék lenni, Greg!

- Kivel találkozgatsz? Susie-val? Valamelyik fiújával ?

- nem!

- Jól van, kicsi lány. Szeretlek. De néha azt hiszem, egy kiadós elfenekelés nem ártana neked. Hallasz még rólam!

Ez egy csütörtök estei volt és vasárnap egy levélben jelentkezett újra. Négyoldalas, géppel írt levelet küldött, amely a negyedik oldalon érte el a csúcspontot: felpanaszolta a lány szívtelen viselkedését, amiért olyan sokáig nem volt hajlandó találkozni vele rámutatott saját emberfeletti türelmére, amilyet kevés férfi akarna vagy tudna tanúsítani.

A rákövetkező kedd este Jenny végre megpillantotta Robert kocsiját a Langley Aeronautics üzeménél. Ez már a negyedik vagy ötödik próbálkozása volt. A kijárat után északnak fordult, hat másik autó volt köztük, de észrevette, amint egy fél mérföld után balra kanyarodik. Egy, a városból kivivő út volt ez, ami közvetlenül a szántóföldek felé vezetett. Jócskán lemaradva követte, minthogy mostanra már nem volt más autó közöttük. A kocsi vörös hátsó lámpái jobbra kanyarodtak, majd megálltak, s a fényszórók egy kicsi, csúcsos tetejű házat világítottak meg. Lelassított, látta Robertet kiszállni a férfi a lámpákat bekapcsolva hagyta, és a ház felé indult. Jenny már majdnem a kocsifelhajtónál haladt, még jobban lelassított, szerette volna, ha Robert meglátja és megállítja. A kocsifelhajtó rövid volt.

- Jenny? - kérdezte Robert.

Befordult a kocsifelhajtóra, és megállt, nézte, amint Robert felé lépked. A férfi mosolygott, meglepettnek, de barátságosnak látszott, nem volt bosszús.

- Tényleg maga az? - kérdezte - Valami baj van?

- Nincs.

- Hát... nem száll ki? Jöjjön be! Lekapcsolta a gyújtást, kiszállt, és Roberttel együtt a ház felé indult. Az ajtó a kocsifelhajtó felől nyílt, felső részét gyémánt alakú üvegtáblák díszítették. A kis veranda oszlopait barázdált spirálokba faragták. Barna és fekete színű volt, a lány csak azt észlelte, de ezt is alig, mert csak Robertet figyelte, de képtelen volt megszólalni, egy bocsánatkérő szót vagy tréfát sem tudott elejteni.

Bent Robert villanyt gyújtott. - Lépjen be! Azonnal jövök. - Kiment, hogy lekapcsolja a kocsi lámpáit.

A szoba olyan volt, mint valami középkori kastély főterme. Két méter magas kandalló balról, magassága miatt a kandallópárkányt nem lehetett használni. Az egyik fal mellett egy Shakespeare-korabeli dívány, vörös takaróval. Nyilvánvalóan, fent a galérián volt a hálószoba, minthogy a nappali szinte az egész földszinti részt elfoglalta.

- Furcsa hely, nem? - kérdezte Robert mosolyogva. - Nekem tetszik.

- Olyan, mint valami mesében.

- Hadd segítsem le a kabátját.

A sajátjával együtt beakasztotta a szekrénybe, aztán a kandallóhoz lépett, melynek hatalmas tűzterében szinte eltörpültek a begyújtásra odakészített hasábok. Meggyújtotta az alágyömöszölt újságpapírt, majd kinyitotta a szellőzőablakot. Felkapcsolta a szoba közepén lévő asztalon álló lámpát, leoltotta a mennyezeti világítást. Az asztalt gépekről készített tus- és tintarajzok borították.

- Foglaljon helyet. Inna valamit?

A lány a kandallóhoz közeli bőrfotelba ült.

- Nem valami beszédes ma este. - Robert a kékre festett konyhába vezető ajtóhoz lépett.

A lány követte. A konyha kicsi volt, de nagyon tiszta és rendes. Jeget vett elő, és mixelőpohárból whiskyt adagolt a koktélospoharakba. Kétszer Jennyre pillantott a válla fölött, s erről az jutott a lány eszébe, amikor Robert először járt a házában, s ő - mi tagadás - egy kicsit félve tekingetett rá.

Most mosolygott, és boldognak látszott. Átnyújtott a lánynak egy pohár italt, majd visszamentek a nappaliba. A lány észrevette, hogy beszerzett egy lemezjátszót, amely alatt egy halom lemez feküdt.

- Úgy tűnik, igencsak letelepedett itt. Kibérelte a házat? - kérdezte, s egyből gyűlölte a kérdés közhelyszerűségét.

- Igen, egy évre. Százhuszonöt dollár egy hónapra, fűtéssel együtt. Nem rossz, ugye? - Mosolygó szemekkel nézett rá. Egy zsámolyon ült a tűz mellett.

- Nem túl tágas - jegyezte meg bírálóan a lány, felpillantva a mennyezet élesen szétnyíló V alakjára.

- Nincs szükségem többre. Örülök, hogy eljött. Kicsit magányosan élek itt. Nem olyan, mint egy bérházban.

Egyáltalán nem tűnt magányosnak, gondolta a lány. Aztán a válás jutott eszébe. - Sajnálom, hogy szóba hoztam a válását. Csak Gregtől tudtam róla.

A mosoly eltűnt az arcáról, majd visszatért. - nem számít. Örülök a válásnak. Az a kedves benne, hogy Nickie is nagyon boldog, egyszóval így a legjobb. Hogy van Greg? Találkozott vele?

- Mondtam magának - szólt Jenny -, az óta a vasárnap óta, amikor síeltünk, nem találkoztam vele.

- Ó! - Egy újabb hasábot vetett a tűzre.

Jenny a kandalló melletti könyvespolcokat nézte. A legtöbb könyvön új volt a kötés. Sok történelmi és életrajzi mű. Robert kivette a poharat a kezéből.

- Még egy italt? Vagy elég volt?

- De igen, kérek.

Az ital gyorsan a fejébe szállt, nyugalom és szomorúság áradt cl benne. Valami olyat talál mondani - gondolta -, ami miatt Robert kiábrándul belőle, és többé nem akarja látni. Észrevette, a férfit aggasztja, hogy ő mindjobban elcsendesedik. Robert megkérte, maradjon ott vacsorára, a vásárolt hús kettőjüknek is elég. Megsüti a tűz fölött, mondta, s Jenny beleegyezett. Majd azon kapta magát, hogy hétköznapi, gyakorlatias dolgokra gondol, hogy a hússzeletek vajon kiolvadtak-e már? Aztán arra eszmélt, hogy Robert a tűz előtt krumplit csomagol fóliába, a hús pedig teljesen kiolvadt állapotban a grillrácson fekszik, sütésre előkészítve.

- Készítsek salátát? Nagyon jó salátákat tudok csinálni. - Kicsit bizonytalanul állt fel, és suta, ostoba mosoly terült szét az arcán. Úgy viselkedik és néz ki, mint egy tizenhat éves, és gyűlölte magát ezért.

A konyhában azonban elfeledkezett kábultságáról amint salátaöntetet kevert a férfi fából készült, barna salátástáljában. Robert fokhagymát és hagymát is tartott, meg mindenféle füveket. Kurta kötényt kötött rá, olyasfélét, mint az ácsoké, s Jenny még most is érezte kezének gyors érintését a derekán. Különleges salátát készített, s mire végzett, a sült és a krumpli is elkészült. Robert a nappali egyik felében megterítette az asztalt, bár ezt a lány szerette volna megtenni. Francia címkés vörösbort tett az asztalra.

Vacsora alatt Robert a munkájáról beszélt, megemlítette, hogy esetleg Philadelphiába megy dolgozni, a Langley Aeronautics fő üzemegységéhez. A helikoptermotor két alkatrészének összevonásán dolgozott, s az íróasztalán fekvő rajzok ehhez tartoztak. Megmutatta az egyiket, Jenny próbálta megérteni, de a vonalakat duplán látta. Talán mert alig szólt valamit a rajzokra, megmutatta a rovarrajzokat tartalmazó mappát is. Az egyedüli, amelyikről Jenny életében hallott, az ájtatos manó volt, s az is rémisztőén nézett ki a rajzon. Robert elmesélte, hogy a rajzok egy könyvhöz készülnek, s valamennyit New Yorkba küldi. Megijedt, amikor abbahagyta a munkájáról szóló mesélést, és megkérdezte, meghallgatta-e a Mozart- és Stravinsky-koncertet a Langley előadóteremben. Mondta, hogy nem, de Greg meghívását nem említette. Jenny először nagy étvággyal látott neki a sültjének, de aztán egyszerre egy falatot sem bírt lenyelni többet. A salátánál már sírhatnékja támadt.

- Robert, szeretlek - mondta a közepén félbeszakítva a férfi mondatát.

Robert a nevetés és a meglepett kiáltás közötti hangot hallatott, majd Jenny a vörös díványon találta magát, párnáknak támaszkodva. Robert nyugodt hangját hallotta: - ...egy kis kávét. Jól van. Finom, erős eszpresszókávé. Nem lett volna szabad még egy whiskyt töltenem. De nem is ittál sokat. Mindjárt jobban leszel.

Szavak, szavak, újabb szavak kavarogtak az agyában, de egyiket sem tudta kimondani.

Robert cigarettával járkált fel-alá, a kerek kávézóasztalnál megállt egy pillanatra, kortyolt a kávéjából. Házasok vagyunk, itt lakunk - gondolta Jenny -, és már természetesnek veszem, hogy egy ágyba fekszem vele, s ő is egészen hozzám szokott. Nézte az ide-oda mozgó alakot, lépései alig hallatszottak a szőnyegen. Nem nézett felé. Cigarettáját a kandallóba dobta. Ingének mozgó fehérségére lehunyta a szemét és elaludt. Arra ébredt, hogy Robert megérinti a vállát. Egy takarót terített rá, s mellé ült a díványon.

- Jobban érzed magad ? Fél tizenkettő. Azt gondoltam, talán szeretnél hazamenni.

- Nem akarok hazamenni.

- Ó... hát... aludj itt lent. Itt nincsen ágynemű, de egy perc alatt megágyazok. - Aztán zavarba jött, tétován a székhez lépett, amelyen címlapjával lefelé fordítva egy könyv feküdt. Összecsukta, és az asztalra tette. A tűz narancsvörösen izzó parázshalommá zsugorodott. Feléfordult, ránézett, mintha azt várná, hogy meggondolja magát, jobban felébredjen és kijelentse, hogy mégis elmegy.

- Van pizsamád? - kérdezte a lány.

- Biztosan akad. Nagy lesz neked.

Jenny lezuhanyozott, gépiesen kimosta a harisnyáját és felakasztotta a zuhany tartórúdjára. Fogpasztát kent az ujjara, és végigdörzsölte a fogát szerette volna Robert egyik fogkeféjét használni, de nem merte. Szégyenkezése, amiért meghívatta magát, átalakult valamiféle hallatlanul vakmerő kalanddá, amit most már végig kell csinálnia, hogy aztán később még a gondolattól is összerezzenjen. A fürdőszobából kilépve Robertet háziköntösben és pizsamában találta, kezében egy pohár tejet tartott.

- Gondoltam, ez talán jólesne! - mondta.

- Köszönöm, nem kérek. Innék még egy pohár bort.

Robert kiment a konyhába érte. Állva figyelte, amint a füstbevonatú pohárba tölt, amiből az asztalnál ittak. A konyhát már rendbe hozta, elmosogatott. A poharat a kávézóasztalra tette, amit odahúzott az ágy mellé, Jenny bebújt az ágyba, és belekortyolt a borba. Robert egy újabb fahasábot tett a parázsra.

- Nem mintha a meleg miatt kellene, remélem, de olyan jó nézni - mondta. - Mikor szeretnél felkelni?

- Fél nyolckor.

- Rendben. Én is akkor kelek. Jó éjszakát, Jenny!

- Jó éjszakát!

Állt és nézett rá, fejét kissé oldalra billentette, mosolygott, kezét köntösének zsebébe dugta. Jennynek maga volt a tökély. Nem számított, meg akarja-e csókolni vagy sem, tökéletes érzés volt az ágyában feküdni az ő házában, egy fedél alatt aludni és egy levegőt szívni vele. Lehunyta a szemét. Hason feküdt, arcát egyik kezére fektette, és ki akarta nyitni a szemét, hogy még egyszer ránézzen, amint ott áll kék csíkos köpenyében. Amikor kinyitotta a szemét, már sötét volt, és ő már nem volt ott, csak egy fénysugár szűrődött le a galériáról. Úgy érezte, öt percnél nem telt el több, de az idő megállt. Talán egész éjjel fennmarad, talán elalszik. Mindkét eshetőség vonzó volt. Nem volt sem nappal, sem éjszaka. Csak annyit érzett, hogy létezik. Az örökkévalóság: ez volt a helyes szó arra, amit érzett.

Greg nem látta Jenny kocsiját azon az estén a háznál, az épület sötét volt, ezért visszahajtott Humbert Corners-i lakásába, várt éjjel egy óra negyvenig, majd újra elhajtott a lány háza előtt. A kocsi akkor sem volt ott. Susie Eschamnál sem. Susie háza előtt kilenckor, majd éjfélkor hajtott el újra, hogy körülnézzen. Első gondolata az volt, hogy New Yorkba utazott, Robert Forestert meglátogatni. Vagy hogy máshol találkozik vele. Talán Tesseréknél tölti az éjszakát? Nem valószínű. Tudomása szerint ez sohasem fordult elő. Éjjel kettőkor felhívta Susie-t. Tisztában volt azzal, hogy durva dolog ilyenkor telefonálni, de azt akarta, hogy Susie is tudjon bosszúságáról. A lány nagyon is megértette, mit érez, az ő oldalán állt.

- Nem. Nem láttam - suttogta Susie, mert a családja aludt, s a telefon a hallban volt.

- Van egy olyan érzésem, hogy Roberttel van. Ki másnál lehetne? Még a mozinak is vége fél tizenkettőkor, még Langleyben is. Nem szokott kimaradni ilyen sokáig hétköznap este.

- Azt hittem, Robert visszament New Yorkba.

- New York csak kétórányira van, nem igaz?

- Nem lehet Tesseréknél?

- Nem akarom felcsörgetni őket, hogy megtudjam.

- Akarod, hogy én megtegyem?

- Hm, nem, köszönöm, Susie - mondta Greg lemondóan.

- Jaj, Greg, bár segíthetnék neked! Tényleg szereted, igaz?

- Hát igaz, nagyon.

Három perccel később a New York-i ex-Mrs. Foresterrel beszélt. Tőle tudta meg, hogy Robert még mindig Langleyben van, és hogy még mindig a Langley Aeronautics-nál dolgozik.

- Nekem azt mondta, hogy elmegy a városból. Tőle magától tudja, hogy itt maradt Langleyben?

- Nem, de én erre tippelek. Néhány héttel ez-előtt New Yorkba jött a válási okmányokat aláírni, de én nem találkoztam vele. Az ügyvédem egy szót sem ejtett Robert költözéséről - mondta bágyadtan. Mint mondta, már ágyban volt, de egy cseppet sem bánja, hogy felébresztette.

- Ugye, nem tudja, hol lakik Langleyben? Megváltoztatta a telefonszámát, és a központ nem adja meg a címét.

- Halvány gőzöm sincs róla, és nem is érdekel - mondta, s a füstöt a telefonkagylóba fújta. - Az eset azonban érdekel. Ez valami olyasmi, ami csak Roberttel eshet meg, teljesen jellemző rá. Egy érzelgős, lopott szerelmi kapcsolat.

- Hát, remélem, idáig még nem jutottak! Én szeretem azt a lányt. Ha egyszer elkapom azt a fickót... Ismerem Jennyt, egyszerűen belebolondult, és... nem is tudom, mit mondjak, szóval ő egy romantikus gyerek még. Ha egyszer elhatároz magában valamit...

- Robert egy őrült. Jobb lesz, ha az a lány vigyáz magára!

- Hát éppen ez az. Éppen ez aggaszt engem. És így,- hogy Langleyben maradt...

- Figyeljen, Greg, folyamatosan tájékoztasson, rendben? És örülnék, ha bármiben segíteni tudnék, oké?

Erőt öntött ez a beszélgetés belé. Úgy érezte, az ex-Mrs. Foresterben szövetségesre lelt, és ő volt a legjobb információforrás Robertre vonatkozóan. Amikor először felhívta, azt ajánlotta, szólítsa egyszerűen Nickie-nek. Most már Nickie Jurgen. Újra férjhez ment. Érezte, hogy hosszú, kemény harcba fog kerülni Jenny visszaszerzése, de biztos volt a győzelemben, akár Foresterrel volt ma éjszaka, akár nem. Bekapcsolta a rádiót, rágyújtott, és lerúgta a cipőjét. Vajon van éjszakai műszak a Langley Aeronautics-nál? Meg kell próbálni. Kinézte a számot a telefonkönyvből, és feltárcsázta. Nem vették fel. Holnap reggel felhívja őket, és megtudakolja Forester lakcímét. Ha nem adják meg, akkor van más lehetőség - a tisztító például. A langleyi tejkihordó cég, ahol biztosan tudják a címét. Nagy öklét dörzsölgette, és felállt a díványról. Egy jókora ütés az állára, ez majd kellően elveszi Robert Forester bátorságát. Ez már korábban bevált - bár nem igazán sikerült, s ezt be kellett ismernie a két Phillyből való lány esetében, de mindenesetre őt nagyon kielégítette, hogy a két riválisát eszméletlenre verte.

Pontosan beállította a rádiót, aztán vetkőzni kezdett. A szekrénye túl kicsi volt, tíz hónapja, amióta itt lakott, mindig bosszankodott emiatt. Az utóbbi időben amikor ruhát tett fel az akasztóra és bepréselte a szekrénybe, gyakran gondolt arra, hogy néhány hét múlva Jennyvel lakik a trentoni házukban, ahol minden szobában, sőt még a konyhában is tágas szekrények lesznek. Ma este bizonytalanná vált ez az elképzelése: s ettől majd megőrült. Hogy egy ilyen mocsok, egy ilyen hülye, mint Robert Forester, tönkretegye az életét! Majdnem minden este elhajtott Jenny háza előtt, hogy meggyőződjön, ott van-e a lány kocsija, s azon a néhány estén, amikor nem látta, úgy vélte, Tesseréknél vagy Ritával van, mert azokon az estéken éjfél előtt mindig hazatért. Most úgy gondolta, azokon az estéken Foresterrel volt, és lehet, hogy a tegnapi nem is volt az első teljes éjszaka, amit nála töltött, hiszen nem ellenőrizte a házát minden éjjel.

Másnap reggel kilenc harminckor egy, a Langleytől negyven mérföldnyire lévő, út menti étteremből felhívta Robert vállalatát. A nő, aki felvette a telefont, nagyon nyugodtan közölte vele, hogy nem szokták megadni az alkalmazottaik címét. Félóra múlva egy másik helyről ismét telefonált, és Robert Forestert kérte. Vagy három percig tartott, amíg megtalálták, minthogy Greg nem tudta, melyik osztályon dolgozik. Végül Robert hangja hallatszott: - Halló! - Greg Wyncoop beszél. Szeretnék magával találkozni munka után!

- Mi célból?

- Majd ha találkozunk, megmondom. Mikor végez?

- ötkor. De ma nem alkalmas.

- Nem fog sokáig tartani, Mr. Forester. Ötkor találkozunk, oké?

- Rendben van. Ötkor.

Greg ötre odaért, és amikor megpróbált behajtani a kapun, amelyen keresztül már megkezdődött a kocsik kiáramlása, az őr megállította, és kérte a belépőjét. Közölte, hogy az egyik alkalmazottal kíván találkozni. Egy arra kijelölt, szállítók - nem személyzet megjelölésű helyen, a főépület mellett kellett a kocsiját hagynia. Elmosolyodott. Olyan ez a hely, mint valami titkos szervezet, pedig csak alkatrészeket gyártanak, magánszemélyek ostoba kis repülőgépeihez. Kiszállt a kocsiból, és körbejárta a parkolót, Robertet figyelte. Az úton jövő-menő autókat is szemmel tartotta, hátha meglátja Jenny kék Volkswagenjét is. Miért alkalmatlan a mai nap Mr. Foresternek? A közeledő Forester láttán eldobta cigarettáját. Robert egy papírtekercset tartott a kezében.

- Üdv! - köszönt Greg kurta biccentéssel.

- … estét!

- Gondolom, tudja, miért akartam találkozni magával?!

- Nem egészen.

- Jennyvel volt tegnap éjjel? Vagy inkább ő magával volt-e?

Robert könnyedén, két kézzel tartotta a papírtekercset. - Talán Jennyt kellene megkérdeznie!

- Én magától akarom tudni. Hol lakik, Mr. Forester?

- Mi köze hozzá?

- Más úton is megtudhatom, szóval, Jennyvel volt tegnap éjjel?

- Azt hiszem, ez csak Jennyre és rám tartozik.

- Ó, vagy úgy! Mr. Forester, én még mindig Jenny jegyesének tartom magam. Vagy ezt elfelejtette? Januárban közölte velem a szándékait, s azt mondta, nincsenek tervei Jennyvel. Ez még mindig áll?

- Ez most is igaz.

Nyugalma még jobban feldühítette Greget. Ez nem volt természetes. Eszébe jutott, amit a volt felesége mondott: Robert nem épelméjű. - Mr. Forester, nem hinném, hogy maga megfelelő társaság lenne bármilyen lány számára, de különösen nem az én menyasszonyom számára. Figyelmeztetem magát, ne találkozzon vele többet, és ne is próbálja még egyszer látni őt! Megértette?

- Értem - mondta Robert olyan egykedvűen, ami Greget egyáltalán nem elégítette ki.

- Ez figyelmeztetés. Kitöröm a nyakát, ha hozzáér!

- Rendben van.

Greg ellépett mellette, és elment. Halántéka lüktetett. Forester arcán nem látta a félelmet, amire számított, de az első menetet megnyerte, gondolta. Rövid és lényegre törő volt. Hirtelen ötlet sugallatára visszafordult, és pillantásával Robert sötét felöltőjét kereste, de már nem látta. Na jól van, hiszen megmondta a magáét. Aztán Forester autóját kereste, mely - emlékezete szerint - sötét színű volt, kétajtós, lehajtható tetejű. Esetleg követhetné - futott át az agyán -, és megtudhatná, hol lakik, de annyi átkozott autó között nem tudta felfedezni Robertét.

Greg egyenesen Jenny házához hajtott. Mire odaért, háromnegyed hat volt, és a lány autója még nem volt ott. Ötre, öt harmincra ért általában haza. Visszahajtott Langleybe, bár tudta, hogy a mai este nem sok reménnyel kecsegteti, de mégis, nem bocsátana meg magának, ha nem próbálná meg. Langleyben a tisztítónál állt meg, amely még nyitva volt. Nem tudták Forester címét, őt magát sem ismerték, de megkérdezték, miért akarja tudni a címét.

- Egy csomag miatt - válaszolt Greg. - Egy csomagot kell kézbesítenem neki.

- A postán meg tudják mondani, de ilyenkor már zárva vannak.

Nem járt sikerrel az egyetlen vegyesboltban sem, amely az útjába akadt. Hiába tett meg tizenhét mérföldet! Oda-vissza már harmincnégy! Oda se neki, majd holnap kideríti.

Másnap reggel már nyitáskor a langleyi postahivatalban volt. Kijelentette, hogy egy csomagot kell kézbesítenie Robert Foresternek, s kérésére meg is adták a címet: Box 94, R. D. I., ami a Gursetter Roadon volt, mintegy két mérföldnyire a városon kívül. A postahivatalnok elmagyarázta, hogyan jut oda. Már késésben volt egy üzleti megbeszélésről, de elindult Forester házához, csak hogy megnézze.

Az út menti levelesládákat figyelte, s végre az egyiken meglátta Forester fehér festékkel felírt nevét. Bolondos külsejű ház volt meredeken felkunkorodó tetejével: pont az a fajta, amilyet egy csodabogár választ magának lakóhelyül. Még a külseje is valahogy baljós volt. A kocsifelhajtón állította meg a kocsiját, körültekintett, s miután senkit sem látott, kiszállt, és bekukucskált az üvegajtón. Az egész helytől libabőrös lett a háta. Úgy nézett ki, mint valami várbörtön vagy egy kastély oldalszárnya. Egy másik ablakhoz lépett, benézett a konyhába, aztán az ablakpárkányon észrevett valamit, amitől a szíve megdobbant, és a dühtől gyorsabban vert. Jenny egyik virága volt az. Megismerte a vázát, és a növényt is, tévedés kizárva. A virágot - derengett neki - anyósnyelvnek hívják, az edény fehér üvegből készült, rajta fogantyúk. Visszament a kocsijához, gyorsan kifarolt a kocsifelhajtóról, és elhajtott a megbeszélésre.

Hatkor, pontosan hatkor, mert kényszerítette magát, hogy addig várjon, ismét elhajtott Forester háza előtt. Jenny kocsija ott volt, és Roberté is. A lány nyíltan itt tölti az éjszakákat. A mostani a hetedik lehetett, esetleg a tizedik, amennyire megítélhette. A házban most fények ragyogtak. Elképzelte, amint nevetnek, beszélgetnek, és a vacsorát készítik. Jenny összeüti az egyik nagyszerű salátáját, és aztán... Greg képtelen volt a folytatásra gondolni.

Megállt egy út menti bárnál, amit kellően nyomasztónak talált a három férfivendéggel, akik a sörük fölé görnyedve tévét néztek. Rumot rendelt, nem mintha különösebben szerette volna, de a mostani hangulatához illőnek találta a szó hangzását. Egy rumot! Lehajtotta az italt, fizetett, majd aprót kért, mert New Yorkba akart telefonálni.

Nickie Jurgennél nem vették fel a telefont.

Hazament, és egész este a New York-i számmal próbálkozott. Éjfél előtt tíz perccel vették fel. Egy férfi volt, és Greg Mrs. Jurgent kérte.

- Hello, Greg! - üdvözölte Nickie. - Hogy vagy?

- Hát nem valami fényesen - panaszolta, bár a barátságos hangtól rögtön jobban érezte magát. - azt hiszem... úgy gondolom... szóval ahogy mondják, bebizonyosodott a legrosszabb, amitől féltem.

- Mi történt?

- Hát, a barátnőm... azaz a menyasszonyom...

úgy tűnik, mostanában Robertnél tölti az éjszakáit.

- Micsoda? De hát ez borzasztó!

Nickie nem is lehetett volna együttérzőbb. Elkérte Robert címét, és leírta magának. Azt tanácsolta Gregnek, hogy vegye kézbe Jennyt, és ismét figyelmeztette, hogy Roberttől ne várjon mást, csak szokatlan, mi több, veszélyes viselkedést.

- Biztos vagyok benne, hogy az egésznek hamarosan vége lesz - mondta Nickie -, hacsak a menyasszonyod nem dilis egy kicsit maga is, amit kétlek. Egy lánynál sem tarthat soká, míg rájön, mi a tényleges helyzet Roberttel.

- Nem hiszed, hogy kárt tesz benne, ugye? - kérdezte Greg hirtelen megriadva.

- Meg nem tudom mondani!

- Felszólítottam, hogy hagyja békén Jennyt. Néhány napja beszéltem vele. Erre Jenny még ugyanazon az átkozott estén elmegy hozzá!

- Megértem, mit érzel! Robert mindig ilyen, kikezd a nőkkel, lehetőleg fiatalokkal és ártatlanokkal, aztán amikor elege van belőlük, dobja őket. Általában hat hét, vagy még annyi sem kell hozzá. Most volt alkalmam beszélni az egyik szerencsétlen. .. - ...a mocskos... - mordult fel Greg. - Holnap találkozom Jennyvel, és beszélek a fejével. Mostanában látni sem akar, ezért nem akarom felbosszantani, de most már belátom, nincs más lehetőség.

- Vidd haza magaddal!

Greg nevetni próbált. - Igen, ez az! Csak valahogyan el tudnám ijeszteni a városból! Mennyire beszámíthatatlan? Állt valamikor pszichiátriai kezelés alatt vagy ilyesmi?

- Még hogy kezelték-e? Én csak tudom! Legalább kétszer. Ő is azok közé tartozik, akik nem elég bolondok ahhoz, hogy elzárják őket, de arra van elég eszük, hogy mások életét megzavarják. Miért nem fenyegeted meg, hogy megvered? Nagyon gyáva alak, te meg épp az ellenkezője vagy, nem?

- Igazad van. Oké, ezt megfontolom, de először megpróbálok Jennyvel beszélni.

- Sok szerencsét, Greg!

így aztán Greg elhatározta, hogy másnap, szombat reggel találkozik Jennyvel, s ha nem találja otthon, akkor délután is próbálkozik. A lány azonban nem volt otthon egész szombaton. Kocsija Forester házánál állt. Mintha csak odaköltözött volna, de nem mert Robert ajtaján dörömbölni és utána érdeklődni. Jenny vasárnapra sem ment haza. Azt nem vette észre, hogy ruhát váltani vagy a virágait megöntözni járt-e otthon, mielőtt hétfő reggel dolgozni ment.

Ahogy hétfőn este Jenny belépett az ajtón, Robert rögtön tudta, Gregory van a dolog mögött.

- Most találkoztam Greggel - mondta a lány, s a retiküljét meg egy papírzacskót az ajtó melletti székre csúsztatta.

Robert lesegítette és felakasztotta a kabátját. - a házadban? - Tudta, hogy munka után hazament néhány holmiért.

- Fél hatkor odajött. Megint telefonált a feleségednek, aki szerint te elmebeteg vagy.

Robert felsóhajtott. - Jenny, mit tehetnék? Már nem a feleségem, hiszen tudod!

- Miért nem hagynak minket békén? - kérdezte Jenny, mintha választ várna tőle.

- Mit mondott még Greg?

Jenny leült a vörös díványra, válla meggörnyedt, keze ernyedten nyugodott az ölében. - Azt mondta, hogy a feleséged szerint néhány hét alatt rám unsz. Istenem, hát olyan nagy dolog az, ha az ember arra vágyik, hogy ne háborgassák?

Robert kiment a konyhába, megtöltötte jéggel a jégvödröt, majd ezzel visszatért a nappaliba. - hát, Jenny, nézzünk szembe a ténnyel, négy vagy öt itt töltött éjszaka után... mire számítasz, mit gondolhat Greg? Elhinné, hogy úgy töltjük ezeket az éjszakákat, mint a szerzetesek, én fent, te pedig itt lenn alszol?

- Képes az autóm után szaglászni! Azt mondta, a te címedet is ő szimatolta ki. Megkérdezte a postán.

- Hát... az emberek szimatolgatnak. - Robert kivett egy cigarettát a kávézóasztalon fekvő dobozból.

- De mi közük hozzá?!

A lányra pillantott. - Gondolom, elújságolta Nickie-nek, hogy öt éjszakát itt töltöttél?

- Ó, biztosan.

A lány meglepetten nézett rá, mert a gondolatai szinte kiültek az arcára.

- Nem, semmi közük hozzá! - mondta. - Nickie-nek meg végképp.

A lány felállt, elvett egy cigarettát. Robert tüzet adott neki. Jenny elkomorult, a padlóra meredt. Olyan volt, mint egy gyerek, akit megfenyegettek, hogy megfosztják valamilyen örömtől, amit teljesen tisztának és ártalmatlannak tartott. Péntek este, második közös vacsorájuk után megkérdezte: Robert, veled tölthetném a hétvégét? Főznék is... és nem zavarnálak, ha dolgozni akarsz!

Az elutasítással kibírhatatlanul hosszú hétvégére ítélné Jennyt. Nem tudott semmilyen, valóban jó kifogást kigondolni, hogy nemet mondjon. Szabad ember, miért ne hívhatna meg egy lányt hétvégére? Greg fenyegetései, amelyekről Jennynek nem tett említést, bosszantották, s úgy érezte, ha elküldené a lányt a hétvégére, ezzel egy kicsit engedne is Gregnek. A hétvégeken szeretett egyedül lenni: nem mintha Jenny zavarta volna a munkában, de előre látta, hogy mind jobban és jobban rá összpontosít. Azok közé tartozott, akik csak a szeretett férfiért élnek: már bánta engedékenységét. Sajnálta azt is, amiért megengedte, hogy ma este vacsorára eljöjjön, csak azért, mert a lány biztosra vette a beleegyezését. Eszébe jutott a szombat este, amikor vacsora után Jenny a vörös díványon feküdt, ő pedig a karosszékben ült, a tűz már alig élt a kandallóban, a lámpák leoltva, ahogy a lány kérte. Jenny a hátán feküdt, és a mennyezetre bámult, majd megszólalt: Most olyan boldog vagyok, még azt se bánnám, ha meghalnék!

- Gondolod, hogy valamikor meg tudsz majd szeretni engem, Robert?

Már most is szeretlek, gondolta a férfi. De az emberek általában nem így szeretnek. Az sem volt a szokásos, ahogyan Nickie-t szerette, ahogyan például szerelmes volt bele. - Nem tudom, Jenny. Azt hiszem, meg tudnálak szeretni. Nem akarok semmit ígérni.

Néhány másodpercig hallgattak.

- Félsz az ígéretektől? A szavaktól? - kérdezte a lány.

- Igen. Az érzelmeken semmit nem változtatnak... és a megszegett ígéretektől félek. Ha két ember szereti egymást, a szavaktól nem lesznek mélyebbek az érzelmeik... nem változik meg semmi köztük. - Nickie-re gondolt, meg arra, ahogy a szavak és az ígéretek ellenére minden szétesett kettőjük között. - Ha most szeretnélek, nem mondanám meg. Nem ígérhetem meg, hogy megszeretlek. De ha ez megtörténne, és én nem vallanám be, ez a tényeken semmit sem változtatna. A dolgok vagy megtörténnek, vagy nem.

A lány nem mozdult. - Szeretlek, Robert, és. semmi más nem érdekel. Csak tudni szeretném, te hogy érzel irántam?

- Nos... szeretek veled lenni. Jó veled lenni még akkor is, ha dolgozom. Boldogabbá teszel. - Nem tudott többet mondani.

- És még mit érzel?

- De ez így nem mehet tovább, Jenny... az, hogy itt töltőd az éjszakákat... mert az emberek a szájukra vesznek. Ha nem tenné Greg, előbb-utóbb Kolbe-ék tennék a szomszédból. Tudják, hogy nem vagyok nős. Látják itt az autódat, hamarosan rájönnek, hogy egy nagyon csinos, huszonhárom éves lány vagy. Aztán ott vannak a barátaid, Tesserék és így tovább. Ha egyszer elindul a szóbeszéd... Nem lenne szabad minden este együtt lennünk, Jenny! Greggel nem találkoztál minden este, ugye?

- De belé nem voltam szerelmes - mondta a lány egyszerűen. A cigarettájáról a hamu a padlóra hullt, s amikor észrevette, a kávézóasztalhoz hajolt, hogy eloltsa.

Robert elnézte nyúlánk alakját a fekete ruhában és a rövid kabátkában. Még a lapos sarkú cipőben is - Jenny ilyet viselt, mert túl magasnak tartotta magát-kecses, sőt gyönyörű volt. Az a fekete ruha volt rajta, amiben egyszer már látta őt, s nagyon tetszett neki benne.

- Rendben van, nem láthatlak minden este mondta szomorúan -, és nem is jövök el hozzád, ha egyedül akarsz lenni. De nem Greg miatt, hanem mert mi ketten megállapodtunk. Holnap este például nem látjuk egymást, ha te is úgy akarod. Találkozzunk szerdán.

Robert elmosolyodott. - Oké.

A lány nem viszonozta a mosolyát.

- Nem szeretnél elmenni ma este valahová vacsorázni? - kérdezte Robert.

- Levest főztem. Elfelejtetted? - A támlás székre tett papírzacskóhoz lépett.

A férfi elfeledkezett a levesről. Tegnap este a lány a hozzávalók miatt hazament, hogy ott főzze meg a levest, aztán visszajött, hogy az éjszakát vele töltse, és ma este ismét hazament a főzést befejezni. Most nagy komolyan foglalatoskodott a vacsorával, a konyhában megmelegítette a levest, és egy salátát készített - mintha már egy éve házasok lennének.

Robert felemelt egy levelezőlapot az íróasztalról. - Meg akarod nézni a sárgabegyű ujjszopót? - kérdezte, és belépett a konyhába.

- Micsodát? - A ráncok eltűntek a lány arcáról. Elvette a lapot, megnézte, aztán szélesen elmosolyodott. - Honnan szedted ezt a madarat?

- Ó, állandóan itt üldögél az ablakpárkányomon. Aztán itt egy másik, a ruhaszárító madár! Ez azt mondja: Ah-i-i! Ah-i-i! - mint egy rozsdás emelőcsiga a ruhaszárítón.

Robert két madarat rajzolt, amint kis nadrágokkal és ingekkel teleaggatott ruhaszárítót húznak fel.

- Ismerem ezt a madarat. Hallottam már - mondta Jenny -, de még sohasem láttam.

Robert elnevette magát. Jenny olyan komolyan vette az ő madárrajzait, mintha valódiak lennének.

- Van még? - kérdezte Jenny.

- Nincs. De majd rajzolok. A levesnek fel kell forrnia?

- U-uh, nem! - Lekapcsolta a melegítőlapot, és hátratolta a lábast. - Azt hiszem, rögtön ehetünk, csak megterítem az asztalt.

- Én terítek.

Jenny háromszor vett a salátából. Robert már a levessel jóllakott, meg egy szelet vajas barnakenyérrel. A kávét és a konyakot már a tűz mellett itták. Jenny csendesen és elgondolkozva dőlt hátra a székében, Robert nézte gyengéd arcát, sötét ruháját. Boldog vagy szomorú? Ösztönösen felállt, finoman megérintette a lány vállát, és megcsókolta az arcát.

- Sajnálom, amiért túl borúsan beszéltem ma este - mondta.

Jenny mély, komoly pillantással nézett fel rá. - nem te vagy borús, talán inkább én.

A lány keze nem mozdult, a szék karfáján pihent. És így van jól, gondolta Robert: már megbánta a csókot, bár az egészen testvéri volt. A lány azonban nem vette le a szemét róla, nézte, ahogy a cigarettáját a tűzbe dobta, és nekilátott leszedni az asztalt. Teleengedte a mosogatót, hogy elmossa a néhány használt edényt, de Jenny egy mozdulattal és egy mosollyal elhessegette. Kötényt vett fel, és ügyesen maga mosogatott el úgy, hogy még a ruhaujját sem nedvesítette be. Robert eltörölgette a tányérokat, amelyeket Jenny az edénytartóra tett. Elégedettnek érezte magát, semmi sem nyugtalanította. Greg most jelentéktelennek és kissé ostobának tűnt. Csak annyira volt fontos, amennyire Jenny azzá tette, a lány pedig egyszerűen ki akarta iktatni az életéből: ennyi az egész. Tény, hogy mindketten, ő és Jenny szabadok. Nézte az arcát keretező, lágy haját - néhány szál kicsúszott a füle mögötti csat szorításából -, és szerette volna ismét megcsókolni az arcát. A lány a mosogatót törölte ki. Aztán kiegyenesedett, kioldotta a kötényt, a pultra dobta, és széttárta a karját felé. Ajkuk összeért, egymáshoz tapadt, a lány nyelvének a hegye az övéhez ért olyan volt, mint egy forró áramütés. Erősen magához szorította ezt a különös, meleg testet, amely magasabb és törékenyebb volt Nickie-énél, a kölnije is más. Az első nő, akit Nickie óta a karjában tartott. Aztán kibontakozott az ölelésből, és belépett a nappaliba. A lány tekintete követte a konyhából. Vagy egy percig a kandallóba bámulva állt, majd a lemezjátszóhoz hajolt, és feltette az első keze ügyébe eső lemezt. Nem akarta, hogy Jenny ott maradjon éjszakára, de tudta, hogy biztosra veszi a maradást, és lehetetlen volt közölni vele: Jenny, annak értelmében, amiről ma este beszéltünk... És ami még rosszabb volt, le is feküdhetne vele, ma este minden különösebb hűhó nélkül megkérhetné, hogy jöjjön fel a hálószobájába. Olyan könnyű, természetes, mindenki által várt dolog lenne. De talán tisztességtelen. Ha ma este megtörténne, ő talán soha többé nem kívánná még egyszer. Ha most történne meg, a lányt esetleg csalódás érné. Milyen fantáziaképek élhetnek a fejében, milyen elérhetetlen ideálok? Vagy azt akarná, hogy minden este megtörténjen! Szombat este is így mondta: minden este találkozni szeretne vele. Nem akart belekezdeni. Holnap nem jön el, s ezzel elkezdődik a leépítése valaminek, aminek elkezdődnie sem lett volna szabad.

Állt, figyelte a vörös díványon fekvő Jennyt, kezét a köntöse zsebébe rejtette, mint az első alkalommal, amikor a lány nála töltötte az éjszakát.

Jenny zuhanyozás után ágyba bújt a megszokott teendőit végző, engedelmes gyermek arckifejezésével, de tekintete most kérdőn, éberen szegeződött rá.

- Jó éjszakát, Jenny!

A lány lassan elmosolyodott, mintha mulatna rajta. - Nem kapok csókot a homlokomra? Vagy az arcomra?

Robert felnevetett és megfordult, cigarettát keresett. - Nem. - Megtalálta a cigarettát, rágyújtott, és elindult felfelé a hálószobájába, majd megállt, és visszafordult jó éjt kívánni, de mielőtt megszólalt volna, a lány a nevét mondta.

- Azt szeretném... - kezdte, majd hosszú szünetet tartott. Karja a feje alatt, szemei csukva, és úgy mocorgott, mintha fájdalmat erezne. Aztán kinyitotta a szemét, és megszólalt: - Olyan boldog vagyok, Robert! Mit tehetnék érted?

- Nem jut eszembe semmi. Köszönöm.

- Semmi? Még az sem, hogy kössek egy pulóvert neked?

Robert a fejét rázta. - Nos, talán mégis. Ha van orvosod, és tudnál altatót íratni nekem... Seconalt, ha lehet.

- Ó, persze hogy tudok. Se-emmi gond!

- Lusta voltam orvost keresni. Köszönöm, Jenny. És most jó éjszakát!

Felment a lépcsőn, ágyba bújt, és azonnal leoltotta a lámpát. Jennyé még vagy félóráig égett. Robert bevett két könnyű nyugtatót, amit recept nélkül vásárolt egy gyógyszertárban, de ez csak annyit ért, mint a szenteltvíz. Ma éjjel valami nagyon erősre lett volna szüksége.

Robert kedd este - az egyelőre még névtelen - henger formájú alkatrész tervrajzán dolgozott, amit gyártható formába akart önteni a Langley Aeronautics számára. Az üzemnek volt egy hasonló öntőformája az ilyen alkatrészekhez, a sebességváltók egyik szokványos alkatrészéhez, ami minden helikopterben megtalálható. Minthogy az öntőformák költségesek voltak, Mr. Jaffe és Mr. Gerard, Robert főnöke, illetve a cég elnöke olyan alkatrésztervet vártak tőle, amelyet a már meglévő öntőformával lehetne előállítani, bár a két hengeralkatrész rendeltetése teljesen eltérő volt. Az ő ötletével, ha megvalósulna, két alkatrészt kiiktathatnának és három darabot egyesíthetnének, azaz gyakorlatilag két öntőformát megtakaríthatnának: bár Gerardra nem tett túl nagy benyomást ez a lehetőség. Nem akartak új öntőformára költeni, hogy az eljárást kipróbálják. Talán az ő találékonyságát akarták próbára tenni, hogy meggyőződjenek róla, megbirkózik-e a feladattal. Ebben azonban megvolt a játék vagy egy rejtvény kihívása, s érezte, a dolog megoldható, ha nem adja fel. Újra és újra összevetette a tervrajzát a sebességváltó öntőformával, és megint a bemeneti résznél akadt el. És ugyan mit számít az egész? Tényleg érdekli, hogy tökéletesítse a L. A. helikoptereit? Vagy talán a fizetésemelés? Nem. Egyszerűen felmerült benne ez az ötlet, miközben a helikopter bizonyos részét vizsgálgatta az egyik nap. Nincs benned ambíció! - csengett Nickie hangja a fülében. Kétségtelenül igaza volt. A főiskola utolsó évében egyszerűen belecsöppent az ipari formatervezésbe. Különösebben nem vonzódott semmihez. Robert szerint ez hiba, fogyatékosság volt.

Talán egy napon heves érdeklődés támad benne valami iránt, amit aztán évekig tanulmányozna, tökéletesen elsajátítana. Más férfiakkal előfordul, hogy csak harmincéves korukban találnak rá az élethivatásukra, vagy legalábbis szűkebb szakterületükre.

A telefoncsörgésre felemelte a fejét, pislogott, és az órájára tekintett. Tíz óra harmincöt perc. Jenny hívja, jó éjszakát kíván, gondolta. Egész este nem beszéltek.

- Halló! - szólt bele.

- Titkolod a telefonszál ódat, igaz, drágám? hallotta Nickie hangját.

- Hm. Honnan tudtad meg?

- Ó, Gregtől tudom. Ő meg úgy szedte ki a telefonkezelőből, hogy valami sürgős üzenetre hivatkozott, amit a beteg anyádról kellett átadnia neked - nevetett az asszony. - Minek próbálod eltitkolni a számodat, ha nem tudod? Mit gondolsz magadról, ki vagy te, egy különlegesen fontos személyiség, vagy mi?

- Nickie, dolgozom! Miért telefonálsz?

- Azért hívlak, hogy egy tanácsot adjak - az utolsó szót szinte sziszegte. - Mr. Wyncoop nagyon haragszik rád, és ki hibáztathatná ezért? Lecsapod a kezéről a barátnőjét, a menyasszonyát?! Úgy mondják, a lányod lehetne, olyan fiatal.

- Ó, Nickie, hagyd ezt abba!

- A te érdekedben mondom - közölte öntelten és dühös hangsúllyal. - Mr. Wyncoop nem ijed meg a saját árnyékától. A legjobb, ha hagyod azt a lányt, mielőtt még késő! Ha jól értem, lefeküdtél vele? Szentséges isten! - mondta undorral.

- Ide hallgass, Nickie, elváltunk, ha nem tudnád! Csak rám tartozik, hogy mit csinálok, és semmi...

- Én csak tanácsot adok neked. Azt javaslom, szakíts azzal a lánnyal, amíg nem késő!

- Hogy érted azt, hogy amíg nem késő?

Nickie nevetett. - Úgy értem, hogy mire. rájössz, talán már késő lesz. Szóval, jó lesz, ha vigyázol az egészségedre ott!

Most Robert nevetett. - Ez érdekes.

- Ó, te bolond! Te hülye!

- Jó éjszakát, Nickie! - Várt egy pillanatig, s mivel az asszony hallgatott, letette a kagylót.

Visszament az íróasztalhoz, leült, de nem tudott a rajzra figyelni. Vigye el az ördög, ha izgatja magát! Ha nem Jenny, akkor lenne egy másik lány, bárki, aki őt érdekli. Nickie valahogy megtudná, s nem sajnálná az időt és a fáradságot, hogy ráakaszkodjon a telefonra és őt heccelje. Ledobta a ceruzát, és felállt.

De még lefekvéskor is ezen rágódott. Nickie természetesen Gregtől szerezte meg a telefonszámát, felesleges volt megkérdezni, honnan tudja. Csak az volt meglepő, hogy már hetekkel ezelőtt nem szimatolta ki magától, ahogy a Camelot Apartments-beli számával tette. Kár, hogy az új házassága nem foglalja le egy kicsit jobban, nem teszi elégedettebbé. Úgy egy hónapja ment hozzá Ralphhoz. Látta a közleményt egyik vasárnap a New York Timesban. Ralphék családi templomában tartották az esküvőt, valahol New York északi részén - rémlett Robertnek, s elég szokatlannak találta, hogy egy olyan férfi, mint Ralph Jurgen, a hirdetési szakmából, ilyen szentimentális helyet választ az esküvőjéhez. De valójában nem ismerte Ralphot. Amikor két-három alkalommal összefutottak a lakásban vagy üzenetet vett át tőle Nickie-nek, szívélyesek voltak egymáshoz, de ez volt minden.

Ismét megszólalt a telefon. Kiszállt az ágyból, és komoran szólt bele.

- Hello, Robert - mondta Jenny. - Azt szeretném kérdezni, volna-e kedved szerdán találkozni a barátaimmal, Tesserékkel? Szeretném meghívni őket vacsorára. Nagyon jól ki lehet jönni velük. Eljössz? - Mindez lágyan és gördülékenyen hangzott, mintha elpróbálta volna.

Robert összezárta a szemét. - Jenny, nem tudom, a szerda jó-e nekem? Még nem jártam a végére ennek a henger-ügynek. Inkább itthon töltenem az estéket ezen a héten.

- Hm. És pénteken? Az még jobb lenne nekik, tudom, mert...

- Oké, legyen péntek.

- Hét óra körül? Érzem, teljes gőzzel dolgozol, nem is tartalak fel! Jó éjszakát, Robert!

Pénteken megismerkedett Tesserékkel. Dick Tesser magas, nyúlánk, harmincas évei elején járó férfi volt, haja, bajusza fekete. Vállalkozó volt. Felesége, Naomi kicsi és szőke, rendkívül beszédes és vidám. Úgy tűnt, mintha szülői érdeklődéssel viseltetnének Jenny hogyléte iránt. Érezte, elnyerte a tetszésüket és jóváhagyásukat Jennyhez fűződő kapcsolatában, bár ebben leginkább a lány előzetes elbeszélése lehetett a döntő, semmint jómaga, aki nem sokat beszélt egész este. Robert és Dick udvariasan kérdezgette egymást a másik munkájáról majd a társalgás Tesserék fagyrepesztette vízvezetékei és három gyereke körül forgott.

- Greg gyakran telefonálgat nekünk, mióta legutoljára láttunk - mondta Dick Tesser Jennynek, amikor mindannyian a nappaliban kávézgattak.

- Ó! - mondta Jenny.

- Dick, muszáj ezt most szóba hozni ? - kérdezte Naomi.

- Igen, azt hiszem, ez a legmegfelelőbb alkalom, minthogy ma este megismerkedtünk Mr. Foresterrel. Greg mindig Mr. Foresternek nevezi magát - magyarázta komolyan Robertnek. Meglehetősen sokat ivott már. - Greg elég bántóan viselkedik - jegyezte meg Naomi. Vállat vont, és egy mosolyt villantott Robertre. - Ez tulajdonképpen érthető.

- Sajnálom, hogy benneteket zavar – mondta Jenny.

- Szeretné, ha segítenénk neki - folytatta Dick.

- Azt hiszi, hogy te egy dróton rángatható bábu vagy, s a drótot pedig - úgymond - mi tartjuk. Három vagy négy alkalommal telefonált, igaz, édes?

- Igen, de ne vesztegessünk rá több szót, mint amennyit megérdemel, Dick! - összehúzott szemmel nézett férjére, jelezve: fogja már be a száját, de az oda se figyelt.

- Nem szeretem, ha egy férfi - mondta Dick - úgy próbál felülkerekedni a vetélytársán, hogy pocskondiázza folyton. És ugyan mi van olyan nagyszerű Greg jellemében, kérdezem én. Nagyon is átlagos, nagyon is hétköznapi foglalkozású fiatalember. És féltékeny, annyi szent! Talán Mr. Forester jobb állása magyarázza a féltékenységét.

Naomi elnevette magát. - Kétlem, hogy a munka miatt féltékenykedik.

Robert a padlót bámulta, és azt kívánta, bár szállnának már le a témáról. Jenny ugyanolyan kényelmetlenül érezte magát, mint ő.

- Én vagyok a hibás, amiért valamikor... szóval amiért elköteleztem magam neki - mondta Jenny.

- Jobban meg kellett volna gondolnom!

- Ugyan, ki tudhat mindent előre, kedvesem? - jegyezte meg Naomi. - Mindannyian követünk el hibákat.

- Gregnek fel kellene csípnie valami helyes lányt, talán egy gyógyszertár pultja mögül...

- Ó, ugyan már, Dick - szakította félbe Naomi. - Emlékszem, amikor Jennynek tetszett, és te is úgy vélekedtél róla, hogy egészen oké. Ne kezdd most utólag kritizálni.

- Jól van, jól van, de te is tudod, mit mondott, s az nekem egyáltalán nem tetszett! - Dick csúfolódó szigorúsággal nézett a feleségére.

- Mit mondott? - kérdezte Jenny.

- Dick, kell ez? - szólt közbe Naomi.

- Valami kukkolóról beszélt a házad körül - mondta Jennynek. - Elmesélte, hogy különös zajokat hallottatok kívülről, amelyek megszűntek, miután Mr. Foresterrel megismerkedtél. Következtetése: Mr. Forester volt a kukkoló. - Dick elkomorult, várta a hatást.

A hatás egy három másodperces csend volt, majd Jenny megszólalt: - Ez egyszerűen nem igaz!

- Mi nem hittük el, hogy ez igaz, kedvesem - mondta Naomi.

Dick Robertet figyelte. - Greg több olyan dologgal támasztotta alá állítását, amiket Mr. Forester New York-i, volt felesége mondott - intézte szavait Dick most Jennyhez. - Szerinte Mr. Forester megérett a bolondokházára.

Jenny csészéje megcsörrent a tányéron, és majdnem elejtette. Felállt. - Ez egyszerűen nem igaz! Dick, miért kellett ezt elmondani?

Dick meglepődve nézett rá. - Jól van, Jenny. Sajnálom. Nem akartalak elkeseríteni. Csak azért mondtam el, mert... mert...

- Nem beszéltél még eleget? - kérdezte Naomi.

Robert azonban látta rajta, hogy ő is meglepődött Jenny reagálásán. A lány úgy vette a levegőt, mint aki sírni készül.

- Azért - folytatta Dick -, mert véleményem szerint neked és a barátodnak, Robertnek tudnotok kell erről, Jenny. Gonosz történet ez ahhoz, hogy egy ilyen kis közösségben - amilyen kicsi, olyan zajos, tehetném hozzá - pletyka legyen belőle. Másodsorban pedig azért, mert kijelenthetem: elég egy pillantást vetni Mr. Foresterre, és látni, hogy nem egy leskelődő típus. Vagy akit elmegyógyintézetbe kellene zárni.

- A következtetéseket talán megtarthatnád magadnak - mondta a felesége. - Ami nyilvánvaló, arról nem kell beszélni, igaz, drágám?

Dick Tesser a feleségére nézett, kétségbeesett mosollyal kivillantotta fogait, majd közölte: -Rendben van! - ezzel hátradőlt.

- Greget már a harmadik lány kosarazza ki, Robert - jegyezte meg Naomi -, s így érthető, ha dühös. Az egyik lányt ismertem Philadelphiában. Mint mesélte, sohasem bátorította igazán Greget, de ő mégis szörnyen dühös volt, amikor valaki máshoz ment férjhez.

Robert ránézett, majd lepillantott a kávéscsészéjére. - Sajnálom, túl sok problémát jelent ez - mormolta. Egy hosszú pillanatra magán érezte Naomi és Dick tekintetét. Mit várnak tőle, mit tegyen? Mosolyogjon? Valamilyen kihívó megjegyzést tegyen? Vajon Jenny a maga nyíltságával és lelkesedésével csak nem mondott olyasmit Tesseréknek, hogy ők ketten eljegyezték egymást,, vagy valami hasonlót?

Végül Jenny szólalt meg: - Valaki kér még kávét?

- Azt hiszem, a férjemnek jól jönne egy csészével - mondta Naomi.

Tesserék ezután már csak húsz percet maradtak, az azonban már felhőtlenül telt el. Mulatságos történeteket meséltek egy közelükben lakó pennsylvaniai holland farmerről, aki, mint mondták, kizárólag cserekereskedelmet folytat. Robert gyanította, azért mennek cl korábban, hogy ők magukra maradjanak.

- Megszereztem a Seconalt neked - mondta a lány. - Fent van. Lehozom.

Robert cigarettázva sétálgatott a nappaliban. A Jenny fonográfja alatti polcon összehajtogatott fehér kötést pillantott meg, a kötőtűk beleszúrva. Láncmintás kötés volt. Ez lehetett az a szvetter, amit Jenny megígért neki. Kicsit elmosolyodott, meghatódott a lány munkájától, lám, még akkor is rá gondol, amikor nincsenek együtt.

- Na, itt is van. Kilencven milligrammos tabletták. Nem túl erős?

Robert mosolygott. - Hát... azt hiszem, a legerősebb adag. De meg is felezhetem. - Elvette a vörös kapszulákkal teli üveget. - Örülök neki. Köszönöm, Jenny. Mennyivel tartozom? .

- Ó, egyáltalán semmivel.

Erre számított. Kivette pénztárcáját a zsebéből. - Ragaszkodom hozzá! Tessék, egy ötös. Ennyi körülbelül.

- Ó, nem volt annyi. Nem fogadom el.

A pénzzel a lányhoz lépett, a bankjegyet a kezébe akarta nyomni, de Jenny nem nyitotta ki a tenyerét. Ekkor a lány kezét előrenyújtotta, egy pillanatra megfogta Robert kezét, majd a bankjegyet zavartan a kávézóasztalra tette.

- Mit gondolsz Tesserékről? - kérdezte.

- Azt hiszem, nagyon kedvesek.

- Mindig civódnak egy kicsit, ha Dick többet iszik a kelleténél. Tetszettél nekik. Mindketten mondták... amikor te nem hallhattad.

Robert hallgatott.

- Nem hívhatnánk meg egyszer hozzád őket?

- Miért ne?

- Nem akarsz leülni?

- Azt hiszem, lassan elindulok, Jenny. Óriási volt a vacsora!

Jenny örült a triviális bóknak. - Ez egy új recept a borjúkaraj elkészítésére, nemrég olvastam. Robert kivette a kabátját a gardróbszekrényből.

- Mikor látlak? - kérdezte Jenny. - Holnap este?

Úgy mondta ezt, mintha áldozatot hozna, amiért nem töltheti vele az egész holnapi napot. -Nielsonék hívtak meg - válaszolt Robert, s látta, hogy Jenny arca lassan elszomorodik. Tudta, hogy azon gondolkodik, miért nem kérdezte meg, elvihetné-e őt is.

- Szeretnék találkozni velük egyszer - mondta Jenny.

- Ó, meg fog történni. Meghívom őket magamhoz. Hát... akkor holnap felhívlak, Jenny. - Sután a jobb kezét fogta meg, majd gyorsan megrázta, és szinte kibukott az ajtón.

A következő héten Robert meghívta magához Nielsonéket, és Jenny báránycombot sütött nekik. Az este jól sikerült, Jenny megtetszett a vendégeknek, akik egyszerűen örültek Robert barátnőjének, s világos volt, hogy a jövőben őt is meghívják majd. Robert nem mutatott több figyelmességet Jenny iránt, mint amikor Tesserékkel találkoztak, vagy ha kettesben voltak, de Jenny rajongó pillantásai ellensúlyozták az ő viselkedését, ebben biztos volt. Nielsonék meggyőződése lesz, hogy szereti a lányt. Később, Jack Nielsonnal beszélgetve az üzemben, kategorikusan kijelentette, hogy Jenny és közte nincs szerelem: mint mondta, csak néhányszor találkozott a lánnyal.

Azon a héten rájött a henger-probléma megoldására, bemutatta rajzait Mr. Jaffe-nek, és péntekre konzultatív megbeszélést hívták össze a termelési mérnökökkel. Árfolyama a Langley Aeronautics-nál lassan, de biztosan emelkedett, és a közeli jövőben várta, hogy a philadelphiai főüzemegységhez hívják dolgozni. Ezzel, gondolta, kizárhatja a további komplikációkat Jennyvel, hiszen eltűnik majd a színről-. Philadelphia kétórányi autóútra volt, és bár közeli barátok maradhatnak, minden bizonnyal megritkulnak a találkozóik. Bár a barátság nem volt a helyes kifejezés Jennyt illetően, és számított arra, hogy amikor Philadelphiába költözik, Jenny magányos és elkeseredett lesz, látni sem akarja majd. Erre számítva még óvatosabban bánt vele, mint bármikor. Elmaradtak a csókok, a kézfogások.

Amikor Philadelphiáról beszélt, Jenny nem tiltakozott. Még csak célzást sem tett arra, hogy esetleg ott maradna éjszakára, amikor későig nála volt. Úgy látszott, beéri azzal a rendszerrel, hogy hetente két alkalommal találkoznak. De az egyre ritkuló találkozások feszültté tették, s ezt Robert érezte. Úgy tűnt, minden pillanat drága neki, s egyik este, egy szokásos, sőt a szokásosnál is rosszabb vacsora után egy rittersville-i étteremben hirtelen kijelentette: - Ha ebben a kávéban méreg lenne, azt hiszem, meginnám... ha te tetted volna bele.

Robert egy pillanatra értetlenül nézett rá, aztán elmosolyodott. - Éppen arra gondoltam, hogy már így is elég méreg van benne.

A lány nem mosolygott. - Én olyan boldog vagyok veled! A halál... csak folytatás lenne... ha az ember boldogan hal meg. Nem a véget jelentené.

Robert feszengett, nem akarta tréfával elütni a dolgot, de valami hasonlóan komoly megjegyzés sem jutott eszébe. A közébük telepedett csend borzalmas, felesleges volt. - Jenny, muszáj a halálról beszélnünk? Szóval, mint mondtad, te legyőzted a félelmedet vele szemben. Én azonban nem. Azt hiszem, ez még mindig nagyon lehangoló dolog a számomra.

- Sajnálom, Robert!

- Ó, nem kell sajnálnod. De az teljesen ostoba dolog, hogy egy fiatal lány, mint te, olyan gyakran beszéljen a halálról. Az úgyis eljön mindannyiunkért, de azért nem egyhamar, azt hiszem. Legalábbis, ami minket illet. - Aztán már megbánta a minket, és kitért a lány pillantása elől.

- Nem azt sajnálom, amiért beszéltem róla. Az bánt, hogy téged lehangol a téma. De megértem. Közel kell kerülnünk hozzá egy időre, hogy aztán legyőzhessük. Byron szerint alig különbözik az alvástól: az alvás és a halál nővérek.

Robert sóhajtott.

Május másodikán levelet kapott Ernest Gunnarote-tól, az Aerobrit-cég elnökétől - így hívták a Langley Aeronautics philadelphiai főüzemegységét -, amelyben meghívta az ő tervező osztályukra dolgozni. Június elsejére tervezte az elutazást, és megpróbált valakit szerezni maga helyett a bérleti szerződés idejére. Jennynek egy ékszert szeretett volna ajándékozni távozásakor, egy nyakláncot vagy egy tűt, így hát Rittersville és Langley szegényes választékú ékszerüzleteit járta. Biztosra vette, hogy Jennytől a fehér szvettert kapja búcsúajándékul.

Robert fütyörészve kapaszkodott felfelé az ingatag létrán a csúcsos tetejű tetőtérhez. Megragadta a létra felső fokát, és elhúzta a létrát a szarufától, amelynek támasztotta, készen arra, hogy megragadja a gerendát, ha a létra kicsúszna alóla. Már elképzelte magát, amint a levegőben lóg, vagy másfél méterre a padló felett. De a létra nem csúszott el. Felkapaszkodott a tetőtérbe, és a bőröndökhöz lépett. Gyorsan beléjük kukkantott, nem akart a bennük nyugvó emléktárgyak felett időzni - egy pár elfelejtett zokni, egy agyonhordott ing, egy musical színházi műsorfüzete, amelyet Nickie-vel látott New Yorkban. Emlékezett arra az estére de miért őrizte meg vajon a programot? Egy másik bőröndben egy vászonöltöny feküdt hamarosan elég meleg lesz és viselheti. Lecipelte a bőröndöket, és a vörös díványra tette. Még teljes tizenhat nap volt a költözésig: lakást ugyan még nem nézett Philadelphiában, de azt akarta, hogy a bőröndök szem előtt legyenek, emlékeztessék az elutazásra.

Eltette a létrát a dívány mögötti alacsony szekrénybe. Aztán tollat, tintát vett elő, meg a fákat tartalmazó vázlatkönyvet, és a tintásüveget az ablakpárkányra tette. Már régóta tervezte, hogy lerajzolja az ablak alatti fűzfát. Ez volt a harminckettedik favázlata. Minden jobb oldali lap tetejére, a rajz fölé felírta a fa nevét és fajtáját. A fűzfához ez került: Salix nigra. Amint végzett a fűzfával, az íróasztalfiókból elővett egy levelezőlapot, és egy kövér, nevető madarat rajzolt rá, szárnya alatt bőrönddel, amint egy ajtó előtt a lábtörlőn áll. A jobb felső sarokba apró, jól olvasható nyomtatott be-tűkkel felírta: A makacs csipegető stat semper.

Előfordulási helye: a gazdagok háza.

Színe: Pettyezett begy, fehér alapon vörös: vörös szárnyán kék szegély: fekete, osztott farok.

Hangja: az Itt vagyok! Itt vagyok! kiáltásra emlékeztet.

Ez volt a tizedik vagy tizenkettedik madárrajza. Jenny örült, ha postán ilyeneket kapott, kék selyemfedelű kis könyvben gyűjtötte őket. Robert nem mindegyikre emlékezett már. Csak az ezüsttorkú pinty, a csámpás futókakukk és a ruhaszárító madár maradt meg az emlékezetében. Jennynek még most is ez volt a kedvence.

Aztán észrevette, hogy negyed hét. Hét harmincra beszélt meg találkozót Jennyvel a Jasserine Chains-ben, ahol nem jártak első vacsorájuk óta. Lezuhanyozott, megmosta a haját, szövetnadrágot vett fel, amit éppen a tisztítóból hozott el, és leült az írógéphez levelet írni anyjának. Először a Philadelphiába való költözésről számolt be, mivel az utolsó levelekor a dolog még nem volt biztos. Elmondta, hogy ez előléptetést jelent, magasabb fizetéssel. Határozottan emlékezett, hogy korábban mindössze egyszer tett neki említést Jennyről, és akkor is mint az itt kialakított kis baráti kör egyik tagjáról. Most ezt írta: Egy kicsit sajnálom itthagyni Langleyt, mert Nielsonékkal és még néhány emberrel a hivatalból jó barátságba keveredtem, és Jenny Thierolf is hiányozni fog. Nagyon kedvelem őt: bár sokkal fiatalabb, mint én. Huszonhárom éves. Nem igazán feltűnő jelenség, de nem is az a szimpla teremtés, nem mindennap találkozik az ember ilyen lánnyal.

Ez ridegen hangzott, befejezetlennek és nem rá jellemzőnek, de nem tudott többet írni Jennyről. Papírra vetett még egy bekezdést arról, hogy sokkal jobban érzi magát, és általában vidámabb.

A folyó melletti útra tért rá, amely kanyargósán vezetett Croswellbe. A hátsó út felett volt egy rövidebb út is, de korán volt még, és jócskán volt ideje a hét vagy nyolc mérföldes távolság megtételérc. Szerette a River Road sötétségét - bár a burkolat tele volt kátyúval, amelyek a téli fagytól keletkeztek. Szerette a faágakat és - gallyakat, amelyeket a fényszórója rövid időre fekete és szürke szövésű különböző mintájú alakzattá formált. Egy másik kocsi lámpáit vette észre maga mögött, lelassított, hogy előzni engedje. Az autó rákapcsolt, majd lassított, és akkor Robert jól megfigyelhette. Greg halványzöld, lenyitható tetejű Plymoutha volt. Látta, hogy Greg integet neki, hallotta is a hangját, de nem értette, amit mond. Greg meg akarta állítani, és jobbra az út folyó felőli széléhez szorította. Robert gyorsított, részben biztonsági okokból, részben mert dühös lett a durva előzés miatt, és szemtől szembe akarta látni Greget. Greg megelőzte, és a kézifékkel kifaroltatva megállította az autóját. Robert kinyitotta az ajtót, és kiszállt. A földre dobta cigarettáját, keze ökölbe szorult.

- Mr. Forester? - mondta Greg. - Csak nem Jennyvel van találkája?

Közelebb lépett, majd lábát szétvetve megállt. Lekapcsolta kocsijának lámpáit, de a Robertéi még mindig megvilágították fekete szemöldökű arcát.

Robert lehajolt, s Greg ökle csak a vállát találta el, de így is a földre esett, mert tőle jobbra a talaj meredeken lejtett a folyó felé, s elvesztette az egyensúlyát. Azonnal felpattant, mielőtt Greg odaért hozzá. Greg ököllel a fejére sújtott. Robert felhúzta magát a lejtőn, megragadta Greg karját, és a mögötte álló fának lökte. Most aztán Greg támadt dühösen, s visszakézből keményen szájon vágta. Egy újabb ütés a bal szemét találta el, majd négykézlábra állva várta, míg Greg tesz felfelé egy lépést a lejtőn és jobb lábát az arca felé lendíti. Elkapta a lábát, és felegyenesedett. Greg hátrazuhant a sötétségbe, a bokrokból recsegés-ropogás hallatszott. Utánament, maga előtt megpillantotta Greg fejének fekete búbját, éppen ütésre alkalmas magasságban. Minden erejét jobb öklébe gyűjtötte, és lesújtott. Hosszas recsegés-ropogás hallatszott, amint Greg lefelé, a víz felé zuhant. Lassan leereszkedett a parton, azt várta, hogy újra megpillantja a felfelé kapaszkodó Greget, de csak az aljnövényzet gyenge roppanásait hallotta. Rájött, hogy ezeket a zajokat ő maga okozza. Sötét volt. Nem látta a folyót, csak hallotta.

Aztán hirtelen Greg balról mellette termett, mindkét kezével szemből megmarkolta a felöltőjét. Greg erősen a folyó felé taszította, és Robert megérezte, hogy ez már nem ökölpárbaj többé, hanem gyilkossági kísérlet. A folyó fölé hajló csúszós kis fának köszönhette, hogy nem zuhant a folyóba, de még nem nyerte vissza egyensúlyát, amikor Greg már újra rátámadt. A levegő sziszegve süvített fogai között, éppúgy, ahogy a folyó sistergett a sziklák között Robert háta mögött. Lehajolt - ami egyébként nem segített volna rajta -, mivel Greg a lábára támadt, de elcsúszott. Sötét tömege elsuhant mellette, aztán vízcsobbanás hallatszott.

A bokrokba kapaszkodva lecsúszott felé. A talaj még meredekebbé vált. Kisebb csobbanást hallott, majd egy nyögést. Leengedett keze egyenesen Greg könyökéhez ért, amit megmarkolt. Egyik lába az iszapban, a másik egy víz alatti sziklán, és mindkét kezével Greg felöltőjének az elejét húzta. Greg nedves haja elcsúszott az arca mellett.

A földre hajította, aztán vagy egy méternyit feljebb kapaszkodott.

Greg nyögött, a meredek talajon ült.

Robert ütésre emelte az öklét - aztán meggondolta magát. Megfordult, és meglepő könnyedséggel felmászott a lejtőn. Szinte kiröppent az útra. Kocsijának motorja még mindig járt. Visszafarolt kicsit, megkerülte Greg kocsiját, majd elhajtott. Bal oldali szemfogában fájdalmat érzett, szája sarkából meleg vérpatak szivárgott. Megállította a kocsit, és a zsebkendőjéért nyúlt. Eltörött a szemfoga. Nyelvével érezte a fájdalmasan érdes törés peremét. Valami történt a bal szemével, aztán rájött, hogy bedagadt. Már szinte nevetséges volt, mennyire összetörtnek érezte magát. Még mulatságosabb, hogy tulajdonképpen ő győzött Greggel szemben.

Greg meg is fulladhatott volna, ha nem húzza ki, mert eléggé megroggyant. Miért is nem hagyta abban az átkozott folyóban? A felső ajka vérzett, és érezte rajta a repedést közel a törött szemfoghoz. Ismét elindította a kocsit. Meglepő, hogy egy néhány másodperces verekedés mennyi kárt tud tenni az emberben.

Aztán egyszerre a Jasserine Chains-hez ért, behajtott a gyéren megvilágított parkolóba. Egy idősebb hölgy, aki éppen az étteremből távozott, kicsit hátrahőkölt, amikor meglátta őt, aztán továbbhaladt. A főpincér ránézett az előcsarnokban, és megkérdezte: - Uram?

- Asztalt foglaltattam, Robert Forester névre. Hét harmincra. Öt percet késtem.

A főpincér gépiesen bólintott. - Ó, igen, Mr. Forester. Baleset érte, uram?

- Nem. Egy perc múlva visszajövök - mondta, és felfutott a szőnyeggel borított lépcsőkön az emeleti férfi-mellékhelyiségbe.

Egy papírtörölközővel megmosta az arcát, letisztogatta az összepiszkolódott mandzsettáját, megfésülködött, megigazította a nyakkendőjét már egy kissé jobban nézett ki, bár gyorsan dagadó szemével semmit sem tudott kezdeni. Lement, végignézett a kabátján, és a lehető legkisebb feltűnés nélkül belépett a bárba, ahol Jennyvel a találkozót megbeszélték. A lány egy karosszékben ült a kandalló mellett, felegyenesedett, amikor meglátta.

- Semmi különös, ne aggódj. Üljünk le egy oldalsó asztalhoz. - Kihúzta a széket a lány számára.

- Mi történt?

- Összefutottam Greggel. Jólesne egy ital. - a pincér már ott is termett. Robert Manhattant rendelt Jennynek, magának egy dupla whiskyt. Aztán a főpincér lépett oda hozzájuk, és sajnálattal közölte, hogy az asztaluk csak úgy húsz perc múlva lesz kész. Robert megnyugtatta, s közölte, hogy az italukat ott fogyasztják el, ahol most ülnek.

- Greggel, hol? - suttogta Jenny. Elmesélte neki a történteket. - Valójában nem ő győzött. Nem tudom, ki győzött. Ne kérdezd, miért húztam ki! Eléggé dühös voltam, akár ott is hagyhattam volna.

- Megmentetted az életét?

Robert nevetett. - Ezt azért nem állítanám. A víz alacsony, azt hiszem. Sok ott a szikla. -Előrehajolt, és kiegyenesítette nedves nadrágvasalását. A szeme égett és teljesen bedagadt. Mintha valaki meleg ujjaival összehúzná a szempilláit. Jennyt nézte, amint felemeli az italát a kis kerek asztalról, ő is megfogta a sajátját. - Egészségedre! Tudod, talán nem lesz több problémánk Greggel.

Vagy szeret kétszer is nekifutni, hogy megverjen i valakit?

- Azt hiszem, le kellene tartóztatni - mondta Jenny.

A megjegyzés mulattatta Robertet. - Tetszik a ruhád - jegyezte meg. A lány tudta, hogy szereti a feketét rajta, és megvette azt a fekete ruhát, amit Ritterswille-ben nézett ki, s azt vette fel ma este. - Igazán? - Arca felderült a dicsérettől, szégyenlősen végigsimított a csípőjén, majd megint elkomolyodott, és ránézett: - Eltörte az egyik fogadat. Látszik. Robert csak most vette észre, hogy a lány frizurája teljesen más: hátul fogta össze, s haja így lágy, világosbarna felhőként takarta be a fülét. Nem a megszokott, egyenesen lehulló haj: három-négy évvel idősebbnek tűnt így. - Hát... csak egy fog. Rendeltek még egy italt. Robert határozottan jobban érezte magát. Kellemes fáradtság áradt szét testében, s ettől megnyugodott. Most semmije sem fájt, és győzelmi hangulat lett rajta úrrá. Jenny gyönyörűnek tűnt, haja lágy és ragyogó, körme a megfelelő vörös színű, a rúzst is úgy tette fel, ahogy mindig szokta, amikor elegánsan felöltözött, a felső ajkát a valóságosnál kissé teltebbre rajzolva. Jenny sajnálkozott a vékony felső ajka miatt, s ő ezen mulatott. Nem értette, miért zavarja őt ez a csekélység, amikor annyi más vonzó tulajdonsága volt: melegség áradt belőle, ezért naivnak és fiatalnak tűnt. Azt is észrevette, hogy lefogyott, de úgy döntött, nem említi meg, mert még bírálatnak fogná fel.

Az asztalnál Jenny így szólt: - Gondolom, ez az utolsó este, amikor együtt vacsorázunk?!

Robert elkomorult. - Nem. Miért is lenne az? Időnként majd átlátogatok. Te is átjöhetsz hozzám!

- Arra gondoltam, hogy én is Philadelphiába költözhetnék. Zavarna ez téged, Robert?

Robert egy pillanatig hallgatott. - Nem, de...

- Végül is mi tartana itt? Borzasztóan kis város ez. Jobb állást találhatnék Phillyben. Titkárnőként többet keresnék, mint most. A gyorsíráshoz is értek valamit. Éppen eleget. És a mostani házam. - Elhallgatott.

- Azt hittem, szereted a házadat.

- Nem hiszem, hogy akkor is szeretném, ha te már nem leszel itt. Úgy értem, hogy a közelben, időnként be-betoppanva hozzám.

A beszélgetés siralmas fordulatot vett. Reménytelennek tűnt jobb irányba terelni. Már megrendelték az első fogást, s most a kérésükre eléjük tett itallapot tanulmányozták. Robert átfutotta, és egy üveg Cháteau Haut-Brion mellett döntött. Jenny bélszínt rendelt. És Robert hirtelen mindent más megvilágításban látott: ha ő és Jenny elköltöznének innen, Greg itt maradna egyedül, mert Philadelpia már nem az ő körzete. Ez megnehezítené a dolgát, hogy bármelyiküknek is kellemetlenkedjen. És az is lehetséges, hogy egyszer ő is másképp érez majd Jenny iránt, s hogy két-három hónap múlva ő is ugyanúgy megszereti, ahogy a lány őt most. Nem lehetetlen.

- Mire gondolsz? - kérdezte Jenny.

- Azon töprengek... szóval ez nem is rossz ötlet, hogy te is Philadelphiába költözz. Ha tényleg ezt akarod. Először is alaposan meg kell gondolnod! Hiszen én két évre megyek oda!

- Nincs szükségem több gondolkodási időre. Már végiggondoltam mindent.

A lány komoly, szürke-kék szemébe nézett. Most nem látszott fiatalnak vagy gyerekesnek. Talán a frizurája tette, vagy a különleges ruha.... de most felnőtt nőnek látszott.

- Nem bánnád, ha a közeledbe költöznék? - kérdezte.

- Hát... - Valójában nem ezt szerette volna. - autóval... szükséges ez?

Válasza elkeserítette a lányt. Megbántottnak látszott, szája sarka legörbült. Bár az est hátralévő része egész jól telt el, és Robert különböző dolgokról mesélt - Albuquerqueról és San Franciscóról, a Floridában és Alaszkában töltött katonai szolgálatról. A lány csalódottsága még nem oszlott el. Most nem látszott rajta a szokásos arckifejezés, hogy drága neki az idő, amit együtt töltenek.

- Robert, ugye te nem hiszed, hogy valamikor annyira megszeretsz, hogy feleségül vegyél, igaz?

Cigaretta volt a szájában, erősen megszívta. Fuldoklott a füsttől. - Nem tudom, Jenny. Félek ígéreteket tenni. És nem akarom, hogy számíts erre és várj.

- Rendben van. Értem.

- Komolyan gondolom. Nem akarom, hogy várj!

Kifelé menet Robert meglátott egy postaládát, átment az utcán, hogy bedobja az anyjának írt levelet és Jennynek a madaras levelezőlapot. Jenny elkíséri őt a következő szombaton Philadelphiába, hogy házat vagy lakást nézzenek neki. És talán saját magának is.

Hétfő reggel Greg háziasszonya, Mrs. Van Vleet hívta fel Jennyt a bankban. Érdeklődött Greg hollétéről.

- Sajnos, nem tudom, hol van, Mrs. Van Vleet. Napok óta nem láttam.

- Nos, szombat óta eltűnt.

- Eltűnt? Talán Phillybe ment.

- Nem hinném, hogy ott lenne. A rendőrség tegnap a River Roadon találta meg az autóját, Queenstown közelében. A kocsit csak úgy otthagyták, ajtajai nyitva. A rendőrség szerint vízbe fúlt. - Remegő hangon ejtette ki az utolsó szavakat.

- Vízbe fulladt?

- így van. A rendőrség verekedésre utaló nyomokat talált a folyó melletti bokrokban. Most a folyót kutatják át. Azt hiszem, valamilyen bűntény áldozata lett.

A folyóban kutatnak mondatra Jennyn végigfutott a hideg. Újságban már látott holttesteket, amelyek a zuhatag szikláin akadtak fenn. - Nem is tudom, mit mondjak, Mrs. Van Vleet! Remélem, minden rendbe jön. Délután felhívom, hátha addigra előkerül.

Miután letette a kagylót, Jenny visszalépett az ablakhoz, ahol egy ügyfél várta a betétkönyvével. Egy pillanatra a férfira meredt, majd így szólt: -Remélem, megbocsát? Én nem tudok... - Elfordult, és Mr. Stoddardnak a bank hátsó felében lévő irodájába ment, hogy egy fontos telefonhívásra hivatkozva elkéredzkedjen tőle. Mr. Stoddard mindig tudni akart róla, ha valaki a beosztottjai közül munkaidőben kiment. Ezért mindenki félt elkéredzkedni, de Jenny olyan magától értetődően adta elő kérését, mintha az engedély nem is lehetne kétséges, így Mr. Stoddard csak annyit mondott : - Ó, tessék csak, Jenny!

A vegyesboltba ment, ellátta magát tízcentesekkel s más aprópénzzel, majd felhívta a Langley Aeronautics-t. Közel négy percbe tellett, mire Robertet megkapta.

- Robert! Greg eltűnt!

- Eltűnt? Hogy érted ezt?

- Tegnap a River Roadon ráakadtak a kocsijára, de őt nem találják. A háziasszonya most hívott fel. Ugye, nem esett azon az estén a folyóba?

- Nem. A parton ült, amikor otthagytam. Az viszont elképzelhető... szóval lehetséges, hogy amikor felállt, a kábulattól megtántorodott.

- A parton ülve hagytad ott?

- Hát, a kocsijához nem kísértem vissza, azt már nem. A rendőrség megtalálta a kocsiját?

- Igen. Őt meg a folyóban keresik. - Hallotta a telefonban Robert hosszú, sóhajtásszerű lélegzetvételét.

- Hát... talán szólnom kellene a rendőrségnek. Gondolod, hogy esetleg egy barátjához ment valahol ott a környéken? Queenstown közelében történt, úgy emlékszem.

- Igen, Mrs. Van is ezt mondta. Nem tudok senkiről, akit arrafelé ismerne. Robert, nem akarom, hogy elmenj a rendőrségre! Ha tényleg a parton ülve hagytad őt ott, ne tedd! Te nem tehetsz róla, és semmiért nem vagy felelős.

- Nem hiszem, hogy bármiért felelősségre vonnának, de ha nem kerül elő, azt hiszem, jelentkeznem kell a rendőrségen.

- Ma még ne! Várj, Robert!

- Rendben van. Várok.

- Robert, nem láthatnálak ma este? - Aznap estére nem terveztek találkozót, csak hallgatólagosan a szerdában állapodtak meg.

- De elképzelhető. Elmenjek hozzád vacsora után? Fél hatra vár a fogorvosom, és nem tudom, mennyi időt babrál majd ezzel a foggal. Ma csiszolja le, hogy koronát tegyen rá.

- Nem baj, várok a vacsorával. Gyere vacsorára, Robert. Bármikor érsz oda, jó lesz. Remélem, a kezelés nem fog fájni.

Robert nevetett.

Jenny negyed hatra ért haza. Némi élelmiszert és egy Langley Gazette-et vett Humbert Corners-ben, s az újságot átfutotta, mielőtt kipakolt. A második oldalon közölték Greg kocsijának a fényképét, a bal oldali ajtaja kissé nyitva, ahogy a River Roadon megtalálták. A kép alatti rövid tudósítás közölte: Gregory Wyncoop, huszonnyolc éves, Humbert Corners-i lakos szombat este óta eltűnt: a háziasszonya ugyanis akkor vette észre, hogy nem tért haza. Az autó és a folyó közötti területen talált letaposott bokrok és lábnyomok verekedésre utalnak. Az egyedüli nyom, amire a rendőrség rábukkant: egy férfiöltönyről származó három kis gomb.

Robert ruhájáról - gondolta Jenny. De miért ne lehetne Gregéről? Szombat este nem vette észre, hogy Robert ruhájáról akár egy gomb is hiányzott volna. A lapok rejtélynek állították be az ügyet, nyilván igyekeztek akkora szenzációt csinálni belőle, amekkorát csak lehetett. Robert szerint Greg valószínűleg rettenetesen másnaposán fog előkerülni egy barátja házából. Gregnek volt egy Mitch nevű barátja Rittersville-ben, egy nagy piás autószerelő, és talán hozzá ment. Nagyon is rá vallana, hogy a Roberttel történt verekedés után két-három napig ki se józanodik. Mint elmesélte, akkor is végigivott két napot, amikor felbomlott az eljegyzése. Jenny megpróbált visszaemlékezni Mitch keresztnevére, de nem jutott az eszébe. Vagy harminc Mitchellt talált a rittersville-i telefonkönyvben. Felhívta Mrs. Van Vleetet. Mrs. Van Vleet semmit sem hallott Greg felől, de elmondta, hogy hat őrhajóból álló szakasz fésüli át reflektorokkal a folyót Greg teteméért Queenstown és Trenton között. Jenny hallotta a szirénákat a Humbert Corners-i bankból, ami közelebb esett a folyóhoz, mint a háza.

- Mrs. Van, nem tudja, mi a keresztneve Greg barátjának, Mitchnek? Tudja, aki Rittersville-ben lakik - tette fel a kérdést.

- Mitch? Greg sohasem beszélt róla. Miért? Gondolja, hogy ő tette?

- Nem, de talán vele van. Nem hiszem, hogy Greg vízbe fulladt, Mrs. Van.

- Nem hiszi? Miért?

- Azért, mert... egyszerűen nem hiszem.

- Mikor látta Greget utoljára?

- Azt hiszem, van egy hónapja.

- Nagyon boldogtalan az a fiatalember, amióta szakított vele, Jenny. Hetekig csak bánkódott. Nem tőle tudom, mások mondták. Felötlött bennem, hogy talán öngyilkosságot követett el. A folyóba vetette magát.

- Ó nem, nem hinném, hogy ez történt, Mrs. Van. Majd meglátjuk. Viszontlátásra!

Robert fél nyolckor érkezett meg, zsibbadó felső ajakkal. - Egy jó hideg whisky most jólesne - mondta.

Jenny elkészítette az italt, mialatt ő átfutotta az újságot.

- Gombok? - Robert a mandzsettájára pillantott. Aztán a gardróbszekrényhez lépett, ahová a felöltőjét akasztotta. - Hát... szóval, a jobb kabátujjamról hiányzik három gomb. - Jennyhez fordult. - Azt hiszem, jobb lesz, ha ezt elmondom a rendőrségnek.

Jenny a konyha közepén állt, itallal a kezében. - Néhány gomb miatt?

- Köszönöm - mondta Robert, és elvette az italt. - Legalább elmondhatom nekik, hogy a Delaware partján hagytam ott ülve.

- Ha beszélsz velük, rögtön kezdd azzal, hogy kihúztad a vízből!

Robert kényszeredetten mosolygott, és ivott.

- Felhívom Susie-t - mondta Jenny.

- Miért?

- Ő talán tudja Mitch keresztnevét. Mitch Greg egyik barátja. - Jenny Susie számát tárcsázta.

Susie vette fel. - Jaj, mi ez az egész Greggel? Gondolod, hogy öngyilkos lett?

- Nem, nem hiszem - felelt Jenny. Robert a konyhából figyelte. - Figyelj, tudod, mi Mitchell keresztneve? Tudod, Greg barátja...

- Azt hiszem, Charles. Igen, Charles. Megadta a telefonszámát azon az estén, amikor arra a szédült táncpartira mentünk. Még hogy én felhívjam azt a gorillát! Miért van rá szükséged?

- Megvan még az a szám? Megmondanád?

- Örömmel. Tartsd a vonalat!

Jenny várt. Robertet nézte, aki az italát kortyolgatva járkált a konyhában.

- Cleveland 7.3228 - közölte Susie. - Azt gondolod, hogy Mitch és Greg ökölre mentek?

- Nem, egyáltalán nem. Később beszélünk Susie, oké? - Jenny letette a kagylót, majd Mitch számát tárcsázta.

Egy nő vette fel, Jenny feltételezte, hogy Mitch anyja. Mitch nem volt otthon.

- Nem tudja, Mitch találkozott Greggel? Greg Wyncooppal? - kérdezte Jenny. - Jenny Thierolf beszél.

- Ó, miért, nem, Jenny. Mi is láttuk az újságokat. Mitch alig öt perce ment el itthonról. Azt mondta, Greg öngyilkosságot követhetett el, mert annyira el volt keseredve... a magával való szakítás miatt. Mitch most elment valakihez, aki tudhat valamit a dologról.

- Ha megtudna valamit, szólna neki, hogy hívjon vissza? - Jenny megadta a számát. - Egész este itthon leszek. Bármilyen későn hívhat.

- Feltétlenül megmondom neki, Jenny! Köszönöm, hogy felhívott!

Jenny letette a kagylót. - Mitch a barátja - mondta Robertnek -, és azt gondoltam, Greg talán nála van, de nincs ott.

Robert nem mondott semmit. Lassan körözött a konyhában, a padlót bámulta.

Jenny néhány adag fagyasztott csirkepástétomot tett a sütőbe. Aztán nekilátott a salátának. Robert bement a nappaliba. Egy perc múlva Jennynek újabb ötlete támadt. A nappali ajtajához lépett, és ezt mondta: - Greg a szüleinél lehet Phillyben. A rendőrségnek ezt már tudnia kellene. .. Az újság már órákkal korábban megjelent.

Robert csak bólintott. A kanapén ült az újsággal, majd letette, és felállt. - Egy dolgot megtehetek, felhívom őket, és érdeklődöm, mi a helyzet.

- Kiket? A szüleit?

- Nem, az itteni rendőrséget. Biztos vagyok benne, hogy keresték a szüleinél - mondta, és a telefonhoz lépett.

- Robert, hagyd a rendőrséget! - kérlelte a lány.

- Mióta félsz a rendőrségtől? Szeretnénk megtalálni ezt a fickót. - Keze a telefonon, egy pillanatra Jennyre pillantott, majd felemelte a kagylót. A rittersville-i rendőrközpontot kérte. Amikor kapcsolták, bemondta a nevét, és megkérdezte, van-e valamilyen újabb hír Gregory Wyncoopról. A rendőrtiszt nemmel válaszolt. - Én vagyok az, aki szombat este Wyncooppal verekedett - közölte.

A rittersville-i rendőrtisztet nagyon érdekelte Robert mondanivalója.

- Hol van most? - kérdezte.

Robert megmondta: egy barátjának a házában, Jenny Thierolfnál, Humbert Corners közelében. A rendőr közölte, odaküld valakit, hogy beszéljen vele, s Robert elmagyarázta, hogyan jutnak el a házhoz.

- Ó, Robert! - szólt Jenny.

- Nem tehetek mást - mondta Robert, a kagylót a helyére téve. - Ha nem most, akkor valamikor máskor történne meg. Ezt kell tennem, Jenny! Kell legalább egy félóra, míg ideér. Mi addig...

- A csirke nem lesz kész félóra alatt - jegyezte meg a lány.

Robert a konyhaajtóban állt. - Sajnálom, Jenny. Nem lehet kivenni és később visszatenni?

- Nem. És mit mondasz majd a rendőröknek? - a lány haragudott.

Robert nézte őt, majd lassan elfordult, és visszament a kanapéhoz.

Jenny magasabb fokozatra csavarta a sütőt. Hogy mindenütt jól átsüljön, gondolta. Tönkremegy, mire a rendőrök elmennek. Már megint Greg avatkozott közbe, Greg... akár él, akár besétált a Delaware-be, valójában nem érdekelte. Dühösen kavargatta a salátához készített öntetet, és löttyintette rá a megpúpozott zöldséges tálra. Aztán asztalhoz hívta Robertet.

- Először salátát eszünk - mondta. Robert engedelmesen nekilátott.

Egy üveg bor sincs itthon, döbbent rá Jenny. Nyomorúságosra sikerült a vacsora. Jenny a kávét töltötte ki, amikor egy rendőrautó állt meg a kocsifelhajtón. Robert felállt az asztaltól, és ajtót nyitott.

Egy rendőr és egy nyomozó érkezett. McGregor és Lippenholz, mondták a bemutatkozásnál.

- Robert Forester - mutatkozott be Robert. -Ő pedig Jenny Thierolf. - Elmesélte a történteket. Aznap reggel Jennytől tudta meg - mondta -, hogy Greg eltűnt, s azért jelentkezett csak most, mert arra számítottak, hogy Greg előkerül. - a három gomb a felöltőmről származik.

A rendőrök nyugodtan, udvariasan végighallgatták. Aztán McGregor, a magasabb, tagbaszakadt férfi megkérdezte: - Miért verekedtek?

Robert mély levegőt vett. - Úgy gondolom, Wyncoopnak nem tetszett, hogy én Miss Thierolffal találkozom, aki felbontotta az eljegyzésüket. Korábban már megfenyegetett. Számítottam a verekedésre... gondoltam, előbb-utóbb kezdeményezni fogja.

Lippenholz nyomozó bólintott. - Erről hallottunk Wyncoop barátaitól is. Elég forrófejű, igaz?

- Igen. Egyébként Miss Thierolf nem a menyasszonyom. Megmondtam Wyncoopnak, nem miattam történt, hogy Jenny felbontotta az eljegyzést. De Greg ezt másképp látta.

McGregor egy kis füzetbe jegyzetelt.

Lippenholz Robertre nézett. - Azt állítja, Wyncoop a parton ült, amikor maga otthagyta? Milyen messze volt a folyótól?

- Azt mondanám, vagy egy méterre - felelt Robert. - Elég sötét volt. Nem tudom pontosan.

- Ült? Annyira nem volt kiütve, hogy a földön feküdjön?

- Egész biztos vagyok benne, hogy ült. Nem tudom, mennyire volt megroggyanva.

- De annyira kábult volt - folytatta Lippenholz -, hogy magának kellett kihúzni a vízből néhány perccel előbb? Nem magától mászott ki?

- Nem. Nem, amennyire én meg tudtam ítélni. Csend, miközben a másik rendőr jegyzetelt.

- Azt gondolja, hogy felállt és megint a vízbe esett? - kérdezte Robert.

- Gondolom, ez is egy lehetőség - mondta Lippenholz. Alacsony, vékony férfi volt, halványkék szemekkel és himlőhelyekkel a bal arcán. - Végül is senki sem hagyja csak úgy ott az autóját az úton.

A két rendőr Robertet nézte, aztán tekintetük lassan átvándorolt Jennyre, mintha a reagálását figyelnék.

- Felhívták a családját Philadelphiában, hogy nincs-e ott? - kérdezte Jenny.

- Ó, persze - felelte Lippenholz. - Rögtön ezzel kezdtük. Több barátjával beszéltünk Humbert Corners kórnyékén. Senki sem látta.

Robert megnedvesítette az ajkát. - Milyen a víz ott? A sötétben nem láttam. Tudom, hogy ott sziklás...

- Közel a parthoz sziklák találhatók. Néhány -jelentette ki McGregor. - Mögöttük rögtön elég gyorsan mélyül. Vagy két méter mély.

- Nos... nem tartanák meg a part menti sziklák azt, aki a vízbe esik? - kérdezte Robert.

- Biztosan, feltéve, ha nem veszíti el az eszméletét a sziklákra zuhanáskor - mondta Lippenholz. - Egy eszméletlen ember feküdhet ott, meg is fulladhat, aztán a víz elsodorja. - Lippenholz elkomorult.

- Maga mit felelt Wyncoopnak a fenyegetőzésére, Mr. Forester? Mivel fenyegette magát?

- Ó, azt mondta, hogy kitöri a nyakamat, ha továbbra is találkozom Jennyvel, vagy valami ilyesmit.

- És maga mit válaszolt erre?

Robert vállat vont. - Csak annyit: értem.

Valami ilyesmit. Nem fenyegettem meg őt, ha erre gondol.

- Tehát megőrizte hidegvérét?

- Igen, és azt hiszem, ez dühítette fel.

- Nem ígérte meg, hogy nem találkozik többé Miss Thierolffal?

- Nem.

- Hol hangzott el a fenyegetés?

- A Langley Aeronautics parkolójában, a munkahelyemen. Greg felhívott, azt mondta, beszélni akar velem, így abban állapodtunk meg, hogy ott találkozunk.

- Mikor történt ez? - kérdezte McGregor - Úgy egy hónapja.

- Hallott róla azután is?

- Nem, szombat estig nem jelentkezett.

- Itt a felöltője? - kérdezte Lippenholz.

Robert kivette a felöltőjét a szekrényből. Lippenholz felemelte azt a kabátujjat, amelyikről hiányoztak a gombok, megnézte, majd a másikat is megvizsgálta, és bólintott.

- Hát, folytatjuk a kutatást a folyóban - mondta Lippenholz komoran, s felsóhajtott.

Megszólalt a telefon, Jenny elnézést kért, és bement a nappaliba, hogy felvegye. A rendőrök érdeklődéssel vártak a konyhában, a lányt nézték az ajtónyíláson keresztül.

- Ó, igen, Mitch... nem, nem tudok semmit, ezért hívtam magát... Szóval beszélt azokkal, akik ismerik? - Jenny észrevette, hogy a rendőrök csalódottan toporognak. - Hívjon fel, ha megtud valamit, jó? Nem tudom, Mitch... Viszontlátásra!

Jenny visszajött a konyhába. - Greg egyik barátja volt az - közölte. - Nem tud semmit. Azt akarom mondani - mondta a lány a két rendőrre nézve -, hogy Greg néha kirúg a hámból. Elrejtőzhetett valahol... és néhány napig iszik.

- Van valami elképzelése arról, hogy kivel lehet? - kérdezte McGregor.

- Nincs. Éppen ezért hívtam fel Mitchet, Charles Mitchellt, Rittersville-ben. Ő az egyedüli, akiről tudom, hogy Greg ivócimborája. Szóval... - idegesen egyik oldalra simította a haját - nem történik túl gyakran Greggel, de most megeshetett, egy ilyen verekedés után.

- Hm-hm - hümmögött McGregor. - Rutinkérdéseket kell önnek feltennünk, Mr. Forester. Volt valamikor dolga a rendőrséggel?

- nem.

- Maga szerint ki győzött abban a verekedésben?

Robert vállat vont. - Egyikünk sem. Nem hiszem, hogy Greg annyira össze lenne verve, mint én.

- Nos, köszönjük, Mr. Forester - mondta Lippenholz. - És önnek is, asszonyom.

Jó éjszakát kívántak egymásnak, majd a rendőrök elmentek.

- Nem tudtam, hogy egy hónappal ezelőtt találkoztál Greggel! - mondta Jenny. - Miért nem beszéltél erről?

- Nem akartalak idegesíteni.

- És megfenyegetett? Ezért... találkoztál velem ritkábban?

- Nem, Jenny. Már a Greggel való beszélgetés előtt is kevesebbet találkoztunk. - Elkerülte a lány megbántott tekintetét. - Kaphatnék egy kávét?

- Akkor is verekedni akart?

- Néhány száz ember előtt? Greg soha nem tenné. - Bekapcsolta a villanymelegítőt a kávé alatt.

- Robert... ugye nem hiszed, hogy Greg tényleg a Vízbe zuhant?

- Nem. Ha ezt gondolnám, megmondtam volna. Amennyit azokból a sziklákból láthattam, úgy tűnt, nem voltak közel a vízhez. Sokáig kellene ott botorkálnia ahhoz, hogy a mély vízhez érjen. Ha valaki csak úgy legurul a parton, az nem lenne elég. De az a fő, hogy Greg nem volt olyan állapotban.

Jenny azonban lehetségesnek tartotta. Hova is mehetett volna gyalog, hogy mostanáig ne találják meg? El tudta képzelni Greget, amint egy perccel Robert távozása után felkel, és dühödten botorkál a rossz irányba, hogy ismét rátámadjon Robertre. Tudta, hogy Greg nagyon dühös lehetett. Robert komoly arcára pillantott, amint a kávéscsészéjére mered, és találgatta, vajon mire gondolhat. Bármire is, biztosan nem őrá. - Miért volt olyan fontos megmondanod a rendőröknek, hogy nem vagyunk eljegyezve? - kérdezte.

- Azért... mert nem vagyunk, és úgy gondolom, ha ezt világossá teszem, kicsit elveszem a helyzet melodrámái ízét. Lehet, hogy erre nem volt szükség. De ártani sem ártott, igaz?

- Hogy árthatna?

- Ó, Jenny, nem tudom. De a rendőrség a részletekre is kíváncsi egy ilyen ügyben.

- Hogy érted azt, hogy egy ilyen ügyben? -makacskodott a lány, maga sem értve, honnan jöttek a kérdések és miért, csak azt tudta, hogy fel kell őket tennie.

Robert bosszús lett, és meglepett. - Egy ember eltűnt. A rendőrség nem ismer engem, a városiak sem. Honnan tudhatnák, nem ütöttem-e le szántszándékkal, és otthagytam, hogy egy vetélytárstól megszabaduljak. - Kikapcsolta a villanymelegítőt, kávét öntött a lány csészéjébe, majd a magáéba. - Úgy gondolom, elő fog kerülni, ha kitivornyázta magát, de addig sem kellemes, ha faggatják az embert... talán hazugsággal gyanúsítják. Az asztalhoz ült a kávéjával.

- Úgy érezted, hazugsággal gyanúsítanak?

- Nem. Nem hiszem. És te?

- Nem tudom. Elég szófukarok voltak. De nem hiszem, hogy az összes részlet elmondására szükség volt.

- Mire gondolsz... hogy nem vagyunk jegyesek?

- Igen - erősítette meg Jenny, és úgy érezte, ez a lényeg. - Ez nem érdekli őket. Csak azzal törődnek, hogy Greg valóban a parton ült-e, és képes volt-e felmászni az úthoz.

- Igen, tudom. Megpróbáltam megmagyarázni, miért mondtam nekik azt... szóval miért említettem meg, hogy nem vagyunk jegyesek, Jenny. És számomra ennek volt értelme. Sajnálom, ha te másképpen látod.

Lágy hangsúllyal, megnyugtatóan beszélt, de Jenny keménységet érzett szavai mögött, ami meglepte és bántotta. Nem voltak jegyesek, ez tény. Lehet, soha nem is lesznek. Üresség áradt szét benne, a hirtelen fájdalomtól való félelem. Képzeletében látta, amint Robert öklével keményen megüti Greget, aki átbukik a sziklákon, majd egy kicsit utánalép, hogy meggyőződjön róla, a mély vízbe zuhant-e.

- Mi a baj ? - kérdezte Robert.

- Semmi, miért?

- Úgy néztél ki, mintha...

- Nem értelek - mondta a lány.

- Robert felállt. - Jenny, mi van veled ma este? Mondd meg! Fáradt vagy, nem? Kimerít ez az ügy. - A lány felé mozdult, majd megállt, hagyta, hogy kinyújtott keze lehulljon. - Mit jelent az, hogy nem értesz?

- Ahogy mondom. Még mindig rejtély vagy a számomra. Ez különös.

- Ó, Jenny! Annyi rejtély van bennem, mint ebben az üveglapban.

- Ezt nekem kellene mondanom, igaz? Én érzem a rejtélyt.

- Jenny, csak nem akarod azt mondani, hogy nem hiszed el, amit erről az egészről mondtam neked ? Minden másodpercét elmeséltem annak az éjszakának.

De valójában nem az nyugtalanította a lányt. Látta Robert növekvő türelmetlenségét, de ez most nem érdekelte.

- Mit akarsz ezzel mondani ? - kérdezte a lányt.

- Nem tudom, de nemsokára... megtudom. -Látta, hogy a férfi szeme kissé összehúzódik, amint ránéz.

Aztán újra rágyújtott, és elkezdett fel-alá járkálni a konyhában. Megkerülte az asztalt, majd ezt mondta: - Elmegyek, Jenny. Aludj egy jót!

A lány unalmat érzett ki a hangjából, meg dühöt és közömbösséget, és kezdett elege lenni mindenből. - Rendben van! Robert ránézett.

Most kerültek a legközelebb a veszekedéshez. Veszekszünk - döbbent rá a lány. Szavakba még nem öntött, felszín alatt érezhető ellentmondás volt köztük. Robert felvette a kabátját, majd közelebb lépett Jennyhez.

-Jó éjszakát, Jenny! Sajnálom, amiért türelmetlen voltam veled! - A lányt hirtelen sajnálat fogta el, szégyellte magát. - Ó, Robert, nem akartam semmi bántót mondani neked. Őszintén mondom, nem állt szándékomban. Elmosolyodott, ujjával gyorsan végigsimított még most is duzzadt ajkán. - Oké, felejtsük el! Hívj fel holnap, ha megtudsz valamit, megteszed? Vagy ma este. Még csak negyed tizenegy. - Természetesen megteszem, Robert.

Greg másnapra, keddre sem került elő, s a rákövetkező napon sem. A Langley Gazette, sőt még a Philadelphia Bulletin is közölte a fényképét, mostani és régi fotóit, amelyeket a szülők bocsáthattak a sajtó rendelkezésére. Interjút készítettek a szüleivel. Bizakodóak voltak, imádkoztak, de mindjobban féltek, hogy a fiukat elragadta a Delaware folyó.

Keddtől kezdve Robert neve is feltűnt az újságokban. Beszámoltak a verekedésről, és leírták az okot is: egy elhagyott szerelmes féltékenysége. Greget hibáztatták a verekedés elkezdéséért, Robert viselkedésének megítélését a képzeletre bízták. Az átlagolvasó - gondolta Robert - arra a következtetésre juthat, hogy ő szerelmes Jennifer Thierolfba, és elfoglalta Greg helyét mint a lány jövendőbelije.

Az üzemben Jack Nielson kedd reggel beszélt Roberttel. Már hétfőn is érdeklődött, hogy mitől véraláfutásos a szeme és hasadt fel az ajka. Akkor azt mondta neki, a történetet olyan könnyedre és, mulatságosra véve, amennyire csak lehetett, hogy a sötétben összefutott Jenny egyik régi barátjával, aki nagyobb, mint ő. Kedd reggel Jack elolvasta a történetet az újságban. Robert megerősítette, hogy Greget ott hagyta ülve a Delaware meredek partján.

- Minden pontosan úgy történt, ahogy az újságok megírták - mondta Robert. - El kell ismerni, hogy nem próbálták a valóságot eltorzítani.

- Hogy érted, hogy eltorzítani? - kérdezte Jack.

- Hát nagyon könnyen sugallhatnák, hogy én löktem a vízbe, csak nem vallom be.

- Hm, ez igaz. De ami abba a folyóba kerül, az újra felbukkan. Talán Trentonban, lehet, még előbb, de egy holttest előkerül. Kérdezd meg Schrivert. Elmondta neked...

- Igen, elmesélte - mondta Robert. Annak az öregembernek a teteméről volt szó, akit Schriver hátsó kertjében vetett partra a folyó.

- Ne aggódj - nyugtatta Jack. - Talán csak elbújt valamelyik barátjánál, hogy téged bajba sodorjon. Vagy bosszantson. Ha az a fajta fickó, aki ilyesmi miatt verekedést kezd... - Jack a fejét csóválta.

- Semmilyen komoly szándékom nincs Jennyvel kapcsolatban - jelentette ki Robert. - Az egész olyan átkozottul felesleges.

- Hát... már hallottam Wyncoopról. Már megvert néhány férfit, akik elszerették a barátnőit.

- Igen. A hírek gyorsan terjednek, mi?

- Egy kisvárosban? - mosolygott Jack. -S Jennynek mi a véleménye az egészről?

- Ó, szerinte Greg valahol tivornyázik.

A hét folyamán a légkör megváltozott. Greg nem került elő. A szirénák csak bömböltek a folyón, néha délután, néha késő éjjel, felébresztve Robertet. Nem biztos, hogy Greget keresik, gondolta. A szirénák hetenként több éjszaka is megszólaltak, de most minden éjjel üvöltöttek, és Robert a Greg utáni kutatás részének képzelte őket. Az újságokban kétszer esett szó az ő öltözékéről - szürke felöltő, sötét öltöny hogy honnan tudja bárki, mi volt rajta, kérdezte magától -, és miután a Gregre vonatkozó információforrásokból, a szüleiből és a barátaiból már mindent kiszedtek, megismételték korábbi nyilatkozatukat: Bízunk és imádkozunk - mondta Mrs. Wyncoop, szemében könnyek fénylettek. A legjobb barát volt a rittersville-i Charles Mitchell szerint, mintha egy halottról lenne szó.

Az üzemben semmi sem történt, nem tettek fel több kérdést, de Robert érezte az emberekben a feszültséget: várják, mi fog történni, és érezte, hogy titokban mindenki, Jack Nielson kivételével, arra számít, hogy a holttest előkerül a folyóból. Csütörtök este lemondott egy randevút Jennyvel. Délután hatkor felhívta, s azt mondta, hogy munkája van a hivatalban. Ez igaz volt, Jenny mégis megharagudott. Aznap fél hatkor Nickie hívta fel, hangja kihívó és tüskés volt: Hát mibe keveredtél most meg, Bobbie? Egy kis gyilkosságba, mi?

Megpróbálta elmagyarázni a történteket, de Nickie nevetésével belefojtotta a szót, így végül letette a kagylót.

A szirénák azon az éjszakán is üvöltöttek. Sehogy sem jött álom a szemére, ezért bevett egy Seconalt, az elsőt, mióta Jenny megszerezte neki.

Péntek délután az egyik titkárnő hívta el a rajzasztalától. Két úr várja a fogadócsarnokban, mondta a lány mosolyogva, szemöldökét kicsit felhúzta. Nancynek hívták, és szeretett mindenkivel tréfálkozni.

- Két úr? - kérdezte Robert, és felállt a helyéről. Tudta, kik azok.

- Nem, ezek zsaruk - mondta Nancy. - Későn fizette be a parkolójegyét?

Robert kipréselt egy mosolyt. Végigment a tervezőirodán, a hosszú, neonvilágítású rajzasztalok között. Lippenholz és McGregor a csupa üveg fogadócsarnokban állt. Hétfőn velük beszélt. Lippenholz és McGregor. Különös, hogy megjegyezte a nevüket.

- Jó napot! - köszönt Lippenholz.

- Jó napot!

Lippenholz körülpillantott a néptelen csarnokon, mintha meg akarna győződni, hogy senki sem hallhatja őket, majd megszólalt:

- Hát, a holttest még nem került elő - ha egyáltalán van hulla -, de mi folytatjuk a kutatást, és úgy gondoljuk, hogy ráakadunk. Öntől a történtekről szóló, szigorúan tényszerű beszámolót szeretnénk hallani - mondta lassú, rábeszélő hangon. - A legrosszabb esetben emberölésről van szó. Wyncoop megtámadta magát. Elhisszük, amit mondott, mert maga és Miss Thierolf hét harminckor randevúzott, és tudjuk, hogy Wyncoop előszeretettel kötött bele olyanokba, akik nem tetszettek neki. Ez idáig rendben is lenne. Amit tudni szeretnénk, a maga ütésétől zuhant-e a vízbe, vagy sem? - hangja alig volt több suttogásnál.

- Már pontosan elmondtam maguknak, ami történt - mondta Robert szintén nyugodtan. - nem tudok hozzátenni semmit. Egy percre a folyóba zuhant, és aztán kihúztam. Utána már nem verekedtünk. A földön ülve hagytam ott. Talán újra felállt, és egyenesen visszasétált a vízbe, ezt nem tudom.

- Miért ideges? - kérdezte McGregor.

- Nem vagyok ideges.

- Beszéltünk ma reggel a volt feleségével, Mr. Forester - közölte Lippenholz. - Mondott egyet s mást az ön... az ön személyiségéről.

Robert cigarettáért nyúlt a zsebébe. - Mit például?

- Nos, azt állítja, hogy maga kiszámíthatatlan. Hajlamos az erőszakra. Maga szerint ez megfelel az igazságnak?

Robert eloltotta a gyufát, és a lift mellett álló homokedénybe hajította. - A feleségem képes bármit állítani rólam. Tudja, akik elválnak, nincsenek a legjobb viszonyban.

A rendőrök tekintete rászegeződött: határozott, de nem túl intelligens szemek, gondolta.

- Ami az erőszakot illeti, Wyncoop támadt rám.

- Ez igaz, de nem lehetséges, hogy maga felkapott egy fadarabot, és azzal vágta jól fejbe? - kérdezte Lippenholz.

- Öklöztünk - mondta Robert türelmesen. Lippenholz bólintott, majd McGregorra pillantott. - Hogyan ismerkedett meg Miss Thierolffal? McGregor új oldalt kezdett a jegyzetfüzetében.

- Mi köze annak ehhez az ügyhöz?

- Lehet, hogy van köze. Elmondaná nekünk? - kérdezte Lippenholz bátorítóan mosolyogva.

Robert vállat vont. - Nem látom be, miért... -Habozott.

- Miss Thierolf sem akarja-elmondani. Miért nem, Mr. Forester? Ma reggel beszéltünk vele. Mi olyan nagy titok ebben?

Vajon Jenny hogyan reagált erre a kérdésre? Nem volt elég biztos benne. Odavetheti-e Lippenholznak: Egy barátunk révén, Ritának hívják, amikor sohasem látta Ritát.

- A felesége említést tett valami kukkolóról - folytatta Lippenholz. - Wyncoopra hivatkozva azt mondta, hogy Miss Thierolf háza körül egy ideig leskelődött valaki. Miss Thierolf hallotta a házon kívül. Aztán miután megismerkedett magával, vagy maga vele, a zajok abbamaradtak. Nem úgy ismerkedett meg vele véletlenül, hogy a háza körül leskelődött?

- Nem.

- A felesége szerint ez lehetséges. Wyncoop.

- A volt feleségem - igazította helyre Robert. - Igen. Bocsánat, Wyncoop tudni akarta, hogy ismerkedett meg Miss Thierolffal, aki állította, hogy egy barátja révén, de Wyncoop rájött, hogy t ez nem igaz.

Robert a homokedény felé fordult, és belepöckölte a hamut.

- Igazán hálásak lehetnek a feleségemnek ezért a kiváló információért! Meg minden egyébért! Igazán kedves, hogy nem avatkozik az életembe!

- Miért olyan dühös? - kérdezte Lippenholz. McGregornak igyekeznie kellett, hogy mindent leírhasson.

- Nem vagyok dühös, de nem tetszik, amire ki akarnak lyukadni. És mi köze a volt feleségemnek ehhez a dologhoz?

- Ismeri magát, Mr. Forester, és mi természetesen mindent tudni akarunk magáról, amit csak lehet - mondta Lippenholz lágyan.

Ez nem egyszerű nyomozás - gondolta Robert -, annak a gyanúnak az alapján faggatnak, amit Nickie ültetett beléjük. Nickie nem habozna kimondani rá, hogy gyilkos alkat.

- Szállodákban is keresik Wyncoopot? - kérdezte Robert. - Más név alatt, természetesen?!

- Ó, igen - mondta Lippenholz. - Idegi természetű problémákkal kezelték magát, ugye?

Ezt megint csak Nickie-től tudják. Már éppen belevágott a válaszba, amikor az egyik tervező belépett a külső ajtón. Megvárta, amíg átmegy a tervezőirodába.

- Tizenkilenc éves koromban egy ideig pszichiáterhez jártam - mondta. - Magamtól mentem. Sehová sem zártak be. Két évvel ezelőtt, nem, egy éve volt - ismét kezeltek. Egy elmeorvos. Hat hétig. Megadom a nevüket, ha kérik.

Lippenholz csak nézett rá. - A felesége elmesélte azt a történetet, hogy egyszer puskát fogott rá. Állítása szerint rálőtt, de elvétette.

Robert mély lélegzetet vett, és aztán az első, megfogalmazott mondat kiesett a fejéből. - Ez igaz... valóban ráfogtam egy fegyvert. Egy töltetlen puskát. Amikor elsütöttem... a kandallóba lőttem, de az máskor történt. Azt a feleségem provokálta ki.

- A felesége provokálta ki? - kérdezte Lippenholz.

- Azt hiszem, azzal ingerelt, hogy nincs bátorságom elsütni, vagy valami ilyesmivel.

- Vadászfegyver volt - állapította meg Lippenholz.

- Igen.

- Maga nem szokott vadászpuskával lőni? Jár vadászni?

- Nem. - Robert szerint Lippenholz és McGregor járt vadászni. - A puska a feleségemé volt. Ő néha vadászik.

- Nem veszélyes töltött fegyvert tartani a házban?

- De igen. A feleségem töltötte meg. Neki van engedélye, nekem nincs.

Lippenholz az egyik kezével a lift melletti falnak támaszkodott, és ránehezedett. Lábát keresztbe vetette, s az egyiket cipőorral támasztotta a földnek. - A felesége másként mondta el ezt a történetet, Mr. Forester.

Robert azon kapta magát, hogy egy lyukat bámul Lippenholz vékony, sötétkék zokniján a sarka felett. Hunyorított, majd Lippenholzra nézett. - Már megmondtam, a feleségem azt mond, amit akar.

- Miss Thierolf - úgy tűnik - szintén ismeri ezt a történetet. Szerinte a puska töltve volt, de maga nem sütötte el. Melyik változatot higgyük el, Mr. Forester?

- Az az igazság, amit most mondtam.

- Melyik változatot? - kérdezte Lippenholz olyan arccal, mintha jól mulatna.

- A puska nem volt megtöltve, amikor a feleségemre fogtam.

- Ki hazudik? Miss Thierolf, vagy a felesége? Vagy mindketten? Vagy maga? - Lippenholz felnevetett, három halk, kutyavakkantáshoz hasonló nevetéssel.

- Én azt mondtam Jenny Thierolfnak, hogy a puska töltve volt - mondta Robert. - Ezért természetesen ő ugyanezt mondta maguknak. A feleségem nagyon jól tudja, hogy nem volt lőszer benne.

- Miért mondta azt Miss Thierolfnak, hogy töltve volt? - kérdezte Lippenholz még mindig mosolyogva.

- Nem tudom. így érdekesebb a történet.

- Valóban?

- Úgy tűnik, a volt feleségem is így gondolja.

- Egyáltalán, miért mondta el ezt Miss Thierolfnak?

- Nem tudom.

- Mindez meglehetősen zavaros - mondta Lippenholz a fejét csóválva, mintha Robert gyanúsabb már nem is lehetne, bármi egyéb is derüljön ki a múltjáról rátehetik a kezüket, amikor csak veszik a fáradságot, hogy utánanyúljanak és elkapják. - Oké, Mac? - kérdezte a még jegyzetelő McGregort.

- Igen.

- Arra kérjük, hogy ne hagyja el a várost ezen a hétvégén, Mr. Forester - mondta Lippenholz, s elállt a faltól. - Remélem, nem készült elmenni valahová. Valami adódhat a hétvégén.

- Remélem, így lesz - mondta Robert. McGregor a liftet hívta.

- Mostanra végeztünk. Nagyon köszönjük, Mr. Forester. - Lippenholz egy jelképesen udvarias bólintással és kurta mosollyal fordult el tőle.

- Kérem - mondta Robert.

Visszatért a rajzterembe, elindult az asztalához, majd elfordult, és a másik sarokban lévő férfi WC-be ment. Néhány percig vadul kavarogtak a gondolatai. Nickie jelent meg képzeletében, mint kézzelfogható veszély. Ő aztán mindenre képes, amit csak megtehet ellene. Ez biztos, mondta magának, és semmi értelme feltenni a régi kérdést: miért? Ezzel számolnia kell. Első dühében az volt a szándéka, hogy felhívja, de aztán meggondolta. Semmire se menne vele.

Nevetne az aggodalmán, az izgalmán, és tudja, hogy ezeket képtelen lenne leplezni a hangjában, írhatna neki, de semmit sem akart kiadni a kezéből írásban még akkor sem, ha abból, amit papírra vet, semmit sem használhatnának fel ellene, és semmi nem utalna arra, hogy komolyan veszi, amit az asszony a rendőrségnek mondott. A levél önmagában bizonyítaná, hogy komolyan vette.

Rájött, azért aggódik, mert kezdi hinni, hogy Greg holttestét megtalálják a folyóban, esetleg partra veti a víz valakinek a kertjében. És akkor ugyan ki hiszi el, hogy nem szándékosan ütötte le? Vagy majd azt gondolják, semmit sem tett a megmentéséért, amikor már a folyóban volt. Hideg vízzel meglocsolta a szemét, megpróbálta eltüntetni a tükörben látott képet. Az órájára pillantott. Még másfél óra, míg Jennynek telefonálhat ötkor, haza. Holnap nyilván nem mehet Philadelphiába, mert az a város elhagyását jelentené. Különben sincs hangulata most házat nézni.

Egész délután reszketett a keze. Milyen jellemző Nickie-re! így rávetette magát az ő langleyi kis botrányára! Képes volt elmondani a rendőrségnek, hogy Greg nem tudta: Jenny és ő hogyan ismerkedtek meg, és hogy Greg őt tartotta a leskelődőnek, aki a zajokat okozta a ház körül. Még azt is képes volt elmondani, hogy ő már kétszer volt a fejzsugorítók kezében! Talán úgy állította be, hogy kényszerzubbonyban vitték oda. S beszámolt a vadászpuskáról is, hozzátéve a maga kis cirádáit! Nickie annyi barátjuknak mondta el ezt a sztorit, a végén már maga is elhitte, hogy úgy történt, ahogy kitalálta: azaz, Robert meg volt vadulva akkor, a puska töltve volt: ő ellenállt, és alig tudta félrelökni a puska csövét. Olyanoknak nem mesélte csak el - például Campbelléknek -, akik jól ismerték őt, vagy jobban szerették, mint Nickie-t. Hogyan is történt valójában az eset, aminek senki más nem volt tanúja? Nickie az egyik este azt mondta, hogy Robert túlságosan gyenge idegzetű, még egy puskát sem képes elsütni, hacsak embert nem ölhet, s ez magyarázza a vadászat iránti ellenszenvét. Aztán megtöltötte a fegyvert, a kezébe nyomta, és megkérdezte, van-e elég bátorsága rálőni. Robert dühösen megragadta a fegyvert, a kandallóba célzott és tüzelt - csak hogy megszabaduljon attól az átkozott tölténytől, hogy nagy zajt csapjon, amit végre néhány másodpercnyi áldott csend követne. Maga sem tudta, miért lőtt, de megtette. És senki sem kopogtatott az ajtajukon a szomszéd lakásokból, semmi sem történt azonkívül, hogy Nickie egy újabb töredékkel gazdagíthatta a meséjét. Nickie megtalálta a golyó ütötte nyomot a kandalló hátsó részében, és előszeretettel mutogatta másoknak is. Robert felidézte Ralph merev alakját, amint lehajol, hogy megtekintse a nyomot a téglán: talán a második alkalommal, amikor Robert találkozott vele, mielőtt az asszony Ralphfal kapcsolatos szándékaira fény derült. Te lőttél ide? - kérdezte Ralph. Igen - válaszolt Robert. A kandallóba. Elhiszed, hogy képes lennék a feleségemre lőni? Nickie ekkor nem volt a szobában. Mulatságos volt ez, vagy csak egyszerűen fárasztó? Mindkettő, gondolta Robert. Soha nem tudta meg, Ralph valójában mit gondolt, és nem is érdekelte. Most talán törődnie kellene vele.

Hirtelen hasított bele a felismerés: Greg Nickie-vel van. Ő bújtatta el, vagy segít neki elrejtőzni. Boldogan megtenné. Kezében megállt a ceruza, és a ragyogó fehér papírra meredt maga előtt. És mi van Ralphfal? Hajlandó a cinkosságra? Természetesen, ez azon múlik, mit mondott neki Nickie - nyilván jó történetet agyalt ki -, de az újságokat még Ralph is elolvashatta. Vagy annyira gyenge lenne, semmilyen ellenállásra nem képes? Nem tudott túl sokat Ralph Jurgenről, de gyenge jellemnek tartotta. És hát azt a bizonyos első, ragyogó időszakot éli át most Nickie-vel. Könnyű elképzelni, hogy mindenbe beleegyezik, amit Nickie akar.

Ötkor, mielőtt elhagyta volna az üzemet, bement a főfolyosó végén elhelyezett telefonfülkék egyikébe, és felhívta Jennyt. A lány kicsit visszafogottan beszélt.

- Egyedül vagy? - kérdezte Robert.

- Ó, igen. Susie beugrik majd, de most magam vagyok.

- Valami baj van? Hallottál valamit?

- Nem. Miért?

- Olyan különös a hangod. A rendőrök voltak nálam ma, ugyanaz a kettő. Azt mondták, veled is beszéltek.

- Igen.

- Mi baj van, Jenny? Nem akarsz velem beszélni?

- Nincs semmi baj! Miért kérdezgeted állandóan ezt?

Robert végigsimította összeráncolt szemöldökét. - Azt mondták, érdeklődtek nálad, hogyan ismerkedtünk meg. Kíváncsi vagyok, mit mondtál nekik?

- Azt mondtam, semmi közük hozzá.

- Ó, nagy kár, hogy nem beszéltük meg, hogy azt mondjuk: egy vegyesboltban találkoztunk egy pohár szóda mellett, vagy valami ilyesmit. Valami...

- Nem hiszem, hogy bármi közük lenne hozzá - ismételte meg Jenny makacsul.

- Hát, úgy látszik, most a leskelődő-történet körül szaglásznak. Greg beszélt erről Nickie-nek.

Amit pedig ő mondott, abban nincs sok köszönet. Én... - Úgy döntött, nem mondja el Jennynek a Nickie-vel kapcsolatos gyanúját, hogy segíti Greget a bujkálásban, vagy Greg ment New Yorkba, hogy beszéljen az asszonnyal.

- Hát... én döntöttem így - szólalt meg végül Jenny lassan.

- Jenny, olyan letört a hangod. Nagyon sajnálom ezt az egész kalamajkát!

- Robert, annyira szeretlek - sóhajtotta Jenny a telefonba, ami úgy hangzott, mint a zokogás.

Mintha a törvény kegyetlen ereje éppen most tépné el egymástól őket. Ő nem ezt akarta hallani. . - Mit mondtál a megismerkedésünkről? Mondtál valamit?

- Azt mondtam, hogy a kérdés nem ide tartozik.

- Ó, Jenny, nem mehetek holnap Phillybe, a rendőrség azt kérte, hogy ne hagyjam el a várost a hétvégén.

- Rendben van - mondta lemondóan a lány. - Robert... még most is azt hiszed, hogy életben van?

- Igen. Meg vagyok róla győződve.

Vasárnap este Robert kocsin New Yorkba ment. Előzőleg úgy tervezte, hogy hétfőn este megy csak, de feldühítette Greg háziasszonyának vasárnap déli telefonhívása. Nem tett róla említést Jennynek, amikor délután háromkor felhívta. A lány zokon vette, hogy nem akar vele vasárnap találkozni. Villásreggelire hívta meg szombat délben, amikor Rittersville-ben összefutottak néhány falatra egy büfében, közel ahhoz az autószerelő-műhelyhez, ahol Robert kocsiját zsírozták. Nem volt valami szerencsés találkozás, Jenny végig úgy érezte, mérföldek választják el őket egymástól. Nem sok beszédtémát találtak, és Robert csak arra vágyott, hogy hazamehessen, ahol egyedül lehet, s várhatja a híreket, jókat vagy rosszakat, mindegy. Vagy bosszantó telefonhívásokat, mint Mrs. Van Vleeté. Valószínűleg azért hívta, hogy megmondja a magáét. Robert mindennél jobban csodálkozott azon, hogy lehet valaki ennyire szószátyár, ennyire magabiztos, miközben olyasvalakivel beszél, akit gyilkosnak tart? Nem kellene az embereknek félniük a gyilkosoktól? Ha valóban azt hitte, hogy ő a gyilkos, miért nem félt a dühétől és a bosszújától? Megkérdezte, hogy még mindig a Langley Aeronautics-nál dolgozik-e, s az igenlő válaszra kijelentette: Csodálom, hogy még mindig megtarthatta az állását. Csodálom, hogy képes emelt fővel járni a munkatársai között. Egy olyan nagyszerű fiatalember, mint Greg... maga szórakozik a barátnőjével... azzal a helyes fiatal lánnyal. Ahogy hallom, maga még el sem akarja venni. Remélem is. Maga gyilkos... vagy még annál is rosszabb! - Robert meg csak állt és válaszolgatott. Igen... Nem... Udvariasan megpróbált mosolyogni az egészen, de sikertelenül. Egyetlen mondatot sem volt képes végigmondani, mert Mrs. Van azonnal félbeszakította. Volt értelme eltűrni? De tudta, hogy ebben a közösségben csak a Mrs. Van Vleet-féle zajos kisebbségen múlik, hogy egy embert felakasszanak - ténylegesen vagy képletesen.

Gyorsan hajtott a Pulaski felüljárón a Lincoln alagút felé. Végül is - idézte fel -, Tesserék kétszeri telefonja baráti volt, és megnyugtató. A második hívás alkalmával Dick egy kissé elvetette a sulykot, ezt mondta: Elhiszem, hogy a parton ülve hagyta ott, de ha felállt és belezuhant a vízbe, akkor csak azt kapta, amit megérdemelt. Nincs igazam?

Megállt egy vegyeskereskedésnél a Kilencedik sugárúton, és feltárcsázta az ő és Nickie régi számát, a volt felesége lánynevén - Veronica Grace néven - szerepelt. Az egy évvel ezelőtti telefonkönyvben, melyet fellapozott, a régi számuk állt. Meglepetésére Nickie az első csengetésre felvette a kagylót.

- Nocsak, nocsak! Vajon mi szél fújt erre?... Igen, drágám, de még nem végeztünk a vacsorával. Adnál nekünk úgy negyvenöt percet?... Fél tízkor, jó?

Lassan visszasétált a kocsijához, azon tűnődött, vajon felhívja-e Campbelléket vagy Vic McBaint abban a félórában, amit agyon kell ütnie. Edna Campbell írt neki a múlt héten, hogy látni szeretnék, s ha New Yorkba jönne, el is tudnák szállásolni, és remélik, hogy az ügy, amibe Langleyben került, hamarosan elrendeződik, és egyáltalán mi is történt valójában. Robert még nem válaszolt. Úgy döntött, senkinek sem telefonál, amíg Nickie-vel nem beszél.

Nickie-től egy Északi Nyolcvanegyedik utcai címet kapott. Lassan vezetett, szándékosan bevárta a piros lámpát, a kocsit a Harmadik sugárúton hagyta egy föld alatti garázsban, majd gyalog tette meg a Nickie-ék házáig vezető három-négy háztömbnyi utat. Ötemeletes városi lakóház volt, márvány előcsarnokkal, ahová gombnyomásra engedték be. Gyalog ment fel a lépcsőn, bár volt lift is a házban. Jurgenék a harmadik emeleten laktak.

- Pontosan, a megbeszélt időben - mondta Nickie, kitárva előtte az ajtót.

Piszkosfehér estélyi ruha volt rajta, majdnem a földet súrolta, és Roberten hirtelen átvillant hátha vendégek vannak náluk, de a lakásban csend honolt. - Nagyon jól nézel ki - mondta.

- Nem mondhatnám ugyanezt rólad! Greg egy kicsit kidekorált, nem? Meg le is fogytál, igaz?

Igen, és az epém is vacakol még, a hajam is hullik, az anya jegyem is jobban látszik és így tovább, gondolta Robert - mosolya ráfagyott a még nem teljesen begyógyult ajkára. Követte az asszonyt a nappaliba, amit faltól falig szőnyeg borított, teli fényes levelű növényeket tartalmazó virágcserepekkel. Drága lakás, drága környéken. Ralph Jurgen sokat keresett. Ralph jelenlétéről egyetlen jel tanúskodott, egy pipa a toldalékasztalon. A berendezésben többnyire a régi bútorokat ismerte fel. A fekete-fehér kőből épített kandalló felett egy kép függött, Nickie egyik festménye, amelyet korábban nem látott: fekete háttér előtt bíbor szín. A vörös foltból egy lehámozott banánhéj sejlett. A jobb alsó sarokban pedig fehérrel festett, merész vonalú aláírás: Amat. Szerelem, egyes szám harmadik személyben, mindhárom nemben. Az Amat Nickie harmadik vagy negyedik művészneve volt. A művésznevei a stílusokkal együtt változtak, és szerette azt gondolni, hogy ezzel új lapot nyit, bár a stílusfolytonosság felfedezhető volt minden munkájában. Ha ilyen szemetet festenél, te sem írnád rá a valódi nevedet!, hallotta ezt a megjegyzést egyszer egy férfitól az egyik csoportos kiállításon a Tizedik utcában, és emlékszik, hátra akart fordulni, hogy szájba vágja az illetőt, de aztán még csak körül sem nézett. A kandallóhoz támasztva három-négy nagyméretű akvarell állt, fejjel lefelé. Robert lehajolt, hogy megnézze az aláírást. Augustus John állt a képen.

Nickie leült, azaz szinte levetette magát egy nagy fehér kanapé sarkába, a kanapé színe majdnem megegyezett a ruhájáéval. Nem fogyott le, sőt talán fel is szedett valamit. Mosolygott rá, barna szemeiben vidámság, sőt öröm csillogott. Fekete haját rövidebbre vágatta, és borzasabb volt, telt ajkain a rúzs vöröse sötétlett.

- Hát... amint hallom, új barátnőd van. Foglalj helyet.

Egy közeli, szintén fehér színű székre ült le, és elővette a cigarettáját. - Nem azért jöttem, hogy erről beszéljek.

- Hát akkor miért jöttél? Miről akarsz beszélni? - Majd felkiáltott: - Ralph! Ralphie? Nem akarsz csatlakozni hozzánk? Miért jöttél hát? Kérsz italt?

- Köszönöm. Egy kávé jobb lenne.

- Minél ? - kérdezte Nickie előrehajolva, nyugtalan kezeit összeszorította a térdén. Csúfolódó mosollyal nézett rá. Illatfelhő övezte, amit jól ismert. - Ralphie szunyókál, azt hiszem.

Robert látta, hogy ideges.

- Mégis egy italt kérek - mondta. - Kevesebb vele a tennivaló, mint a kávéval, igaz?

- Ugyan, drágám, hiszen tudhatnád, én mindent megteszek érted! De te sohasem voltál túl jó véleménnyel a kávémról, nem igaz? - Felállt, és a bárkocsihoz lépett, amelyen ezüst jégvödör állt vagy egy tucatnyi üveg között. - Én is iszom veled - jelentette ki Nickie. A jég hangosan megcsördült a magas koktélpoharakban. - Nos, hát mesélj nekem az új barátnődről! Attól tartok, éppen hogy elvégezte a főiskolát. Vagy talán a középiskolát? Vajon még hány nehézsúlyú fiút szabadít rád, akik jól összevernek? Jobb lesz, ha edzed magad! Meggondoltam magam, nem akarok hallani róla. Ismerem az ízlésedet, ami borzasztó. Engem kivéve.

Robert megszívta a cigarettáját. - Nem azért jöttem, hogy róla vagy rólad beszélgessünk. Azt akarom megkérdezni, nem tudod-e véletlenül, hol van Greg?

Az asszony pillantása rávillant, majd félig mosolyogva, félig komolyan ránézett. Azt próbálja felmérni, mi az, amit már tudok, gondolta Robert. Bár lehet, hogy tévedek. Talán csak egyszerűen úgy tesz, mintha többet tudna, mint a valóságban. - Honnan tudhatnám, hogy hol van?

- Azt gondoltam, talán hallottál felőle. Úgy tudom, elég gyakran beszélt veled telefonon.

- Ez igaz, egészen addig, amíg a folyóba nem lökted! - Odaadta Robertnek a poharat.

Az ajtó kinyílt, és Ralph lépett be, háziköntösben és nadrágban. Az alvástól vagy talán az italtól kábultnak és kipirultnak látszott. Haja vékony szálú volt és szőke, szeme kék. Feszes mosollyal üdvözölte Robertet, és szívélyesen megrázta a kezét. Robert felállt.

- Hello, Bob, hogy vagy?

- Kösz jól, és te?

- Drágám, nem vennél fel egy inget? Vagy egy összehajtott törölközőt, amit a bokszolok hordanak a köpenyük alatt? Tudod, hogy nem szeretem nézni a melleden ágaskodó szőrzetet! - Nickie szórakozottan a nyaka felé intett.

Ralph atlétatrikójának fehér foltja felett egyáltalán nem látszott semmiféle szőr.

A férfi még jobban elpirult. - Bocsánat - mormolta. Úgy tűnt, megmakacsolta magát, vagy habozik, hogy visszamenjen-e a hálószobába, de végül sarkon fordult, és eltűnt azon az ajtón, amelyen bejött.

- Úgy rémlik, a házasaiét megvisel! - szólt utána Nickie.

Egy pillanattal azután, hogy Ralph becsukta az ajtót, Robert megszólalt: - Azt hiszem, valójában nem feleltél a kérdésemre.

Az asszony odafordult hozzá: - Milyen kérdésre? Gregről?

- Igen.

Ralph visszajött, egy összehajtott fürdőlepedőt tett a nyakába, végét pedig a fekete-szürke köntösébe gyűrte. A bárkocsihoz lépett.

- Igen, Gregről - ismételte meg Robert, és észrevette, hogy Ralph érdeklődéssel kapja fel a fejét.

- Életemben nem láttam Greget - közölte Nickie.

- De ez nem jelenti azt, hogy nem is sejted, merre van - mondta Robert.

- De azt jelenti. Még sejtésem sincs róla. - Nickie kihívó arckifejezéssel, mosolyogva fordult Ralph felé, és Robert ebben a pillanatban tudta, hogy hazudik. Robertre nézett. - Ó, hagyd azt a lányt, Bobbie! Hagyd őt a megfelelő férfinak! Feltéve, ha él még.

- Nem a lányról van szó! Én Greget akarom megtalálni!

- Ó, szóval nem a lányról van szó! - csúfolódott Nickie.

Robert Ralphra pillantott. Sovány,, jelentéktelen, negyvenes arcán komolyság és üresség tükröződött. Mintha szándékos lenne - gondolta Robert.

- Tudod, miről beszélek, Ralph?

- Ne faggasd Ralphot! - kiáltotta Nickie.

- Hogyan tehetném, ha semmiről sem tud? - Robert látta, hogy az asszony szinte teljesen összezárta a szemét, miközben újabb támadásra készült. Robert így szólt Ralphhoz: - Azt hiszem, tudod, Ralph, hogy kutyaszorítóba kerültem. Meg kell tudnom, hol van Greg Wyncoop... ha még él. Emberöléssel vádolhatnak. Elveszíthetem az állásomat. ..

Ralph arca kifejezéstelen és nyugodt maradt, de Robert érezte, hogy Nickie-től várja a végszót.

- Szóval, miért jöttél ide? - kérdezte Nickie. - Úgy beszélsz, mintha házkutatást akarnál tartani. Csak tessék! - Aztán hirtelen felnevetett, fejét hátravetette, és sötét szeme felragyogott.

- Ralphhoz szóltam, Nickie.

- De úgy látszik, ő nem akar beszélni veled, igaz?

- Ralph, ugye tudsz arról a verekedésről Pennsylvaniában? - kérdezte.

- Igen. Igen, tudok - felelt Ralph az orrát dörzsölgetve. Italával tétován a szoba közepére ment, a nagy koktélasztal körül körözött. Aztán hirtelen félig kiitta a hosszú borostyánpoharat.

- Ralphie, biztos vagyok benne, szívesen kimaradnál ebből az esztelenségből - szólt rá Nickie. - Eszembe jutnak azok a tébolyodott, vég nélküli beszélgetések, amelyeket Mr. Foresterrel folytattam. Már latom, ennek sem lesz vége.

- Ralph még nem adott határozott választ a kérdésemre. Sejted, hol lehet Greg, Ralph?

- Jaj, hát ez már sok! - mondta Nickie, majd hirtelen megfordult, és szoknyája kissé fellibbent. Felkapta az asztali öngyújtót, cigarettára gyújtott, majd az öngyújtót az asztalra csapta.

- Nem - mondta Ralph.

- Na tessék! - mondta Nickie. - Most elégedett vagy?

Távolról sem volt elégedett. De Ralph ismét visszavonulóban volt a hálószobába. Becsukta maga mögött az ajtót.

- Szóval, Greget keresed itt? Te egy őrült vagy, aki úgy ismerkedik lányokkal, hogy a házuk körül leskelődik. Ó, Greg nagyon is jól tudja, hogyan ismerkedtél meg a lánnyal! Vagy tudta. Mi a baj azzal a lánnyal egyébként? ő is dilis lehet. Lehet, hogy ti ketten egymáshoz valók vagytok!

Robert torka elszorult. - Mit mondott még - Greg?

Nickie felhorkant, és hátravetette a fejét. - Van valami közöd hozzá? Igazán, Bobbie, te hamarosan megbolondulsz. Már meg is bolondultál. Egy rakás szerencsétlenség vagy. Nézz magadra! Monokli a szemed alatt. Az ajkad behasadva. Egy rakás szerencsétlenség! - És mert Robert hallgatott, folytatta: - Gondold meg jól, Bobbie, és fogadni mernék, eszedbe jut, hogy te nyomtad le a víz alá. - Nevetett. - Nem emlékszel, drágám?

Robert lassan kiitta a poharát, és felállt. Nickie most is olyan volt, mint régen, a műsoron sértések és hazugságok. Nem volt miért tovább maradni. Érezte, hogy Greg New Yorkban van, és ezt Nickie tudja, és ő mindent meg fog tenni, amit az ügyben csak tehet. Ez azt jelenti: megkéri a rendőröket, hogy itt keressék. De vajon megteszik-e?

- Ó, ülj le, Bobbie! Még nem is beszélgettünk - mondta Nickie. - Ugye nem akarod elvenni Jennyt? Ez rossz vicc lenne bármilyen lánnyal, még egy dilissel szemben is.

- Nem a lány a fontos! - mondta Robert. - Valami baj van a hallásoddal ma este?

- Az égvilágon semmi Ralph visszajött. Inget, nyakkendőt és zakót vett fel. Nickie-re nézett, aztán az elülső szekrényhez lépett, és kivette a felöltőjét.

- Elmész? - kérdezte az asszony.

- Csak egy kis időre. Estét, Bob! Remélem, látlak még! - mondta kurta mosollyal, és kinyitotta az ajtót.

Az ajtó már majdnem becsukódott, amikor Robert elindult utána. Kiléptek a lépcsőházba, és a lakásajtó döngve becsapódott mögöttük.

Ralph szembefordult vele. - Mi a baj, Bob?

- Tudod, hol van, igaz?

Ralph a csukott lakásajtóra pillantott. - Bob, nem akarok semmit sem mondani - szólt halkan. - Sajnálom, de nem.

- Szóval tudsz valamit, de nem akarod elmondani? Ha tudsz valamit... - aztán elhallgatott, mert Ralph az arcát és a száján lévő hasadást bámulta.

- Szóval ez az anyajegy az arcodon - mondta Ralph - nem is olyan nagy.

- Láttál már engem korábban is - mondta Robert zavartan. - Ralph, ha te... - Hallotta, hogy mögötte nyílik a lakásajtó.

A liftajtó kinyílt, és Ralph belépett a felvonóba. Robert Nickie felé fordult. Az asszony az ajtófélfának támaszkodott, egyik keze domború csípőjén. - Kizártad magad? Nos, most egyedül lehetünk.

- Hát ez pompás! - mondta Robert, s belépett mellette a lakásba. A felöltője a szekrény melletti fehér bőrfotelon feküdt.

Nickie a vállára tette a kezét. - Miért nem maradsz még egy kicsit, Bobbie? Tudod, hogy hiányoztál? Miért is ne? Talán a legjobb szeretőm voltál az összes közül, akim csak volt vagy lesz.

- Ugyan már! - Elhúzódott az asszony közeledő ajkai elől, mire az is visszahúzódott, és egy pillanatra az arcát fürkészte. Robert oldalra lépett, és az ajtó felé indult.

- Drágám, bújjunk ágyba! Ralph egy óránál előbb nem jön vissza. Meg aztán az ajtón van biztonsági zár. És van hátsó lépcső is! - tette hozzá mosolyogva.

- Ó, Nickie, hagyd már ezt abba! - Robert az ajtókilincsért nyúlt, de az asszony elállta az útját, hátát az ajtónak vetette.

- Ne tagadd, hogy kellemes lenne. Ne légy prűd! Nem akarod azt mondani, hogy az a pennsylvaniai lány jobb az ágyban, mint én!

Átpréselte magát mellette, s miközben az ajtókilincsért nyúlt, hozzá kellett érnie a derekához, mire az asszony a karjának dőlt, turbékolt, mint egy galamb, ajkait összecsücsörítette. Ezt a nevetést hallatta az asszony legrosszabb pillanataiban és a legmeghittebbekben is. Most egyenesen hátborzongató volt. Robert szinte feltépte az ajtót, s az az asszony fejéhez csapódott. - Bocsánat - mondta, majd átpréselte magát a résen a lépcsőházba.

- Ne mondd, hogy te nem akarod!

- Nincs hozzá kedvem. Viszlát, Nickie!

- Ó, neked mindig van kedved hozzá, mindig kapható vagy - szólt utána.

Lefelé indult a lépcsőn.

- Te gyáva! - üvöltötte Nickie. - Gyáva! Felgyorsította lépteit a lépcsőn, keze éppen csak érintette a fényezett korlátot, arra az esetre, ha megbotlana.

- Te gyáva! Te elmebeteg! - hallotta maga mögött Nickie hangját. - Őrült vagy!

Miután Ralph elhagyta a Nyolcvankettedik utcai lakóépületet, végigsétált az Ötödik Sugárúton, és betért az útjába eső első bárba. Whiskyt rendelt szódával, a felét megitta, majd a fali telefonfülke melletti telefonkönyvhöz lépett, és kikeresett egy számot a Sussex Arms Hotelben. Mr. Greshamét kérte. Furcsa nevet találtak ki Wyncoopnak, villant át rajta. A Gresham-törvényt juttatta eszébe, amelyet Wyncoop aligha ismert vagy tudott volna idézni: gonosz a pénz, kiirtja a jót, s arra kényszeríti az embereket, hogy még több értéket halmozzanak fel. És bár lehetségesnek tűnt a kapcsolat e törvény és a valószínűleg eredendően értékes pennsylvaniai lány között, akiért két férfi megverekedett - vagy ő úgy hitte, hogy Robert is küzdött -, Ralphnak mégsem sikerült semmilyen világosabb következtetésre jutnia, mielőtt Wyncoop beleszólt a telefonba.

- Ralph Jurgen - mondta. - Találkozni akarok magával ma este.

- Ma este? Valami baj van?

- Nem. Otthon lesz?

- Arra gondoltam, kószálok egyet, esetleg megnézek egy kései mozielőadást.

- Hát akkor felejtse el! Találkoznunk kell. -Ralph egy kissé öntelt volt és dühös, különben nem beszélt volna ennyire határozottan, de ez hatott. Greg megígérte, hogy otthon marad és várja.

Ralph leintett egy taxit. A Sussex Arms harmadosztályú szálloda volt, az Ötödik Sugárúton. Az előcsarnok határozottan koszos volt, és olyan szedett-vedett, hogy nehezen lehetett elképzelni valamikor jobb napokat is látott, jobb vendégkörrel rendelkezett. Különös - gondolta Ralph -, hogy Wyncoop épp ezt a helyet választotta, ami csak részben magyarázható azzal, hogy kevésbé feltűnő, mint egy drágább szálloda. Tán azért, hogy egy kis megaláztatásban legyen része, bevallva ezzel, hogy valami becstelen dolgot cselekszik, és így büntesse magát. Nickie bizonyára bármely más szállodában is kifizette volna a számláit. Gregnek elfogyott a készpénze, természetesen. Ralph lifttel ment fel a negyedik emeletre. Még a liftkezelő egyenruhája is elnyűtt volt. Ralph Jurgen szegény családból származott. A szegénység látványa - bárhol is akadt útjába - mindig bántotta érzékenységét, etikáját, sőt erkölcseivel is ellenkezett. A szegénységet csúnyának, tragikusnak és feleslegesnek tartotta.

Greg ingujjban fogadta, mellénye kigombolva, lábán csak zokni. - Nos, mi történt? - kérdezte, amint becsukta az ajtót, de mosolyogva és elég udvariasan.

Ralph levette a felöltőjét, és a karjára hajtotta, miközben leült egy támlás székre. - Bob Forester járt itt a városban, ma este. Nickie-hez jött.

- Nickie most telefonált - mondta Greg kis mosollyal.

- Igen, gondoltam, hogy ezt teszi - mondta Ralph. - Nos, Greg, miért nem hagyja abba? Elég sok kellemetlenséget okozott már Bobnak, nem gondolja? Mit akar még?

- Jennyt.

- Hm. Természetesen. - Ralph a lazán összefűzött ujjaira nézett. Szeretett volna rágyújtani, de orvosa tíz darabra mérsékeltette vele napi adagját. A tizediket az elalvás előtti percekre tartogatta. -Elég nehéz úgy megszerezni egy lányt, ha nincs vele kapcsolatban az ember, nem? És hullaként nemigen léphet érintkezésbe vele, vagy igen?

- Tönkreteszem azt a fickót - mondta Greg egy gyufaszálat hajítva a fém szemeteskosárba. - Már megmondtam, és meg is teszem. Csak várja ki a végét! Kiűzöm a városból. Aztán az államból. Először az állását fogja elveszíteni. Vannak barátaim, akik leveleket írnak a főnökének.

- És miről írnak a főnökének?

- Arról, hogy egy elmebetegről van szó. Nickie tudja. Maga is. Fegyvert fogott Nickie-re. Maga is tud erről.

- A puskás sztoriról tudok. Mindkét változatot ismerem. Bobét egy barátja, Peter Campbell mesélte el. Nickie most azt állítja, hogy az egyik este egy asztali öngyújtót emeltem rá. Ez hazugság. Veszekedtünk, ez igaz, és én felvettem az öngyújtót, hogy rágyújtsak. Most úgy állítja be, hogy meg akartam ölni vele. Ezt a történetet például elhiszi? - kérdezte Ralph nevetve.

Greg közelebb lépett Ralphhoz és mélyet slukkolt a cigarettájából. - Miért hinnék éppen Forester barátjának, aki csak tőle hallotta a történetet? És mi van a kukkoló-üggyel, he? Milyen más módon ismerkedett volna meg Jennyvel? Egyikük sem tudja megmondani nekem, hogy hogyan találkoztak.

Ralph felvonta a szemöldökét. Nem tudta, mit is gondoljon a leskelődő-történetről, de nem is érezte lényegbevágónak. Egy félig kiürült whiskysüveget pillantott meg a roskatag, barna íróasztalon.

- Italt? - kérdezte Greg.

- Nem, köszönöm. Greg, én azért jöttem ide, hogy egy dolgot megmondjak magának! Úgy gondolom, eleget játszadozott már ezzel az üggyel. Az egész dolog becstelen, tisztességtelen, arról már nem is szólva, hogy felesleges.

- Felesleges? És maga kicsoda, hogy becstelenségről mer beszélni? Az egész hirdetési szakma tisztességtelen, vagy nem? Magának kéne becsületesnek lenni!

- A tárgyra visszatérve, azt javaslom, hagyja abba!

- És ha nem ? - kérdezte Greg. - Valamibe bele-vágtam, és végig is csinálom!

- Azt hiszi, ha Bobot eltünteti a színről, a lány visszatér magához? Ennek semmi értelme.

- Szeret engem, tudom. Csak ez a fickó megbolondította. Én voltam az első férfi az életében. Akivel először lefeküdt - mondta Greg, s ujjával a mellére bökött.

Ralph majdnem elnevette magát a megjegyzés naivitásán. De a kijelentésben büszkeség is csengett, s ez veszélyessé tehette Greget. A hosszú, laza karok végén lógó ostoba kézfejek alig várták, hogy valamire lesújthassanak. - Mit mondott Nickie ma este?

- Ő velem van - felelte Greg, és felemelte a whiskysüveget. Egy kis adagot töltött a keverőbe, majd a szoba sarkában lévő paraván mögé ment, és megnyitotta a vízcsapot. - Azt mondta, hogy maga majd elkezd lágyulni Forester iránt - mondta Greg visszatérve. - Jézusom! Mióta élveznek védelmet azok a fickók, akik más nőjét ellopják?

- És mióta lehet egy lányt ellopni? A nő... nem egy zsák cukor!

- Jenny az - mondta Greg álmodozón. - Mint egy zsák cukor.

Ebből Ralph rájött, hogy Greg egy kissé részeg. - Bob kijelentette, hogy őt nem érdekli a lány.

- Micsoda?

- Hallottam, amikor azt mondta, nem a lány a fontos. Magát akarja megtalálni.

- Azt elhiszem, hogy szeretne megtalálni. De az is biztos, hogy Jenny fontos neki. Lehet, nem elég bátor, és nem meri bevallani. Lehet, hogy ő nincs annyira oda Jennyért, mint a lány érte, de fontos neki, annyi szent. Három-négy alkalommal találkozik vele hetenként. Semmi kétség, le is fekszik vele. S talán nincs is Jenny ellenére. - Úgy tűnt, mintha a falhoz akarná vágni a poharát, de aztán kiitta.

Ralph felállt. - Miért nem megy holnap vissza? Megmondja a főnökének, a háziasszonyának vagy akinek kell, hogy egy hétig kirúgott a hámból New Yorkban. Biztos vagyok benne, hogy sokkal többre jutna a helyszínen, mint egy New York-i szállodában bujkálva.

Greg szeme felvillant. - Addig nem, amíg azok a levelek, amelyeket a barátaim írtak, nem hoznak eredményt. Jennynek is telefonálgatnak. Tőlük majd megtudja, milyen alak ez a Forester! Tudnia kell! A rendőrségnek is tudnia kell, meg azt is, hogy ez a perverz alak elcsábította.

- És maga mit csinált vele?

- Én legalább nem vagyok perverz. - Hátat fordított Ralphnak.

- Azt akarja mondani, hogy a barátai Pennsylvaniában tudnak a maga hollétéről?

Greg hátraperdült, kezei úgy mozdultak el az oldalától, mint óraingán a nehezék. - Visszavonom, amit a barátaimról mondtam. Nem, ők nem tudnak semmit. Nem is írnak leveleket. Azt hiszik, meghaltam. Egy levelet írtam én magam. Forester főnökének.

Megszólalt a telefon.

- Nem vagyok itt - mondta Ralph. - És nem is jártam magánál!

Greg megértőén mosolygott, és felvette a telefont. - Szia! - mondta. - Nem... nem járt itt.

Ralph lepillantott az íróasztalon fekvő lapra, amelyet egy moziműsorfüzetből téptek ki. Egy Keleti Negyvenkettedik utcai mozi műsorait hirdette: A pigmeusok szexuális orgiái... Középiskolások gyönyörháza.

- Igen - felelt Greg valamivel lágyabban. - Megértettem. Ne aggódj semmi miatt... Nem... Azt hiszem, igen... Igen... Viszlát! - Letette.

Ralph felpillantott, kezét a kilincsen tartva állt. Greg kerülte a tekintetét.

- Az a véleményem, hogy holnap el kell tűnnie innen a városból. Menjen vissza Langleybe vagy ahol él!

- Humbert Corners. Ahol Jenny lakik. Az a perverz alak lakik Langleyben.

- Menjen el, Greg!

- Ó, igen? - mosolygott. - Miért?

- Azért, mert biztos vagyok benne, Bob szól a rendőröknek, hogy a New York-i szállodákban keressék magát. Átkozottul jól sejti, hogy itt van, és hogy Nickie is benne van a buliban.

Greg vállat vont. - Oké. Elmegyek máshová.

- És ott, ahová megy, ki fogja kifizetni a szállodaszámlát?

- Ide hallgasson, Ralph, amit Nickie-től kaptam, az ideiglenes kölcsön. Van pénzem a bankban. De most nem válthatok be csekket, igaz?

- Ha holnap nem tűnik el, megmondom a rendőrségnek, hol találják meg - mondta Ralph.

- Most mi a baja?

- Amennyire csak tőlem telik, szeretném elkerülni, hogy bármi közöm legyen magához! - Ralph hangjában váratlanul erős düh remegett. - De... a rendőrségnek már ma este is szólhatok.

- Csak próbálja meg, és majd meglátja! - Greg előrelendült.

Ralph nem mozdult. - Mit látok meg? - Ralph kinyitotta az ajtót és kiment, az ajtót bevágta maga mögött. A felvonóhoz lépett, és megnyomta a hívógombot. Greg ajtajára pillantott, amely még mindig csukva volt, visszafordult a lifthez, lassan hunyorított egyet, de olyan nehezen lélegzett, mintha verekedett volna. Nickie szórakozott Greggel, és ő csak a féltékenységből merítette a bátorságot, ezt tudta. Ralph Nickie-t gyanúsította!, és az ő esetében a gyanú felért a bizonyossággal. Reggelente vagy délutánonként, mikor ő a hivatalban volt, akkor történt meg. De ha még nem történt meg, akkor megtörténik. Greg is egy kis győzelem lesz, még ha Nickie számára elég gyatra is. Egy újabb kis ösvény, hogy csapást mérjen rá - megcsalja házasságuk negyedik hónapjában egy középszerű fiatalemberrel! Újabb eszköz, amivel Greget még szorosabban magához láncolja, ahogy oly sok senkiházit magához kapcsolt, vagy megpróbált magához vonzani: iszákosokat és egyéb ferdült alakokat, akik az otthona körül lebzseltek - hízelgéssel, szívességekkel, bőkezű vendéglátással és esetenként azzal, hogy lefeküdt velük.

De már kint az utcán, miközben észak felé sétált, hogy egy kicsit lehiggadjon, mielőtt leint egy taxit, már tudta, hogy ma este nem telefonál a rendőrségre, és talán holnap sem. Eléggé ráijesztett Gregre, gondolta, Greg holnap eltűnik a városból, talán már ma este. Az ostoba játék folytatódik Philadelphiában vagy valahol máshol, de legalább nem az ő orra előtt.

Fejében a vér kellemetlenül lüktetni kezdett, és ráébredt, hogy ostobán vigyorog. Mintha meg akarná győzni magát, hogy nem törődik vele. Két órával korábban - döbbent rá - ugyanezt a mosolyt látta Robert arcán. Biztosra vette, hogy Greg első igen-je a telefonban megerősítette az ő ottlétét, a másodikkal pedig valószínűleg beleegyezett, hogy az asszony elmenjen hozzá.

Levette a felöltőjét és a zakóját, ide-oda mászkált a lakásban, benézett a hálószobába, a túlméretezett dupla ágyra, gondolatai zavarosan kavarogtak, miközben elfordult, majd megállt Nickie dolgozószobájának küszöbén. A fal mentén futó fakorláton nagy összevisszaságban kifeszített vásznak lógtak. Foltok villantak a szemébe, homlokát ráncolva hunyorogni kezdett tőlük. A padlón nem volt szőnyeg, és Nickie valószínűleg belelépett egy türkizfestékes tubusba, mert a padlón mindenütt festéknyomok virítottak, mint valami színes Pollock-motívum. Az állványon Augustus John egyik rajzára ismert, fejjel lefelé állt, a vonalakat kipontozva jelölték meg. Nickie-nek az az ötlete támadt, hogy lemásolja az Augustus John-rajzok ritmusát, majd fejtetőre állítja, absztrakt képet csinál belőlük. Neki nem újságolta el ezt a hírt, de ő megkérdezte, mit jelentenek a házban látható, fejtetőre állított rajzok, és akkor elmagyarázta. Senki sem fog rájönni, hogy a rajzok Johntól származnak, neki pedig hallgatást kellett fogadnia. Ralph elfordult. Talán nincs is joga benézni az ő dolgozószobájába. Nem mintha az asszony nem bontotta volna fel a személyes leveleit: kinyitotta, majd esetlenül visszaragasztotta őket, gumiragasztó-nyomokat hagyva rajtuk, mielőtt ő hazaért volna. Ez volt Nickie: gyanakvó, amikor semmi alapja nem volt a gyanakvásának. De egy szép napon, gondolta bosszúsan, még lehet.

Lezuhanyozott, lefeküdt, és vagy félóráig egy üdítőitalcég tucatnyi unalmas prospektusát nézegette, minthogy az ő cégétől hat hónapos reklámkampányt rendeltek meg. Az ügynökség elkészítette a kampány részletesen kidolgozott prospektusát, de az üdítőitalcég elégedetlen volt. Neki kellett átnéznie az anyagot azzal, miként lehetne javítani rajta, s hogy néhány új reklámjelszót kitaláljon. Csak borzalmas szóviccek jutottak az eszébe. Elege volt a szóviccekből. A tizedik cigarettát már régen elszívta. A brosúrákat a prospektussal együtt a padlóra tette, és leoltotta a villanyt.

A lakásajtó csukódására ébredt fel. Hunyorgott, és az óra világító számlapjáról leolvasta az időt: hajnali két óra tizenhét perc.

Nickie kinyitotta a hálószobaajtót, és beszólt: - Szia! - Az ajtókilincsbe kapaszkodott. - Hogy vagy?

Egyből tudta, hogy nem részeg. Egy kicsit félénken, talán bűntudatosan viselkedett. - Köszönöm, jól. Jó estéd volt?

- Greg ma este elmegy a városból, ezt biztosan örömmel hallod - mondta, majd elfordult, a kabátját a vállára lökte.

A nappaliból beszűrődő fény halványan és lehangolóan világította meg a hálószobát. Ralph a lábujjánál kidudorodó halványsárga gyapjútakarót nézte. - Hová megy? - kérdezte.

Nickie áthúzta fején a fehér angórapulóvert, megrázta, majd egy szék hátára terítette. Soha nem hordott melltartót, és egyáltalán nem volt benne szemérem, sem igazi, sem tettetett. Csípőre tett kézzel nézett szembe Ralphfal. - Nem mondta.

- Reméljük,, Humbert Corners-be, vagy ahol lakik.

- Ó, nem. Nem Humbert Corners lesz. - Kikapcsolta a szandálját, lerúgta, majd a szekrényhez lépett, és nadrágján lehúzta a cippzárat. - Mi ütött beléd, Ralphie? Miért mondtad azt neki, hogy megmondod a rendőröknek a tartózkodási helyét. .. amikor magad is tudod, hogy nem teszed meg? - Nagy akasztócsattogtatás közepette felakasztotta a nadrágját. Ralph hallgatott. Figyelmeztették, jutott eszébe, mielőtt elvette Nickie-t. Csak ahhoz megy férjhez, akiről biztosan tudja, hogy kordában tarthatja. - Csekket adtál neki? - kérdezte Ralph.

- Nem, csak készpénzt, szivi, és biztosra veszem, hogy vissza is kapom.

Hallotta, amint a vizet folyatja a fürdőszobában. Az este valamilyen formában nyilván sikeres volt a számára. A jó hangulatáról tudta. Greg továbbra is benne marad a játékban, Nickie erkölcsileg megtámogatta, s kétségtelenül meggyőzte, hogy tőle nincs miért tartania. Greg elmegy máshová, és másik nevet vesz fel. - És mi bajod Robert Foresterrel? - tolult szájára a kérdés, amikor Nickie pizsamában az ágy felé közeledett, de előre tudta a választ. Ez csak az én dolgom, drágám, vagy még arrogánsabban: Én játszom a magam játékát, te pedig a sajátodat! Megfeszült, amikor az asszony mellézöttyent az ágyba, s hasra feküdt. Várta, hogy Nickie mond még valamit. De alig egy perc múlva szabályos rövid lélegzése jelezte, hogy elaludt.

Robert hétfőn korán reggel felhívta Jennyt, mielőtt a lány munkába indult. Megkérdezte, találkozhatnának-e este.

- Hát... nem tudom.

Robert elnevette magát. - Nem tudod? Randevúd van?

- Á, dehogy.

- Csak néhány percet kérek. Elmegyek hozzád, vagy te gyere hozzám. Melyiket választod?

- nem tudod most megmondani, miről van szó?

- Inkább nem mondanám el a telefonba. Csak néhány perc, Jenny! Mikor lenne jó?

Végül megállapodtak, hogy a lány megy el hozzá kilenc tájban. Elkomorulva tette le a telefont. Jenny nagyon különös volt. Nyilván aggódik Greg miatt, és talán a barátai beszéltek vele a hétvégén. Olyanok, mint Susie Escham. Susie az a típus, aki képes kijelenteni Jennynek, csak hogy valami érdekeset mondjon: Hát mégiscsak lehetséges, hogy Robert lökte be a folyóba, nem? ő természetesen nem fogja bevallani. És miután Greg ismerte Susie-t, talán beszélt neki Jenny kukkolójáról. És hány Susie-hoz hasonló embert ismer Jenny, gondolta Robert.

Délelőtt Nancy jött az asztalához, és közölte, hogy Mr. Jaffe várja az irodájában.

Számított erre. - Oké. Köszönöm, Nancy - mondta automatikusan, aztán úgy zúdult rá a félelem, mint egy hideg zuhany. A lányra pillantott, miközben felállt. Nancy nem mosolygott, és félrenézett.

Mr. Jaffe Robert közvetlen főnöke volt, irodája a fogadócsarnok másik oldaláról nyílott. Szögletes arcú férfi volt bajusszal és szemüveggel, teste petyhüdt, hízásra hajlamos. Mondatai között szünetet tartott, ilyenkor összepréselte telt ajkait, és a bozontos bajuszon keresztül hangosan szuszogott. Várta, hogy beszélgetőpartnere megeméssze azt, amit mondott. Láthatóan igyekezett megválogatni a szavait, de érződött, most nem volt ideje sokat gondolkodni a közlendőjén. Elmondta, hogy egy rendőrtisztviselő hívta fel reggel, és közlendőjének a lényege, amit elmondott neki, az volt, hogy Robert tíz nap múlva esedékes philadelphiai költözését az itteni helyzet tisztázódásáig el kell halasztani. Ez nem az ő vagy Mr. Gerard, a Langley Aeronautics elnökének a véleménye, hanem a rendőrségé, akik feltétlenül ragaszkodnak hozzá, hogy egy ideig még a közelben maradjon.

Robert bólintott. - Értem. Remélem, a dolgok tisztázódnak, mielőtt a tíz nap letelik - valójában már csak egy hét van hátra a költözésemig. De természetesen semmilyen előkészületet nem teszek addig, míg a helyzet nem rendeződik.

Mr. Jaffe is bólintott. Robert a falnak vetett támlás széken ült, és várt, figyelte főnökét, amint határozatlanul áll az íróasztala mellett, lötyögő, szürke nadrágjába dugott kézzel.

A főnöke által elhallgatott dolgok nyugtalanították, a gondolatok és kételyek, amelyeket a mondatok közötti öt másodperces szünetekből érzett ki, miközben barna szeme sajnálkozó érdeklődéssel tapadt rá a vastag lencsék mögül. Határozottan gyanította, hogy a rendőrtiszt, talán Lippenholz, megemlítette neki a Jenny háza körüli leskelődő sztoriját, volt felesége meséjét a puskáról, talán a fejzsugorítókról is szólt. Az elbocsátás lehet a következő lépés, gondolta, egy hosszú időre szóló fizetés nélküli szabadság formájában.

- Azt is elmondhatom magának - folytatta Mr. Jaffe, s az íróasztalát nézte -, hogy ma reggel egy levelet kaptunk, vagyis Mr. Gerard. Az A. L. elnökének címezték.

Követte Mr. Jaffe tekintetét, és két géppel írott, egymásra fektetett lapot pillantott meg a halványkék asztali mappán.

- A levél magára vonatkozik. Biztosan egy szó sem igaz belőle, de mégis... - Mr. Jaffe rápillantott.

- Megnézhetném? - kérdezte Robert.

- Igen - mondta Mr. Jaffe felemelve alapokat.

- Nem kellemes. És egy percig se gondolja, hogy mi elhisszük, Mr. Forester, de... szóval azt hiszem, látnia kell. Igen. - Átadta a levelet.

Belefogott elolvasni, aztán csak végigfutotta a feketéllő gépelt bekezdéseket, amelyek új szalaggal íródtak. Sok szó ki volt húzva, több hibásan íródott. Természetesen aláírás nem volt rajta, de Greg írta, gondolta. A keserű, támadó hangvétel csak tőle származhatott. Benne volt a leskelődő-sztori, a puskaeset Nickie-féle változata, és egy olyan kitétel, miszerint Forester gonosz, elmebajos bűvkörébe vonta Jenny Thierolfot, egy meglepően ártatlan, huszonhárom éves lányt, és már tönkretette a jegyességet... A levél írója az utolsó bekezdésben hangsúlyozta, hogy ő Greg Wyncoop barátja, és szándékosan nem közli a nevét, de egyben szeretné, hogy a leírtaknak utánajárjanak. Egy olyan tekintélyes cégnek, mint a Langley Aeronautics, nem szabad alkalmaznia.

Felállt, vissza akarta adni a levelet Mr. Jaffe-nek, de miután az nem mozdult, hogy átvegye, a lapokat a mappára helyezte.

- Azt hiszem, ezt a levelet Greg Wyncoop írta - állapította meg Robert.

- Milyen bélyegző volt a levélen?

- New York. Grand Central.

Robert állva maradt. - Mr. Jaffe, rendkívül sajnálom ezt az egészet, de alapos okom van feltételezni, hogy Wyncoop él, és elő is keríthető, ha a rendőrség komolyan utánanéz.

- Miből gondolja?

- Főként abból, hogy én nem löktem bele a Delaware-ba. A másik ok ez a levél. Úgy gondolom, ezt Wyncoop írta, s szerintem New Yorkban bujkál.

Mr. Jaffe a bajuszát sodorgatta. - Hát... hm... szóval tartalmaz némi igazságot ez a levél, Mr. Forester?

Robert a géppel teleírt lapokra pillantott, s már majdnem belevágott egy átfogó magyarázatba, aztán gyorsan megrázta a fejét, és közölte: - Nem. Ahogyan leírja a dolgokat... az nem igaz. Egyáltalán nem.

Mr. Jaffe rámeredt, láthatóan kifogyott a szóból, és várta, hogy Robert mond még valamit.

- Mr. Jaffe, azt hiszem, azt is közölnöm kell... hogy Wyncoop teljesen félreérti Jenny Thierolffal kapcsolatos szándékaimat. Nincsenek szándékaim vele. Ennek a verekedésnek nem kellett volna megtörténnie. Az egésznek nem lett volna szabad megtörténnie.

Mr. Jaffe továbbra is figyelte. Végül bólintott. - Rendben van, Mr. Forester. Köszönöm, hogy befáradt.

Robert tizenkettőkor Jack Nielsonnal ebédelt a gyárral szemben, az út másik oldalán lévő Hanger Diner-ben. Általában két srác társult még hozzájuk, Sam Donovan és Ernie Cioffi, de Robert és Jack ma csak kettesben voltak. Lehet, hogy Jack ügyeskedett úgy, hogy ketten legyenek, ez azonban nem tűnt fel neki. Átfutott az agyán, mintha Sam és Érnie kerülte volna ma. Azt hitték, talán Jaffe felmondott neki ma reggel. Beszámolt Jacknek a philadelphiai költözés elhalasztásáról. Elmondta, hogy egy New York-i bélyegzővel ellátott aljas levél érkezett róla Gerardhoz, és azt is hozzátette, hogy meggyőződése, miszerint a levelet Greg írta.

- Mi állt a levélben? - kérdezte Jack.

Robert habozott. Cigarettázott, bár már meghozták az ételét. - Egyszer majd elmondom neked. Most nem akarok belemenni. Rendben, Jack?

- Rendben.

- Megígérem, hogy elmondom - mondta Jackre nézve. Aztán elnyomta a cigarettáját, és nekilátott az ételnek.

- Ó, várj még néhány napot! - mondta Jack magabiztosan, mintha bármit is tehettek volna.

Rögtön munka után a fogászhoz ment Langleybe, aki feltette a fogára a koronát. Ezelőtt kétszer elhalasztotta a kezelést. A korona túl fehérnek tűnt neki, de a fogorvos megnyugtatta, hogy idővel besötétedik, és hogy gyakorlatilag törhetetlen. Robertnek azonban amúgy sem volt kedve próbára tenni, még egy kemény almán sem.

Jenny kilencre jött, komoly volt és nyugodt. Robert eszpresszókávét készített, és konyakkal kínálta. Üldögéltek a kávézóasztalnál, a lány a vörös kanapén, Robert a bőr karosszékben.

- Még nem fejeztem be teljesen a szvettert - mondta Jenny. - Még van egy kis munkám az egyik ujján.

Első alkalommal hozta szóba a szvettert. - Nagyon fogok vigyázni rá - ígérte Robert. - Még soha senki nem kötött nekem ilyet.

A lány szórakozottan bólintott. Szemét halvány fekete karikák keretezték. - Mit akarsz mondani?

- Hát, vasárnap este New Yorkban jártam. Meglátogattam Nickie-t. A férjével is találkoztam. Az a gyanúm, tudják, hol van Greg, és én úgy sejtem, New Yorkban.

- Miért?

- Hát... ismerem Nickie-t, s ez elég. Tudom, mikor tréfál és mikor hazudik, ismerem a tekintetét, ha nem mond igazat. Azt hiszem, Greg egy szállodában bújt meg valahol New Yorkban, és Nickie tudja, hol. Ráadásul valaki egy levelet küldött az L. A. elnökének ma reggel New Yorkból, és azt hiszem, Greg írta. Elolvastam.

- Mi volt benne?

Robert felállt, kivette a zsebéből az öngyújtóját, és rágyújtott. - Mégis, mit vársz Gregtől, mit írhat? A kukkolóról, az elmebajomról, azt, amit a volt feleségem állít. Nem, nemcsak ő, mindenki, aki tényleg ismer engem...- így volt a levélben. Nem volt aláírva. Állítólag Greg egyik barátja a szerzője. - Jenny nézte őt, és hirtelen felvillant benne, hogy Jaffe majdnem ugyanilyen tekintettel figyelte ma reggel, csak Jenny szeme szomorúbb.

- Felhívtam a New York-i rendőrséget, hátha ez is segít valamit. Elmondtam, hogy szerintem Greget a New York-i szállodákban kell keresniük. Az is meglehet persze, hogy egy ottani barátjánál lapul. Újra meg kellett adnom nekik a személyleírását is. Nyilvánvalóan nem rendelkeztek ilyennel, legalábbis az a rendőr, akivel beszéltem, nem tudott róla. A New York-i rendőrség szerint a pennsylvaniai zsaruk ügye. Aztán nyilván az a tény sem tett rájuk túl nagy hatást, hogy én kerestem meg őket. Megadtam a nevem természetesen. Jenny, mi a baj ?

A lány már közel állt a síráshoz.

Leült mellé a kanapéra, gyengéden a vállára tette az egyik karját, majd elhúzta. - Idd meg a konyakodat! Még hozzá sem nyúltál!

A lány felvette a konyakot, de nem ivott belőle. - Tegnap találkoztam Tesserékkel - mondta. - Hívtalak téged tegnap este, de nem tudtalak elérni, így aztán nekik telefonáltam. Csak egy félórát töltöttem velük, mert nagyon megharagudtam rájuk. Most már azt fújják, hogy te voltál a kukkoló, és lehetséges, hogy megölted Greget, és egyáltalán, túl nyugodtan viselkedsz az egész ügyben.

- Ó, Jenny... hát nem ez a természetes? Szóval mi az ördögöt tudnak Tesserék rólam?

- Hogy érted ezt?

A lány tekintetébe költözött riadalom megmosolyogtatta. - Szóval mindössze egy este láttak engem, igaz? És az igazat megvallva eléggé butácskának tűnnek.

- Butának?

Már megbánta, amiért ezt mondta, hogy ezt a szót használta. - Nos, például, mit gondolhatok én róluk? Egy este találkoztam velük. Dick rosszul bírja az italt. Lehet-e különösebben jó véleményem róluk?

- Ők a barátaim.

- Tudom, Jenny. De arról beszélünk, miként alkotnak az emberek ítéletet egymásról. Igaz? - Felállt. - Jó, nem mondok véleményt Dickről. Egy alkalom volt csupán, és ő becsípett.

- Téged védett akkor este.

- De úgy tűnik, áthangolta a hangszerelést.

- Igen. Naomi is.

Robert zsebre vágta a kezét. - így is jó. És téged is áthangoltak?

Jenny felállt a kanapéról. - Mondtam neked, otthagytam őket, mert nem tetszett, amit mondtak. - A fürdőszoba felé indult, és felvette a retiküljét a díványról.

- Jenny...

A lány nem állt meg, belépett a fürdőszobába, és határozottan becsukta az ajtót. A mosdókagylóban csobogott a víz. Robert komoran cigarettázott, és a konyakját kortyolgatta, majd újra töltött magának. Jenny visszajött. - Jenny, ha elmondanád, mi bánt... végül is azok után, amiken a múlt héten keresztülmentem, nincs semmi, amivel ne tudnék szembenézni.

A lány hallgatott, retiküljével a kezében állt, most még rá sem nézett.

- Amikor megkértelek, hogy gyere el ma este, azt gondoltam, érdekelhet a mondanivalóm. Tudom, ez nem sok. Semmi határozott, de mégis... - Érezte, szinte nem is hallja. - Nem ülsz le, nem iszod meg a konyakodat és a kávédat?

Most rápillantott, eltűnődve és szomorúan. - nem. Azt hiszem, inkább elmegyek.

- Jenny, mi történt? Ha azt gondolod, hogy én... hogy én beleöltem Greget a folyóba, csak mondd meg. Mondj valamit!

Jenny elsétált a kandalló felé, az üres, feketén tátongó kandalló felé, amelyből Robert kitakarította a hamut, és belenézett. Robert soványabbnak látta a lányt, mint a Jasserine Chains-beli vacsorán.

- Kivel találkoztál még ezen a hétvégén? - kérdezte Robert.

Jenny rápillantott, kissé megvonta a vállát, mint egy magát kérető gyerek, ha nem akarja, hogy egy felnőtt kikérdezze. - Vasárnap elmentem Mrs. Van Vleethez.

Robert felsóhajtott. - És mit mondott?

- Megnéztem vele Greg szobáját.

Robert türelmetlenségében a homlokát ráncolta. - Találtál ott valamit?

- Nem. Azt gondoltam, hátha ráakadok valamilyen nyomra, de semmi nem volt ott.

Robert rágyújtott egy újabb cigarettára. - Nem tűntek el a ruhái? Nem hiányoztak bőröndök vagy valami?

Jenny lemondóan nézte. - Azt hiszem, nem kellene többet találkoznom veled, Robert.

A kijelentés megrázta Robertet. - Rendben van, Jenny. Csak ennyi mondanivalód van számomra?

A lány bólintott. Aztán nagyon merev, öntudatos arccal a kávézóasztalról felvette a cigarettáját, amelyekből egyet sem szívott el, betette a retiküljébe, majd a szekrényhez lépett a kabátjáért. Robert felsegítette rá. Úgy érezte, hogy a lány kerüli a kezét, hátát meghajlította, hogy ne érjen hozzá.

- Nem is kell megmondanod, mit hallottál Mrs. Van Vleettől - mondta Robert. - Azt hiszem, kitalálom.

- Nem arról van szó! - mondta Jenny az ajtóból. - Viszontlátásra, Robert!

Jenny nem aludt azon az éjszakán, és másnap, kedden nem ment dolgozni. Hétfő este le sem feküdt, a házban járkált, néhány percre leült, hogy különböző könyvekből verstöredékeket olvasson el, a sötét ablaknál álldogálva kifelé figyelt, és egy bagoly huhogását hallgatta. A halál egyik jelképe - gondolta. Egy időre lefeküdt, de a lámpát- égve hagyta, fejét összekulcsolt kezén nyugtatta. Csak egy rövid frottírköpeny volt rajta. Valamikor, egy örökkévalósággal ezelőtt, megfürdött. A nyolc-kilenc éves Eddie öccsére emlékezett, aki szombat és szerda estéken, vagy talán háromszor egy héten mondogatta: Feredő? - ha anyjuk fürdeni parancsolta. S a kis Eddie tizenkét éves korára halott. Mennyi idő telt el azóta, néha szinte a saját gyerekének hitte.

Kedden hajnalban elaludt, és tizenegyig nem ébredt fel. A posta jutott eszébe, aminek tízkor kellett megérkeznie, de egyáltalán nem érdekelte, mit kapott. Felhívta a bankot, és Steve-vel - ő vette fel a kagylót - közölte, hogy beteg, aznap nem megy be. Már tizenkettő is elmúlt, amikor felvett egy farmert és blúzt, és kiment az útra a postáért. Csak egy levelezőlap érkezett egy rittersville-i ruhaüzlettől. Aztán a levelesláda legalján egy sárga levelezőlapot pillantott meg Robert írásával. Egy újabb madárrajz volt. A kisebb rossznak vagy másként kóbor vigasztalónak nevezett madár. Lakóhelye: sötét völgyekben. Színe: sötétkék, fekete szegéllyel. Éneke: lehetne rosszabb, lehetne rosszabb! Jenny nem mosolygott. Alig látta a lapot. Eszébe jutott, mennyire boldog volt aznap, amikor Robert megmutatta neki a ruhaszárító madarat. A kanapéja előtt álló kávézóasztalra ejtette a két lapot. Három vagy négy nappal ezelőtt különös döbbenet fogta el a madaras levelezőlapjai láttán. Valamennyit egy kis kék selyemkötésű könyvben tartotta az emeleten, a legfelső asztalfiókban. Már nem félt tőlük.

Néhányszor hangosan kimondta a halál szót, nyelvével kóstolgatta, ízlelte. Robert Halál Testvérnek nevezte, és úgy tett, mintha nem szeretné ezt az álmát, de Jenny biztos volt benne, hogy ez másként van. Már akkor tudhatta volna, amikor elmesélte neki. És mégis - vajon Robert tisztában van-e ezzel? A tudás, a jelentés és a létezés közül, gondolta Jenny, lehetséges, hogy valaki jelentést hordoz és létezik, anélkül hogy tudná. Ez különös.

Robert akár egy médium lehetne. De akárhogy is, Robert ennek a hatalmában volt, és ez akadályozta meg abban, hogy feleségül vegye, sőt, hogy megcsókolja őt, mint ahogy azt egyetlenegyszer már megtette.

A konyhában kitöltött egy fél koktélospohárnyi whiskyt, majd víz és jég nélkül kortyolgatta. Elolvasott még néhány költeményt, Keatst, aztán Dylan Thomast. A nappaliban leengedte a sötétítőket, aztán kiment, és a konyhaablakokon is lehúzta a redőnyöket. Ha villanyfénynél olvasott, olyan volt, mintha már besötétedett volna, és ő türelmetlenül várta az estét. Robert is szokta ezt csinálni, mielőtt megismerte őt, mondta. Gondolta, felhívja Susie-t, és megkéri, öntözze meg a virágait, s a holmijai közül válassza magának, ami tetszik. Anyja nem tudja meg soha, nem is érdekelné, hiszen még arra sem talált időt, hogy meglátogassa. De a virágok és a holmik egyszerre jelentéktelennek tűntek. Hagyjon levelet anyjának? Pár könnyed sorral elvenné a dolog melodrámái élét, de nem találta a megfelelő szavakat, talán mert ilyenek nem is léteznek. Hat órára végzett a whiskyvel. Töltött még egy félpohárnyit. Az üveg harmada így is megmaradt.

Kilenc óra körül még mindig a nappaliban ült, frottírköpenyében és a hatkor kitöltött whisky maradékával. Sárga indián mokasszinjának kitaposott oldalát nézte: a lábbelit nagyon csúnyának, de praktikusnak találta - vajon hány lépést tett meg már bennük, talán éppen azért, hogy így elhordja őket. Az elszakadt bélés alól kisejlett nagylábujjának fehér-rózsaszínje. Aztán a telefon- és villanyszámlájára gondolt, más fizetnivalója nem volt, erre pedig a bankbetétje bizonyára elég lesz. Meg a házbérre is, addig, amíg Mr. Cavanaugh, a háziúr bérbe adja neki a házát. Nem érdemes fárasztania magát, s ezért csekket kitölteni. Felvillant előtte szülei rémülete és döbbenete, amikor tudomást szereznek a történtekről, de ez is jelentéktelennek és távolinak tűnt: meg aztán az élete a saját tulajdona, azt tehet vele, amit akar. Az italt kortyolgatva Robertre gondolt, ahogy néhány nappal ezelőtt üveget nyitott, töltött magának és neki. Örült, amiért Robert ugyanabból az üvegből ivott.

Telefoncsengés riasztotta fel. Nagyon lassan ment oda. - Szia! - hallotta Susie hangját. - Mit csinálsz?

- Semmit.

- Gondoltam, beugrók. Megnézed Rob Malloyt tízkor?

- Nem.

- Mi baj van? Sírsz?

- Ugyan, dehogy.

- Olyan furcsa vagy. Történt valami?

- Nem történt... semmi.

- Mi van Roberttel? Remélem, búcsút mondtál neki!

- Igen.

- Hát, néhány napig rossz lesz, de majd túlleszel rajta, Jen. Mi lenne, ha mégis átmennék? Rendben?

- Kérlek, ne. Jól vagyok. Ami azt illeti, whiskyt iszom. - Gondolta, ez vidámabban hangzik.

- Van valaki nálad?

- Nincs.

- Te zugivó! - nevetett Susie. - Jenny, a miatt a férfi miatt bánkódsz, de ne hagyd, hogy sokáig tartson! Tapasztalatból mondom. Akár előkerül Greg, akár nem... bevallottad nekem, hogy Robert volt a leskelődő. Jézus, Jenny, miért tartott ez ilyen sokáig, míg beismerted?

Valóban beismerte, igaz, csak vasárnap. És akkor mi van? - Ez olyan jelentéktelen részlet - mondta.

- Jenny, sokat ittál! Igaz? Átmegyek hozzád, Jen.

Letette a kagylót, megpróbálta megelőzni Susie-t, de keze olyan lassan mozgott, hogy a barátnőjénél kattant először. A lépcsőn felment a fürdőszobába, és lassan, de eltökélten a gyógyszeres szekrényben lévő Seconalos üvegekhez lépett. Három üveg volt ott: az egyiket tegnap este vette el Robert gyógyszeres szekrényéből, a másik kettőt Greg gyógyszeres bőröndjéből emelte el, amikor a férfi egy üveggel hozott Robertnek. Jenny természetesen nem árulta el, hogy Robertnek kell. Azt mondta, hogy a Seconalt magának kéri. Egy kis rábeszélésre volt szükség, mert Greg ellenezte, hogy altatókat szedjen, de mivel látni akarta, elment hozzá, s a bőröndje is vele volt. Megpróbálta újra meggyőzni, de végül hagyott nála egy üveggel. Aztán amikor egy percre kiment a szobából, Jenny kivett még két rózsaszín kapszulás fiolát. Greg talán észre sem vette a hiányt, hiszen két hét múlva meghalt. Elképzelte Greg holttestét a víz alatti növényzetbe zárva, vagy egy megrekedt, elsüllyedt farönkbe akadva, esetleg a Delaware egyik sziklájába beszorulva. Lehet, hogy teteme soha nem kerül elő, nem találják meg. Most hihetetlennek tűnt, hogy napokig abban a tudatban élt: Robert nem lökte a folyóba Greget, és a férfi életben van. Mrs. Van Vleet egy percig sem kételkedett abban, hogy Robert fojtotta a vízbe Greget. A szüleinek is ez volt a meggyőződése. Jenny megmondta nekik, amikor vasárnap délután felhívták, hogy Robert a konyhaablakon keresztül figyelte őt. Nem úgy állította be az anyjának, mint valami szörnyű dolgot vagy mintha valami rosszat tett volna, de az anyja meg volt döbbenve. Az anyja elmondta az apjának, aztán megígértették vele, hogy nem találkozik többé Roberttel. Azt akarták, hogy menjen haza, és Jenny szerdára vagy csütörtökre meg is ígérte. Már csak a teste ér haza, gondolta.

Gyorsan nyelte le a tablettákat, piros műanyag fogmosó poharából ivott vizet rájuk. Miután mindet bevette, egy pillanatra aggodalom fogta el, nem vett-e be túl sokat, megmaradnak-e a gyomrában? Most már azonban nem volt mit tenni. Levett a gyógyszeres szekrényke polcáról egy kis csomag Gillette-pengét, és lement a földszintre. Hirtelen elhatározta, hogy ír egy pár sort. Kiemelt egy darabka papírt abból a paksamétából, amire a tejesembernek szóló üzeneteket írta, talált egy ceruzacsonkot is, és a konyhai pultnál állva írni kezdett.

Kedves Robert!

Szeretlek. Ma másképp és mélyebben. Most értettelek meg téged és mindent. Csak nemrég jöttem rá, hogy te a halált jelented, legalábbis nekem. Ez így rendeltetett. Nem tudom, örülök-e vagy sajnálom, de tudom, mit kell tennem.

Felpillantott a konyha sarkába. Amit leírt, nagyon sötétnek tűnt. Szépen és finoman kell befejeznie, nehogy Robert dühösnek vagy szomorúnak higgye, de csak az jutott eszébe: csöndben ne lépj az éjszakába át.

Kinyitotta a konyhaajtót. Már majdnem besötétedett. Szerencsére Susie-nak mindig kellett tizenöt perc az arca rendbe hozására, ruhaváltásra vagy valami másra, még ha - mint mondta - csak úgy benéz is. De nem tudta biztosan, mennyi idő telt el a telefonja óta. Megfordult, elindult a nappaliba, hogy befejezze a whiskyt, aztán letett erről, és a lemezjátszó alatti polchoz lépett. Elővette Robert befejezetlen szvetterét, amelyből az ujjánál még mindig kiálltak a kötőtűk. Aztán ajkán békés mosollyal felvette Robert lehetne rosszabb madaras levelezőlapját is, és a szvetterhez szorítva kiment a házból. Amikor a konyhaajtó becsapódott, be is záródott. A ház most zárva volt, a kulcsok belül maradtak, és ő soha többé nem tér vissza oda. Mezítláb, óvatosan lépkedett a kocsifelhajtó füves szegélyén, valahol levette a mokaszinját. Kisebb kövek sértették a lábát, de aztán a tisztás száraz-zöld füvére ért. Az a hely, ahol Robert állt. Megfordulva visszapillantott a konyhaablakra, az ablakra, amelyet Robert olyan gyakran nézett. A redőnyök két sötét, fénytől övezett négyszögnek látszottak. Aztán továbbment, addig, míg jócskán kijutott a ház felső részéről jövő fény sugarából. Úgy tűnt, mintha minden villanyt égve hagyott volna a házban. Bal zsebében megérezte a borotvapengéket tartalmazó papírdobozt. Kivehette a gyógyszeres szekrénykéből, de nem emlékezett rá, mikor.

Egy autó fordult be a kocsifelhajtóra. Jenny elmerült a magas fűben, odalapult a földhöz a sötétségben, arca a fehér szvetterhez simult, keze a félig összehajtott madaras levelezőlapot markolta. Az autó fényszórója nem esett rá, de láthatónak érezte magát a világos színű ruhában. Arcát a fűbe rejtette. Gyűlölte Susie-t, az embereket. Susie kocsijának az ajtaja éles csattanással vágódott be. Hallotta Susie kopogtatását, aki csak egy pillanatig várt, majd az ajtót próbálta.

- Jenny! Susie vagyok! Nyisd ki! - Bum, bum, bum: hangzott az ajtón a dörömbölése.

Nem juthat be, még az ablakon át sem, gondolta Jenny. A nap folyamán - emlékezett ködösen - az összes ablakot bezárta lent, azt akarta, hogy az a levegő maradjon bent, ami már ott volt, ne cserélődjön.

- Jenny! - Susie hangja élesen, bántóan csengett. Körbement a homlokzati ajtóhoz.

Jenny szélesre tárta karját, átölelte a széthajtott szvettert. Ő, Robert és a Halál átöleli a földet. Pam-pam-pam! Ez a bejárati ajtó kopogtatója volt. Vajon meddig tart még ez, kérdezte. Fülében pattanást hallott, majd azt érezte, hogy valamin nagyon lágyan és gyorsan siklik. Ez már az altatók hatása, felemelte a fejét, és mélyet lélegzett. Lehet, hogy Susie riasztja a rendőrséget, mielőtt a tabletták igazán hatnának. Miért nem oltotta le az összes villanyt és ment el valahová a kocsijával? Arra gondolt, hogy még messzebbre megy a háztól, de félt, ha feláll, meglátják.

- Jenny! Susie van itt! - Mintha az égbe kiáltana. - Tudom, hogy itt vagy! Engedj be! Szólj ki az ablakon, jó ? - Aztán egy hosszú pillanat múlva: - Jenny, egyedül vagy? - Most újra a konyhaajtón dörömbölt.

Egy varjú szállt arra károgva. Késő van egy varjú számára, gondolta. A varjú fekete volt, beleillett a képbe.

Ismét hallotta Susie hangját, most távolibbnak tűnt, a fülében zúgó csengés miatt. Gyomra megkordult, és egy hegyhasadékot látott, egy barlang tárult elé, melyet álló és függő cseppkövek díszítettek, fehér és rózsaszínűek és sötétebb, lazacvörösek. Vizet is látott, egy föld alatti folyót, benne vak halakkal. A halak fehérek voltak, és nem túl nagyok. Egy könnyű csónak siklott a víz felszínén, aztán saját magát látta, amint a vízen jár. Mindenütt sötét volt, de ő mégis látott. A víz a térdéig ért, nagyon hideg volt, de felfrissítette. Kinyújtotta az egyik kezét, és megérintette az egyik nedves, rózsaszínű cseppkövet, megérintette a tetejére hullott legfrissebb tiszta cseppet, és egy pillanatig az ujjhegyén tartotta, míg le nem folyt róla. Jenny! A hang a barlang mélyének sűrű sötétjéből tört felé. Oldalra fordult, nagyon nehéznek érezte magát a földön, mintha súlya megtízszereződött volna, és zsebéből kivette a pengéket. Leszedte a papírt az egyikről, és megvágta vele a bal csuklóját. Túl sötét volt, hogy lássa, vagy a szeme csukódott le, de érezte, amint a forró vérpatak lecsorog felemelt alkarján, majd a széltől hűvösebbé válik. Jobb kabátujját is felhúzta, amilyen szorosan csak tudta, megmarkolta a pengét, és keresztben végighúzta. Karja hátrahajolt a nyomás alatt. A vágás nem úgy sikerült, ahogy kellett volna, de talán elég lesz: hátrahajtotta a fejét, pihent. Minden másodpercben mindkét csuklóján érezte a kiáramló vérsugarat. A vér a fehér szvetterre folyt. Orrába hatolt a gyapjú szaga, és eszébe jutott, hogy kötés közben az orrához emelgette, s szemét lehunyva szagolgatta, mert a szag Robertre emlékeztette.

Látta Robertet, amint egy lépcsőn fut felfelé, kettesével-hármasával véve a lépcsőfokokat. Sötét nadrág volt rajta, és felgyűrt ujjú fehér ing. Megállt, visszanézett, aztán továbbfutott, mind feljebb szökellt. Jenny vékonyan felsírt, mint egy csecsemő. Aztán Robert alakja összezsugorodott, rövid nadrágos, zörgő csontú kisfiúvá, egy szőke kisfiúvá, aki megállt és ránevetett két kiálló elülső fogával : az öccse volt, aki meghalt.

Kedden, néhány perccel éjfél előtt megszólalt Robert telefonja.

- Ralph Jurgen beszél - mondta a nyugodt hang. - Azért hívlak, hogy megmondjam, Wyncoop az utóbbi néhány... napra John Gresham néven a Sussex Arms Hotelben szállt meg, New Yorkban.

- Ó? Most is ott van?

- Nem. Elment onnan. Annyit tudok, hogy vasárnap este költözött ki.

- Ó! - Robert szorosan markolta a telefont. - Nickie tudja, hol van most?

- Nem tudom. Tényleg nem tudom. Még ha tudja is, nekem nem mondaná meg.

- Értem. Értem. Mennyi...

- Hallgass ide, Bob, kérnék valamit. Nem bánom, ha szólsz a rendőrségnek. Ezért hívtalak fel, szóval elmondhatod. De nem akarom, hogy az én nevem szóba kerüljön mint...

- Persze. Rendben van - mondta Robert.

- Megérted, miért, ugye?

- Igen, megértem. Ne aggódj, Ralph!

- Csak ezt akartam mondani. Viszontlátásra, Bob!

Robert lassan a helyére tette a telefonkagylót. Mosolygott. Aztán a feje fölött jó hangosan összecsapta a kezét.

- John Gresham!... Mr. John Gresham! - Felvette a telefont, és Jenny számát tárcsázta. Néhány csengetés után letette, majd újra tárcsázott, gondolta, talán rossz számot hívott. Jenny nem vette fel. Susie Eschamet akarta hívni, hátha Jenny nála van, de aztán meggondolta magát. A hírek várhatnak holnapig. Letette a telefont, néhány pillanatig elgondolkodva álldogált, aztán újra a telefonért nyúlt, és a rittersville-i rendőrkapitányságot hívta.

Lippenholz nyomozó nem volt benn. Robert korábban nem tudta, hogy a beosztása nyomozó.

- Fontos üzenetem van számára - közölte, majd elmondta, amit Ralphtól hallott.

A férfi megkérdezte, hány napot töltött Greg a Sussex Armsban.

- Nem tudom, de ezt nem lesz nehéz megtudni. Kérdezzék meg a szállodát.

- Ki az a barátja, aki telefonált magának?

- Inkább nem mondanám meg a nevét. Megkért rá.

- Ezt fontos tudnunk, Mr. Forester. Hogy ellenőrizzük. ..

- Kérdezzék meg a Sussex Armsban, hogy nézett ki Gresham. Ez nem elég az ellenőrzéshez?

- Nos, nem. A barátja láthatott valakit, aki hasonlít Wyncoopra. A barátja ismeri Wyncoopot?

- Igen, azaz biztosra veszem, hogy látta... talán beszélt is vele. - De nem volt biztos a dologban.

A huzakodás folytatódott. Robert egyáltalán tudja ennek a barátjának a nevét?

- Igen, tudom a nevét, de megígértem, hogy nem mondom meg. Sajnálom, de ezen nem segíthetek.

- Nekünk is és magának is szolgálatot tenne.

- De a New York-i barátomnak nem tennék ezzel szívességet.

A vonal végén beszélő férfi elégedetlenül bár, de feladta, és közölte, hogy az információt továbbítja Lippenholz nyomozónak.

Felmerülhetett benne, hogy az a bizonyos New York-i barát esetleg segített Wyncoopnak. Lippenholz bizonyára erre fog gyanakodni. Ha Nickie-t kihallgatva Lippenholz rájön, hogy Ralphtói származik az értesülés, úgy az magára vessen, hiszen talán egy hete és három napja tudott Greg hollétéről.

Robert lefeküdt, és egy álmatlanul töltött óra után felkelt, hogy bevegyen egy Seconalt. Az üvegcse nem volt a gyógyszeres szekrénykében. Felment megnézni, nincs-e az éjjeliszekrényen a kis hálószobában, aztán lement, és a konyhát is átvizsgálta. Végül a nappaliban kereste. Aztán abbahagyta. Majd előkerül, gondolta, valami lehetetlen helyről, mint például a hűtőszekrényből, ahova egyszer egy szórakozott pillanatában tetté De ott sem találta. Visszafeküdt az ágyba.

Másnap reggel, valamivel kilenc után, Robert kihívta Jack Nielsont a hátsó folyosóra egy cigarettára. A dohányzást engedélyezték ugyan a rajzasztaloknál, de egy kis nyugalom vagy egy beszélgetés érdekében az alkalmazottak jobban szerették a tűzlépcsőnél lévő hátsó folyosót. A folyosó szürke volt és fekete, leülni nem lehetett, de Jack megfogalmazása szerint ez volt az egyedüli hely a Langley Aeronautics-nál, ahol az ember nem érezte magát úgy, mint egy aranyhal. Robert elmondta a hírt, amit tegnap este Ralphtól hallott. Nagyon könnyedén akarta előadni, de már az első mondat előtt vigyorgott, mint egy kisfiú.

- Mit nem mondasz? - Jack is mosolygott. - Az ördögbe is, ez egy perc alatt tisztázható. A zsaruk megtalálják. Ez a dolguk. Ő az a New York-i barátod?

- Megígértem, hogy nem mondom meg a nevét. Tudod... egy olyan valaki, akinek nagyon fontos munkája van. Nem akarja, hogy a neve belekerüljön az újságokba.

Jack bólintott. - Egyszerűen meglátta Wyncoopot, vagy mi?

- nem tudom. De biztosra veszem, hogy az információja megbízható.

- Azonnal felhívom Bettyt, és? elmondom neki - mondta Jack.

Valamivel tíz után Robertet telefonhoz hívták. Éppen Jaffe-fel és a gyártási főmérnökkel folytatott megbeszélést a főnök irodájában, amikor Nancy bekopogott és közölte, hogy telefonon keresik Robertet. Robert tudta, hogy Jaffe utálja, ha félbeszakítják, ezért megkérte Nancyt kérdezze meg a telefonszámot, s majd később visszahívja az illetőt. Nancy eltávozott, de még egy perc sem telt bele, visszajött.

- Nagyon sürgős, azt mondják.

Robert Jaffe komorságától zavarba jött, s gyorsan elnézést kért. Kétségtelenül csak a rendőrség lehet, és Jaffe tudta ezt.

Lippenholz volt.

- Mr. Forester, leellenőriztük a Sussex Arms Hotelt New Yorkban, és a John Greshamról adott személyleírásuk egybevág - mondta a maga nyugodt, lassú hangján. - Azaz megegyezik Wyncoopéval.

- Jól van. Nem tudja, a New York-i rendőrség keresi Wyncoopot egyáltalán? Mekkora erőbedobással?

- Keresik - mondta Lippenholz. - De ez még nem bizonyíték, Mr. Forester. Ha megadná nekünk annak a barátjának a nevét, aki...

- Elmagyaráztam ma valakinek ott maguknál, hogy a barátom nem akarja felfedni a kilétét.

- Még akkor sem, ha megígérjük, hogy nem kerül a lapokba?

- Még akkor sem. Ebben biztos vagyok. Lippenholz felmordult. - Van ennek valami köze a feleségéhez? A volt feleségéhez?

- Nem tudok róla. Nem, nincs köze.

Újabb mordulás. - Mr. Forester, rossz hírünk van a maga számára ma reggel. Talán még nem hallotta. Vagy igen?

- nem. Mi az?

- Jennifer Thierolfot ma reggel nyolc óra tájban holtan találta a...

- Jennyt?

- Nagy adag altatót vett be. A tejesember talált rá ma reggel a háza mögött a gyepen. Az orvosok szerint már három vagy négy órája halott volt. Hagyott pár sort.

- Istenem! - kiáltott fel Robert. - Próbáltam hívni tegnap este úgy... úgy...

- Akarja hallani azt a pár sort?

- Igen.

- Kedves Robert! Szeretlek. Ma másképp és mélyebben. Most értettelek meg téged és mindent - olvasta Lippenholz kifejezéstelen hangon. - Csak nemrég jöttem rá, hogy te a halált jelented, legalábbis nekem. Ez így rendeltetett. Nem tudom, örülök-e vagy sajnálom, de tudom, mit kell tennem... - Tud erről valamit mondani, Mr. Forester?

. - Miről?

- Arról, hogy mire gondolt. Mikor látta utoljára?

- Hétfőn. Hétfőn este.

- Milyen volt akkor?

- Lehangoltnak tűnt... azt hiszem. Azt mondta, hogy nem akar többé látni.

- Miért?

- Nem tudom, hacsak... hacsak nem támadt az a gondolata, hogy én öltem meg Greget.

- Sokat dadog, Mr. Forester - szólt rá Lippenholz élesen. - Három üres Seconalos üveget találtunk a lány fürdőszobájában. Tudja, hogy jutott hozzá ennyi altatóhoz?

- Hát... egy üveggel tőlem vett el. Csak tegnap este vettem észre. Azt hittem, valahová eltettem, és nem találom. Nekem szerezte az altatót. Az orvosától, gondolom. Azt hiszem, onnan származhat a többi is.

- Ezeken az üvegeken nem szerepel egyetlen doktor neve sem, vagy valamilyen receptszám. Elég nagy üvegek, olyanok, amilyenek a lány barátjának holmijai között akadhattak, és úgy gondoljuk, onnan is származnak.

- Igen, azt hiszem, ez lehetséges - mondta Robert gépiesen, arra gondolva, hogy ugyan mit számít az most már, hogy honnan származtak az üvegek? Eszébe jutott, hogy az ő üvegén sem volt címke. Miért nem kérdezte meg Jennyt erről?

- Az is nagyon érdekes, Mr. Forester, hogy az Escham lány állítja: Jenny elmondta neki, hogy találkozott magával. Maga a ház körül leskelődött. Igaz ez?

- Igaz - ismerte el Robert.

- Miért nem vallotta be korábban? He? Mi a baj magával, Mr. Forester?

- Semmi.

- Semmi?

Robert letette a kagylót. Elindult vissza, a tervezőiroda felé, feje lehorgasztva, és homlokával nekiütközött az üveg lengőajtónak. Nancy jött befelé. Robert visszalépett.

- Üdv - köszönt a lány.

Robert felpillantott rá, nézte a folyosón gyorsan távolodó alakját.

Kezével belökte az üvegajtót, és az asztala felé ment. Állt a fénycső sugarában, hunyorgott.

- Mi történt, Bob?

Jack Nielson keze érintette meg a karját. Robert ránézett és megszólalt: - Jenny halott.

- Halott?

- Altatókat vett be - Robert már-már lerogyott a székére, de Jack felhúzta a karjánál fogva, és Robert engedelmesen hagyta, hogy kivezesse az előcsarnokba.

Jack a felvonóért csengetett. - Megiszunk egy kávét. Vagy egy jó erős italt - mondta. - Kitől hallottad?

- Most telefonált a rendőrség. Ma reggel történt. Kora reggel.

Jack kocsijába ültek. Robert nem figyelte, merre mennek. Aztán egy bárban találta magát, előtte nagy pohár, benne skót whiskynek látszó ital, mellette kávé. Vele szemben, Jack előtt szintén egy csésze kávé.

- Idd ki mind a kettőt! - mondta Jack. - Pokoli sápadt vagy!

Mindkettőbe belekortyolt. Hirtelen eszébe jutott, hogy visszavárták a megbeszélésre, Jaffe irodájába. Robert végighúzta a kezét az arcán, és elnevette magát, aztán szeme egyszerre tele lett könnyel.

- Beszélj! - szólt Jack. - Mi az ördög van?

- A levél - szűrte a foga között Robert. Összekulcsolta a kezét a térde között. - Jenny írt egy levelet. Azt mondta, én vagyok a halál.

- Mit? Mondd még egyszer!

- Azt írta: Csak most értettem meg, hogy te a halált jelented - suttogta Robert. - Mindig arról beszélt, a halált emlegette. Említettem már neked. .. sokszor mesélt nekem az öccséről, aki tizenkét éves korában meghalt gerincsorvadásban. Jenny azt mondta, hogy addig kell a halálra gondolnia, amíg már nem fél tőle többé. Olyan különösen... - Jack feszült, komor arcára nézett. - Tudsz követni? Érted, amit mondok?

- Igen - felelt Jack, de elég bizonytalanul, felemelt ujjával egy újabb whiskyt kért.

- És aztán, amikor először találkoztam vele, emlékszem, azt mondta: Még nem tudom, te mit jelentesz nekem, de egy napon majd megtudom. Ez akkor volt, amikor én... én ott álltam a háza előtt. így találkoztam vele. Ez igaz. Úgy ismerkedtem meg vele, hogy leskelődtem a háza körül. - Robert lehunyta a szemét, és kiitta a maradék whiskyt a nagy pohárból.

Jack elkomorult, meglepett volt, mintha az, amit mondott, értelmetlen volna. - A háza körül leskelődtél? Hogy érted ezt?

- Ahogy mondom. Egyik nap meglátott. Egy este. így ismerkedtünk meg. Ne mondd, hogy ezt még nem hallottad. Greg...

- Igen - mondta Jack. - Azt hiszem, Greg volt. Egy hónappal ezelőtt... valaki névtelenül felhívott. Nem tudtam, szóljak-e neked vagy sem, így aztán hallgattam róla.

- Szóval hallottad. - Robert egy gyors mosolyt villantott rá, majd kézbe vette az újonnan hozott whiskyt. Vajon hogyan jött rá Greg, hogy Jack a barátja? Talán Jennytől. És mit számít ez?

- Az a telefonáló Greg barátjának adta ki magát - mondta Jack. - Kijelentette: szerinte tudnom kell, hogy a barátom, Bob Forester... bolond, és vetkőző lányok után leskelődik az ablakon keresztül, így ismerkedett meg Jenny Thierolffal is. Emlékszem, azt mondtam, menjen a pokolba, és letettem. Gondoltam, biztos Greg egyik barátja, és hát, tekintettel a körülményekre, azt hittem, hogy Greg terjeszt rólad mindent, amit csak ki tud eszeim.

- Hát ez igaz... Csakhogy én Jennyt mindig a konyhában néztem. Ahogy főzött. Annyira... - Nem tudta folytatni, de nem az érzelmei fojtották belé a szót. Nagyon nyugodtnak, szinte bénultnak érezte magát.

- Mit? - nógatta Jack.

Robert levegőt vett, és barátja sovány, komoly arcába nézett. Jack arckifejezése még mindig meglepődést tükrözött, meg talán egy kis bizonytalanságot. - Depresszióban voltam a múlt télen, és az ő látványától jobban éreztem magam - kezdte. - Olyan boldognak látszott. Láttam Greget, amint meglátogatta néhányszor, és azt gondoltam: itt egy boldog, fiatal lány, aki hamarosan férjhez megy. Megesküdtem, hogy nem megyek vissza többet őt nézni, aztán mégiscsak ott találtam magam. Hat vagy nyolc alkalommal járhattam ott. Végül, egyik este, meglátott. Bocsánatot kértem tőle... bármilyen furcsán is hangzik. Azt hittem, kihívja a rendőrséget, de nem tette. Behívott egy kávéra. - Robert vállat vont és mosolygott. - Azt mondanám, nagyon boldog volt, amíg nem találkozott velem. Amíg nem döntött úgy, hogy én a halált jelentem.

Jack gyorsan megrázta a fejét, végigsimított feje búbján meredező rövid haján. - Azt tudom, hogy szerelmes volt beléd. Bárki láthatta. Ahogy hallgatlak téged, mintha egy fantasztikus történet peregne előttem. Igazat mondasz nekem, Bob, a leskelődésről? Szóval, hogy kémkedtél utána?

- Igen. Ez igaz.

- Hát... - Jack hátradőlt, ivott egy kortyot a kávéhoz felszolgált vízből - ezt nem kell elmondanod másnak. Én a helyedben nem tenném. Miért is kellene? - Jack a rágyújtásra összpontosított.

Robert megérezte, hogy Jack viselkedése megváltozott iránta: határozattan és végérvényesen. Az olyan emberek, akik mások ablakán keresztül leskelődnek, nem normálisak, akár vetkőzés, akár csirkesütés közben lesik meg a lányokat. - Éppen most mondtam el a rendőrségnek - mondta Robert.

- Ó, hát vigye el az ördög! Mi köze ennek Greghez végül is? Greg életben van. Ha te... - Jack elhallgatott.

Csend telepedett közéjük. Egyikük sem nézett a másikra.

- Lehet egy személyes jellegű kérdésem? - kérdezte Jack.

- Igen.

- Lefeküdtél Jennyvel?

- Nem - mondta Robert. - Miért?

- Mert ez még nagyobb feszültséget jelentett volna számára, gondolom. Olyan fiatalnak látszott. Nagyon szerelmes volt beléd, igaz?

- Azt hiszem. De én nem. Próbáltam ezt tisztázni - mindig. Nem akarom igazolni magam, Jack...

- Tudom.

- De tudnom kellett volna. Jobban tudhattam volna. Nem lett volna szabad megengednem, hogy a megismerkedésünk után ismét találkozzunk. Én valójában nem is akartam őt újra látni, de ő felkutatott. Eljött az üzem elé, megkereste az autómat, és egy este hazáig követett. - Lehunyta a szemét, elege volt a saját hangjából és szavaiból.

- És mi történt?

- Nálam töltötte az éjszakát. Az ital a fejébe szállt, bár csak két pohárral ivott, és nem akart hazamenni: így aztán a lenti díványon aludt. Még néhányszor megesett, majd természetesen Greg észrevette, hogy nincs otthon. Aztán történt, hogy Greg rám támadt. Érted, Jack?

Jack lassan bólintott.

- Véget kellett volna vetnem a dolognak, de nem tettem. Ragaszkodtam hozzá, hogy kevesebbszer találkozzunk, de nem szakítottam vele. Jenny annyira boldogtalannak látszott. Egyszer azonban szakítottam, amikor Langleyben laktam, mielőtt ott a házba költöztem. Azt mondtam, nem akarom többé látni, hogy ez lenne a legjobb, ha ezt tennénk. Megpróbáltam rábeszélni a házasságra Greggel.

- És aztán?

Robert a kezére hajtotta a homlokát. - Aztán... akkor volt, hogy néhány hét múltán eljött az üzem elé, és követte hazáig a kocsimat.

- Értem.

Tényleg megértette? - Soha nem ígértem neki semmit - akarta mondani, de elszégyellte magát a nyüszítő, önigazoló szavak miatt. - Jobb, ha visszamegyek - mondta, s a pénzéért nyúlt.

- Ne gyere vissza ma, ne butáskodj - mondta Jack. - Hívd fel Jaffe-et. Vagy helyetted beszélek vele én.

- Nem. Beszélnem kell Jaffe-fel.

Robert röviden közölte vele, hogy élete válságban van, mondandóját olyan nyersen és ridegen adta elő, mint aki már semmit sem veszíthet. Teljesen biztosra vette, hogy állását máris elvesztette, úgy gondolta, a leghelyesebb, ha megírja a felmondólevelét.

Délre hazaért. Levette a zakóját és a nyakkendőjét, és ledőlt a vörös díványra. Néhány órát feküdt ott az alkony közeledtéig. Nem aludt, és mégis úgy érezte, hogy az agya teljesen kikapcsolt, még az események és beszélgetések gondolatban való kimerítő felidézése is elmaradt. Pedig az rendszerint megtörtént vele. Akár halott is lehetne, és az ilyen órák - érezte - olyannyit árulnak el a halálról, amennyit az élők egyáltalán megtudhatnak róla. Beült a kocsijába, és elment Langleybe újságokért. Megvette az Inquirert meg a Langley Gazette-et. Mind a kettő címoldalon számolt be Jenny haláláról, a Gazette fényképet is közölt. A kocsijában olvasta el a tudósításokat. Jenny szvetterével a karjában és a lehetne rosszabb rajzával a kezében. A búcsúlevelet teljes terjedelemben, nyomtatott betűkkel hozták. Az újságírói fordulatok között költőien, tragikusan és mégis valószerűtlenül hangzott. A Gazette második oldalán Susie Escham fényképét mutatták, könnyes szeme lehunyva, szája nyitva, amint elmeséli, miként hívta fel előző este Jennyt, eredménytelenül. Susie azt is kijelentette: Jenny három nappal ezelőtt bevallotta nekem, hogy azért találkozott Robert Foresterrel, mert az leskelődött a háza körül. Ugyanezt mesélte Greg Wyncoop is állandóan. Azt hiszem, Jenny félt Roberttől, és ezért végzett magával. Robert összeszorította a fogát, és elindította a kocsit.

Szólt a telefonja, amikor hazaért. Nem vette fel. Leült, és a két újság sztoriját alaposan elolvasta. Mindkét történet felidézte a Forester - Wyncoop május 16-i, szombati verekedést, és megállapította, hogy Wyncoop immáron tíz napja eltűnt. Az újságoknak természetesen lett volna idejük közzétenni, hogy Wyncoopot látták New Yorkban, de nyilván ezt a sztorit nem tartották elég megbízhatónak ahhoz, hogy kinyomtassák.

Ismét megszólalt a telefon. Örökké nem teheti meg, hogy nem veszi fel, gondolta. Ha pedig a rendőrség az, ők egyszerűen ide is jöhetnek, és itt találják. - Tessék - szólt bele reszelős hangon.

- Naomi Tesser beszél, Bob. Robert megfeszült. - Szervusz!

- Most olvastuk a lapokat Dickkel. És én... hogy vagy, Bob?

- Hogy vagyok?!

- Hát, el tudom képzelni. Mindketten annyira megdöbbentünk ezen az egészen. Jenny olyan különös lány volt, hangulatember... néha egészen komor, mi tudtuk ezt.

Robert várt.

- Egyébként... van valami hír Greggel kapcsolatban?

- Greg?! - mondta Robert. - Azt mondják, egy New York-i szállodában látták, néhány nappal ezelőtt.

- Valóban? Ki látta?

- Nem tudom.

- Hát... tudom, ez nem a legalkalmasabb időpont, hogy beszélgessünk.

- Nem, nem az!

- És... a teremtésit ennek a Susie Eschamnek, ő aztán nem segített, igaz?

- Ha arról beszélsz, amit a Jennyvel való találkozásunkról közölt... az igaz.

- Igaz? Úgy érted, az is, amit Greg állított?

- Igen, belefáradtam már, hogy tagadjam. Mi értelme lenne most már?

- De... szóval ezért félt Jenny tőled?

Naomi ismét csak azt magyarázgatta, hogy Robert ölte meg Greget. - Igen, azt hiszem, ez is belejátszott. Nem haragszol, ha most leteszem? Kérlek! Köszönöm! - Letette a kagylót, s ezzel elfojtotta az asszony Várj! kiáltását.

A hírek egy perc alatt elterjednek, gondolta. Az is, hogy a leskelődés révén ismerte meg Jennyt, és az is, hogy Greget látták egy New York-i szállodában: de az első hír gyorsabban terjedt, és a visszhangja is keményebb volt. Bevett néhány aszpirint, és készített egy jó adag friss kávét.

Nielsonék kilenc körül csörgették fel. Azt akarták tudni, jól van-e, nem akar-e átmenni hozzájuk, és náluk tölteni az éjszakát. Köszönettel mondott nemet. Aztán Nickie hívta. Részvétét fejezte ki Jenny halála miatt amit elmondott, abban nem volt semmi kivetnivaló, de a hangsúlya gúnyos volt. Erre azonban Robert nemigen figyelt fel. Hallgatta, udvariasan válaszolgatott, aztán elhallgatott, és csak tartotta a kagylót.

- Nincs más mondanivalód, Bobbie? Ott vagy még? Bobbie, miért nem szólsz bele? Bűntudatod van netán?

Finoman letette a telefont. Aztán megint a vörös díványon feküdt. Pizsama és köpeny volt rajta, a fejfájása rosszabbodott, az álom messze elkerülte, és halogatni akarta az ágyában álmatlanul töltött unalmas órákat. Az újságok hírt adtak arról is: Jenny szülei holnap érkeznek, hogy hazavigyék a lányuk holttestét. Biztosan átkozzák, mindenért őt hibáztatják, gondolta.

Kínkeserves este volt. Majd egy órát feküdt az ágyában, aztán lement a konyhába, hogy némi forró tejjel kevert whiskyvel próbáljon álmot hozni a szemére. Még nem volt éjfél. A csészével a kezében a hűtőszekrénynek dőlve állt, lassan kortyolta az italt. Aztán, amint a mosogatóhoz vitte a csészét, egy robbanást hallott a ház homlokzati része felől. A padlóra vetette magát. Lövés volt, gondolta, nem valami petárda vagy egy kipufogó. Valaki most körbejárja a házat, feltételezte, talán egy másik ablakon át próbál meggyőződni arról, hogy a lövés eltalálta-e: talán éppen a közvetlenül mögötte lévő konyhaablakon át. Mozdulatlanul próbálta megállapítani, nem fáj-e valamije, nem vérzik-e. Miért vetődött a padlóra? A katonai kiképzésből maradt reflex? Semmit nem hallott kívülről. Lassan felállt, a két ablakon keresztül kitűnő célpontot nyújtva a fényesen kivilágított konyhában, és lekapcsolta a villanyt az ajtó mellett. Aztán visszament a sötét nappaliba. Fent a hálószobában sötét volt. Az ablakokban csak a sötétség feketéllett, minthogy egy jókora szakaszon nem volt semmilyen utcai világítás. A homlokzati ablakhoz lépett, az ajtótól jobbra, ahonnan a lövés jöhetett. Innen a konyhába nézve, látta a hűtőszekrény bizonytalanul derengő fehér tömbjét. A nappali ablaka néhány centire nyitva volt. Lehajolt és kinézett. Mindenütt csend és sötétség. Fekete bokorgömbök, egy fa fekete sziluettje - és azokat is csak azért látta, mert tudta, hogy ott vannak.

Greg tette-e, vagy az egyik barátja? A nappaliban felkapcsolta a világítást, és lassan a kávézóasztalhoz ment cigarettáért. Jelentenie kell a rendőrségnek, ha valóban lövés volt. A konyhába ment, és megpróbált a golyónyomra rábukkanni. A hűtőszekrény elején nem látszott semmi, s két oldalról megvizsgálta a falat is. Semmi. Felvette a telefont, a rittersville-i rendőrséget tárcsázta, és bejelentette az esetet. A telefon másik végén beszélő férfin csak bosszúság érződött. Megkérdezte, hogy megtalálta-e a golyónyomot, és biztos-e abban, hogy puskalövés volt. Robert igennel felelt.

A rendőr megígérte, hogy odaküld valakit. Ez több volt, mint amire számított.

Vagy egy órával később két rendőr érkezett. Megkérdezték, mikor történt a lövés, és honnan jöhetett. Robert úgy emlékezett, úgy éjféltájt lehetett. Nem nyúlt az ablakhoz azóta, s az most kissé nyitva volt. A golyóra nem tudtak ráakadni. Elvileg a hűtőszekrénybe vagy fölötte a falba kellett volna vágódnia, de ott nem látszott golyónyom.

- Egy csendes éjszakán egy kipufogó jó nagy zajt üt ám, tudja? - mondta az egyik rendőr.

Robert bólintott. Hiába is hozná szóba előttük, hogy eléggé megalapozott véleménye szerint Greg adta le a lövést, ha erre maguktól nem tudnának rájönni. Úgy látta, a rendőrök tudják, hogy ő kicsoda. - Maga az a Forester, aki a Thierolf lány ismerőse volt? - mondta egyikük a belépéskor. Ehhez Lippenholz kell, gondolta Robert, hogy Greget összefüggésbe hozza a puskalövéssel. Talán. Ezek ketten úgy néztek ki, mint a klasszikus lúdtalpas rendőrök, akik rutinlátogatást tesznek valami különös zajra panaszkodó egyénnél.

- Nem tudják véletlenül, Lippenholz nyomozó szolgálatban lesz holnap?

- Lippy? - a rendőr a társára nézett.

- I-igen, azt hiszem. Talán kilenctől vagy nyolctól.

A rendőrök elmentek.

Robert felment, lefeküdt, már nem is törődve azzal, tud-e aludni vagy sem. Az éjszakából már nem volt sok hátra.

Másnap reggel, kezében egy csésze kávéval, napvilágnál is megvizsgálta a konyhát. A salátástálat néhány centivel előbbre húzta a frizsider tetején, és akkor meglátta a lövedéket: majdnem teljes hosszában beékelődött a sötét fába. Valószínűleg ez taszította a tálat hátra a falhoz, gondolta Robert, és eszébe jutott, hogy tegnap éjjel az egyik rendőr elhúzta a salátástálat, hogy megnézze a falat mögötte, majd visszalökte az edényt. Nos hát, most megtalálta. Robert ki akarta húzni a lövedéket a fatálból, de az nem jött ki.

A tálat maga mellé tette a kocsiülésre, és Rittersville-be hajtott. Egy közlekedési rendőr megmutatta neki az utat a rendőrparancsnokságra. Ott egy őrmestert talált egy íróasztal mögött, egy széles ajtajú szobában. Megmondta a nevét: betűznie kellett az őrmesternek, aki leírta. Aztán az őrmester jobban megnézte a tálat, és mellékesen megjegyezte: - Harminckettes.

- Mikor kell Lippenholznak bejönnie? - érdeklődött Robert, amikor belépett. Fél kilenc volt.

- Nem tudom - válaszolta az őrmester. - Tizenkettőig bármikor. Külső munkája van.

- Köszönöm. - Kiment, a sokat próbált rusztikus salátástálat otthagyta az őrmester íróasztalán. Az A jelű tárgyi bizonyíték. A B jelű talán ő maga lesz, gondolta.

Greg talán azt hitte, hogy azzal az egy lövéssel eltalálta.

Ő a földre vetette magát, és néhány percig mozdulatlanul feküdt. Greg benézhetett az ablakon, várt néhány pillanatot, aztán elfutott. Robert nem hallott kocsizajt. Gregnek talán nem volt autója. Nehezen tudna kocsihoz jutni, hacsak nem lop egyet, de az veszélyes lenne. Nickie persze kölcsönadhatott egyet, de nem hitte, hogy az asszony ennyire ostoba lenne. Lehet, gondolta, hogy Greg egyik barátja adta le a lövést. Charles Mitchell, Rittersville-ből például. De a legvalószínűbbnek az látszott, hogy Greg maga volt. Csak ő lehet annyira dühös rá, hogy megpróbálja megölni.

Robert nem volt abban az állapotban aznap, hogy dolgozni tudjon, és tudta, hogy másnap s az utána következő napon sem lesz más a helyzet. Ahogy Rittersville-ből Langley felé hajtott, úgy döntött, reggel beszélnie kell Jaffe-fel, és meg kell mondani, hogy úgy véli, a legjobb, ha lemond az állásáról. Egy levéllel teszi hivatalossá. Sajnálkozó lemondó levelet kell írnia Mr. Gunnarote-nak az Aerobrit philadelphiai központjába. És aztán, gondolta, mindenki azt hiszi majd, hogy a bűnössége miatt mondott le: hadd higgyék! Naomi Tesser legalább egy tucatnyi embernek elmondta már, hogy ő Jenny Thierolffal a háza körüli leskelődés révén ismerkedett meg. És ezek az emberek azt majd terjesztik tovább. A történet már kimondhatatlanul fárasztotta, de mások újnak és érdekesnek találják majd. A hír vagy megerősíti azt, amit egyesek szóbeszédként már hallottak, vagy derült égből villámcsapásként éri őket: de akárhogy is, való tény lesz, hisz ő maga, Robert Forester ismerte be. Tíz vagy tizenöt perces késéssel ért be a Langley Aeronautics-be. Már minden rajzasztalnál dolgoztak, mire odaért. Sokan ránéztek, ő pedig egyeseket jó reggelt-tel vagy sziá-val üdvözölt. Kevésbé volt zavarban, mint tegnap reggel vagy bármelyik reggelen a múlt hét keddje óta. Látta, hogy Jack Nielson felkel az asztalától és felé indul. Levette a felöltőjét, a karjára vette, és elindult a szekrényhez.

Jack aggodalmas arccal nézett végig rajta. A hátsó folyosó felé intett. Robert megrázta a fejét. - Jaffe-fel akarok beszélni - mondta lágyan, amikor Jack hozzáért. A közelben ülők nem emelték fel a fejüket. - Nem is tudom, miért teszem be a felöltőmet a szekrénybe.

- Mondd, hogy a hét hátralévő részére szabadságot kérsz - ajánlotta Jack. - Istenem, végül is ez érthető.

Bólintott, s elindult Jaffe irodája felé.

- Bob - Jack ismét mellette volt. Suttogott: - Azt hiszem, egy civil ruhás zsaru volt itt néhány perccel ezelőtt. Láttam, hogy a fogadócsarnokban beszélt Jaffe-fel. Nem vagyok benne biztos, de... - Elhallgatott.

- Oké. Kösz. - Robert hirtelen rosszul érezte magát. Kabátját a széke hátára ejtette.

- Mi baj? Minden oké? - kérdezte Jack.

- Minden oké!

Körülöttük most már felemelkedtek a fejek.

- Ha ma szabadságot veszel ki, mielőtt elmész, igyunk meg egy kávét vagy valamit a Hangarben.

- Rendben - mondta Robert, és kezével intett, majd elindult Jaffe irodája felé. Körülnézett a fogadócsarnokban, és az üvegfalon keresztül meglátta Lippenholzot, világosszürke öltönyben és kalapban, amint kilép a liftből. Lippenholz is rögtön észrevette, és egy bólintással intett neki. Lippenholz megállt, nyilvánvalóan őt várta. Robert kinyitotta az üvegajtót a csarnok végén.

- Szóval itt van? - mondta Lippenhelz. - Még állásban, he?

- Találkozni akart velem?

- Igen. Leülünk ? - A kétszemélyes zöld kanapé felé intett, amely a lift mellett állt.

Robert nem akart leülni, de aztán gépiesen mégis megtette.

- Hallottam a puskalövésről - mondta Lippenholz. - Nem sebesült meg, ugye? - Cigarettázott.

- Nem. Ma reggel találtam meg a lövedéket. Egy harminckettes. Talán hallotta.

- Nem, nem mondták.

Robert beszámolt neki, hol találta meg, és azt is elmondta, hogy a salátástálat elvitte a rittersville-i központba. Lippenholz érdeklődéssel hallgatta, de különösebb hatást nem tett rá. - Nem tudja véletlenül, Wyncoopnak van-e fegyverviselési engedélye? - kérdezte Robert. - Nem mintha engedély nélkül nem tudna egy puskát szerezni, de...

Lippenholz néhány másodpercig Robert arcát tanulmányozta csendesen. - Nem, Wyncoopnak nincs fegyverviselési engedélye. Emlékszem akkorról, amikor más dolgokat ellenőriztünk vele kapcsolatban. Feltételezem, úgy véli, hogy Wyncoop adta le a lövést.

- Erős a gyanúm, hogy ő tette.

- Nos, Mr. Forester, valami egyéb, nagy fontosságú dolog is történt múlt éjjel. Ma reggel szándékosan nem engedtük közölni az újságokban. Wyncoop tetemét partra vetette a víz, Trenton közelében. Legalábbis azt hisszük, Wyncoop holttestéről van szó. A vizsgálat még tart. - Lippenholz ránézett, himlőhelyes arcát megdörzsölte a mutatóujjával. - Szóval... tekintettel a körülményekre, nem gondolja, hogy valaki más adta le azt a lövést? Talán Wyncoop valamelyik forrófejű barátja?

- Milyen bizonyítékuk van rá, hogy Wyncoopot találták meg?

- Egyelőre nincs bizonyíték, de a tetem ugyanolyan magas, száznyolcvanöt centi. Csak egy csatos övvel a derekához erősített szakadt nadrág van rajta. Haja sincs, és ez a legrosszabb. A tetem vagy tíz-tizennégy napja lehetett a vízben a boncolóorvos szerint. És számos sziklának nekiütődött természetesen. A koponya töréseket szenvedett. Egy szikla is okozhatta, de inkább egy tompa eszköztől származónak tűnik, vagy egy fegyverként használt kőtől. Mit szól ehhez? Tegnap este nyolc körül találták meg. Egy fickó akadt rá a stégjénél, aki a csónakját kötötte ki.

Robert vállat vont. - Mit szólok hozzá? Nem hiszem, hogy Wyncoop. Azt mondta, még nincs bizonyítékuk.

- Nincs, de van itt két dolog. Ilyen magasságú személy egy sem tűnt el a környéken. És ez a fickó úgy néz ki, mint akit megöltek.

Robert ma reggel szokatlanul könnyen tudta megőrizni a nyugalmát. - Más vizsgálatokat is el kell végezni, nem? A korát például nem tudják megállapítani a csontokból ? Milyen... színű a szeme?

- Szemről ne is beszéljen!

Robert nyugtalanul felállt. Elképzelte, hogy a hulla szörnyen nézhet ki.

- Hová megy?

Robert rágyújtott, és nem válaszolt.

- A barátnője nem azt gondolta, hogy maga ölte meg Wyncoopot, Mr. Forester? Nem ezért lett öngyilkos, és mondta azt, hogy maga a halált jelenti a számára?

Robert elkomorult. - Hogy érti azt, hogy nem hitte-e azt?

- Azt kérdezem magától, Miss Thierolf nem gyanította-e, nem hitte-e ezt?

Robert egy papírpohárba vizet töltött, kortyolt egyet, majd a poharat a szeméttartóba dobta. - nem tudom. Azt tudom, hogy a barátai erről igyekezték meggyőzni. Néhányuk. De nem egészen erről van szó, igaz? A lényeg, vajon Wyncoop teteme az, vagy sem?

Lippenholz csak nézte, vékony szája mosolyra húzódott.

- És mire kiderítik, belém valószínűleg golyót repítenek. Talán ma este - mondta Robert.

- Ó, ezt kétlem, Mr. Forester.

Robertnek kedve lett volna behúzni egyet neki.

- Azt hittem, a törvénynek a bűnöst kell elfognia. Ne csípjen el engem csak azért, mert kéznél vagyok!

- Mr. Forester, mi csak feltételezzük, hogy ezt kell tennünk.

Robert a homokvödörbe dobta cigarettáját, és vállat vont. - Ami azt illeti, a börtönben kissé biztonságosabb lesz, mint talán a saját házamban.

- És aztán eszébe jutott, hogy a boncoló főorvos talán még ma azonosítja a holttestet, s kijelenti, hogy Wyncoop az. Akkor mi lesz? Hány év jár emberölésért? Vagy talán ezután gyilkosságnak .

minősítik?

- Börtönbe akar menni, Mr. Forester?

- Nem. - Robert a hátsó zsebébe dugta a kezét.

- Miféle törvényességi eljárás ez? Először mindig megkérdezi az emberektől, hogy akarnak-e börtönbe menni?

- Nem. Nem mindig. Miért nem vet egy pillantást a tetemre? Szeretném, ha megnézné.

- Rendben van, nagyszerű! - mondta Robert, ugyancsak társalgási hangnemben. - Csak egy perc, amíg felveszem a kabátomat. - Visszament a rajzterembe, elment saját asztala mellett, aztán vissza kellett fordulnia, mert a felöltője a székén feküdt, nem a szekrénybe tette.

Jack kérdőn nézett rá, ő pedig megrázta a fejét, és nemet intett a kezével. Egyenesen visszament Lippenholzhoz.

A nyomozó tetőtől talpig végigmérte, mialatt a liftre vártak. - Minek a felöltő ? Nem esik - mondta. - Ragyogóan süt a nap.

- Szeretem a felöltőket - felelt Robert. Lippenholz olyan boldognak látszott, mint aki megoldotta az ügyet.

A nyomozó nagy fekete rendőrségi autóján mentek Rittersville-be. Felajánlotta Robertnek, hogy szívesen visszaviszi őt a Langley Aeronautics-hoz, vagy egy járőrkocsit kér meg.

- Találkozott Miss Thierolf szüleivel? - kérdezte Lippenholz vezetés közben.

- Nem.

- Nem is próbált?

- Nem. - Majd hozzátette: - Soha nem láttam őket.

- Kedves emberek.

Robert sóhajtott, dühösen és nyomorultul.

Rittersville-ben Lippenholz a rendőrparancsnokság mellett parkolt le, és együtt léptek be az épületbe. Egy intéssel elbocsátott egy ősz hajú rendőrt, aki el akarta kísérni őket, majd a szoba végében egy falépcső felé tessékelte Robertet, ezen mentek le néhány lépést. Hat zománcozott asztal tárult a szemük elé, de csak az egyiken feküdt egy szürkésfehér takaróval borított tetem. A sarokban újságot olvasó rendőr őrködött, aki nem figyelt rájuk.

- Ez az! - közölte Lippenholz, majd felemelte és hátrahúzta a takaró egyik sarkát.

Robert felkészült a látványra, de még így is hátrahőkölt kicsit. Még az első állkapocs is hiányzott. A koponyacsontok és a vállcsontok kilátszottak. Sápadt, foszladozó, verteién hús tapadt a csontvázra. A hulla réginek tűnt, többévesnek. - a fogai... - mondta Robert. - Maradt néhány foga...

Lippenholz sugárzóan nézett rá. - Most próbáljuk elérni Wyncoop fogorvosát. Sajnos Utahban van rokonlátogatáson. Még rosszabb,- hogy egy vadásztúrára vagy valami ilyesmire ment oda. - Mintha ez a tény mulattatta volna. Még mindig tartotta a takarót, hogy Robert nézhesse a tetemet.

Intett neki, hogy takarja le. - így ránézésre nem tudok többet mondani.

- Sápadtnak látszik, Mr. Forester.

Tényleg hányingere támadt. Az ajtó felé fordult, magasra emelte a fejét, de ettől csak a szobában terjengő szagot érezte még jobban. Szándékosan lassan ment, nem sietett az ajtó felé, így Lippenholz előbb ért oda.

- Kösz, Charley! - szólt vissza a nyomozó az újságjába temetkezett rendőrnek: egy mordulást kapott válaszul.

- Mit gondol, mennyi időbe telik, amíg elérik a fogorvost? - kérdezte Robert.

- Nem tudom.

- Nincs itt a kartonja? Nem tudna valaki más is hozzáférni?

- Ez egy kis magánrendelő. Humbert Corners-ben. Az orvos mindenét elzárta.

- Nem lehet értesíteni Utahban, hogy sürgős dologról van szó?

- Egyelőre még el sem tudtuk érni. Csak a rokonait. Ő meg valahol úton van.

- Hogy hívják?

- McQueen - válaszolt Lippenholz. - Thomas... vagy Theodor. - Továbbra is nézte Robertet. - Mit gondol a tettesről? Száznyolcvanöt centi magas. Arányos felépítésű...

Robert csak ránézett, annyira gyengének érezte magát, még a kérdést sem tudta végiggondolni. Lippenholz kikísérte, de a kőlépcső alján megállt beszélgetni egy rendőrrel, ezalatt Robert kiment a parkolóba, és gyorsan kiadta azt a pár korty kávét, amit reggel megivott. Már rágyújtott, mire Lippenholz mosolyogva odaért egy rendőr kíséretében.

- Ez az úr visszaviszi Langleybe - mondta a mellette álló nagydarab rendőrre mutatva. Aztán csendesebben folytatta: - Lett volna egypár kérdés, amit szerettem volna feltenni önnek ma reggel, Mr. Forester, de úgy látom, nem érzi magát túl jól.

- Milyen kérdések például ? - kérdezte Robert.

- Hát... azt hiszem, várunk addig, míg hallunk a fogorvosról, jó?

Robert megjegyezte: - Kaphatnék ma éjszakára rendőri őrizetet, mondjuk egy rendőrt autóban, a házam elé?

- Rendőri őrizetet? - mosolygott Lippenholz még szélesebben.

- Néhány perccel ezelőtt megkérdezte, hogy nem akarok-e börtönbe menni. Egy egyszemélyes őrség kevesebb gond és költség, nem?

Lippenholz habozott, mosolygott, láthatóan valami elmés válaszon törte a fejét. - Én fegyvertelen vagyok, de az, aki a bőrömre vadászik, az nem! - mondta Robert.

- Ó, ugyan már, nem túlozza el egy kissé...

- Nem maga a főnök ezen a parancsnokságon, Lippenholz nyomozó, igaz? - Robert érezte, amint hideg veríték üt ki a homlokán.

Lippenholz mosolya eltűnt. Vékony szemöldöke feszült, vízszintes vonallá ereszkedett le. - Maga nincs abban a helyzetben...

- Maga nem hiszi, mert nem akarja hinni, hogy Wyncoop rendezi ezt a céllövészetet rám! Talán mert nincs fegyverviselési engedélye? - Robert nevetett.

Lippenholz mellett a nagydarab zsaru most úgy morgott, mint a gazdája parancsát váró kutya.

Lippenholz előretolta ragyaverte arcát. - Ide hallgasson, Mr. Forester, a sok szájalással még nagyobb bajba sodorhatja magát, ha nem vigyáz!

Kinek képzeli magát? Maga egy bajkeverő, a szó legszorosabb értelmében! Letartóztathatnám kukkolás vádjával, ezzel tisztában van? És a legjobb úton halad afelé, hogy gyilkosságért tartóztassuk le! Akkor aztán majd odaállhat, és...

- Igen, majd odaállok! És akkor mi van?

Lippenholz megrándult, és a mellette álló hústoronyra nézett. - Jól van. Kiküldünk egy embert. Mikorra szeretné?

- Bármikor. Minél előbb, annál jobb.

- Rendben van - mondta Lippenholz önelégült, mosollyal, mintha sértegetni akarná Robertet.

- Számíthatok rá? Estére legalább ott lesz? - kérdezte.

- Igen.

Nem volt biztos benne, hihet-e neki.

- Vigye vissza Langleybe - mondta Lippenholz.

A rendőrtiszt megfogta Robert karját, de ő elrántotta, mikor az a kocsi felé tessékelte, és ő követte. Lippenholz visszafelé tartott az épületbe. Talán a tetem körül lófrálni, gondolta Robert.

A Langleybe visszavezető úton a rendőrtiszt dermesztőén csendesen ült. Robert kissé lehiggadt. Először volt dolga a törvénnyel, amikor a törvény keményebbé válik. De nem azt hallotta mindig, hogy az emberekkel keményen bánnak és durván beszélnek velük, akkor minek idegeskedni? A közlekedési rendőrök gyakran viselkedtek így, csak akkor kevésbé fontos dolgokról esett szó. Örült, amiért végül is megmondta a magáét. És azért tette, ébredt rá, mert tudta, hogy ezzel már semmit sem veszíthet.

- Hova akar menni? - kérdezte a rendőr Langleybe érve.

- A Langley Aeronautics-hoz.

A rendőr a parkolóban állt meg. Robert egyenesen a saját kocsijához ment, beült és hazahajtott. Majd később felhívja Jack Nielsont. Nem volt kedve senkivel sem beszélni. Már majdnem teljesen összecsomagolt, néhány konyhai dolgot kivéve. Csaknem tele bőröndjei nyitva feküdtek a padlón. Két nap múlva akarta elhagyni a házat, harmincegyedikén, szombaton. Azt tervezte, hogy Philadelphiában szállodába megy. A kiköltözés kivételével ez most mind füstbe ment, mivel a háziurának megígérte, hogy harmincegyedikéig elmegy. És most már semmi sem tartja vissza a kiköltözéstől, gondolta, talán csak az a remény, hogy találkozhat Greggel, az a vad reménység, hogy élve vagy holtan összepakolja, bevigye a rendőrségre, mert különben ugyan ki hinné el neki, ha egyszerűen csak azt mondaná, hogy látta? Skót whiskyt töltött jéggel, hogy egy kis bátorságot merítsen. Azon vette észre magát, hogy Jenny szüleire gondol. Mit is mondott Jenny, mivel foglalkozik az apja? Ösztönzést érzett, hogy írjon nekik, megpróbálja megmagyarázni - nem magát felmentendő -, de amennyire tudja, megpróbálja megértetni, miért történt, ami történt. Vajon érdekelné őket a miért? Nemcsak a halál az, ami fontos, ami számít már? Jenny temetése holnap lesz Scrantonban, olvasta a lapokban.

Robert neszező zajra ugrott talpra, amit a homlokzati ablakon kívülről hallott. Gyorsan az ablakhoz lépett, és az egyik oldalánál állt meg. A ragyogó napsütéstől félig le kellett hunynia a szemét. Aztán a levelesláda mellett meglátott egy barnásfehér kutyát, amint elüget, orra a földet szimatolta, olyasféle kutya, mint egy collie. Rémlett neki, hogy látta már ezt a kutyát a környéken. Ösztönszerűen kinyitotta a homlokzati ajtót, és füttyentett neki. A kutya megállt és megfordult, tett egy lépést felé, majd ismét megállt, kérdőn nézett rá. Ismét füttyentett neki, kiment a verandára, és leguggolt.

Aztán a kutya fejét és mellkasát lesunyva, farkát csóválva lassan elindult felé. Megveregette a fejét, hálásan a barátságosságáért.

- Jó kis kutya! Éhes vagy? - Micsoda kérdés, gondolta. Bordái kilátszottak hosszú szőrű bundája alatt.

Bement a konyhába, talált egy kevés húsmaradékot a hűtőszekrényben, majd kinyitott egy doboz vagdalt marhahúst. A kutya a verandán várakozott, nem mert bemenni, és Robert egy tányérra rakta az ételt, kivitte a verandára. A kutya mohón befalta, szinte kigömbölyödött, néha-néha felpillantott rá, talán gyanakvásból, talán hálából. Robert mosolygott, örült, hogy eszik. Aztán a kutya bement a házba. Végigaludta a délutánt, és csak akkor ébredt fel, amikor Robert megmozdult. Követte őt, mintha attól félne, hogy elmegy. Robert észrevette, hogy szuka.

Ötkor kiment az újságokért az üzletbe, és kihívta a kutyát. Gondolta, nem zárja be, hátha van valahol otthona, ahova menni akar.

Reggel Lippenholz úgy látszik hírzárlatot rendelt el a tetem-sztorira, de az esti lapokban már benne volt a címoldalon: A hatóságok végleges megerősítésre várnak a Humbert Corners-i Mr. Thomas McQueentől, Gregory Wyncoop fogorvosától, aki jelenleg nem tartózkodik a városban. A végső szóra várnak - gondolta Robert. - Mint ha tucatnyi más bizonyítékuk lenne arról, hogy a tetem Gregory Wyncoopé.

A kutya a verandán várta, és amint meglátta Robertet, felnyüszített. Meg akart állni a fűszeresnél kutyaeledelért, de kiment a fejéből. Néhány nyers tojást és egy tál tejet tett elébe, aztán két tojást magának is feltett főni. És aztán megszólalt a telefon. Az este gyorsan közeledett. Bizonytalanul méregette a három ablakot a nappaliban, legalább a redőnyöket kellene lehúznia, méghozzá mielőbb - gondolta, merthogy amikor elment az újságokért, semmit sem látott, ami rendőrőrszemnek vagy rendőrségi autónak látszott volna. Felvette a telefont.

- Lippenholz - mondta a hang kurtán. - Dr. McQueen szombat délután érkezik vissza. Gondoltam, szeretné tudni.

- Köszönöm. Jól van. - Szombat délutánig még negyvennyolc óra van hátra.

- Otthon lesz este?

- Igen - felelte Robert. - Kijelölt valakit a házam figyelésére?

- Mh-m-hm... igen. Hamarosan ott kell lennie.

- Köszönöm - mondta Robert egyszerűen. - Remélem is.

- Beszélünk majd! - búcsúzott Lippenholz, és letette a kagylót.

Az összes sötétítőt lehúzta, és felkapcsolta az íróasztallámpát. A tojások forrtak. Kikapcsolta a melegítőlapot, és a mosogató mellett állva kezdett enni. Gondolta, talán elmegy egy moziba, csak hogy ne legyen a házban. De ettől annyira, de annyira vonakodott, hogy végül nem is ment el. A nappali ablakára nézett, aztán a kutyára, amelyik a padlóra, két mancsa közé fektette a fejét, és úgy figyelte. Biztosan egész este a kutyát lesi majd, hogy lássa, ha meghall valamit.

- Ugass, jó, ha hallasz valamit! - Megállt, és megveregette a kutya vékony bordáit.

Vajon Jack Nielson és Tesserék miért nem hívják? Talán a tetemmel betelt náluk a pohár? Talán azt hiszik, a börtönben van? Az újságok, döbbent rá, még csak nem is említették az ő nevét ma este. Az újságokban a tudósítások terjedelme csak nyolc-kilenc sor hosszúságú volt főként arról számoltak be, miként és ki találta meg a holttestet.

Felhívta Nielsonékat. Betty vette fel, kedves és aggódó volt, mert Jack elmesélte, hogy rosszul nézett ki reggel. Megnyugtatta, hogy jól érzi magát. Aztán Jack vette át a kagylót.

- Örülök, hogy még otthon vagy - mondta. - amikor ötkor olvastam az újságokat... erről a tetemről. .. nem tudtam, hol lehetsz.

- A börtönben talán biztonságosabb lenne, ezt mondtam Lippenholz barátomnak is ma reggel. Ő az a civilruhás, akit láttál. Elvitt ma reggel, hogy megnézzem a holttestet, és aztán... - Elhallgatott.

- Mit mondtak a tetemről? Wyncoop az?

- Nem hiszem. - Robert elmesélte neki a tegnap éjjeli lövést. - Az az érzésem, Wyncoop lőtt - mondta fáradtan. – És ezért nem hiszem, hogy az ő hullája lenne.

- Értem. Az én lapomban nem említették a lövést. Nem csoda, hogy olyan rossz bőrben voltál ma reggel.

Még tíz percig beszéltek, és az erőfeszítéstől a karosszékbe roskadt. Kissé kesernyésen elmosolyodott: Betty nem tudta leplezni a gyanúját a hangjában. Nem beszélt a tetemről. Szavai közhelyek voltak csupán, érezte Robert, csak hogy a csendet kitöltse valamivel. Amikor Jack arra kérte, hogy töltse náluk az éjszakát, hallani vélte, amint Betty a háttérben azt mondja: Ne... nem. Megköszönte, de elutasította a biztonságosabb házra vonatkozó ajánlatot.

Felcsöngött a telefon.

Peter Campbell hívta New Yorkból.

- Hála istennek, otthon vagy! - mondta Peter.

- Mi történik ott arrafelé?

Többet akart tudni a tetemről természetesen, és ő elmondta, hogy milyen gyászos állapotban találták meg, beszámolt a végső döntésről is, amelyet szombaton Wyncoop fogorvosa mond ki. - De van még egy ütőkártyám a talonban.

- Micsoda?

- Van egy dolog, ami megvédhet az emberölés vádjától: nevezetesen, ha Wyncoop lőtt rám. De ehhez el kell kapniuk őt, és meg kell nála találniuk a puskát, amit használt. Errefelé nem nagy igyekezettel kutatnak utána. - Beszámolt Peternek a salátástálban megakadt golyóról is. Vele már nevetni is tudott ezen.

- Bob, nem tudnál eljönni néhány napra, és nálunk maradni ?

- Nagyon köszönöm, de ezekben a napokban nem hagyhatom el a várost.

- Micsoda?! - kérdezte Peter hitetlenkedve.

- Elég rosszul áll a helyzet. Örülök, hogy ez nem érződik a New York-i lapokból. Ne hidd, hogy én nem szeretnék New Yorkban lenni veletek! Hogy van Edna?

Edna Campbell a telefonhoz jött, és néhány percig beszélgettek. Nagyon tapintatosan érdeklődött aziránt, szerette-e azt a lányt, aki öngyilkos lett. - Nem tudom - mondta Robert. - Vonzódtam hozzá... de hogy szerelmes lettem volna belé, nem tudom.

Amikor letette, rádöbbent, hogy Campbellék nem hozták szóba a leskelődést. És nem tapintatból, ahhoz túl jó barátok voltak. Nyilván nem tartották elég fontosnak felvetni. Ez is valami.

Fél tíz tájban felébredt, izzadtan a rövid alvástól. A vörös díványon feküdt. Valami rosszat álmodott, de nem tudta visszaidézni az álmot. A kutya még mindig ugyanazon a helyen, a padlón aludt. Az íróasztallámpa égett. Az ablak, amelyen keresztül a salátástálban megakadt lövedék érkezett, most is nyitva volt pár centinyire, bár a sötétítőt ráhúzta. Be kellene zárnia? Úgy hagyta, ahogy volt.

Robert odament, és a Jenny szüleinek elkezdett levélre nézett az írógépben.

19... május 29.

Kedves Mr. és Mrs. Thierolf! Azért írok, hogy megkíséreljek elmondani önöknek néhány tényt, amelyeket nem biztos, hogy ismernek, minthogy nem tudom, Jenny mit és mennyit mondott el Önöknek. Hogy a legvégén kezdjem, Jenny eljött hozzám múlt héten hétfőn, hogy elmondja, nem akar többé találkozni velem. Nem vesztünk össze. ő nem...

Elfordult a levéltől. Közhelyszerűnek tűnt, hidegnek kissé, és jajveszékelésnek.

A. felüvöltő telefoncsengés sokkjától fájdalom hasított a gerincéből a vállába. Talán megint Nickie. Az asszony néhány perccel Campbellék hívása után telefonált. Most már tudod, hol van Greg?, kérdezte. Halott, halott! Hogy félbeszakítsa, hogy elhallgattassa Nickie-t, hangosan Ralphot kérte a telefonhoz. Ralph, mondta az asszony, hosszú-hosszú sétára ment el. A csörgő telefonra meredt, majd végül felkapta a kagylót.

- Távhívás Robert Forester részére... Beszéljen, Chicago van a vonalban!

- Anya?

- Igen, Bob. Hogy vagy, drágám ?

- Jól vagyok, anyám. Én...

A kutya morogva felállt, az ablak felé figyelt, és Robert észrevett egy mozgó árnyékot.

- Anya. Nekem most... - Durranás hallatszott, és valami megütötte a bal karját.

Eldobta a telefonkagylót, és lelökte a lámpát az asztalról. Amint a lámpa leesett, egy újabb lövés dördült. Még egy, mire a kutya felvonított.

Mozdulatlanul feküdt a sötétben. A kutya nyüszített. Robert hirtelen felugrott, az ablakhoz ment, és tapogatódzva felhúzta a sötétítőt. A konyhába szaladt, a zseblámpa után matatott a pulton. Lelökte a padlóra, majd ismét megtalálta, és visszament az ablakhoz. Gyorsan körbevillantotta a lámpát, mindenhová bevilágított, ahová csak elért a fénye, de mozgást sehol sem látott. A zseblámpát botként a magasba tartva kiment a verandára, merészen és zajosan leugrott annak széléről, és elindult lassan a kerítés melletti bokrok mögött. Az út felé tekintett, ahol nem volt mély árok, de ahol bárki elrejtőzhetett volna, ha szorosan az út széléhez hasal le. Aztán ráébredt, hogy a bal karja vérzik, méghozzá elég erősen. Balra a távolban, Langley irányában, egy távolodó autó stoplámpái látszottak. Gregé? Érdemes követni? Három perc múlva látótávolságon kívülre ért. Reménytelen lenne megpróbálni utolérni.

Visszament a házba, és felgyújtotta a kapcsolót az ajtó mellett. Aztán meglátta a kutyát. Az oldalán feküdt, feje az ablak felé fordult, és egy kis seb látszott a bordái közepén. Már nem élt.

Felvette a telefont, majd visszatette, bosszúsan nézte egy pillanatig, rájött, hogy nem jut eszébe a rittersville-i rendőrközpont száma. Felemelte a kagylót.

- A rittersville-i rendőrséget kérem - mondta, mikor a telefonközpontos beleszólt.

- Melyik osztállyal kíván beszélni? A telefonkönyvben valamennyi osztály száma fel van tüntetve.

- Nemigen van kedvem a telefonkönyvet nézegetni - mondta Robert. - A parancsnokságot kérem. - Amíg várakozott, közömbösen nézte az íróasztal szétroncsolódott sarkát meg a falon csálén lógó, összetört üvegű képet maga előtt. - Halló ! - mondta. - Robert Forester beszél. Szeretném bejelenteni...

Dörömbölés hallatszott az ajtó felől.

Az ajtó tárva-nyitva állt. Magas, ősz hajú, munkaruhás férfi lépett be, szája félig tátva a csodálkozástól. Kolbe volt, a közvetlen szomszédja.

- Tudom. A lövések miatt. Éppen most hívom a rendőrséget - motyogta Robert, mintha részeg lenne.

A férfi a kutyára nézett, elkomorulva föléhajolt. - Ez Huxmeyerék kutyája! - szólt dühösen.

A reszelős férfihang kihallatszott a telefonból: - Hé! Beszéljen már! Van ott valaki?

- Néhány lövést szeretnék bejelenteni. Robert Forester a nevem - mondta, és visszaejtette a telefont. Fel akart állni, majd elájult.

Hangzavar vette körül, a padlón dobogó lábak lármája. Hangokat hallott, zajosakat, mint a puskalövés, zümmögésszerűen elmosódott szavakat: …részeg... Lövések!... öt volt... idegen... itt, de miért... szegény kutya... Vigyék ki őket!... Fogják, be a szájukat! Emberek, maguk jobban tennék...

Magához tér? Csak feküdjön nyugodtan egy kicsit!

Az utolsó hang csendesen és közelről hangzott. Feltornázta magát a könyökére, majd előrebukott, és lezuhant volna a díványról, ha valaki a vállánál meg nem ragadja és vissza nem tolja. A homlokát ráncolta. A szobában sokan nyüzsögtek - rendőrök, férfiak, néhány nő: az egyik copfba font hajjal, sötét kabátban, amit a bokájáig érő hálóruhájára vett rá. Robert fejét párnákkal támasztották fel. Ingének bal ujját levágták, és az orvos alkohollal dörzsölte a karját. Egyáltalán semmit sem érzett a karjában, de az alkohol szaga erős és jó volt.

- Na, meg is vagyunk! Ezt tartsa az orra alá - mondta az orvos, egy nedves vattadarabot adva a kezébe. - Szerencséje volt. Nem törött csontja. A golyó nem is érte a csontot. - Az orvos kicsi, vidám ember volt, füle mögött és fénylő, kopasz fejének hátulján pamacsnyi ősz hajjal. Gyorsan dolgozott, tiszta, fehér kötést tekercselt szét.

Aztán megismerte a világosszürke öltönyében, tarkóra tolt kalapjában felé tartó Lippenholzot. - Na, magához tért? Mi történt itt?

A szobában csend lett, mindenki Robertre nézett. Az arcokon harag, nyugtalanság, üresség vagy kíváncsiság tükröződött. Barátságosnak senki sem látszott.

- Valaki lőtt - mondta Robert. - Az ablakon keresztül. Ugyanazon az ablakon keresztül. - Tekintetével arra intett.

Lippenholz az ablakra pillantott, majd vissza Robertre. - Hány lövés volt?

- Öt vagy hat. Nem tudom. Kérdezze meg az őrtől!

- Öt - mondta a magas férfi, aki elsőként lépett be.

Lippenholz elkomorult. - Küldtem ide őrt. Azt mondja, öt percre ment el, egy csésze kávéra... és aztán, a tettes... kihasználta az alkalmat.

Lippenholz hazudott, gondolta Robert, és méghozzá a szobában lévő emberek miatt. - Termoszt kellene hordania magával - mondta.

- Megmondom neki - mondta Lippenholz. - És aztán, a lövések után mi történt?

Az orvos ezalatt Robert karját kötözte.

- Kiszaladtam... egy elemlámpával - mondta Robert. - De semmit sem láttam, kivéve...

- Kivéve?

- Egy autó stoplámpáit vettem észre az úton, Langley felé távolodott. Aztán eltűnt. Nem hiszem, hogy bármi köze lett volna a dologhoz. Túl messze volt.

Lippenholz bólintott, majd kijelentette: - Találtunk egypár lövedéket. Ismét harminckettes.

Robert valamivel biztosabban nézett körül a szobában álldogálókon. Az arcokról most ellenségességet lehetett leolvasni.

- Hogy került ide a kutya? - kérdezte a kabátos-hálóinges, csontos asszony.

- Idejött - felelt Robert. - Adtam neki enni valamit... mert éhes volt.

- A mi kutyánk volt, és magának nem volt hozzá joga! - mondta az asszony előrelépve, de egy csontos, alacsonyabb férfi vele együtt mozdult, és kezét a karjára tette.

- Martha!

- Nem érdekel! Behozza a kutyát ebbe a borzasztó házba, hogy megöljék... csak azért, mert magára lövöldöznek! És meg is érdemli! Megérdemli !

- Hagyd már, Martha, majd a törvény...

De helyeslő morgás hallatszott, néhányan egyetértőén felhorkantak a csődületből. Az egyik rendőr hátravetett fejjel, csendesen nevetett, és tekintete összevillant a kollégájáéval.

- Megölt egy embert, vagy nem ? - üvöltötte a Martha nevű nő. Lippenholzhoz fordult, de miután tőle nem kapott választ, mára többiektől kérdezte. - Igaz?!

- Igen - helyeseltek néhányan egyszerre.

- És most megölte a kutyámat, egy ártatlan állatot! Ráadásul egy leskelődő, egy alávaló kukkoló!

- Pfuj! - mondta az egyik öregember mély megvetéssel, és az ajtó felé fordult. A bejárati ajtó nyitva állt. - Mi a fenét keresek itt! - mondta magának.

- Én sem tudom - szólalt meg egy másik férfi, és szintén kitrappolt.

- Megfizeti nekem azt a kutyát! - jelentette ki Martha.

- Jól van, jól van! - hagyta rá Robert.

Az orvos csak dolgozott, oda sem figyelve. Valójában dudorászva vette a levegőt. Most vágta le a kötésen takarosán megkötött csomó végét.

- Huszonöt dollár! - mondta Martha, és a férje sutyorgott valamit neki. - Harmincöt! - helyesbített az asszony.

- Jól van! - sóhajtott Robert. Lippenholz, aki az egyik rendőrhöz beszélt, az, egyszerre beállt csendben hirtelen felvihogott, mire mindenki ránézett. Észrevette a pillantásokat, és ismét Robert felé indult. - Akar börtönbe menni, Mr. Forester?

Robert fel akart ugrani, rárivallni Lippenholzra és a többiekre, de meggondolta magát. - Nem.

- Pedig oda való! - kiáltotta egy férfihang.

- Oda bizony - csatlakozott Martha is. - Tönkretett egy fiatal lányt! A halálba kergette!

Ó, Istenem, gondolta Robert, lehunyva szemét, a dühtől és a szégyentől a fal felé fordítva a fejét. Aztán a morgás megint elindult: ...egy idegen, befurakszik egy ilyen közösségbe, mint a miénk... nem volt több húszévesnél, ha volt annyi. Ő esténként jött ide. Láttam... Felesége van New Yorkban, úgy hallottam... Ej-ej!... A törvény miért nem teszi a dolgát?... Megöli a lányt és a kedvesét... meddig hagyják még, azt várják, hogy még valakit megöljön?

Robert felült, az orvos vállára tett kezének nyomását leküzdve. - Bejelentenivalóm van mindannyiuk számára! Egy cseppet sem érdekel, mit hordanak össze! Megértették? Tűnjenek el innen, hordják el magukat, mindannyian! - Aztán engedte, hogy lenyomják, ereje elfogyott.

Az emberek nem mozdultak. Úgy tűnt, közösen, határozottabb fellépésre készülnek. - Szóval nem érdekli! - rikoltotta egy asszony.

Az orvos hangja vágott közbe. - Ma estére nem volt meg elég, emberek? Ez az ember sok vért vesztett...

- Ha-ha!

- Nem csoda, hogy van egypár ellensége!

Az orvos Lippenholzhoz fordult. - Uram!... Nyomozó úr... van ennek valami értelme, hogy ez így menjen tovább? Nyugtatót adtam be ennek az embernek, és pihennie kellene.

Robert mosolyogni szeretett volna. Megszólalt a józan ész, a józan ész végre hallatja hangját. Egy, tizenhárom vagy tizennégy ellen, de lehet, hogy talán húszan vannak. Lippenholz előrejött. Robert sohasem látta őt elmenni, mindig csak jönni.

- Az anyja telefonált néhány perccel ezelőtt - mondta Robertnek. - Azt mondta, hogy visszahív-, ja vagy maga telefonáljon neki. Ezt üzente. Megmondtam neki, hogy egy lövést kapott a karjába.

- Robert kissé elmosolyodott. - Egy döfést a karomba.

Lippenholz az orvosra nézett, majd vállat vont. - Erős adagot adtam be neki - mondta az orvos.

- Miért nem küldi el ezeket az embereket? - Nézzék! Mosolyog! - hallatszott Martha hangja.

Robert lehunyta a szemét: nem érdekelte. Halványan hallotta, amint az orvos és Lippenholz vitatkozó hangon kórházról, vérveszteségről, artériáról beszél.

- ...miután egyedül él itt - mondta az orvos. - Én orvos vagyok, és...

- Oké, oké! - hallotta Lippenholzot. - Hé, Pete... oké, az emberek elmennek. Nézze!

Csoszogás, váll fölött odavetett megjegyzések zaja hallatszott, vagy talán csak Robert képzelte így, mert azon volt, hogy kirekessze a külvilágot. Aztán a csukódó ajtó csattanása, amit csend követett: kinyitotta a szemét. A sötét öltönyös, kis orvos lépett oda hozzá. A ház csendes és üres volt.

- Akar pizsamát felvenni, vagy így marad ? - kérdezte az orvos.

- Jól vagyok így! - mondta Robert, megpróbálva felállni.

- Ne keljen fel! - állította meg a doktor.

- Fel kell hívnom az anyámat. Várja.

- Ó! Hm. Nos, feltárcsázzam magának?

- Igen, kérem. Nem jut eszembe a száma. Abban a kis kék noteszomban megtalálja az asztalon. - Nézte, amint az orvos a noteszt keresi, az asztalfiókba is bekukkantott.

- Á! - szólalt meg végül, majd felemelte a padlóról a karosszék alá kissé becsúszott noteszt. -Foresternél ?

- Nem, Carroll. Mrs. Philip vagy Helen Carroll, nem tudom, melyiknél. - Robert ismét elpihent a párnán, lehunyta szemet, de hallgatta, mit mond az orvos a telefonba.

- Nem, nem, bárki, aki ott van... névre szóló a hívás. Igen. így jobb. - Az orvos hangja tiszta és pontos volt. - Á, Mrs. Carroll? Egy pillanat türelmet! - Odahúzta a támlás széket, rajta a telefonnal, és átadta Robertnek.

- Hello, anya! - köszönt Robert. - Nem, nem, jól vagyok... teljesen. - Elmagyarázta, hogy csak húst ért a golyó. - Hát, Wyncoop, azt hiszem. Ki más?

Anyja hangja kedves volt. Kedves, energikus és szívélyes. Ő és Phil holnap réggel Albuquerque-be készülnek repülővel. Azt akarta, hogy ő is menjen oda pihenni.

- Hát, anya, úgy látom, nem egészen érted, milyen helyzetben vagyok én itt - mondta. - Nem hiszem, hogy megengednék nekem az állam elhagyását. Börtönbe akarnak csukni.

- Ó, Bob, olvastuk az újságokat, de... nincs semmi bizonyítékuk. Phil azt mondja, hogy az igazságszolgáltatásnak bizonyítékra van szüksége. Ezt még én is tudom.

- Helyes, anyám. Wyncoop lövöldözik rám, és még annyira sem halott, mint amilyen én vagyok ma este. - Robert mosolygott, és olyan boldognak érezte magát, mintha az orvos bódító injekciót adott volna be neki.

A doktor cigarettázott, oldalra hajolt, hogy elolvassa annak a néhány könyvnek a címét, amelyek, a könyvespolcon maradtak, a kandallótól balra.

- Igen, anya, igen - mondta Robert. - Nagyon jó orvos. Gondoskodnak rólam. - Nevetett. - Hát elnézést, de nyugtatót adott nekem, ezért vagyok olyan furcsa, de jól vagyok, hidd el, rendben vagyok.

- De eljössz velünk ? - kérdezte az anyja harmadszor is. - Eljössz? A tanyára?

Robert a homlokát ráncolta, megpróbált gondolkodni. - Igen, miért ne?

- Holnap elindulsz? Rögtön, ahogy csak tudsz? Rendbe jössz holnapra? Bobbie, ott vagy még?

- Most is jól vagyok!

- Felhívsz minket megint, hogy tudjuk, melyik repülővel várjunk?

- Igen, anya.

- Most aludj, Bobbie! Felhívlak holnap reggel. Tíz körül. Rendben?

- Rendben! Jó éjt, anya! - letette, aztán a homloka ráncba szaladt, eszébe jutott, anyja megemlítette, hogy Phil is beszélni akart vele. Hát, ez nem fontos. Lassan visszasüllyedt a párnák közé. Félig ! nyitott szemén át látta a könyvespolctól elforduló doktort, amint felé jön, kissé mosolyogva. Azt hitte, távozni készül. - Nagyon köszönöm! mondta. - Ha megmondja, mennyivel tartozom. most is tudok fizetni. A doktor a fejét rázta. Az alsó ajkát harapdálta.

Robert észrevette, hogy a szeme megtelt könnyel.

Robert elkomorult, és egy pillanatra azt találgatta, nem álmodik-e.

- Nem, a számla nem érdekes. Az rendben lesz - mondta az orvos. - Ha nincs ellenére, itt maradok. Inkább maradnék, mint hogy hazamenjek. Olvasok valamit, amíg elalszik. Ami azt illeti, úgy is van rendjén, hogy a maga állapotában legyen maga mellett valaki.

Robert kissé felemelte a fejét a párnáról, még mindig a homlokát ráncolta. Az orvos most mintha valaki másnak tűnt volna, bár ugyanúgy nézett ki, kicsi és kerekded, kopasz.

Oldalt fordult Robertnek, szembe a kandallóval. - Nemrég vesztettem cl a feleségemet. Tíz nappal ezelőtt... tüdőgyulladás végzett vele. Egy ilyen egyszerű dolog. Az ember egyszerűnek gondolja, amikor egyébként egészséges. De a szíve...

- Az orvos feléfordult. - Én csak krákogok, maga meg már szinte elaludt, tudom.

- nem.

- Ha nem, akkor aludnia kellene. Hát, egy orvostól nem várják, hogy túlzottan meghatódjon a haláltól, de...

Robert hallgatta, erővel késztette magát, hogy ébren maradjon. - Megkérdezhetem a nevét, doktor?

- Knott - mondta az orvos. - Albert Knott. Hát... mind a ketten bajban vagyunk, nem igaz? A maga bajáról... olvastam az újságban. Tudom, hogy Wyncoop meggyilkolásával gyanúsítják. Egyszer felvágtam egy furunkulusát. Milyen különös egybeesés! A nyakán volt a kelés. Nem az én dolgom véleményt mondani a jelleméről. - Mozdulatlanul állt, alacsony, sötét figura.

Robert lebegni látta, mintha a levegőben függene.

- Egy perc múlva már nem fogja hallani, amit mondok - mondta dr. Knott, most nem nézve rá.

- Szerettem a feleségemet, és ő meghalt. Ennyi a történet dióhéjban.

Hosszú csend telepedett közéjük, olyan hosszú, hogy Robert megijedt az elalvás veszélyétől, pedig nem akart elaludni. - Hallom magát. Hallgatom!

- Próbáljon meg pihenni! - mondta az orvos, mintegy gyengéd utasításként.

A doktor most lassan-lassan fel-alá járkált. Az egyedüli fény a vörös ernyőjű lámpából jött a karosszék melletti kis asztalról. - Igen, tudok Wyncoop eltűnéséről - mondta az orvos lágyan. - akár megölte, akár nem, én mindenképpen itt maradok. Különös. Általában a rendőrség nem engem szokott kérni, de nem az első alkalom, hogy kihívnak. A rendőrségi orvos távol van, és én az egyike vagyok azoknak, akit akkor hívnak, ha ő nem ér rá. így történt, ez történt. - Félperces szünet, mialatt föl s alá járt, kezét zsebébe dugva.

- Hallottam, maga azt mondta, hogy Wyncoop lövöldözött. - Az orvos megállt, és Robertre nézett, mintha nem lenne biztos benne, hogy még ébren van.

Robert túl álmos volt, még motyogni sem volt ereje.

- Ez logikus - mondta a doktor bólintva, ismét járkálni kezdett. - Kétszeresen dühös, mert a barátnője öngyilkos lett. Hát, borzasztó ez a dolog. - De ezt könnyedén mondta, vagy a hangsúlya volt könnyű. - Holnap cl akar menni valamerre?

Robert erőt vett magán. - Igen, azt mondtam az anyámnak, hogy elmegyek Albuquerque-be, találkozni vele.

- Nem hiszem, hogy elég erős lesz holnap az utazáshoz.

- Azt sem hiszem, hogy a rendőrség megengedi. - Enyhen megnyomta a kötést a bal karján, de nem érzett semmit.

- A helyi érzéstelenítés még hat - mondta az orvos. - Ha jól értettem, már második alkalommal repkedtek itt a golyók.

- Igen.

- Hát... azt hiszem, el kellene innen mennie. - a kis doktor széttárta a karját, mintha ez csak ennyiből állna. - Nem állítanak ide őrt, az már biztos, börtönbe sem csukják...

Robert feladta az álmossággal vívott harcot.

Olyan volt, mintha egy szikláról zuhanna le, de a világon semmitől sem tartva. Az orvos hangja megnyugtatóan duruzsolt még néhány másodpercig, aztán megszűnt.

- Nos, jó reggelt! - mondta az orvos mosolyogva. Ingujjban állt, a díványhoz közel, egy fényes napsugárnégyzetben. - Jól aludt?

Robert körülpillantott a szobában. A karórája eltűnt. Bal karja lüktetett.

- Az órája ott van az asztalon. Nyolc óra harmincöt van - mondta az orvos. - Átaludt két telefonhívást. Vettem magamnak a bátorságot, és válaszoltam rájuk. Az egyik telefonáló Vic McBain volt New Yorkból. Tegnap éjfél után telefonált, és egy zsaru nagyon durván beszélt vele. Egész jól elcsevegtünk. Mondtam neki, hogy én a maga orvosa vagyok, itt tartózkodom magával, és hogy maga jól van.

- Köszönöm. - Robert hunyorgott, még mindig kába volt. Látta, hogy a szőnyeget feltekerték a szoba egyik felére, és halványan emlékezett, hogy összevérezte tegnap, amikor a rendőrségnek telefonált. Fel akart kelni, hogy megmosakodjon.

- Hadd hozzak egy kis kávét, mielőtt felkel! - mondta a kis doktor, kimenve a konyhába. - Néhány perccel ezelőtt főztem le. Más egyéb mellett ahhoz is vettem magamnak a bátorságot, hogy a borotváját használjam. Remélem, nem haragszik? Tejjel vagy cukorral issza?

- Minden nélkül!

Az orvos visszajött a kávéval. Robert a nevén törte a fejét. Knapp? Knott! Ez az! - Két telefonhívás volt, dr. Knott?

- Igen, az egyik néhány perccel ezelőtt, Jack... Nelsontól, azt hiszem. Azt mondta, reggel benéz magához. Azaz bármelyik pillanatban itt lehet.

Az orvos kerek, boldog arcát nézte, amint a kávéját kortyolgatta. Nem értette az életkedvét, vidámságát és jó szándékát. De az arca újra és újra magához vonzotta tekintetét, ahogy a meleg nap teszi.

- Hát, itt maradtam, hogy lássam, hogy van - mondta dr. Knott. - És hogy segítő kezet nyújtsak magának. Mondhatnám, segítő kart. - Nevetett. - Ma délután háromig nincs elfoglaltságom, és az...

- Vállat vont.

Robert kezdett felébredni. Eszébe jutott, hogy anyja tízkor hívja. A karja nem fájt, de nem tudta, elinduljon-e kocsin New Mexicóba. Aznap péntek volt. Holnap délután érkezik meg a fogorvos, és feltehetően egyből kimondja a döntést a tetemről. Aztán eszébe jutott, hogy az elmúlt éjszaka a Halál Testvérről álmodott. Az álom mintha egy kissé más lett volna. Halál Testvér arca a szokásostól eltérően nem volt mosolygós és egészséges. Zöld színű volt. És talán azt a borzasztó tetemet látta álmában az asztalon feküdni. A hulla annyira valóságosnak tűnt neki, annyira befészkelte magát a tudatába - az a majdnem hústalan, színtelen, de mégis emberszerű valami, hogy nem tudta volna megmondani, álmodott róla a múlt éjszaka, vagy sem.

- Sokat beszélt álmában - mondta dr. Knott, és Robertet bűntudat fogta el, ahogy a fizikai fájdalom keríti hatalmába a testet egy másodperc alatt.

- Gondolom, a halálról.

- Igen, igen, arról - helyeselt a doktor élénken, mintha ezzel mindent megmondott volna. - Halál Testvér? Maga úgy ejtette ki, mint egy kérdést.

Meg azt: Hello. Nem látszott ijedtnek. Nem volt rémálom. Nem hiszem, hogy az lett volna.

- Igen, van egy visszatérő álmom - mondta Robert, és gyorsan elmesélte az orvosnak. - De nem szeretem annyira a halált, ahogy ebből kitűnhet.

- Ó-ó. - Az orvos a kandallóhoz sétált. Robert hirtelen zavarba jött, eszébe jutott Jenny búcsúlevele, amelyet az orvos is olvashatott az újságokban. Az is átvillant az agyán, hogy az orvos felesége tíz nappal azelőtt halt meg.

Az orvos megfordult, kék szeme csillogott. - a halál teljesen természetes dolog, akárcsak a születés. Az emberiség nem hajlandó erről tudomást venni. Ilyen a mi kultúránk. Nem állíthatnám, hogy például az egyiptomiak nem tekintették volna természetesnek.

- De a halálnak is megvan a maga ideje - jegyezte meg Robert. - Fiatalkorban nincs itt az ideje, nem igaz? Nem csoda, ha a fiatalok félnek tőle. Láttam öreg embereket, akik beletörődtek. De az más. - Az orvosra nézett. - Jennyről nem mondtam semmit, ugye?

- Jenny? Nem, azt hiszem, nem. A karosszékben szunyókáltam. Nem mondhatnám, hogy minden szót hallottam. Jenny az a lány, aki öngyilkos lett, ugye?

- Igen.

- Wyncoop barátnője.

Robert most felült, lábát a padlóra tette.

- Feleségül akarta venni?

- Nem mondta Robert. - És ez baj volt. Szeretett engem.

- És... maga visszautasította?

- Azt mondtam... hogy nem tudom, megszeretem-e valamikor. így... végzett magával kedd este. Sokszor említette nekem, hogy nem fél a haláltói. Végignézte az öccse halálát, akivel gerincsorvadás végzett. Ez kiborította... egy időre... de túljutott rajta azzal, hogy elfogadta a halál gondolatát - így mondta legalábbis. Ezt a szót használta : elfogadni. Megijesztett engem, amikor mondta. És aztán, látja... megtette, értelmetlenül. Gondolom, olvasta az újságokat. Közölték a búcsúlevelét. Azt mondta, hogy a halált jelentem a számára. - Egyenesen az orvosra nézett, kíváncsian, vajon mire jut az, az összes tény ismerete nélkül, a kis tények nélkül, még ha követte is a Wyncoop-sztorit az újságokban. - Valahogy szerelmes volt a halálba. Ezért szeretett engem is.

Az orvos egy pillanatra gondolkodva nézte, aztán mosolya visszatért. - Ez a dolog egy pszichiáterre tartozik, kétség nem férhet hozzá. Úgy értem, a lány esete. Igen, olvastam a történetet. Tegnap este eszembe jutott. Amikor a kocsimban idefelé tartottam a rendőrökkel. Azt gondoltam, hogy ez minden ember számára nehéz helyzet lenne. Sok öngyilkosság célja, hogy valakiben sajnálatot, bűntudatot ébresszen. Keményen szakított vele, vagy hogy is fejezzem ki magam?

- Nem. - Robert elkomorult. - Először is, semmilyen ígéretet nem tettem neki, nem volt ez szerelmi kapcsolat... és mégis az volt. Valójában nem értettem őt, mert soha még csak meg sem fordult a fejemben, hogy öngyilkos lehet. Talán nem próbálkoztam elég komolyan, hogy megértsem, lehet, nem is sikerült volna, ha megkísérlem. így csak borzasztó sajnálat és... szégyen van bennem, amiért tönkretettem valamit. Egy embert. - Robert látta, hogy az orvos gyorsan bólint, kétszer is, és attól tartott, hogy szavai nem hatoltak el kellően a tudatáig, nem voltak érthetőek. Felállt, kissé imbolygott, de sikerült letennie a csészéjét és a tányérkát a kávézóasztalra, és zokniban bement a fürdőszobába.

Zuhanyozni akart, de félt, hogy a kötés nedves lesz, és nem akarta terhelni az orvost, hogy egy másikat kelljen feltennie, ezért egy arctörlő kendővel megmosakodott a mosdó fölött. Sebtében és nem túl gondosan megborotválkozott. Gyengének érezte magát.

- Doktor, adna valami gyógyszert? - kérdezte a fürdőszobából kilépve. A bőröndjéhez lépett egy tiszta ingért. Aztán szeme előtt minden szürke pontocskákra kezdett szétesni. Az orvos jobb karjánál fogva ismét a dívány felé húzta. - Csak hogy összeszedjem magam - motyogta Robert. - Nem fáj semmim.

- Adhatok valamit, de minek? Ma pihennie kell. Ide tud hívni valakit, aki magával maradna?

Robert füle annyira csengett, hogy alig hallotta az orvost.

- Ma nem megy sehova! - rendelkezett dr. Knott.

Kopogtak, és az orvos ment ajtót nyitni.

- Maga Mr. Nelson?

- Nielson - helyesbített Jack. - Jó napot! Hogy van a beteg?

Robert most egyenes háttal ült a dívány szélén. - Köszönöm, jól. Kérsz kávét, Jack?

A barátja a válasz előtt körülnézett a szobában, meglátta az íróasztal sarkát, odalépett és megérintette. - Szentséges ég!

- Igen, öt volt belőlük. Öt lövedék - mondta dr. Knott a konyhába menet.

Jack fekete szemöldöke összehúzódott. - És ez alkalommal mit csinált a rendőrség? Semmit?

- Nem, itt voltak. Eljöttek. Még jó néhányan a szomszédok közül is.

- Hogy szereti a kávét, Mr. Nielson?

- Egy kanál cukorral kérem - felelte Jack. - Láttak itt valakit? Mit csináltak egyáltalán?

- Nem tudom pontosan, mert elájultam... vagy tíz perccel azután, hogy eltaláltak. Mire magamhoz tértem, a ház tele volt emberekkel. - Robert nevetett. Jack hosszú, komor, meglepett arca láttán nem lehetett nem nevetni.

Jack elvette a kávét az orvostól. - Köszönöm. Gondolod, hogy Greg volt?

- Igen - mondta Robert. - Ülj le, Jack.

De Jack állva maradt a kávéscsészével a kezében. Vasalatlan gyapjúnadrág, tweedzakó és terepjáró cipő volt rajta. Az órájára pillantgatva kétségtelenül arra gondolt, hogy egy percen belül indulnia kell az üzembe. - De mégis, mit csinál a rendőrség ebben az ügyben?

- Azt hiszem, túl logikusan teszed fel a kérdést. Jack megcsóválta a fejét. - Gondolom, addig semmit sem tesznek, míg nem tudják, hogy a tetem Wyncoopé-e vagy sem? így van?

- Megkérdeztem Lippenholzot, mi a véleménye a hulla állapotáról - szólt dr. Knott. - A megjegyzéseiből, még az ő megjegyzéseiből is az derült ki, hogy a hulla több hetet tölthetett a vízben, vagy valahogy így.

Ma tizenhárom napja, gondolta Robert, hogy Wyncoopot a feltételezés szerint a vízbe dobták. Jack őt nézte.

- Mit gondolsz a hulláról ?

Robert egy nagyot kortyolt a forró kávéból, amit a doktor töltött ki neki. - Azt gondolom, hogy egy hulla.

- Készítek néhány tojásból rántottat - mondta az orvos, és ismét kiment a konyhába.

Jack vigyázva leült Robert mellé a díványra. Ez azt jelenti, hogy Wyncoopot most nem is keresik? Sajnálom, hogy ilyen ostoba vagyok, de ez sehogy sem fér a fejembe.

- Azt hiszem, nem keresik túl komolyan - mondta Robert. - És te nem vagy butább másnál, ne tégy magadnak szemrehányást. De akárhogy is, eltaláltad... nem keresik. Miért is tennék?

- Na, és mit gondolnak, ki az, aki lövöldözött?

- Egyszerűen nem érdekli őket.

A konyhából a serpenyőbe tett vaj sistergése hallatszott. Az orvos a konyhaajtóban állt, kezében egy spatulával. - Úgy tűnik, Mr. Foresternek igaza van. Nem érdekli őket az úgy. Azt javaslom, dőljön egy kicsit le és pihenjen, Mr. Forester. - Néhány párnát húzott a falhoz Robert mögé, aki hátradőlt. - Hogy érzi magát?- Jól, csak egy kicsit furcsán.

- Elég vért vesztett ahhoz tegnap éjjel, hogy furcsán érezze magát., Össze kellett varrnom egy artériáját - mondta az orvos vidáman.

Jack ismét az órájára pillantott. - Mondjak valamit Jaffe-nek, Bob?

- Nem, köszönöm, Jack. Azaz, igen... mondd meg, hogy ma nem megyek be. Beteg vagyok. Amint tehetem, megírom neki a felmondásomat. Kilépek. A padlóra kerültem. Ez az igazság.

Jack az orvosra nézett, majd vissza Robertre. Mi lesz ma este? A rendőrség nem...

- Mr. Forester! Szívesen látom a házamban mondta dr. Knott. - Rittersville-ben. Ott semmi sem történik, kivéve - megdörzsölte kopasz fejét - néhány éjszakai telefont, mert valakinek székrekedése támadt. Régi vicc ez, de ma is igaz. Kér egy kis tojást, Mr. Nielson?

Jack felállt. - Nem, köszönöm. Mennem kell. Bob, miért nem vársz még a felmondással? A fogorvos holnap...

- Azok után, amit Jaffe mondott?

- Szónokolt neked?

- Nem kifejezetten, de biztosra veszem, hogy egészében bűnösnek tart. Egy csodabogárnak, olyannak, aki nem való az L. A.-ba... és ebből elég.

- Phillyben nem Jaffe-nek fogsz dolgozni.

- Ó, ez összefügg - mondta Robert. - Ha a fogorvos holnap azt állapítja meg, hogy a tetem nem Wyncoopé, attól Greg még nem kerül elő, igaz? Ez még nem bizonyíték arra, hogy nem öltem meg. - Robert az orvosra pillantott, örülve, hogy a konyhaajtóból hallgatja őt. - Jólesik beszélni. Nagyon jól - mondta Robert, és ismét hátradőlt a párnákra.

- Ne add fel, Robert! - mondta Jack a másik lábára állva holdjáró cipőjében.

Robert nem felelt. Feladni ? Olyan törékenynek érezte magát, mintha egy kis üvegdoboz lenne. Mit tehetek, gondolta - semmit. - A legtöbb helyzetben az ember tehet valamit - mondta. - De most nem látok kiutat. - Hangja hisztérikusan felcsapott, és hirtelen Jenny jutott az eszébe. Miatta dobta el az életet magától. A lány szerette őt, ő pedig olyan zűrzavart teremtett körülötte, hogy végzett magával.

Jack megveregette a vállát. Robert lehorgasztott fejjel ült, jobb kezével eltakarta a szemét. Jack az orvossal beszélgetett, aki mint kész tényt közölte vele, hogy Robert természetesen az ő házába megy, egy napra vagy tovább is, ha szükséges. Jack felírta a nevét és a telefonszámát, majd távozott. Az orvos egy tányéron tojásrántottát és vajaslekváros pirítós kenyeret tett elé a kávézóasztalra. Étkezés után kissé derűsebben látta a világot. Greg egyelőre mentességet kapott, egyfajta fehér kártyát a fogorvos holnap délutáni bejelentéséig, amelyben feltételezhetően közli, hogy a tetem nem Wyncoop, s ez talán arra készteti a rendőrséget, hogy egy kissé komolyabban keressék. Más szavakkal, Gregnek már csak a mai este maradt. De nem lenne-e a sors tréfája, gondolta Robert, ha a, fogorvos Wyncoopként azonosítaná a tetemet, azzal, hogy a felső állkapcsában megmaradt fogak Gregé voltak? És nem lenne jó tréfa vele szemben, ha a holttest valóban Gregé lenne?

- Jobban érzi magát? - kérdezte dr. Knott. - Látszik magán.

- Köszönöm, dr. Knott, sokkal jobban. Nem szabad magánál éjszakáznom, de azért köszönöm az ajánlatát.

- Miért nem? Itt nem szabad maradnia, ezen az elhagyott helyen, egy rakás utálatos szomszéddal körülvéve. Inkább a barátjához menne, Mr. Nielsonhoz? Azt mondta, szívesen látja magát az otthonában.

Robert megrázta a fejét. - Senki házába nem mennék. Van egy olyan érzésem, hogy ma este kapok még egy golyót, és miért találjon el valaki mást? Számomra a logikus hely a kórház vagy a börtön lenne. A börtönben vastagabbak a falak.

- Ó! - Az orvos kuncogott, de a mosolya hamarosan eltűnt. - Tényleg úgy gondolja, hogy Wyncoopnak, vagy akárki is. az, lesz bátorsága? Megint? - Az orvos arca most egyszerre hihetetlenül békésnek tűnt. Egyszerűen nem volt lövedékekhez vagy a Greghez hasonló emberekhez szokva.

Robert mosolygott. - Mi tartaná vissza? Én nem fogok még egyszer őrséget kérni éjszakára. Kétlem, hogy lenne valami foganatja.

Dr. Knott körbepillantott a padlón, az étkezés után elmosogatott tányérjaikon, aztán Robertre nézett. - Nos, mindenütt jó, csak itt nem, nem igaz, ahol Wyncoop tudomása szerint maga lakik. Nos hát, Rittersville vagy tizenhét mérföldnyire van innen. Hozza oda az autóját. A garázsom elég nagy két kocsi számára is. Majd meghúzzuk magunkat az emeleten. A földszinten nincs semmi, csak a nappali és a konyha. - Mosolygott, bizakodása visszatért. - Mondanom sem kell, hogy a bejárati és a hátsó ajtóra jó erős zárat szereltettem. Az enyém egy olyan régi típusú ház, amit udvarháznak hívtak. 1887-ben épült. Az apámtól örököltem.

- Nagyon kedves öntől - mondta Robert -, de erre nincs szükség. Nem biztos, hogy itt maradok, még magam sem tudom, de nem akarok olyan helyre menni, ahol bárki mást...

- Maga úgy látszik, nem érti a helyzetet - vágott közbe a doktor. - Egy kellemes negyedben lakom, Rittersville legrégibb negyedében. Körös-körül sok ház. Nincs zsúfoltság, erről nincs szó, mindegyik házhoz tartozik egy kis zöld terület, de más, mint itt... mint itt - mutatott körbe -, ahol maga eszményi célpont, és bárki egyszerűen elbújhat a fák között vagy a mezőn.

Robert hallgatott, valami más ellenérven törte a fejét, olyasmin, ami több a puszta elutasításnál.

- Miért nem telefonál az anyjának? Hamarosan tíz óra.

Robert feltárcsázta az anyja számát.

Várta már a hívást. Még most is ragaszkodott hozzá, hogy elmenjen New Mexicóba, és akarta tudni, mikor indul. Elmagyarázta, hogy szombatig maradnia kell a fogorvos miatt, akivel a rendőrök által Wyncoopnak vélt holttestet akarják azonosítani.

- Nem, anya, nem hiszem, hogy ő az, de bizonyosságot szeretnék kapni. Anya, ez rendőrségi ügy, egy bűneset. - Furcsa módon megnyugtatóan hangzott, hogy a bűneset szót kimondta az anyjának, aki annyira vakon hitt az ő ártatlanságában, jobban, mint Jack, mint az orvos és mint saját maga. A telefont jobb kezével tartotta a bal füléhez. - Persze, anya, holnap felhívlak, de vasárnap gondolom még jobb, mert akkorra már tudni fogom. .. Rendben, vasárnap déli tizenkettő előtt... Add át üdvözletemet Philnek... Viszontlátásra, anyám!

- Csak nem New Mexicóba akar utazni?

- Arra gondoltam, hogy kocsival megyek - felelte gépiesen, de ugyanakkor eszébe jutottak az újságok, amelyeket az anyja is elolvas vagy már olvasott is. Tele lesznek a langleyi polgárok, a szomszédok ellenséges megnyilatkozásaival, valamint az öngyilkossági, a lövöldözési, a leskelődési sztorival, mind egy csokorba gyűjtve és megtetézve a rittersville-i hullaházban fekvő tetemmel. Robert újra egy kissé gyengének érezte magát. - Egészen biztosra veszem, vasárnapra már olyan állapotban leszek, hogy tudok vezetni. Vagy ha nem, a kocsimat itt hagyom.

- Hm. Hát, ha vasárnapig jól kipiheni magát - mondta az orvos. - Üljön le, Mr. Forester.

Robert leült.

- Az anyja New Mexicóban él? - Az orvos Robert fogkeféjét és borotváját hozta elő eközben a fürdőszobából.

- Nem, Chicagóban lakik, de neki és a férjének van egy nyaralója Albuquerque közelében. Egy kis tanyaféleség. Egy házaspárt alkalmaznak, ők laknak ott és tartják rendben, amikor anyámék nincsenek ott. - Robert szeretett volna megint lefeküdni.

- Ez nagyon kellemesen hangzik. Valószínűleg nagyon jót tenne magának, ha egy időre odamenne. Ezt vegye be! - Az orvos elé nyújtotta a tenyerét.

- Mi ez?

- Dexamyl. Hogy Rittersville-ig tartsa magában a lelket. Délután pihenhet.

Néhány perccel később Robert az orvossal együtt kiment, és kocsiba ülve követte Rittersville-be.

A ház, amelynek a kocsifelhajtójára az orvos befordult, valóban egy régi stílusú udvarház volt. Hófehér habcsókszerű épület, melynek első és második emelete félkör alakú, kiugró ablakfülkéktől dagadozott. A napfényben minden ablak úgy ragyogott, mintha éppen akkor mosták volna meg. A frissen nyírt gyepen egy hatalmas szomorúfűz állt, ágai lágyan lengtek. A fűzfa és a hortenziabokrok az utca többi épületétől eltérő, finomabb, déliesebb külsőt kölcsönöztek a háznak. Robert behajtott a garázs szabadon maradt részébe, a kocsifelhajtó végén.

Az orvos becsukta a garázsajtókat.

- Nem álltam meg, hogy valami ennivalót vegyek magunknak, mert szóltam Anna Louise-nak, . hogy készítsen ételt, s most meglátjuk, megtette-e - mondta az orvos, kinyitva a hátsó ajtót a kulcstartóján függő kulccsal.

Robertnél egy kisebb bőrönd volt, amit az orvos segítségével csomagolt be. Beléptek a nagy, négyzet alakú konyhába, amelynek fekete-fehér kockás linóleumpadlója volt, és ahol a mosogató mellett egy már ugyancsak régi, fából készült szifonszekrény állt. Az orvos kinyitotta a hűtőszekrényt, elégedett ,Á’ kiáltást hallatott, bekukkantott a mélyhűtőbe, aztán kijelentette, hogy Anna Louise megtette a kötelességét.

- Először elhelyezem magát az emeleten - mondta, s intett Robertnek, hogy kövesse.

Átvezette a nappalin, lementek a szőnyeggel borított fogadószobába, majd fel a lépcsőn, amelyet súlyos fényezett korlát szegélyezett. A ház makulátlanul tisztának látszott, sehol egy porszem, és mégis belakottnak tűnt, a bútorzat minden darabjának, minden képnek és dísznek, gondolta Robert, meglehet a maga története, jelentősége a doktor és felesége számára. Abban reménykedett, hogy a doktor nem a néhai feleségének szobájában vagy az asszony betegszobájában helyezi őt el, amikor egy magas ajtót kitárva így szólt: - Ez itt a vendégszobánk. - Körülnézett. - Igen... azt hiszem, rendben van. Még virágok kellenek ide, hogy lakályosabb legyen, de... - Elhallgatott, nyilván Robert tetszésnyilvánítására, a házzal kapcsolatos dicséretére várt.

- Nem kell ide már semmi - mondta Robert. - Gyönyörű ez a szoba. És ez az ágy...

Az orvos nevetett. - Akár hiszi, akár nem, tollból van. Tollágy. A feleségem anyja készítette a hímzést. Ennek a mintának az alapja Oregon állam virágja, az oregoni szőlő. Örökzöld növény, Mahonia aquifolia.

-Ó!

- Szép kicsi szőlők, igaz? A feleségem mindig szerette ezt a hímzést... ezért is tette a vendégszobába. Ő már ilyen volt. Miért nem helyezi magát kényelembe? Én pedig néhány órára magára hagyom. A fürdőszobába a másik ajtó vezet, jobbról. - Kifelé indult. - Egyébként aludhat egyet délután, persze a Dexamyl ébren tartja. Hozok magának egy enyhe nyugtatót, bújjon pizsamába és papucsba.

Robert mosolygott. - Köszönöm. Először elolvasnám az újságokat. Lemegyek és felhozom őket. - Nem, nem, én hozom fel őket. Maradjon itt. - Az orvos kiment.

Ismét körülnézett a szobában, kissé hitetlenkedve, majd kinyitotta a bőröndjét, és elővette a pizsamáját. Az orvos kopogtatott az ajtón, s az újságokkal lépett be, amelyeket útközben vásárolt. Egy szék hímzett ülésére tette őket, és egy intéssel ismét eltűnt az ajtó mögött. Robert az ágyhoz vitte az újságokat és leült, de olyan mélyre süppedt az ágyban... hogy végül a padlóra telepedett a lapokkal. New York Times is volt köztük, ezért először azt futotta át, hogy lássa, mennyit közöltek a történtekről. A tizenhetedik oldalon bukkant rá, amelyen egy nyolcsoros, elég szűkszavú tudósítás számolt be arról, hogy a rittersville-i rendőrség dr. Thomas McQueen, Wyncoop fogorvosának az érkezését várja, és hogy Robert Foresterre, aki május 21-én Wyncooppal verekedett, Langley közelében lévő házában rálőttek. Ez természetesen a salátástálban megakadt lövedék sztorija volt. Másként állt a helyzet a Rittersville Courierral és a Langley Gazette-tel. Ezek beszámoltak a tegnap esti öt lövedékről, amelyre számos aggódó szomszéd sereglett a Forester-házba. Forester a bal karján sebesült meg, és a rittersville-i dr. Albert Knott kezeli. Ez volt a második alkalom, hogy Foresterre rálőtt a támadó vagy a támadók, aki - feltételezés szerint - Gregory Wyncoop barátja lehet... Egyik újság sem vetette fel, hogy a támadó maga Wyncoop lehetett.

Dr. Knott kezében egy pohár vízzel tért vissza. - Mit csinál a padlón?

Robert felállt. - Úgy tűnt, itt a legkönnyebb újságot olvasni.

- Ej, ej! - Az orvos a fejét csóválta. - Ódon ház ez magának. Igazából semmi sem kényelmes, ha őszinték akarunk lenni.

Robert mosolygott, elvette a vizet és a fehér tablettát az orvostól. - Azt hiszem, ezt beveszem.

- Helyes. Valamivel három előtt elmegyek. Ha megéhezik, sajtot és minden egyebet talál a hűtőszekrényben. Este valami kiadósabbat eszünk! - az ajtó felé indult.

- Nem akarja megnézni az újságokat?

- De igen. Elolvasta őket?

Robert összeszedte a lapokat. Igen. Átadta az orvosnak. A doktor mosolygós tekintete egy pillanatra találkozott az övével, de az ajka elárulta a szemét. A szája feszült volt. Kételyt fejezett ki, találgatta Robert, esetleg gyanakvást? Vagy ez még az orvos saját gyászának a maradványa? Vagy a gyanakvást csak képzelte?

Felvette a pizsamáját, és elaludt.

Amikor felébredt, a nap mintha egyenesen besütött volna a szobába. Naplemente volt. Háromnegyed hét az órája szerint. Bement a fürdőszobába, és megmosakodott, fogat mosott, majd felöltözött. A fogadószobából gyengén hallani lehetett, hogy lent a konyhában van valaki, tálnak nekiütődő kanál csendült meg. Nem tudta elképzelni az orvost, amint főz, bár reggel jól boldogult a rántottával. Nyomással a karját próbálta. Szinte alig érzett fájdalmat. Erősnek és bizakodónak érezte magát, leszaladt a lépcsőn, keze valamivel a korlát fölött, és egy pillanatra felködlött benne, amint Nickie házában futott le a lépcsőn.

A doktor szakácskodott, kötényt is kerített maga elé. - Kér egy korty rozspálinkát? - kérdezte. - Szereti? Ott az üveg! - A hűtőszekrény melletti pult felé intett a fejével.

- Nem lenne ellenemre. Magának is töltsék, uram?

- Nekem itt az italom, köszönöm. Sherry. Bristol Cream.

Robert elkészítette az italát, aztán érdeklődött, segíthet-e valamiben. Az ebédlőben az asztal, mint észrevette, már meg volt terítve két személyre.

Az orvosnak nem volt szüksége segítségre, minthogy egyszerű menü készült: hideg pulyka, a fűszerestől vásárolt áfonyamártással és sajtos makaróni a mélyhűtőből.

Az orvos egy kis spanyol bort is előteremtett, amikor asztalhoz ültek. Ő és a felesége, mondta, sherrykedvelők voltak: sherry és tea. Tizenhatféle kínai teát tartott a konyhában.

- El nem mondhatom, mekkora örömömre szolgál a maga társasága - mondta az orvos az étkezés közben beállt csendben. Éppen Robert munkájáról érdeklődött, aki a Gumbolowski professzor részére befejezett rovarkönyvről is beszámolt neki. Hat vagy hét rajzot meg kellett ismételnie, de márciusra végzett. - Tudja, maga az első vendégem a feleségem halála óta - mondta az orvos. - Az emberek meg-meghívogatnak... tudja, hogy van az... de nagyon nehéz, mert olyan nagy felhajtást csapnak az ember körül. Különösen hangzik, de sok régi barátomat szerettem volna meghívni egy igazán jó vacsorára, de felmerült bennem, még azt hiszik, elment az eszem, hogy szórakozni kívánok a feleségem halála után. így aztán az égvilágon semmit sem csináltam. Mindaddig, amíg magával nem találkoztam. - Boldogan mosolygott, a sherryjét kortyolgatta, aztán rágyújtott egy kis szivarra. - Pedig maga idegen. Különös.

Egészen olyan, mint a válás után, gondolta Robert. Nem talált választ, de az orvos ezt látszólag nem bánta. Amíg magával nem találkoztam - idézte fel Robert. Egy olyan emberrel, akit a szomszédai kivetettek maguk közül, és azt akarták, hogy elmenjen, aki egy öngyilkosságért felelős, aki talán belelökött egy másik embert a folyóba, és tagadta ezt. Mit gondol valójában róla az orvos? És egyáltalán, gondol-e vele? Egyáltalán érdekli-e ezt a bánatába temetkezett orvost, akinek elég a maga baja? Vajon Robert nem egyéb-e, mint egy kis kaland a számára, hogy egy kis időre elterelje a felesége elvesztése körüli gondolatait? Robert gyanította, hogy soha nem tudja meg a választ ezekre a kérdésekre, sem ma este, még holnap vagy vasárnap sem, amikorra végleg azonosítják a tetemet. Az orvos, Robert ezt érezte, soha nem fog fölötte ítélkezni, soha nem fogja feltárni a véleményét. De véleménye biztosan volt, és egész biztosan érdekelte Robert helyzete. Annyira érdekelte legalábbis, hogy az újságokat elolvassa.

- Szokott sakkozni? - kérdezte a doktor.

Robert hátracsúszott a széken. - Ritkán és rosszul.

Robert szobájába mentek fel játszani, ahol egy fa- és elefántcsont berakással díszített játékasztal állt.

Robert észrevette, de azt gondolta, az orvos azért is választotta ezt a szobát, mert az emeleten és a ház hátulsó részében volt. Mostanra kint már besötétedett. Amikor a lépcsőn felmentek, lent minden fényt eloltottak. Az orvos egy tálcán vitte a kávéscsészéiket s egy kávéskannát. Robert ismerte a sakk szabályait, évekkel ezelőtt még néhány könyvet is elolvasott erről, de az egésznek az volt a fő baja, hogy nem akart igazán győzni. De keményen igyekezett, hogy az orvos kedvére tegyen. Az orvos kuncogott, és magában mormogott, azon mesterkedett, hogy a lehető leggyorsabban mattot adjon ellenfelének. Húsz perc alatt két játszmát lejátszottak, mindkettőben Robert vesztett. A következő partiban komolyabban összpontosított, és a játszma majd egy órát tartott. De a végeredmény ugyanaz volt. Az orvos kuncogva dőlt hátra a székén, és Robert is nevetett.

- Nem hivatkozhatok arra, hogy kijöttem a gyakorlatból, mert sohasem voltam benne - mondta Robert.

A távolban egy autó sebességet váltott. Más zaj nem hallatszott, és Robert még a lenti óra lassú ketyegését is hallotta.

- Tíz óra húsz perc! Mit szólna egy korty konyakhoz? - kérdezte az orvos.

- Köszönöm, konyakot nem kérek. Ettől...

- Ó, tudom. Akkor a sherrymből. Ez valóban finom. - A doktor felállt. - Ne, ne jöjjön le. Csak egy pillanat. - Elment.

Robert a dupla ágy felé sétált, majd megfordult, fülelt. A benne lévő feszültségtől bal karja fájni kezdett, s kényszerítette magát, hogy lazítson. Kívülről semmi nem hallatszott. Nyikorgást és csapódást hallott lentről, ahogy az italosszekrény becsukódott. A félig nyitott ajtóra nézett, a doktor lépteit figyelte a lépcsőn.

Aztán lövés dördült, üvegcsörömpölés hallatszott.

Robert leszaladt a lépcsőn.

Az orvos a nappalit és a fogadószobát összekötő széles ajtónyílásban feküdt. Szeme nyitva, feje félrecsuklott, a küszöbön nyugodott.

- Dr. Knott?! - könnyedén megrázta a vállát, kissé nyitott ajkát figyelve, amely - gondolta - a következő másodpercben megmozdul s megszólal. Nem látott sebesülést rajta.

Felállt, benézett a kivilágított nappaliba a résnyire nyitott ablakon keresztül, a sarkon lévő félkör alakú kiugró ablakpárkányra és kerete közötti néhány centis résen. Bement a fogadószobába, kinyitotta a homlokzati ajtót, és kilépett a verandára. A félkör-ablaknál, a sarokban csak sötét csend honolt. Az üres pázsitot halványzöldre színezte a közeli utcai lámpa fénye, s feketére a fák és bokrok odavetülő árnyéka. Lélegzetét visszafojtva állt, hall-e valami mozgást a járdán balról vagy jobbról. Aztán a szomszédos házban egy ablak emelkedett fel.

- Mi volt ez? - kiáltotta egy női hang. - Dr. Knott?

Robert visszatért az orvoshoz. Az mozdulatlanul feküdt. Ülő helyzetbe húzta fel, feje előrebukott. Aztán vörös foltot vett észre a tarkóján, vékony karján keresztül vér folyt fehér inggallérja alá. Golyó ütötte seb, gondolta Robert, de inkább csak horzsolásnak tűnt. Az orvos a küszöbre zuhanástól veszthette el az eszméletét. Megpróbálta felemelni, de a doktor szemének üveges csillogása megállította. Gyorsan kitapintotta a szívverését. Még volt pulzusa.

Félig emelve, félig húzva a díványhoz vitte, aztán kiszaladt a konyhába, a villanykapcsoló után tapogatózott. Amint megtalálta, hideg vízzel benedvesített néhány papírtörülközőt. Visszament az orvoshoz, és letörölte a vért a tarkójáról. Elég papír maradt ahhoz, hogy megtörölje az arcát és a homlokát. A szeme továbbra is üveges volt, a szája nyitva, és hörgött. Robert felszaladt a lépcsőn a fürdőszobába, kinyitotta a gyógyszeres szekrényt, amelyben három vagy négy üvegpolcon orvosságosüvegek hevertek nagy összevisszaságban. Kutatás közben egypárat a mosdókagylóba lökött, míg megtalálta, amit keresett: illatos szalmiákszeszt. Kétszer is elolvasta a címkét, hogy biztos legyen a dolgában. Adagolása: fél vagy teáskanálnyit vízzel feloldva. Kiváló és gyorsan ható stimuláló. Robert megszagolta - szaga erős volt -, és leszaladt vele.

Az orvos orra alá tartotta, de hatástalan maradt. Félt, hogy megfulladhat, ha vizet próbál adni neki. Mostanra a kezei kihűltek. A pulzusa gyengébbnek tűnt. Felkapott egy rojtos vállkendőt, és ráterítette. Aztán felvette a telefont, és a központot tárcsázta. Közölte, hogy orvosra van szüksége, életveszélyes esethez. A Waverly Avenue-ra, dr. Knott házába. Nem tudta a házszámot.

- Egy fehér ház. Felgyújtom elöl a lámpát. Gondolja, hogy sikerül azonnal szereznie egy orvost?

- Ó, igen, ez lehetséges. Közel van a rittersville-i kórházhoz. Azonnal hívom őket.

Visszatért az orvoshoz és várt, a csuklóját fogta, hogy figyelje a pulzusát. Az orvos fénylő kék szeme mintha őt nézte volna.

- Dr. Knott?! - Úgy nézett ki, mintha megszólalna, de egyáltalán nem mozdult.

Az ajtón kopogtattak. Ajtót nyitott.

- Ó! - Egy kövér, ötvenes nő állt ott, egy hasonló korú férfival. - Mintha lövéseket hallottunk volna innen.

- Igen. Jöjjenek be! - Robert hátralépett. - a doktort eltalálták. Azt hiszem... csak eszméletlen.

- Dr. Knott! - szakadt ki az asszonyból, felérohant, majd megállt. A férjére nézett. - Ó, George!

- Saját magát lőtte meg, vagy... hol találták el? - kérdezte a férfi.

Robert elmondta, hogy mi történt, s hogy éppen most hívott orvost.

- Maga a barátja? - kérdezte a férfi gyanakvóan. - Maga csak nem az a...

- Robert Forester.

Az asszony tátott szájjal meredt rá. - A leskelődőt - Az újságban olvastuk, hogy dr. Knott látta el magát tegnap este.

- Igen. Ő volt. - A férfi és a nő mintha távolabb húzódott volna tőle, az asszony a bejárati ajtó felé hátrált. Robert az orvosra tekintett, aki mozdulatlanul feküdt.

- Itt maradhatnánk, Irma, míg az orvos jön.

Érdekel, hogy van - mondta a férfi.

- Igen, George.

Egyikük sem ült le. Egyikük sem szólt egy szót sem vagy három-négy percig. Robert ismét megtapintotta az orvos pulzusát. Nyitott szemétől ideges lett. Mintha vádolnák s mintha egy halotté lenne, de élt, mert még volt pulzusa. Amíg magával nem találkoztam: mintha ezt mondaná a szeme. Szinte hallotta a hangját. El nem mondhatom, mekkora örömöt jelent a maga társasága... Maga az első vendégem... - Hunyorított, s a szobában tartózkodókra nézett.

A George nevű férfi cigarettázott, a cigarettát ujjai közé szorítva, felfelé tartotta. Kihívóan nézte Robertet, megvetéssel, mintha neki joga lenne a házban tartózkodni, Robertnek pedig nem. Aztán leült egy egyenes támlájú, kárpitozott székre, és megszólalt: - Ülj le, Irma!

- Nem, jó nekem így, George.

A férfi slukkolt egyet a cigarettájából, aztán megkérdezte: - A rendőrségnek is telefonált?

- Nem - felelte Robert. - Még nem.

- Miért nem?

Robert lélegzetet vett. - Gondoltam, az orvos a legfontosabb.

A férfi rámeredt. - Ki adta le a lövést? - kérdezte hűvösen.

Robert nyugodtan viszonozta a tekintetét. Különösnek érezte, hogy ez az ember képes háttal ülni az ablaknak, és nem kérdezte meg előbb, honnan is jött a lövés. - Nem tudom - válaszolt. - Talán ugyanaz a személy, aki tegnap este rám lőtt.

- Megsebesült?

- Igen, a karom. - Robert ingujja le volt tekerve, a kötés nem látszott. Utálta ezt a férfit és az asszonyt, azt kívánta, bárcsak elküldhetné őket.

- Nem gondolja, hogy jobban tenné, ha kihívná a rendőröket? - kérdezte a férfi, mintha azt feltételezné, hogy szándékosan nem akar telefonálni nekik: a hangsúly annyira sértő volt, még a felesége is rászólt: George, mondta csillapítva férjét. És mégis, az asszony Robertet fürkésző szeméből félelem sugárzott, amit a férje tekintetében nem vett észre.

- Miért nem hívja őket maga? - kérdezte Robert a férfitól. - Azt hiszem, jobb eredményt érne el, mint én.

- Jobbat? - kérdezte agresszíven a férfi.

- Gyorsabbat - mondta Robert.

A férfi a feleségére pillantott, aztán a telefonhoz lépett. Újabb kopogtatás hallatszott az ajtó felől. Ezúttal az orvos volt, és egy asszony, aki állítása szerint a szemben lévő házban lakik. Robert a szomszéd kérdéseire válaszolgatott, miközben az orvost nézte. A doktor szétnyitotta dr. Knott ingének az elejét, és sztetoszkóppal meghallgatta a szívét. Robert észrevette, hogy a fej sebre alig vetett egy pillantást. Aztán lehúzta a sebesült zakóját, felgyűrte az ingujját, és beadott neki egy injekciót.

- Ezt az embert kórházba kell szállítani! - szólt .

az orvos Irmához.

Az asszony ott termett mellette. - Igen, doktor.

Intézkedünk.

- Mentőautóban! - tette hozzá a doktor, mintegy magának, a telefonhoz lépve.

Robert odalépett hozzá. - Mi van vele? Hogy van?

- Kóma - válaszolt a doktor. - Nem tudom, mit bír el a szíve, ez itt a legnagyobb baj. Nem tűnik túl erősnek. - Bosszúsan nézett körül. - Ez egy golyó ütötte seb. Miért nincs itt a rendőrség?

- Már úton vannak - szólt George.

A doktor felvette a telefont, feltárcsázott egy számot, és kurtán megrendelte a mentőautót.

Robert a padlón fekvő, felfordult tálcát nézte, a két összetört pohárral, amelyeknek a talpa és a szára egyben maradt, a sherrys üveget, amely sértetlenül begurult a nappaliba, és a vércseppeket az ajtónyílásban. Aztán az ablakra tekintett, az ablakra, amelynek párkánya épp Greg álláig érne, ha Greg a gyepen állt volna. Hol lehet most? Milyen sötétségben tűnt el?

- Hogy van az orvos? - kérdezte Jack Nielson.

- Változatlanul. Még mindig kómában van - felelte Robert.

Jack nem akart leülni. Esőkabátjában esetlenül ácsorgott Robert nappalijának a közepén, kezet maga előtt karba tette. Robert lassan körözött a szobában, a bőröndöket és a kartondobozokat kerülgette. Jenny anyósvirága jó tizenöt centire kinyúlt a kartondoboz teteje fölé. Tíz óra huszonöt perc, szombat reggel. Robert ötpercenként nézett az órájára. Tizenegykor újra hívja a kórházat.

- Biztosan nem kérsz egy kis kávét? - kérdezte. Olyan még nem történt, hogy Jack visszautasítsa a kávét.

Jack megrázta a fejét. - Nem, Bob, azért jöttem. .. Betty és köztem nincs teljes egyetértés ebben. Kicsit fél. Azt hiszem, túlságosan fél, hogy meghívjon hozzánk. Tudod, én vetettem fel neked!

- Nincs szükségem rá, Jack. Már egyszer megköszöntem. - Robert lassan lépkedett, tekintete a padlón.

- Azt hiszem, a leskelődő-sztori minden másnál jobban kiborította. Én meg tudom érteni... annak alapján, ahogy elmondtad. Mondtam neki, hogy ő is megérthetné, ha téged hallana. Tudod, milyenek a nők... meg aztán ezek a lövések.

A beszélgetés felidegesítette Robertet. - Megértem, és még csak eszembe se jut, hogy betelepedjek valakinek a házába. Már az is hülyeség volt tőlem, amiért a doktorhoz elmentem. Ő akarta így. Orvos volt, nekem pedig lőtt seb volt a Karomon. - Cigarettáját a kandallóba hajította. Rondán és oda nem illően füstölt a tisztára sepert kövön. - Az orvos meghalhat, énmiattam.

Jack hallgatott. Mintha a kegyelet csendjével adózna az elhunytnak.

Robert ránézett.

- Hát, elmegyek, Bob.

Miután eltávozott, Robert rájött: Jack nem érdeklődött, hogyan és hol fogja tölteni az éjszakát, nem ajánlotta fel, hogy a feleségének akarata ellenére elrejti a padláson vagy a pincében éjszakára.

Előbb vagy utóbb Jack mindenben a felesége mellé fog állni, gondolta. Lehet, már délután, vagy ma este. A fogorvos érkezését délre várták, mondta Lippenholz tegnap este. A telefonhoz lépett, és felhívta a rittersville-i kórházat.

- Dr. Knott állapota változatlan - közölte egy nővér.

- Köszönöm - szólt halkan. Mire számított? Csak két órája jött el a kórházból.

Kihűlt kávéját a mosogatóba öntötte. Felvette a Jenny szüleinek elkezdett levelet. Tegnap, késő éjjel, hazaérkezése után kivette az írógépből és az íróasztalra tette. Most összegyűrte, és a konyhában a szemétkosárba dobta. A címük: Scranton, Franklin Avenue 4751. Az újságból emlékezett rá. Lezuhanyozott és megborotválkozott.

Valamivel egy óra előtt ért Scrantonba. Vezetés közben azt fontolgatta, telefonáljon-e előbb vagy csak csengessen be, és most sem állt közelebb a döntéshez, mint induláskor. De megállt egy vegyesboltnál, és a telefonfülkébe ment. Felhívta a rittersville-i rendőrőrsöt. Lippenholz nyomozó nem volt ott, de egy rendőr, akihez kapcsolták, megadta a választ a kérdésére.

- Dr. McQueen éppen most járt itt a röntgenfelvételével. Csak egy felvételt készített az alsó állkapocsról. Soha nem végzett semmilyen kezelést Wyncoop felső állkapcsán - mondta el -, ezért nem lehetett biztos... Nem, nem tudta azonosítani.

- Értem... értem. - Robert megköszönte neki és letette. Körülnézett a szegényes boltban, de igazából semmit sem akart venni.

- Segíthetek valamit, uram? - kérdezte egy fehér köpenyes szőke lány.

Robert a fejét rázta. - Köszönöm, nem.

Kiment a kocsijához. Egy forgalomirányító rendőrtől megtudakolta, merre van a Franklin Avenue, megkapta a felvilágosítást, de újra érdeklődnie kellett egy benzinkútnál, mire megtalálta. Az utca egy nagy kiterjedésű lakónegyedben volt, tele kétszintes házzal, előttük pázsit, közvetlenül az út szélén fákkal, mert nem volt járda. A 475l-es számú ház vörös téglás épület volt, fehér ajtóval és fehér ablakpárkányokkal. Az ajtón koszorú függött. Jenny soha nem írta le neki a házukat, de a látvány úgy beléhasított, mintha már ismerte volna, mintha járt volna itt vele. A kocsifeljáró közelében, az út szélén állította le a kocsiját, kiszállt, és végigment a kikövezett ösvényen. Gyereknevetést hallott, a másodperc törtrészéig megtorpant, aztán továbbment. A fekete vaskopogtatóval bezörgetett.

Egy mosolygó nő nyitott ajtót, térdébe gyerek csimpaszkodott. - Tessék?

- Mrs. ... Ez a Thierolf-ház?

A nő arcáról eltűnt a mosoly. - Ó, nem, a következő ! - mondta. - A 4753-as szám.

- Köszönöm. Elnézést. - Az asszony figyelő tekintetétől kísérve megfordult, és ismét végigment az ösvényen. Az újságokban nyilván tévesen közölték.

A szomszédos ház teljes egészében téglából épült, halványabb vörös színű volt, nagyobb és elegánsabb, mint az első, amelybe betért. És ez semmilyen érzelmet nem keltett benne. Gyengébbnek érezte magát, és egy pillanatra úgy gondolta, nem tudja végigcsinálni. Aztán erőt vett magán.

Egy magas, őszülő férfi nyitott ajtót, szeme alatt kezdődő táskák.

- Jó reggelt! Jó napot! - tette hozzá Robert hadarva. - Nevem... Robert Foresternek hívnak. - Látta a megdöbbenést a férfi tekintetében.

- Igen. Hát...

- Látni kívántam önöket... azért akartam találkozni önökkel, mert én...

- Ki az, Walter? - szólt ki egy női hang.

A férfi tekintetét nem véve le róla, kissé félrehúzódott a felesége előtt. - Ez az ember... Ez Robert Forester.

Az asszony száját tágra nyitotta a meglepetéstől. Arca ugyanolyan formájú volt, mint Jennyé, hosszúkás-ovális, ajka is ugyanolyan vékony volt. Haja őszes-szőke, szorosan, simán, kontyba hátrafésülte.

- Jó napot, Mrs. Thierolf! - mondta Robert. - Remélem, megbocsátanak, amiért csak így beállítottam. Találkozni szerettem volna magukkal.

- Hát... - mondta az asszony ugyanolyan zavart és feszélyezett volt, mint amilyennek Robert érezte magát. Szemében szomorúság ült, de nem volt ellenséges. - Jenny... igazán... ő... igazán sokat beszélt magáról. - Szeme megtelt könnyel.

- Menj be, drágám - mondta a férfi a feleségének, bólintva. - Én beszélek vele.

- Hát... nem. - Az asszony Robertre nézett, már uralkodott magán. Robert mozdulatlanul, feszülten állt.

- Szerettem volna személyesen kifejezni... kifejezni az együttérzésemet a...

Az asszony mélyet sóhajtott. - Nem akar bejönni? - kérdezte erőt véve magán.

- Köszönöm, nem fontos. - Jenny apjának még mindig komor arcára pillantott. A férfi szemének színe megegyezett Jennyével.

- Azt hiszem, semmit sem tudok mondani, ami...

- Jöjjön be! - hívta az asszony.

Robert belépett, követte az asszonyt a tiszta nappaliba, a szőnyegek és a bútorhuzatok mind virágmintásak voltak. Szíve megdobbant, amikor a kandallón megpillantott egy képet, amit Jenny fényképének hitt, de egy fiatalemberé volt. Kétségtelenül az öccse, aki középiskolás.

- Nem akar leülni?

Robert megköszönte, de állva maradt. Mr. Thierolf Robert és a nappaliajtó között félúton állt. Jenny anyja leült a kis díványra.

- Még nem tudjuk elhinni. De tudom, hogy így van - mondta az asszony, gyorsan megérintve a szemét. Most azonban nem sírt. Fejét felemelte, és Robertre nézett. - Mondott valamit magának? Valamit, hogy miért... miért tette?

Robert megrázta a fejét. - Valójában nem. Hétfőn este láttam. Egy héttel azelőtt. Azt mondta, nem akar többé látni. Megkérdeztem, miért. Nem mondta meg. Azt gondoltam... természetesen, azt hittem, azért, mert úgy hiszi, hogy én... vagyok a felelős Greg haláláért. Ez nem így van. De ennyiben hagytam a dolgot. Fel sem merült bennem, hogy meg akarja ölni magát, vagy hogy ezzel a gondolattal foglalkozik... úgy értem, komolyan. - Jenny apjára pillantott, aki komor figyelemmel hallgatta. - Habár...

- Igen? - szólt Mrs. Thierolf.

Robert megnedvesítette az ajkát. - Nagyon gyakran beszélt a halálról és az elhalálozásról. Talán tudnak erről?

- Ó, igen, tudjuk, tudjuk - mondta Mrs. Thierolf lemondóan. - A mi kis Nyuszikánk... amint a halálról beszél.

- Nem mondom, hogy ebben rejlik a magyarázat. Ez nem magyarázza meg. De ő úgy beszélt a halálról, mintha alig várná, hogy megismerhesse. Nem tudom, hogyan fogalmazzak.

Mrs. Thierolf lehorgasztotta a fejét. A férje hozzálépett.

- Bocsánatot kérek - szólt Robert mindkettőjükhöz. - Eleget beszéltem. Mennem kell.

Jenny apja ránézett. Még mindig a felesége fölé hajolt, keze az asszony vállán. - Ha jól tudom, ma kerül sor a folyóban talált tetem azonosítására. - Hangja németesen kemény volt, bár akcentus nélkül beszélt.

- Éppen most hallottam róla - mondta Robert. - Dr. McQueen, a Humbert Corners-i fogorvos nem tudta azonosítani. Csak Greg alsó fogait kezelte, és... hát szóval, az azonosítás nem járt eredménnyel.

Mr. Thierolf bólintott és hallgatott.

- Mr. Thierolf, szeretném elmondani... azt is... hogy én nem löktem Greget a folyóba. Egészen biztosra veszem, hogy él. Abból, amit Jenny említett, tudom, hogy mindketten szeretik őt.

- Ó, nekem egyáltalán nem tetszett olyan nagyon - mondta Mr. Thierolf. - Nem volt... - Elhallgatott, mintha a téma már érdektelen volna.

- Hát, kétszeres a veszteségünk - mondta Mrs. Thierolf, Robertre feltekintve -, de még mindig maradt egy gyermekünk, Don.

Fejével a kandallón álló fénykép felé intett, ajkán kis mosoly fodrozódott. - Jövő hónapban érettségizik. Üljön le!

Robert leült, mintha gyengéd hangja parancs lett volna. Néhány percet még náluk töltött, Mr. Thierolf is leült végre a felesége mellé a díványra. Robertet magáról kérdezgették, Langleyben marad-e vagy sem. Elmondta tervét, hogy meglátogatja az anyját New Mexicóban. Mrs. Thierolf Jennyre emlékeztető őszinteséggel és egyszerűséggel elmondta, hogy Jenny a halála előtt úgy tíz nappal arra gyanakodott, hogy Robert végzett Greggel a veszekedés éjszakáján. A barátai a lelkére beszéltek. Thierolfék - mint mondták - nem tudták, mit higgyenek. Az egésznek az elhibázottsága bosszantotta Robertet, mintha Jenny ostobaságára derült volna fény. Ettől furcsán érezte magát, védelmeznie kellene a lányt, maga miatt szégyenkeznie. Még csak utalásszerűén sem érdeklődtek a Jenny iránti érzelmeiről: mintha tudták volna, hogy Jennynek ő fontosabb volt, mint a lányuk az ő számára. Amikor távozóban Mrs. Thierolf felajánlotta neki, hogy készít egy teát az útra, Robert először meghatódott, aztán furcsamód bosszús lett. Udvariasan visszautasította a teát. Úgy érezte, beszéltek is egymással, s mégsem. Mr. Thierolf magatartása határozottan barátságosabbá vált, amint Robert távozni készült. Felesége alapvetően barátságos asszony volt, a gyász nem ölte ki belőle a kedvességet, nem tette ellenségessé. Úgy érezte, Mrs. Thierolf elviseli őt, már nem ítéli el, mert tudja, hogy Jenny kedvelte, sőt szerette őt.

Miután eljött tőlük, még sokáig lassan vezette a kocsit, gondolatait még a vendéglátóival folytatott beszélgetés töltötte ki, az a különös elégedetlenség, mely a látogatás nyomán támadt benne, ami olyan volt számára, mint egy rejtvény. Mégsem bánta meg, hogy ott járt. De ha nem ment volna el, jelentett volna-e ez valamilyen különbséget bárki számára? Az egyedüli különbséget abban látta, hogy távolmaradása durva és meglehetősen gyáva magatartásra vallott volna: de ő többet várt e találkozástól, mint annak a tudatát, hogy helyesen cselekedett.

A látogatással kapcsolatos ellenérzéseit annak tudta be, hogy Thierolfék nem ismerték őt, és a lányukat sem igazán, s ezért nem értették, mit jelentett kettőjük találkozása.

Öt óra után ért haza, bement a házba, elébe tárult a bőröndök és dobozok lehangoló látványa, amelyek mintha már hetek óta hányódnának a padlón. Felhívta a kórházat. Ismét csak azt közölték: nincs változás, s dr. Purcellt, dr. Knott kezelőorvosát sem tudta elérni. Aznap korán reggel, amikor a kórházban járt, beszélt dr. Purcell-lal. Érezte meggyőződését, hogy dr. Knott nem éli túl az esetet, csak ezt nem mondta ki. Igaz, dr. Knott állapota jottányit sem változott. Szeme pontosan ugyanúgy meredt rá, mint amikor ő leszaladt a lépcsőn, és ott találta a padlón.

Skót whiskyt töltött magának vízzel, a felét felhajtotta, aztán elaludt a vörös díványon. Mire felébredt, már besötétedett, és tücsökciripelés hallatszott. Korán megjelentek a tücskök, gondolta, és ez száraz nyarat ígért. Felkapcsolta a villanyt, kinyitotta a homlokzati ajtót, és kiment. Cirip... cirip... cip-cirip...

Elképzelte, amint tágas gyűrűben bogarak szeme veszi körül, mind feléfordulva rámered. Lelépett a kis verandáról. Negyedhold volt, a hold éppen félúton a fekete égen, tőle jobbra. Egy fadarabba botlott, felvette, önkéntelenül megmarkolta, mint egy husángot. A hortenziabokor sötét árnyéka felé tartott. Lassan körbejárta. Természetesen semmi. Miért nézte meg? Soha semmi nem sikerült, ha számított rá. Neki semmi. Egy autó haladt el lassan, és Kolbe-ék kocsifelhajtójára kanyarodott be, vagy százötven méterrel odébb. A Kolbe-házban egyetlen ablakban volt világosság, és aztán egy perc múlva egy másik földszinti ablakban is fény gyúlt, majd egy emeletiben. Kolbe az a magas férfi volt, aki elsőként ért Robert házába csütörtökön, az öt lövés éjszakáján. Ő közölte akkor a szobában összezsúfolódott emberekkel, hogy a fiatal lány, aki öngyilkos lett, Robert házában szokta tölteni az éjszakákat. Talán hetekkel ezelőtt vehette volna a fáradságot, hogy összebarátkozzon Kolbe-bal. A szomszéd akkor talán nem lenne ennyire ellenséges. De ő nem fárasztotta magát ezzel, és most már nincs mit tenni. De arra emlékezett, hogy közvetlenül a házba történt beköltözése után, februárban, kétszer segített neki ellapátolni a havat a levelesládája körül. Ha a levelesládákhoz nem lehetett hozzáférni az autóból, az emberek nem kapták meg a postájukat, mert a postások nem voltak kötelesek kiszállni a kocsiból, amikor betették a küldeményeket a lakók levelesládáiba. Kolbe nyilván megfeledkezhetett erről a kis szívességről.

Aztán zajt hallott, mint amikor egy cipő csusszan a murván. A hortenziabokor mögé lépett. Néhány másodpercig nem látott vagy hallott semmit, aztán lassú lépések félreismerhetetlen zaja hatolt át a tücskök énekén. A rendőrőrszem ? Mégiscsak? Nem valószínű, gondolta. Még abban sem volt biztos, hogy a rendőrség egyáltalán tud-e arról, hogy ő ma este itthon tartózkodik. Összegörnyedt, izmai megfeszültek, és megmarkolta a fadarabot.

Most egy magas, sötét alakot vett észre a telkének a szélénél állt, közvetlenül az út mellett. Greg volt? Greg a ház felé osont, jobbra-balra tekingetett, aztán újra a házra, az oldalsó ablakokra összpontosította a figyelmét: az út felé eső ablakra, a lehúzott sötétítő fekete négyzetére, amelyet vékony fénysugár rajzolt körül. Lábujjhegyen az egyik ablak irányába, az ajtó felé lépkedett. Az ajtótól balra lévő ablak volt az, amelyiken már kétszer belőtt.

Robert a köztük lévő távolságot húsz-huszonöt méterre becsülte. Az ablakig Gregnek még vagy nyolc métert kellett megtennie, s ha odaér, kikerül Robert látóköréből, eltakarja a ház sarka.

Most, amikor szükség lett volna rájuk, a tücskök elnémultak, mintha meglepett érdeklődéssel követnék a fejleményeket.

Most profilból látta Greget. Feszült volt, a pisztoly az alacsony párkányon feküdt a keze között, két ujjával az ablakot próbálta felemelni. Az kissé megemelkedett, Robert látta, de tudta, hogy a sötétítő a párkány alá ér. Greg felemelte a pisztolyt. Robert futva tette meg a köztük még meglévő hétméternyi távolságot, és amikor Greg megfordult, hogy hátranézzen, lesújtott a husánggal.

A fegyver eldördült.

Greg a földón feküdt, nyögött, megpróbált feltápászkodni.

Robert elejtette a fadarabot. Öklével készült lesújtani Gregre, de visszafogta magát. Greg nem tudott felállni. Robert felkapta a Greg térde mellett heverő pisztolyt. Greg átkozódott, a földre nézett. Robert futó léptek zaját hallotta az útról, Kolbe házának irányából.

- Hello, Mr. Kolbe! - szólt Robert.

Kolbe vadászpuskát tartott. - Mi történik itt?

Greg felkászálódott, majd nekidőlt a ház falának, mint egy részeg. - Gazember - motyogta zihálva. - Gazember...

- Ez itt Wyncoop! - mondta Robert.

- Mit csinál maga azzal a pisztollyal? - kérdezte Kolbe nyugodtan, a Robert kezében lévő fegyvert nézve.

- Wyncooptól vettem el - közölte Robert. - Szemmel tartaná ezt a díszpintyet, amíg szerzek valamit, amivel megkötözhetem? - Otthagyta Kolbe-ot, aki kissé dermedtnek látszott a meglepődéstől, és bement a házba.

A műanyag ruhaszárító kötél, amire gondolt, nem volt sem az első, sem a második dobozban, amibe belenézett. Végül abban a dobozban akadt rá, ahová a sárcipőjét és a legtöbb lábbelijét csomagolta el. Kibogozta a vörös zsineget, miközben az ajtóhoz ment. Kolbe a fényben állt, a veranda közelében, őt nézte, puskáját a testéhez szorítva, keresztbe vetve, lövésre készen tartotta. Greg néhány méternyire állt tőle.

- Hová tette a pisztolyt, Mr. Forester? - kérdezte Kolbe.

- Bent hagytam - mondta Robert fejét rándítva.

- Kihozná neki? - mondta Kolbe. Robertnek egy pillanat kellett, hogy megértse, amit mondott. - Az ördögbe, nem, nem hozom ki neki! - mondta, és a ruhaszárító kötéllel Greg felé indult, aki hátrált egy lépést. Greg karja harcra készen felemelkedett, Robert is ökölbe szorította a kezét, és már éppen behúzott egyet Gregnek, de Kolbe hangja megállította: - Maradjon, ahol van, Forester!

Robert Kolbe felé fordult, hátralépett, hogy mindkettőjüket - Kolbe-ot és Greget is - lássa. - Lehet, hogy nem érti, Mr. Kolbe. Ez itt Greg Wyncoop, az a fickó, aki lövöldözött. Levágatta a haját, de tudja...

- Igazán ? - mondta Kolbe. - Hát, talán így van, talán nem, de hogy jön maga ahhoz, hogy megkötözzön valakit? - Kolbe bozontos, ősz szemöldöke összerándult. - Menjen be, és hozza ki a pisztolyát. Vagy megismerkedik az én puskámmal.

Robertből csak sóhaj szakadt ki, ahogy beszélni kezdett. Kolbe ráirányította a fegyvert, amit eleddig keresztbe vetve tartott. - Miért nem engedi meg, hogy kihívjam a rendőrséget? - kérdezte Robert. - Döntsék el ők. Rendben?

Kolbe szájának egyik sarka mosolyra húzódott. Tekintete úgy tapogatta Robertet, ahogy a hazug gazembereket szokás. - Hozza azt a pisztolyt, Forester! Ő azt állítja, hogy nem Wyncoop! Miért higgyek a maga szavának? - mondta Kolbe, majd súlyos teste kissé elfordult, és a férfi elindult a ház felé, a puskát egyre Robertre szegezve. - Mozgás.

Robert felment a homlokzati lépcsőn, belépett a házba. A pisztoly az asztalon feküdt.

- Figyelem magát! Vegye fel, a csövénél fogva! - mordult rá Kolbe.

Robert idegesen mosolygott. Mi haszna is lenne abból, ha a markolatánál fogva emelné fel, és Kolbe-ra szegezné? Az szétlőné a fejét, ő hasba lőné Kolbe-ot, és mi értelme lenne? A csövénél fogva emelte fel.

- Most jöjjön ki azon az ajtón, s adja oda neki! Robert kilépett az ajtón. Greg a korábbi helyen állt, talán néhány lépéssel távolabb a háztól. Robert félúton megállt.

- Nyomás! - sürgette Kolbe.

Greg előrelépett a pisztolyért, mintha félne Roberttől. Szája kissé nyitva maradt. - Gyilkos - mondta, ahogy megragadta a fegyvert.

Robert üres jobb keze az oldalához hullott. Nézte Greget, amint a pisztolyt fekete esőkabátjának a zsebébe teszi. Azután megperdült, és az út felé indult gyorsan, kissé imbolyogva lépkedve. Öt másodperc múlva eltűnt a sötétben. Robert Kolbe felé fordult, a puskájára nézett, majd elment mellette a homlokzati lépcső felé. Kolbe mellette termett fenyegetően, majd lábát elsőként tette a lépcsőre.

Robert megállt. - Van valami kifogása az ellen, ha felhívom a rendőrséget? Vagy nem kedveli őket?

- Nem, semmi bajom a rendőrséggel - szólt Kolbe konokul.

- Jól van. - De végül is, gondolta Robert, miért is kellene kedvelni a rendőrséget? Mi jót tesznek?

Kolbe nem ment be a házba. A verandán állt. Robertet figyelte a nyitott ajtón át.

Talán csak azt várja, gondolta Robert, hogy megtudja, kijönnek-e a rendőrök vagy sem. Talán most tervezgeti, mit is mondjon nekik: Én nem Wyncoopnak véltem, és azt állította, hogy ő nem az... Foresternél pisztoly volt, mikor ideértem!

A telefon, mielőtt Robert tárcsázott volna, megcsörrent.

- Mr. Forester?

- Igen.

- Sajnálattal közöljük, hogy dr. Knott állapota súlyosbodott az elmúlt órában. Nagyon gyenge a szívverése. Most oxigénsátorban fekszik, de az orvosok nem adnak ötven százaléknál több esélyt neki... - A hang gördülékenyen beszélt tovább.

Lehunyta a szemét, s úgy mondta: - Igen... igen... köszönöm. - Letette, Kolbe-ra nézett, aki most már a szobában állt: egy méter kilencven körüli tagbaszakadt alakjára, rücskös, vöröslő paraszti arcára, szemére, amely kevésbé tűnt értelmesnek, mint azé a kutyáé, amelyiket tegnap éjjel lőttek le.

- Mi az? - kérdezte Kolbe, a telefonhívásra értve.

- Semmi - válaszolta Robert, és felemelte a telefont, hogy a rittersville-i rendőrséget hívja.

Meggondolta magát, és a langleyi rendőrséget tárcsázta. - Robert Forester beszél, a Gursetter Roadról. Hagyja, ne írja. Gregory Wyncoop éppen hogy itt járt, és valószínűleg... néhány perc múlva Langleybe érhet: valószínű megpróbál taxit fogni vagy buszra szállni. Fekete esőkabátot visel, haját rövidre vágatta. Fegyver van nála. - Letette a telefont, és ismét Kolbe-ra tekintett. Az nem mozdult. Egyre őt nézte, mintha attól tartana, hogy kinyitja az ajtót, vagy valami erőszakos lépésre szánja el magát ellene. - Nem akar leülni, Mr. Kolbe?

- Nem, nem, köszönöm.

Robert ismét a telefonra nézett, és a hiábavalóság tudatával felemelte, a központot tárcsázta, és a rittersville-i rendőrparancsnokság számát mondta be, ami mostanra eszébe jutott. Lippenholzot kérte de ő nem volt ott.

- Mi a probléma, Mr. Forester? - kérdezte egy férfihang.

- Gregory Wyncoop éppen most járt itt és ment el - mondta. - A langleyi rendőrséget hívtam néhány perccel ezelőtt, mert valószínűleg abban az irányban halad.

- Biztos benne, hogy Wyncoop volt? Jól megnézte?

- Nagyon jól.

- Mikor történt ez?

- Két-három perccel ezelőtt.

- Hm. Hát... kiküldünk egy riadókocsit. Elküldünk valakit magához, is, hogy kikérdezze - tette hozzá.

Robert letette. Vajon mikor ér ide az a valaki? Azonnal? Egy órán belül? - A rendőrség idejön - mondta Kolbe-nak. - Rittersville-ből.

- Helyes - szólt Kolbe.

Remélte, hogy Kolbe kissé enyhít az őrködésen, minthogy a rendőrség kiszáll, de ő csak állt ott, mint egy nagy polgárőr, fegyvere lövésre készen. - Kér egy italt? - kérdezte Robert, felemelve félig ivott poharát, amelyben a jég már elolvadt.

- Nem élek vele - mondta Kolbe.

Robert odahúzott egy támlás széket, leült és rágyújtott.

- Neddie? Itt vagy, Neddie? - szólt egy női hang.

- Itt vagyok bent, Louise! - szólt ki Kolbe a válla felett.

Robert hallotta az asszony lépteit a verandán. Kerekre nyitott szemmel állt az ajtóban terebélyes, egyszerű asszony, ötven év körüli, arca mint egy cipó, keze egy öreg kardigán zsebébe dugva. - Mi történt, Neddie?

- Ennél a fickónál pisztoly volt, amikor ideértem - mondta Kolbe. - Egy másikról, aki itt volt, azt mondta, hogy az a Wyncoop, akit keresnek.

- Szentséges ég! - motyogta az asszony, és úgy nézett Robertre, mintha még sohasem látta volna, habár nemegyszer köszöntek egymásnak Jó reggelt vagy Jó estét, amióta Robert a házba költözött.

Robert cigarettázott a csendben.

- Még iszákos is - jegyezte meg Kolbe.

Trentonba tizenegy óra tizenötkor indult busz, és onnan Greg vonattal akart továbbmenni New Yorkba. Nickie közelsége miatt - pénzre lenne szüksége - még mindig New York látszott a legjobb búvóhelynek. Szeretett volna pihenni egy kicsit, és kitervelni a következő lépést. Hatalmas púp keletkezett a fején, szerencsére azonban csak éppen hogy vérzett a horzsolás, és inge tiszta maradt. Semmi másra nem vágyott annyira, mint hogy ledőlhessen egy ágyra. Vagy tizenöt percet kellett agyonütnie a busz indulásáig, így bement a buszállomással szemben lévő kávézóba az utca másik oldalán. Ezt biztonságosabbnak vélte, mint egy padon üldögélni a buszállomás várótermében, bár nem vette biztosra, hogy Forester bejelentette-e már a rendőrségnek. Az a barátságos szomszéd a vadászpuskával talán megakadályozta benne. Forester barátságos szomszédjára gondolva elmosolyodott. Például árra is nagyon könnyen rájött, hol tartózkodott Forester szombaton este. Felhívta Robert egyik szomszédját - Huxmeyert -, akinek a nevére emlékezett a levelesládáról. Közölte, hogy a közelben lakik, és megkérdezte, Forester még mindig otthon van-e. Mrs. Huxmeyer készséggel elmagyarázta anélkül, hogy az ő kiléte felől érdeklődött volna, hogy Forester kocsija elhajtott aznap délelőtt tizenegy óra körül a háza előtt, a rittersville-i orvoséval, dr. Knotte-éval együtt, aki volt olyan őrült, és nála maradt éjszakára: és ő reméli, hogy Forester vissza sem jön, mert a múlt éjszaka látta, hogy mindenét összecsomagolta, és indulásra kész: menjen is isten hírével. Az újságok szerint az orvos még mindig élt. Sajnálta, hogy az öregfiút találta el. Meg akarta várni, míg Forester leszalad a lövés után, de a lakóházakkal teli környéken leadott lövéstől úgy megijedt, hogy rögtön elszaladt.

Amikor a süteményes pult mögötti tükörbe pillantott, a mosoly lehervadt az arcáról. Egy papírszalvétát a pohara vizébe mártott, és letörölt egy piszokfoltot az arcáról. Szeme alatt fekete karikák sötétlettek. Ráfért volna a borotválkozás. Aztán némi sajnálattal eszébe jutott a hely, nem messze Forester házától, ahol eldobta a bőröndjét. Nem akarta cipelni. Nos, úgysem volt benne semmilyen érték: egy egydolláros borotva, egy fogkefe és néhány szennyes ing. De a pisztolya még megvan. Megette a hamburgerét. Vacak kicsi hamburger volt, a hús vékony és avaszsír-szagú, de jó sok ketchupot öntött rá, és befalta. Aztán öt centet tett le a pultra, elkerülendő, hogy a pult mögött álló lány még egyszer megnézhesse, s elsietett a buszállomáshoz.

A busz csak félig telt meg még. Nem vett előre jegyet: majd a vezetőtől. A lába már a busz lépcsőjén volt, amikor egy kéz érintette meg a vállát. Hátranézett, és egy kék öltönyös, kalapos férfit pillantott meg, közvetlenül a válla mögött, aki feszülten fürkészte.

Greg elernyedt egy pillanatra, majd újra megfeszült.

- Tessék! - intett a férfinak, hogy szálljon fel előtte.

- Wyncoop ? - kérdezte a férfi, kezét még mindig a vállán tartva.

- Ez ő, ő az! - mondta a mellette álló férfi. Greg jobbra-balra tekintett. Reménytelen lenne elfutni, lehajolni, a pisztolyhoz kapni most. Hisztériás könnyáradat tört fel belőle, torkát kitörni készülő üvöltés fojtogatta.

- Be van kerítve, Wyncoop! Nyomás! - A férfi keze a karjára csúszott, és szorosan megmarkolta.

A másik férfi mögöttük lépkedett, keze a zakója zsebében. Egy kanyarban parkoló fekete autóhoz mentek. Itt elkérték a pisztolyát, mire Greg kihúzta a zsebéből, és átadta nekik. Intettek, hogy szálljon be az autóba. A hátsó ülésre ük be, mellette a második férfi. Most egy harmadik csatlakozott hozzájuk, mosolyogva beült előre, a vezető melletti ülésre. Aztán róla beszélgettek úgy, mintha csak egy állatról lenne szó, amelyet csapdába csaltak. A vezető kuncogott. Valami Lippenholzot emlegettek.

- Úgy néz ki, a doktor meghal - mondta egyikük.

- Hm-m.

A sofőr mellett ülő férfi félig hátrafordult, és Gregre pillantott nyugodt, mosolygós arccal.

Greg állta a tekintetét. Ő még nem mondta el a magáét. Mondanivalója pedig van jócskán.

- New Yorkba akart menni, Wyncoop?

- Igen.

- Mi van ott? - hangzott a kérdés mosolygósán, évődve.

- Barátok. Sok barát.

- Kicsoda?

Greg nem válaszolt. Korábban még sohasem látta a langleyi rendőrparancsnokságot, még arra sem emlékezett, hogy elhajtott volna előtte. Bevitték, elhaladtak egy rendőr előtt, aki az előcsarnokban ült, és beléptek egy bal oldali terembe, ahol egy hosszú pult mögött néhány rendőr dolgozott ingujjban.

- Gregory Wyncoop - mondta Greg egyik kísérője. - Most csíptük el a buszállomáson.

Minden fej felemelkedett. A rendőrök érdeklődéssel nézték.

- Szóljatok a rittersville-i fiúknak - szólt a másik civilruhás. - Értesítsétek Lippenholzot.

A pult mögötti egyik rendőr egy nagy írótömböt vitt a szoba végében álló íróasztalhoz. Gregtől megkérdezték a nevét, életkorát, címét, munkahelyét és a munkáltatóját. Két civilruhás állt mellettük, és hallgatta a beszélgetést. A harmadik eloldalgott, mintha unná. Aztán leültették egy padra, s az egyik civilruhás kezdte faggatni. Hol töltötte az utóbbi napokat? Egy szállodában Plymtonban. Ez a város Langleytől közel húsz kilométerre feküdt. Ő adta le a lövést az orvos háza előtt tegnap éjjel? Igen. Ő lőtt be Forester házába Langleyben? Igen. Két alkalommal? Igen. Járt ma este Forester házában ? Igen. Greg konokul válaszolgatott, minden igennél bólintott. New Yorkban töltötte azt a két hetet, amikor bujkált? Igen. Hol tartózkodott ott? Egy szállodában. Melyik szállodában? Greg unta, a kérdések kimerítették. Kínlódott a kérdésekkel, ahogy az iskolában, gyerekkorában, amikor fel kellett sorolnia Dél-Amerika öt legnagyobb folyóját, meg kellett neveznie az Egyesült Államok legjelentősebb hegységeit. Hangja monoton volt, mintha nem is a sajátja lenne.

- Ihatnék valamit? - kérdezte Greg. - Szükségem van rá. Egy italtól jobban menne.

A kérdező rendőr kissé elmosolyodott, s az íróasztalnál dolgozó társához fordult. - Kaphat egy italt, Stew? Azt hiszem, ihat valamit, he?

- In vino veritas, ahogy mondani szokás! - jegyezte meg az ingujjas rendőr. - Azt hiszem, abban a szekrényben van még valami pia.

A civilruhás a szoba másik sarkába ment, és visszajövet üvegből whiskyt öntött egy papírpohárba.

- Vizet?

- nem - mondta Greg, és hálásan elvette a poharat. Egy korttyal megitta a felét.

- És most a hatvannégyezer dolláros, nyerő kérdés ! - mondta a civilruhás. - Mi történt akkor este a folyónál, amikor Foresterrel verekedtek?

Greg egy pillanatig hallgatott.

- Ki támadott meg kit? Megkapta az italt, Wyncoop, s mégsem oldódott meg a nyelve? Ha unja a kérdéseimet, a rittersville-i rendőrségnek húszszor annyi kérdése lesz. Ki támadott a másikra?

- Én támadtam meg őt - mondta Greg. - Meg akartam verni, de ő meg akart ölni. Bele akart lökni a folyóba, és kétszer meg is tette. Másodszorra... alig tudtam kimászni. Forester addigra eltűnt. Azt hiszem, megütöttem a fejem, vagy valami ilyesmi történhetett, mert olyan voltam... alig álltam a lábamon. Amikor tényleg magamhoz tértem, valahol az úton találtam magam...

- Melyik úton?

- A River Roadon. Nem láttam az autómat. Arra sem emlékszem, hogy kerestem volna. Csak összevissza kóvályogtam. És aztán... és aztán dühbe gurultam. Gondoltam, Forester megpróbált megölni, hát én úgy rendezem a dolgot, mintha megtette volna. Hadd vonják felelősségre, rászolgált. - A harag a segítségére sietett, feldobta, akárcsak az ital. - De ez nem volt ennyire kitervelve. Sokáig olyan voltam, mint aki időleges emlékezetkiesésben szenved. - A kijelentés megnyugtató volt, és szilárd. Sokszor végiggondolta az elmúlt három hét alatt, számítva arra, hogy egy napon elő kell adnia.

De a civilruhás csak mosolyogva nézett az ingujjas férfira, aki abbahagyta az írást, kezét karba fonta.

- Tényleg, napokig nem tértem magamhoz - erősködött Greg.

- És aztán hol tartózkodott?

- New Yorkban.

- Honnan volt annyi pénze, ami elég volt ilyen hosszú időre?

- Volt nálam.

- Mennyi ?

- Ó... mondjuk, kétszáz.

- Kétszáz? Magának az a szokása, hogy kétszáz dollárt hord magánál? Nem hiszem, hogy lett volna elég pénze két hétre szállodára és egyebekre.

Gyűlölte, hogy hazugnak nevezték, hogy úgy bánnak vele, mint valami szeméttel. - Miért nem mennek Forester után? Elcsábított egy lányt, aztán az öngyilkosságba kergette! Miért engem szúrtak ki? - Felhajtotta a maradék italát.

A civilruhás még mindig nyugodtnak tűnt, és mintha kissé szánakozott volna Gregen.

- Kitől kapott pénzt? New Yorkban valakitől? Egy barátjától, Langleyből? Humbert Corners-ben? Rittersville-ben ?

Greg hallgatott.

- És mi van New Yorkkal? Vannak ott barátai?

- Mindenütt vannak barátaim.

-New Yorkban például kicsoda? Miért oda ment először?

- Egy hölgy. De konkrétan - mondta Greg - nem kívánom megnevezni őt.

- Á, ugyan már! Nem hiszek magának, ha nem mondja meg a nevét!

- Jól van, megmondom. Mrs. Veronica Jurgen, az ex-Mrs. Forester - mondta Greg, felegyenesedve a széken. - Ő aztán alaposan ismeri Forestert. Volt rá alkalma. Igen, ő adott nekem pénzt, és ő látott el tanácsokkal is.

- Miféle tanácsokkal?

- Hát, hogy tartsak ki - mondta Greg. - Tartsak ki, amíg Forester oda nem kerül, ahová való... a bolondokházába vagy a börtönbe.

- Hm. A saját lakásában bújtatta magát New Yorkban? Végig? Igyekezzen a válasszal, Wyncoop!

- Nem, de meghívott oda.

- Hogy érti azt, hogy meghívta? - kérdezte a civilruhás bosszúsan. - Vacsorára?

A figyelő rendőrök heherésztek.

- Például arra is. De soha nem jártam ott.

- Ühüm. Mi a telefonszáma?

Greg habozott. De akkor is megszerzik a telefonszámot, ha ő nem adja meg. Megmondta nekik. A civilruhás a pulthoz lépett, és meghívta a számot.

Nickie-nél nem vették fel.

- És még ki? - kérdezte a civilruhás visszajövet. - Még ki segített magának New Yorkban?

Greg elkomorult. - Miért érdekes az, hogy ki volt a segítségemre?

- Ó, ez csak kíváncsiság, Wyncoop! A sztori minden részletét ismernünk kell. - A civilruhás gonoszkodva mosolygott. Senki nem írt le egy sort sem, Greg ezt észrevette. Csak játszottak vele. Aztán három férfit látott belépni az ajtón, kettő egyenruhában, a harmadik civil ruhában, de imbolygó zsarujárással. Alacsony ember volt, szürke öltönyben, szürke kalapja a tarkójára tolva. A többiek Lippynek szólították. Szóval ez Lippenholz. Gregnek eszébe jutott, hogy olvasta a nevét az újságokban. Nyomozó. A civilruhás, aki kikérdezte Greget, most halkan beszámolt Lippenholznak, és az, miközben hallgatta, bólintott.

- I-igen, éppen Forestertől jövök - mondta Lippenholz, és kacarászott. - Forester szomszédai.

De a többit Greg már nem hallotta. Aztán Lippenholz így szólt: - Ó, ez érdekes! Az ex-Mrs. Forester.

- Éppen most próbáltuk felhívni, de nem vették fel.

Lippenholz jelére az egyik vele érkezett rendőr Greghez lépett, és bilincset vett elő a zsebéből.

- Erre nem lesz szükségük! - mondta Greg felállva, indulásra készen.

- Nyújtsa ide a csuklóját! - szólt a rendőr.

A bilincs rákattant az ő csuklójára, másik fele pedig a rendőrére.

Aztán egy hosszú, sötét autóút következett Rittersville-be. Csak tizenkét mérföld, gondolta Greg, de kétszer annyinak tűnt. A rendőrök és Lippenholz egy meccsről csevegtek, róla tudomást sem vettek. A rittersville-i őrsön, egy baljósabb, öregebb külsejű épületben, mint a langleyi, Gregnek feltették ugyanazokat a rutinkérdéseket. Azt várta, hogy Forestert viszontlátja a rendőrségen, és meglehetősen megkönnyebbült, amikor nem volt ott. Gregtől ismét megkérdezték, ő lőtt-e be Forester házába, és Lippenholz pontosan sorolta az időpontokat. Greg minden kérdésére igennel válaszolt.

- Mivel vádolnak? - kérdezte Greg. - Miért bánnak velem így? - A bilincs még mindig rajta volt, ült, s mellette egy rendőr állt. Lippenholz szájából füst gomolygott ki, amint elnevette magát.

- Testi sértés, súlyos testi sértés és gyilkosság, ha az orvos meghal.

- Gyilkosság?! Talán emberölés!? - mondta Greg.

- Gyilkosság. Maga Forestert akarta eltalálni, és valaki mást talált el, aki meghalhat. Ez gyilkosság, Wyncoop.

Greg gyomra görcsbe rándult. - Még nem halt meg.

- Nem, még nem.

- Nem az én lövésem miatt haldoklik - mondta Greg. - Olvastam az újságban. Az agyrázkódástól haldoklik.

- I-igen, megcsúszott és elesett - szólt Lippenholz megvetéssel. - Szóval amikor New Yorkba ment, mit csinált?

- Kivettem egy szállodai szobát. - Hol?

- A Sussex Armsban.

- Egyezik - mondta Lippenholz, jegyzeteibe pillantva. - Május tizenhetedikétől huszadikáig. Ha jól értem, az ex-Mrs. Forestertől kapott pénzt... és lelki támogatást.

- Ez így van - erősítette meg Greg.

- Adja meg a telefonszámát!

- Nem tudom, miért kell őt háborgatni. Ő nem tett semmit.

Lippenholz mindössze unottan rámosolygott. Az egyik rendőr felnevetett. Öt vagy hat rendőr állta körül, és hallgatták. - Gyerünk, a számot! - szólt rá Lippenholz.

Greg megmondta.

Ezúttal felvették. Lippenholz átvette a kagylót. .- Ó, Mr. Jurgen? Beszélhetnék a feleségével, kérem? A rittersville-i egyes számú rendőrkörzetből hívom... De ez elég fontos... Igen. Köszönöm. - Most magabiztos mosollyal nézett Gregre.

Greg bilincsbe zárt kezével előrehúzta a rendőr csuklóját, amint egy újabb cigarettáért nyúlt. Kifogyott a füstölnivalóból, de az egyik rendőr egy majdnem teli Lyckyt tett elé az asztalra.

- Halló, Mrs. Jurgen! Lippenholz nyomozó beszél. Éppen most találtuk meg Gregory Wyncoopot... Igen... Hát, néhány perccel ezelőtt, éppen buszra akart szállni Langleyben, szóval távolról sem halott, Mrs. Jurgen. - Lippenholz ezt mosolyogva mondta, és közben az egyik figyelő rendőrre kacsintott. - Miért? Mert azt állítja, hogy ő a maga barátja, vagy maga az övé. - Aztán ahogy a választ hallgatta, a kagylót kissé távolabb vitte a fülétől.

Greg onnan, ahol ült, hallotta a hangját, de azt nem, amit mondott. Lippenholz megrázta a fejét, és hallgatás közben a társaira mosolygott.

- Értem. De az igaz, hogy adott neki némi pénzt, amíg New Yorkban volt... Hm-m. Nekiadta vagy kölcsönözte?... Értem... Hát... - Félbeszakították. - Erről nem tudok, Mrs. Jurgen. Remélem, nem teszi - bájolgott. - Mrs. Jurgen, lehetősége lesz... - Lippenholz az egyik zsarura nézett, megrázta a fejét, és sóhajtott. Kezét a kagylóra tette, és így szólt: - Fiúk, ennek a nőnek aztán van beszélőkéje. - Aztán a telefonba: - Mrs. Jurgen, mindez nagyon érdekes, de ebben az ügyben különleges jogi problémákkal kell szembenéznünk. Jobb lenne, ha eljönne Rittersville-be, és... Rendben, akkor nekünk kell elmenni magához... Nem, én nem tudok, de hamarosan... Nem felejtjük el, erről biztosíthatom! Viszontlátásra, Mrs. Jurgen! - Lippenholz letette a kagylót, és Gregre nézett. - Szép kis barátai vannak magának, Wyncoop!

- Hogy érti ezt?

- A hölgy azt állítja, adott magának ugyan pénzt, mert le volt égve, de azzal a feltétellel, hogy azonnal visszamegy Pennsylvaniába, és bejelenti a rendőrségen, hogy életben van.

Greg előrehajolt ültében. - Egy fenét mondta! Azt akarta, hogy maradjak New Yorkban. Ő... félhet, vagy mi, különben soha nem állítana ilyesmit.

- I-igen, átkozottul igaza van, fél. Bűnrészességgel és felbujtással vádolható... Á, vigye el az ördög! Hát, Wyncoop, azt hiszem, ebben a kérdésben tökéletesen hiszek magának. De ő azt állítja, hogy nem a barátja magának, és haza akarta küldeni magát.

- Ah! - Greg a magasba lökte a bal karját, és a cigaretta kiesett az ujjai közül. - Azt akarta, hogy teljesen meghatározatlan időre maradjak New Yorkban. De Forester meglátogatta, és azt mondta, hogy véleménye szerint Nickie tud az én hollétemről, ezért elküldött New Yorkból, és adott még egy kis pénzt.

- Hm. Ő nem egészen így mesélte. Szerinte maga egy csavargó, egy garázda alak...

- Ó, igen? Ő pedig lefeküdt velem! - mondta Greg. - Kétszer!

- Ó, igazán? Ez érdekes. Talán. De nem tartozik ide. - Lippenholz néhány lépést tett felé, kezét a zakója alatt, a farzsebébe dugta. - Milyen viszonyban van Mr. Jurgennel? Ő is a barátja?

- Igen - jelentette ki Greg határozottan.

- Tetszik neki, hogy maga lefeküdt a feleségével, he?

Gondolkozott egy pillanatig, talán kettőig, hogy valami választ ötöljön ki, miközben Lippenholz elfordult tőle, és elkezdett magyarázni valamit a másik civilruhásnak. Greget talpra rántották. Arról beszéltek, hogy éjszakára bezárják. Egy telefonhívást engedélyeztek neki, és bár Nickie-t akarta felhívni, mégis úgy döntött, hogy a szüleinek telefonál. Megkérte őket, hogy szedjenek össze pénzt az óvadékra.

Húsz perccel később hason feküdt az egyik cella keskeny, kemény priccsén. Egyedül volt. Sötétség vette körül, egy háromszög alakú fényfolt kivételével, ami az előcsarnokból szűrődött le a rácsos ajtón keresztül. Az egyik közeli, talán a szomszédos cellából hangos horkolás hallatszott, mint amikor valaki részeg álmát alussza. A durva takaróhoz szorította az arcát, fülében a szüleivel éppen lebonyolított beszélgetés visszhangzóit. Hogy tehettél ilyet? Miért, Greg? Az anyja hangja, miután a megkönnyebbüléstől szinte sikoltva kérdezgette: Jól vagy, drágám? Nem sebesültél meg? Hogy tehettél ilyet? Miért, Greg? Mintha a telefonban meg tudná magyarázni a miértet, miközben egy tucatnyi zsaru veszi körül és hallgatja minden szavát. Még azt sem engedték meg neki, hogy az őrsön lévő telefonfülkét használja. A központi asztalon lévő telefont kellett igénybe vennie, amelyiken Lippenholz beszélt Nickie-vel. Vannak barátaim. Anya, abbahagynád az aggódást? Greg is kiabált, és a zsaruk valamennyien nevettek. Amnéziám volt! Aztán az apja azon a meglepett, kimért hangon, amit Greg olyan jól ismert, mindig olyankor használta, ha valami miatt pokoli dühös volt: ez előzte meg a nadrágszíj levételt gyerekkorában, amikor az apja vicsorgott dühében. Amilyen gyorsan csak lehet, odamegyek, Greg. Most is ilyen hangulatban volt, de a pénzt azért összegyűjti. Apja megtudja, mennyi óvadékra lesz szükség, és azonnal megszerzi, ha tudja, még ma este, mert az a véleménye, hogy a legnagyobb szégyen, ha valakit börtönbe csuknak. Greg megvonaglott, foga a takarót harapta. A főnöke, Alex, gondolta Greg, bizonyára nagyképű erkölcsi felsőbbrendűséggel fog viselkedni. Csak rohanjanak ki ellene, hadd tartsanak erkölcsprédikációkat, mit törődik ő vele? Nem követett el annyit, hogy börtönbe zárják. Nevetséges! Ha ő olyan átkozottul bűnös, akkor Nickie is az. Nincs kizárólag egyedül ebben a dologban. Nickie segíteni fog. Nickie-nek tetszik, az asszony nagyon is kedveli őt. Ebben biztos volt.

Lépések közeledtek az előcsarnokban. Az egyik rohadt őr, gondolta. Vagy talán az apja tett már valamit a kiszabadítása érdekében. Mennyi idő telt el ? Bal karját a fényfolthoz tartotta. Az órája szerint még csak éjfél múlt tíz perccel.

- Az előbb ismét beszéltem Mrs. Jurgennel - közölte Lippenholz. - A barátjával. Elmondtam a maga állítását a viszonyukról. Barátom, nem nagyon örült neki.

- Nem? Gondolom, letagadta?

- Ühüm, és nagyon ki van akadva magára, amiért elárulta. Csak azt akartam tudatni, hogy idejön találkozni magával.

Greg rápillantott. - Mikor? Ma éjjel?

- Aha. Ennyire dühös. Mondtam neki, hogy maga nem fogadhat semmilyen látogatót ma éjjel, de ez nem tartotta vissza Felhívtam, hogy megmondjam, valakit elküldünk hozzá holnap reggel a kikérdezésére, de ő közölte: Kétlem, hogy otthon leszek, így kár a fáradságért, vagy valami ilyesmit. így aztán azt mondtam: Köszönjük, legalább megtakarít nekünk egy utat! - Aludjon jól, Wyncoop! - Lippenholz elment.

Greg összeszorította a fogát, képzeletben hallotta Nickie hangját a rendőrőrs ügyeletén, amint követeli, hogy találkozhasson vele, s amit természetesen nem fognak engedélyezni neki. Várnia kell majd reggel hatig vagy hétig, talán nyolcig, vagy addig, míg az apja elő nem teremti az óvadékot, hogy beszélhessenek. Akkor végre négyszemközt tárgyalhatnak. Az egyszer biztos, hogy nem a rendőrségen akar beszélgetni vele, ahol minden percben egy tucatnyi, csupa fül zsaru veszi körül. Lehúzta a nyakkendőjét, hagyta a földre csúszni, és megpróbált pihenni. Aztán Forester jutott eszébe. Akkor is rá gondolt, amikor a buszállomáson elfogták, de most a cella sötétjében a gondolat rosszabb volt: forgolódott, hánykolódott a kemény priccsen. Forester most már nyilván tudja, hogy ő börtönbe került Rittersville-ben. Minden bizonnyal szétveti a káröröm.

De ő igenis kétszer lefeküdt Nickie-vel, igen, kétszer, és ezt senki meg nem cáfolhatja. Még Ralph is tudta, vagy legalábbis sejtette. Kétszer, és Nickie még sokkal többször is elment volna hozzá, ha New Yorkban maradhatott volna. Diadalmas érzés fogta el egy pillanatig erre a gondolatra. De ez az érzés nyomban elszállt. Készülnie kell, készülnie kell a védekezésre. Azt fogja mondani, hogy két napig nem volt magánál. Aztán amikor rájött, hogy tettével Forestert gyilkosság gyanújába keverte, félt visszajönni. Úgy döntött, hogy végigjátssza ezt a játszmát. Nickie ebben bizonyára meg fogja erősíteni, megerősíti, hogy megpróbált segíteni neki, és meg is tette. Forester nemcsak rászolgált a gyilkos névre, egyik vadásztúrájuk alkalmával - mesélte Nickie - tényleg megölt egy embert. Egy férfi jött a táborukhoz, és felelősségre vonással fenyegette meg őket, amiért sok szarvast lőttek. Forester erre a puska tusával fejbe vágta, és aztán a fák között elásta. Nickie könnyezett a felindulástól a történet közben, és kijelentette, hogy soha nem merte ezt senkinek elmesélni azelőtt, mert Forester. megfenyegette, megöli, ha elmondja. Greg azt fontolgatta, előhozza-e ezt a sztorit a rendőrségen? A gond az volt, hogy nem volt egészen biztos benne: Nickie igazat mondott-e, és egy Forester ellen felhozott alaptalan vád többet ártana neki magának, mint használna.

Nickie nem tűnt fel. Greg apja fél hétre jött meg, és magával hozott egy húszezer dollárról kiállított, Greg óvadékára elegendő összegről szóló csekket. Hozott egy zöld-fekete gyapjúinget is, egy régi darabot, amit Greg anyja talált meg otthon, mondta az apja, és egy régi rozsdabarna munkásnadrágot : ez nagy volt ugyan rá, de Greg ennek is örült, és visszament a cellába, hogy felvegye. Lippenholz nem volt benn az őrsön. A dolgok így egy kissé könnyebben mentek.

Apja fagyos csendbe burkolózott, még akkor is, amikor már kívül kerültek az őrsről a járdára. Vasárnap reggel volt, az utcák kihaltak, mintha az egész emberi nem kipusztult volna - a rendőrőrs személyzetének kivételével, természetesen. Apjának először nem jutott eszébe, hol parkolt le a kocsival. Aztán, mikor végre beszálltak az öreg, fekete, kétajtós Chevybe, és már egy háztömbnyi távolságot megtettek, apja megkérdezte: - Hová akarsz menni, Greg?

- Haza - felelt Greg. - Atyaisten, haza!

- Mihozzánk?

- Haza. Humbert Corners-be, apa. Jaj, bocsánat - mondta türelmetlenül. - Azt hittem, érted. Természetesen, szeretnék hazamenni.

Néhány pillanatnyi hallgatás után apja megszólalt: - Az utóbbi két hétben egyáltalán nem vágytál annyira haza, hát honnan tudhatnám?

- Figyelj, apa, ne kezdd el! Nagyon kérlek, jó? Rendben?

- Van neked fogalmad, hogy én min mentem keresztül ma éjszaka, míg összeszedtem a pénzt az óvadékra? - mondta az apja, és vezetés közben rápillantott. - Tudod is te, hogy a dolog nem is sikerült volna, ha egy ügyvéd barátom nem ismer véletlenül egy itteni bírót. A bíró szerint ez teljesen ellentmond a jogi eljárásszabályoknak. Öt ember jelenléte szükséges ehhez, a körzeti ügyészé, a vádlóé...

- Ó, apa, végül is megszerezted. Nem akarok erről hallani többet.

- Lehet, hogy nem akarod, de azt hiszem, tudnod kell. Mindarról az erőfeszítésről, amit ma éjjel kifejtettem, összeszedve mindenemet, amim van, csak azért, hogy te ne töltsd az éjszakát a börtönben!

Az apja hangjából kicsendülő harag meglepte, csendre kényszerítette. Egy börtönben töltött éjszaka szégyenfoltot ejtett az egész családon - Greg ezt tudta. Volt egy bátyja, Bernié, aki megkeserítette a szülei életét azzal, hogy képtelen volt egy munkahelyen megmaradni, hogy soha nem nősült meg, és végül alkoholista lett. San Diegóban volt, senki nem tudta, mit csinál, akár halott is lehetett. A szülei keresztet vetettek rá, és minden reményüket belé, Gregbe helyezték. De ez túl nagy teher lett volna bárkinek, gondolta Greg. Emiatt nem tűrték el a hibáit, a legkisebbet sem, amit elkövethetett.

- És az óvadék ötször annyi lett volna, ha a doktor már nem élne - tette hozzá az apja. - Úgy mondják, minden valószínűség szerint meghal.

- Jól van, apa, ő...

- Nem értelek téged, Greg. Sem anyád, sem én. Nem tudunk megérteni.

- Jól van. Akkor most tudd meg - üvöltött Greg. - Megölte a barátnőmet! Ezt érted? Engem is megpróbált megölni. Ez egy őrült. Egy...

- Kicsoda?

- Kicsoda? Forester! Robert Forester! Az ég szerelmére, apa, azt hiszed, megbolondultam?

- Jól van, jól. Gondoltam, hogy Foresterről beszélsz - mondta idegesen, és Greg rápillantott.

Alacsonyabb volt Gregnél vagy nyolc centivel, és bár még csak az ötvenes évei közepén járt, tíz évvel idősebbnek nézett ki. Feszült arcán, beesett vállán látszott az izgalom. Az utóbbi időben vesepanaszokkal, hátfájással kínlódott. Greg meg akarta kérdezni, most hogy van, de aztán nem tette. Mintha több lett volna az ősz haj már a halántékán. Már csak részmunkaidőben dolgozott, és Greg tudta, hogy az apja beletörődött az öregségbe. Egy raktározó-tároló vállalatnál dolgozott körzetfelügyelőként.

- Itt fordulj balra! - szólt neki Greg. A Humbert Corners felé vezető legrövidebb útra tértek.

- Forester megpróbált megölni? A folyónál, úgy érted? - kérdezte az apja.

- Igen. Pontosan ez történt - mondta Greg, és rágyújtott az utolsó Lyckyra. - Belökött a folyóba, és otthagyott. Alig tudtam kijutni. Ó, ezt mind elmondtam a rendőrségnek! - mondta Greg. A történet untatta, de most mégis úgy érezte, hogy maga is elhiszi. Úgy vélte, hogy ezzel kiállhat bármilyen kihallgatást, még kínzást is, ha kitart a történetnél.

- Szóval nem igaz, hogy kihúzott? Az újságok így írták.

Greg nevetett. - Az újságok így írták? Ez az, amit Forester mondott. Természetesen nem húzott ki. Apa, New Yorkban találkoztam a volt feleségével.

Aztán beszámolt apjának Forester volt feleségéről : mennyire kedves volt, milyen értelmes és vonzó, mennyire óvta Forestertől, és pénzt kölcsönzött neki a rejtőzéshez - minthogy ez volt az egyetlen módja annak, hogy elkapják Forestert, Greg megfogalmazásával, hogy felhívják rá az emberek figyelmét. Forester ugyanis az őrültek azon típusához tartozik, akik ténylegesen semmi olyat nem tesznek, amit fel lehetne hozni ellenük, csak tönkreteszik mások életét - mondta Nickie. - Gondolj csak Jenny öngyilkosságára, apa! Jézusom!

- Én úgy gondolom - szólt az apja -, ha szándékosan lökött téged a folyóba...

- Így volt.

- ha azért lökött téged a folyóba, hogy belefojtson, akkor elmehettél volna a rendőrségre, miután kimásztál, és elmondhattad volna nekik.

- Nem biztos, hogy a rendőrség mindig hisz az embernek, apa. És én... szóval én támadtam rá akkor este. Ezt bevallottam. Meg akartam verni. Egy tiszta ökölharcot akartam, érted, férfi a férfi ellen. Forester felkapott egy fadarabot, és fejbe vágott. Egész idő alatt a folyóba akart taszítani. Aztán amikor belökött és úgy gondolta, megfulladok, lelépett.

- Mennyi ideig voltál a folyóban?

- Nem tudom. Talán Öt percig. Amikor kimásztam és visszajutottam az útra, még mindig kábult voltam. Ezért hagytam ott az autómat. Még csak nem is emlékszem, hogy láttam. - Greg egyre csak beszélt, beszámolt az amnézia-érzéséről, New Yorkba utazásáról. Hiszen ott volt Forester volt felesége, aki nagyon barátságos volt vele a telefonban, mikor felhívta és elmesélte Forester színre lépését, s azt, hogy elvette Jennyt tőle. Elmondta apjának a Jenny háza körül történt leskelődő-sztorikat, és hogy Forester ezt bevallotta. Jenny ezt elmondta Susie Eschamnek.

Apja csettintett a nyelvével, és a fejét rázta. - Nem mondom, hogy Foresternek igaza volt - jegyezte meg, de itt Greg félbeszakította, mert Humbert Corners-be értek, és apjának be kellett kanyarodnia. Apja csak egyszer vagy kétszer látogatta meg őt itt, de az utat nem tudta, legalábbis aznap reggel nem emlékezett rá.

- Cigarettát kéne vennem, de semmi nincs nyitva - morgott Greg.

A meleg, sárga napsugár most kezdte bearanyozni a fák tetejét Greg utcájában. Nagyszerű érzés volt újra látni az öreg, ismerős utcát. Hazatérni ! Greg egészen az ülés szélén ült.

- Balra a következő ház, ahol kiáll az a fehér ablak! Teljesen hajts fel a kocsifelhajtón! - Aztán ahogy a kocsi átdöccent a járdaszegélyen és begördült a Mrs. Van Vleet háza és a garázs fölötti ösvényre, Gregnek egyszerre hiányérzete támadt, félelem fogta el. Rettegett a Mrs. Vannel való beszélgetéstől. - Apa, mit mondott anya?

- Ó, örül, hogy élsz és jól vagy - mondta apja fáradt hangon, és behúzta a kéziféket.

Greg éppen csak kiszállt az autóból, amikor Mrs. Van Vleetnél megnyikordult a hátsó ajtó. Háziköntösben lépett ki a verandára, haja hálóval leszorítva.

- Ki az? Greg? - kérdezte remegő hangon.

- Üdvözlöm, Mrs. Van! - köszöntötte Greg a szokásos módján.

- Magasságos egek! - mondta az asszony, kinyitva a verandaajtót, hogy jobban szemügyre vehesse. Szinte megdermedt a lépcsőn, nem hitt a szemének. - Jól van, Greg?

- Igen, megvagyok. Ő az apám. Egyszer találkoztak, azt hiszem.

- Jó reggelt! - köszönt Mrs. Van Vleet bizonytalanul Mr. Wyncoopnak.

- Jó reggelt, asszonyom!

- Merre volt, Greg ? - kérdezte Mrs. Van Vleet.

- Hát... - Greg néhány lépést tett felé, majd megállt. - Amnéziám volt, Mrs. Van. Néhány hétig tartott. Később majd beszélünk. Nagyon szeretnék már otthon lenni. Oké? - Intett és elfordult.

- Beleesett a folyóba, Greg? - kérdezte Mrs. - Van Vleet.

- Mi az hogy. Bár csak kis időre. Belelöktek. Beszélünk később, Mrs. Van. - A kulcstartóját nyitotta. Ez volt az egyik tulajdona a Jennyről készült két pillanatkép mellett, amelyek a levéltárcájában voltak és megmaradtak. - Tudom, hogy a lakbérfizetés esedékes, Mrs. Van - szólt vissza a válla felett. - Gyerünk fel, apa! - kinyitotta az ajtót, és felmentek a lépcsőn. Greg szobája balra volt, a lépcsősor tetején. Belépett a szobába, és felhúzta az ablakot. - Ülj le, apa.

A kávéskanna a tűzhelyen állt, és ahogy Greg megrázta, rájött, hogy van benne még egy kis kávé. Amint a kannát elmosta, megpillantott egy karton Kentet, épen és bontatlanul maga előtt a polcon, a kávésdoboz mellett. Elmosolyodott. Egyszer tartaléknak tette oda, olyan régen, hogy elfeledkezett róla. Bárcsak egy üveget is bedugott volna valahová, de tudta, hogy nincs sehol. Meg aztán ha inna egy kortyot, az apja talán megjegyzést tenne.

- Egy perc alatt kész a kávé, apa. De ennivaló nincs semmi. Akármi maradt is a hűtőszekrényben, gondolom, az már eléggé állott lehet.

- Ühüm. Nem érdekes, Greg. - Apja az ő ágyán ült, előredőlve, ujjait maga előtt tartotta összekulcsolva.

- Nem akarsz ledőlni, apa? Feküdj csak le!

- Azt hiszem, nem ártana.

Greg belépett a kicsi, ablaktalan fürdőszobába, felkapcsolta a villanyt, megmosta az arcát és fogát. Aztán levette az ingét, borotvakrémet dörzsölt a közel háromnapos borostájára, és megborotválkozott.

Apja még mindig komoran hallgatott kávézás közben is.

- Sajnálom, hogy meg kellett tenned ezt az utat, apa - mondta Greg.

- Ó, ez nem érdekes. Este hat óra előtt jelentkezned kell a rendőrségen, nehogy elfelejtsd! Tudni akarják, hol tartózkodsz.

Greg bólintott. - Rendben, apa.

Megszólalt a telefon. Greg robbanásnak hitte. Elképzelni sem tudta, ki lehet az, ki lesz az, és ideges káromkodás tört ki belőle, amint felvette - Halló?

- Hello, Greg! - hallotta Alex határozott hangját. - A háziasszonyod éppen most hívott fel. Tőle tudom, hogy visszajöttél.

- Igen... én...

- Ezért felhívtam a rittersville-i rendőrséget. Nem voltam benne biztos, ők tudják-e. Mert a háziasszonyod semmiről sem tudott. - Alex hangja hűvös volt és nyers, mint amikor dühös valamire. - Szóval Langleyben kaptak el, így mondták.

- Igen, így van. Én... hát, hosszú ideig amnéziám volt, Alex.

- Igen? Igazán? Abból, amit a rendőrség mondott, úgy tűnik, nagy bajban vagy, Greg!

- Figyelj, Alex...

- Valamit én is ismerek ebből, ha nem is mindent. Jó tudni, hogy élsz, de ha végig tudtam volna, hogy csak egy kis kiruccanáson vagy New Yorkban...

- Kiruccanáson? Hogy érted azt, hogy kiruccanáson?

- Ó, hallottam arról az ottani nődről a rendőrségtől. És én mindvégig azt gondoltam, hogy halott vagy... vagy talán Jenny miatt emészted magad. Aztán megtudtam...

- Alex, ha alkalmat adnál arra, hogy négyszemközt beszéljünk...

- Feltételeztem, hogy meghaltál, Greg, de azt biztosra vettem, hogy Jennyt a barátnődnek tekinted. És aztán az a lövöldözés, az ég szerelmére!

- Most mi van, erkölcsprédikációt akarsz nekem tartani? Te huszonnyolc évesen szent voltál talán?

- Greg, ha ez a főnököd... - szólalt meg az apja, felállva, komor rosszallással.

- Greg, szerencsét kívánok neked, de közlöm veled, hogy többé nem állsz az alkalmazásomban, ha még azt hitted volna...

- Az isten szerelmére, Alex!

- Nem tűrhetek ilyen zűrös ügyeket az üzletben - mondta Alex. - Gondolj csak azokra az emberekre a körzetben, akik ismernek téged is, meg engem is...! Még csak beszélni sem vagyok hajlandó erről.

Greg elképzelte Alexet, a konyhai fali telefonnál állva, amint a felesége egy csésze kávéval, cigarettázva hallgatja a reggelizőfülke asztalánál, s bátorítóan bólogat neki. - Cserbenhagytál a szezonban, a legnagyobb forgalom idején, ha emlékszel még arra a napolajra, és... Csak nem kellett volna arra várnom, hogy kapcsolatba lépj velem, mielőtt felvettem valakit, hogy foglalkozzon az üzlettel?

- Rendben van, Alex. Látom, ez nem alkalmas idő a beszélgetésre.

- Nem az. Viszlát, Greg! - letette.

Greg is letette a kagylót, és az apjához fordult. Apja még mindig a homlokát ráncolta, és arcán több szemrehányás ült ki, mint együttérzés, Greg ezt látta. - Oké, elbocsátott - mondta Greg. - Akad más munka is.

Mindketten hallgattak. Greget dühítette apja némasága. Mintha túl szégyenteljes dolgokat gondolna róla, amilyeneket kimondani sem mer. Greg az órájára nézett és látta, hogy még csak tíz perc múlva nyolc óra. Végtelenül hosszú nap lesz ez, ha nem tud egy kis alvást lecsípni belőle. Szerette volna, ha az apja elmegy.

Nyolckor megint megszólalt a telefon. Nickie volt, és Gregnek a meglepetéstől még a lélegzete is elállt egy másodpercre.

- Odamennék, hogy találkozzunk - mondta Nickie, nem volt sem dühös, sem barátságos, csak nyers.

- Persze, Nickie. Hol vagy?

- Humbert Corners-ben. Egy út menti telefonfülkében. Hogyan jutok el hozzád?

Greg dadogva elmagyarázta neki, és látta, hogy apja felül, arcán aggodalom, amint ránéz. - Honnan tudtad, hogy itt vagyok? - kérdezte Nickie-t.

- Felhívtam a rendőrőrsöt. Ilyen egyszerűen - mondta Nickie, és most úgy tűnt, mintha lenne benne egy kis nyomás. - Egy perc múlva ott vagyok. - Ezzel letette.

- Ki jön ide? - kérdezte az apja.

- Nickie Jurgen - mondta Greg. - Az az asszony, akiről meséltem neked, Forester volt felesége. Humbert Corners-ben van.

- Jobb, ha elmegyek - mondta az apja, és a zakójáért nyúlt, amit a szék támlájára akasztott.

- Ó, apa, ugyan már! Nagyon kedves nő. Szeretném, ha megismernéd. Sokkal többet megértenél az egészből, ha...

- Nem, Greg.

- Szükségem van rád, apa. Igazán. Jobb lenne, ha maradnál.

- Anyádnak is szüksége van rám.

Nem lehetett rávenni, így Greg feladta. Végül is, lehet, hogy jobb lesz, ha elmegy, gondolta. Soha nem lehet tudni, Nickie mivel áll elő. Apja ismét emlékeztette, hogy telefonálnia kell a rendőrségre. Csókoltatja anyját, mondta Greg, majd az apja lement a lépcsőn, beindította az autó motorját a kocsifelhajtón. Mintha egy perc sem telt volna el, és máris egy kocsi gördült rá a felhajtóra, és kavicscsikorgás közepette megállt az ösvényen. Nickie és az apja elhajthatott egymás mellett az utcán. Greg kinézett az ablakon, és Nickie-t látta kiszállni az alacsony építésű, fekete Thunderbird-ből, az ajtót becsapta. Felnézett, meglátta őt, s zord ábrázattal az ajtóhoz lépett. Greg leszaladt a lépcsőn, hogy beengedje.

- Szia - mondta az asszony. - Remélem, egyedül vagy!

- Persze, Nickie. Gyere fel!

A nő előtte ment fel a lépcsőn, majd megfordult, és szembenézett vele, amint ő is belépett a szobába. - Szóval... jól megkevertél mindent, igaz?

- Figyelj, Nickie, ha átbeszéljük a dolgokat, megállapodhatunk abban, hogy mit mondunk a rendőrségnek...

Nickie nevetett. - Te mintha egész sokat beszéltél volna már. Még többet akarsz mondani nekik? Mit gondolsz, a férjem mit szól ehhez az egészhez? Hogy képzeled, hogy minden zsarunak, aki rád néz, azt fecseged, hogy én tartóztattalak New Yorkban? Ez szép kis fizetség azért, amit érted tettem, igaz?

Greg az ablakra nézett, aztán odalépett, és lehúzta azt az ablakot, amelyiket korábban kinyitott.

Nickie hangosan beszélt, és még folytatta. Ő egy szót sem tudott közbevetni. Számított rá, hogy dühös lesz, haragszik rá, de olyan volt, mint egy vulkán. Ő pedig felismerte, hogy soha nem tudja lecsillapítani, ismét a maga oldalára állítani.

- Te vagy a legaljasabb gazember!...

Greg félbeszakította. Erre még hangosabban beszélt, és amikor megint megpróbált közbeszólni, sikító hangon egy csomó halandzsát kiabált: Blabla-bla-bla-blabla! - hogy belefojtsa a szót - mintha tényleg elment volna az esze. Szemére vetette a hálátlanságát, az ostobaságát, az otrombaságát, azt, hogy rá nincsen tekintettel. Greg már reszketett a dühtől és a félelemtől. Majd ő még jobban megnehezíti a helyzetét, mondta Nickie. Már sok mindent elmondott a zsaruknak - mondta az asszony -, de még nem ért a végére.

Eszedbe sem jutott, hogy a férjem elválhat tőlem ezért? - üvöltötte a csúcsponton. Fel sem merült benned, hogy pontosan ezt fogja tenni? Manikűrözött kezét beszéd közben ökölbe szorította, majd kinyitotta, vad mozdulattal felkapta a csípőjéről, majd ismét ökölbe szorítva visszatette. Az a fekete nadrág volt rajta, amit akkor viselt, amikor másodszor lefeküdt vele a Sussex Arms Hotelban. Eszébe jutott, ahogy mosolygott rá. Szeme vérben forgott, ajkáról a rúzs szinte teljesen eltűnt.

Greg végül így kiáltott az asszony szavait félbeszakítva: - Mi az a dolog, amit elkövettem?

- Akkora állat vagy, hogy még csak fel sem fogod! Tönkretetted az életemet, te féreg! De én majd teszek róla, hogy a tiéd is tönkremenjen, ezt vésd az eszedbe! - Cigarettára gyújtott, majd becsukta az öngyújtót. - Tudom én, hogy kell leszámolni valakivel, nehogy azt hidd, hogy nem. Féreg! - mondta halkan, szünet nélkül, ide-oda imbolygott, amint erőt gyűjtött. Aztán ismét kitört belőle a szóáradat. - Hallanod kellett volna, milyen veszekedésem volt tegnap Ralphfal. El akar válni tőlem, ezért perelni akar, felfogod? Mit gondolsz, hová kerülök én akkor? Mindez belekerül az újságokba, mert Ralph így akarja. Nem fogja lefizetni őket! Pedig tudod, mennyi pénze van!

- Jól van, jól van! - ordított Greg. - És most mit akarsz, mit tegyek?

- Először is elmész a rendőrségre, és visszavonod, amit... rólam mondtál nekik. Veszed az istenverte kabátodat, és nyomás! - mondta, és félig megperdült, elfordult tőle.

Figyelte dühös tekintetét, amint ide-oda villan a szobában.

- Figyelj, Nickie, nem tehetem...

- Ne mondd nekem, hogy mit tehetsz és mit nem. Gyerünk, indulás! Rittersville-be megyünk, vagy hová a fenébe!

- Nickie, elvesztettem az állásomat. Mit akarsz még tőlem?

- Az állásodat? A vacak állásodat? Csak azt ne hidd, hogy ez minden, amit elveszítesz! Gyerünk! - Az ajtó felé indult.

Greg mereven állt, zihált. Nézte, amint kinyitja az ajtót, majd feléfordul, keze a kilincsen. - Nem megyek - mondta gyorsan.

-Ó, vagy úgy! - bólintott csúfondárosan. - nem jössz? Jól van, akkor maradj! Majd én beszélek helyetted! - Az ajtóhoz fordult.

- Te sem mész! - mondta Greg, egyik karjával hátrarántva az asszonyt.

Az asszony hátratántorodott, neki a mosogatónak, és egy pillanatra szeme elkerekedett, ijedten nézett rá, aztán megint egyenesen az ajtó felé vetette magát.

Greg kitette a karját, és átfogta a vállát. Háttal magához szorította: Nickie öklei kiszabadultak, de csak egy pillanatra. Greg elkapta az egyik csuklóját, s Nickie a szorítástól megállt.

- Rendben van - szólt zihálva. - Jól van, akkor leírod. Ülj le, és írd meg! - kiszabadította a csuklóját. - Van valahol egy darab papír?

Greg engedelmesen elővett egy írómappát, a konyhapolcon üvegbe dugott tollak között talált egy golyóstollat. - Mit írjak? - Az ágyára ült, és a kártyaasztalt magához húzta.

- írd le, hogy nem igaz, miszerint New Yorkban lefeküdtél velem, és a pénzt pedig arra adtam, hogy visszagyere Pennsylvaniába.

- Mikori dátummal?

- Május 31-i dátummal.

Leírta a keltezést, majd ezt: Nem igaz...

Aztán megállt. - A kezem annyira reszket. Várnom kell - motyogta. - Úristen, bárcsak lenne itt valami innivaló!

- Nálam van a kocsiban. Az segítene? - Nickie kiment.

Greg hangos dudálást hallott, majd Nickie hangját. - A fenébe! - Aztán fémhez ütődő üveg csattanása, majd ajtócsapódás hallatszott. Aztán Mrs. Van magas, nyögdécselő hangja. Greg az ablakhoz lépett.

- Persze, megmondom neki - mondta Nickie Mrs. Vannek.

Mrs. Van a hátsó verandán állt a szúnyogháló mögött. Nickie kezében egy üveg White Horse-szal jött vissza. - A háziasszonyod beszélni akar veled!

Greg tenyerével végigsimított a haján, és lement. Mrs. Van éppen a házába-ment vissza, de lépteit hallva visszafordult.

- Beszélni akar velem, Mrs. Van?

- Igen, Greg. - Megköszörülte a torkát. A szúnyoghálón keresztül beszélt hozzá. - Azt akartam mondani, Greg, szeretném, ha azonnal... ha a hónap leteltével, azonnal másik lakást keresne.

- Jól van, Mrs. Van. Értem. - Greg minden hónap tizenötödikéig fizette a havi lakbért, de ebben a hónapban még nem fizetett, s ezért volt esedékes kétheti lakbér fizetése. Szóval két hete van rá, hogy új helyet találjon.

- Sajnálom, Greg - mondta lágyan, de ajka feszes vonalként remegett. Arcát akaratosan előretolta, amint Nickie kocsijára pillantott, majd felnézett Greg lakásának az ablakára.

- azonnal kifizetem a lakbért, Mrs. Van, és megpróbálok tizenötödikéig kiköltözni - mondta Greg, miközben arra gondolt, hogy milyen készséges, sőt tisztességes, ahogy viselkedik, de Mrs. Van hűvösen mindössze ennyit mondott: - így jó lesz. - Aztán bement a házába.

Greg felszaladt a szobájába. - Jézus - mondta. - A háziasszonyom ki akar tenni.

- Csodálod? - Nickie Greg karosszékében ült, kezében itallal. Greg megfogta a konyhai pulton lévő üveget, és egy nagy adagot töltött magának. Néhányat kortyolt, mielőtt megfordult. Aztán visszament a kártyaasztalhoz. Leült a papír elé, tudta, mit kell írnia, mégis sokáig tartott. A lap mindkét oldalát teleírta, majd aláírta: Gregory Parcher Wyncoop. Közben Nickie kétszer is újra töltött magának, és dudorászott, mintha jobb hangulatban lenne.

- Befejezted? Olvasd fel! - mondta.

Felolvasta, és miután befejezte, Nickie megjegyezte: - Nem valami jó fogalmazás, de a te stílusod. Elég jól hangzik.

Greg egy másik italt töltött magának, és egy jégkockát tett bele arról a tálcáról, amit Nickie tett a pultra. Jobban érezte magát. Még egy-két ital, és az egész már nem is fogja annyira izgatni.

- És... mit csinálhat Mr. Forester? - kérdezte Nickie.

- Honnan tudhatnám? - Greg leült a heverőre, és hátradőlt egy párnára. - Gondolom, most ünnepel, amiért engem elkaptak.

Nickie olyan hangot hallatott, ami egyszerre tűnt nevetésnek és nyögésnek is.

- Az az orvos... az a rittersville-i orvos meghalhat - mondta Greg. - Ez nagy baj!

- Hm. Barátja Bobbie-nak?

- Úgy látszik.

- Csapkodnak a villámok Bobbie körül, igaz? - Hogy?

- Emberek halnak meg körülötte. Sokat beszélt erről... míg azt nem mondtam neki, hogy menjen el egy pszichiáterhez, és fogja be a száját. Emberek halnak meg. Halál...

Greg felült. - Muszáj nekünk erről beszélnünk? Forester nem halott. ő jól van.

- Ó, arra mérget vehetsz! - Nickie álmosnak látszott, hátradőlt a nagy karosszékben. Ajkán halvány mosoly játszott.

- Ha az orvos meghal, gyilkossággal fognak vádolni !

- Gyilkossággal ? - Nickie szeme tágabbra nyílt. - Nem emberöléssel?

- Nem. Gyilkossággal. - Greg felhajtotta az italát, és az üres pohárra meredt. Aztán bizonytalan, ijedt mosollyal felállt, és az üveghez lépett. Amikor megfordult, Nickie ránézett. - Gyilkosság - ismételte Greg.

- Jól van. Hallottam.

Greg a papírra nézett, amit teleírt, és azt fontolgatta, vajon el tudja-e kerülni, hogy a rendőrség kezébe jusson. Vajon Nickie rábízná-e, hogy ő adja át? Ebben kételkedett. És mit érne, ha amúgy is gyilkossággal vádolják?

- Később elviszlek a rendőrségre, hogy átadd nekik ezt - mondta Nickie, a kártyaasztal felé bólintva. - Nem kell ma jelentkezned náluk amúgy is?

- Csak... be kell szólnom telefonon.

- Hát, így bemegyünk. Együtt. De először hívjuk csak fel Mr. Forestert, és lássuk, mit forral. - Kissé bizonytalanul állt fel, de mosolygott, vidám volt.

- Minek hívjuk fel?

- Csak, mert én úgy akarom. Milyen messze lakik innen?

- Ó... tizenöt mérföld.

- Ennyi az egész? Mi a száma?

Greg gondolkodott egy pillanatig, majd eszébe jutott: - Milton, 6-9491.

- A központtól kell kérni?

- Hát... igen, tőlük. - Greg feszengve nézte Nickie-t. Talán egész éjjel ivott, gondolta.

- Milton... Mii...lton - mondta Nickie a telefonközpontosnak. - Mi a különös ebben? Milton 6... Hogy van tovább, Greg?

Greg megismételte a számot, Nickie is elismételte, majd Gregre nézett, és közölte: - Milton, Miltown, egy kutya! Halló! Bobbie! Itt a szerető feleséged beszél... Hát, Humbert Corners-ben vagyok, ezen a tébolyítóan vidám helyen, és Greggel... Igen, és azt találgattuk, vajon nem akarnál-e csatlakozni a társaságunkhoz? - nevetett.

Greg a szobában járkált, a mosogató felé somfordált, és egy keveset hozzáöntött az italához.

- Ó, elfoglalt vagy! De nem nagyon elfoglalt, ugye? Szeretnénk látni téged, igaz, Greg?

Greg azt mondja, hogy nem, én viszont azt, hogy igen... Ó! Most miért menekülsz, Bobbie? - kérdezte nevetve. Kissé eltartotta a kagylót a fülétől, aztán néhányszor megnyomta a telefonkapcsolót, majd letette. - Letette. Egy perc múlva újra hívom - mondta Gregre kacsintva. - Addig viszont azt hiszem, felhívom a férjemet, és megmondom neki... beszámolok neki arról... - mondta, és a kártyaasztalon fekvő papírra mutatott.

Ralph nem volt otthon. Nickie egy másik számot hívott, ahol gondolta, hogy megtalálja, de ott sem érte el. Ez felbosszantotta.

Nickie tízkor telefonált, és Robert, miután letette, folytatta az erkélyseprést, az egyik utolsó teendőjét a ház elhagyása előtt. Lassan sepergetett, mert a karja megfájdult. Tegnap átkötözték a kórházban, megszoríthatták, vagy elmúlt a penicillin hatása, amit az orvos rátett, és fájt, szédült kissé, talán egy kis láza is van. Hirtelen úgy érezte, Nickie nem is telefonált. Annyira valószínűtlennek, hihetetlennek tűnt, hogy Gregnél van Humbert Corners-ben, reggel tízkor, részegen, hogy Greg is ott van vele, feltehetően szintén részegen és vidáman.

Miután az emeleten végzett, egy csésze kávéval letelepedett a díványra. Ismét megszólalt a telefon, de nem mozdult, hogy felvegye. Tíz csengetés után úgy gondolta, nem Nickie, és felvette.

- Bobbie, drágám, szeretnénk, ha idejönnél! - mondta Nickie. - Beszállhatsz a buliba... ha te is hozzájárulsz valamivel!

Robert most Greg nevetését hallotta. - Ugyan már, biztosan jól megvagytok nélkülem is. Már elmenőben vagyok, az ajtóból jöttem vissza.

- Ó, nem igaz! - mondta Nickie évődve. - Nem akarod Greget látni? A férfit... akit legyőztél?

- Köszönöm. Eleget láttam az utóbbi időben! - dühösen letette a telefont. Tíz óra tizenhét volt. Nielsonéknak azt mondta, hogy tizenegy körül ér hozzájuk a két bőrönddel és a dobozokkal:megígérték, hogy megőrzik neki. Úgy döntött, most viszi el hozzájuk. Minél előbb elhagyja a házat, annál jobb. Ha félórán át nem veszi fel a telefont, Nickie talán feladja.

Bepakolta a bőröndöket és a dobozokat a kocsiba, és elhajtott. Szóval Greget hazaengedték, s most Nickie-vel részegeskedik. Mi értelme ennek? Semminek sem volt értelme. Óvadék ellenében engedték ki, gondolta Robert, de vajon Nickie fizette le a pénzt érte? Azoknak minden olyan könnyű, morfondírozott. Úgy tűnt, a rendőrség, a szomszédok, az egyszerű emberek mind Gregnek és Nickie-nek segítenek, az ő dolgukat könnyítik. A rendőrség például nem vette a fáradságot, hogy értesítse őt arról, hogy Greget tegnap este megtalálták. Robert valamivel tizenegy előttől egészen éjfélig az orvos betegágyánál volt a kórházban, és amikor hazaért, nem a rendőrségtől szerzett tudomást Gregről, hanem Nielsonéktól, akik éjfélkor hallották a hírt a rádióban.

Betty Nielson éppen a konyhában sütött valamit, amikor Robert megérkezett. A kicsi, napfényes nappalijuk látványa, a süteményillat mosolyt csalt Robert arcára, és ez a mosoly majdnem elrontotta a hangulatot.

- Hol van Kathy? - kérdezte Robert. Kathy Nielsonék kislánya volt.

- A vasárnapi iskolában. Aztán egy barátjához hivatalos ebédre - mondta mosolyogva Jack. - Még mindig az a terved, hogy ma elindulsz?

- Csak Rittersville-be. Egy szállóban leszek addig. .. amíg az orvos...

- Milyen az állapota?

- Változatlan.

- Hm. Kissé megviseltnek látszol, Bob. Ülj le, no ülj le! - A kanapé felé tuszkolta olyan gondoskodással, mintha nyomorékkal lenne dolga. - Öregem, az a hír tegnap éjjel... Már éppen lámpát oltani készültünk az emeleten, amikor Betty azt mondta: Hallgassuk meg az éjféli híreket, milyen idő lesz holnap? - Jack felnevetett.

Betty ekkor lépett be a konyhából, egyik keze egy edényfogó kesztyűben. - Bob, olyan izgatottak voltunk! Olyan volt, mintha velünk történt volna. Érted, hogy gondolom?

És így is volt, gondolta Robert. Greg előkerülése elmosta Betty kis kételyeit bűnösségét illetően - legalábbis Greg meggyilkolásával kapcsolatban. A leskelődési sztori azért megmaradt. Érezte, hogy ez még közöttük áll, sőt Jacket is befolyásolja. Betty kávét töltött ki nekik.

- Hogy van dr. Knott? - kérdezte Betty. - Nem hallottam, mit mondtál Jacknek.

- Nincs változás - mondta Robert. - Tíz óra körül telefonáltam.

- Még mindig kómában van? - érdeklődött az asszony.

- Igen. Ő... - Robertet hirtelen gyengeség fogta el, az ájulás környékezte. Látta az orvos kék szemét, szétnyílt ajkát, amely kissé kékre színeződött mostanra, az oxigénsátor ellenére. Most, azaz múlt éjjel a szemek kedvesen és szomorúan nézték, nem vádolták többé, nem ijesztették meg. Úgy sejtette, az orvos a kóma ellenére mindent lát és hall, ami körülötte történik, tudja, hogy a halál közeleg, és már szinte magához is ragadta őt. Olyan volt, mintha már a halál mezsgyéjéről nézné egy lassan becsukódó ablakon keresztül az életet.

- Tessék, ez most jót fog tenni! - mondta Jack, egy pohár whiskyt nyomott a kezébe.

Robert elvette, és belekortyolt.

- Talán túlhajtottad magad a csomagolással, meg ezzel az egésszel - mondta Jack. - Öregem, örülök, hogy ma nem vágsz neki annak a hosszú útnak. Hol szállsz meg Rittersville-ben?

- Valami Buckler Inn nevű szállodában.

- Ó persze, ismerem. - Jack egy széken ült a kanapé mellett. - Hát... huszonnégy órán belül már eldől a dolog a doktorral, nem?

- Biztosra veszem, hogy már most is tudják - mondta Robert. - Nem éli túl.

- Végül is egy öreg ember, Bob - mondta Betty. - Igazán nem a te hibádból történt. Nem szabad úgy felfognod... mintha felelős lennél a haláláért, ha ez bekövetkezik.

Robert nem válaszolt. Ő nem egészen így látta a dolgot.

- Valakitől azt hallottam... vagy az újságokban olvastam... hogy a felesége csak néhány héttel ezelőtt halt meg - jegyezte meg Jack. - Ez igaz?

- Igen - felelte Robert.

- Van olyan, hogy az emberek nem akarnak tovább élni, tudod? Gondolom, az orvos sem ragaszkodik túlzottan az élethez. Nem kár érte.

És ő maga vajon miként hal meg, gondolta Robert. Öreg emberként, kórházban fekve? Vagy fiatalkorában egy országúti balesetben? Talán egy neki vagy másnak szánt golyótól? Vagy földbe fúródik egy lezuhanó, égő repülőgéppel? És lesze még idő azokban az utolsó másodpercekben végiggondolni ezeket a dolgokat, amelyeket nem végzett el, bár meg kellett volna tennie, és azokat, amelyeket megtett, bár nem kellett volna? Eszébe jutnak-e azok a jótettek, amelyeket másokért tett, hogy megerősítse a bátorságát, hogy értelmet találjon abban a harminc vagy negyven évben, amit eltöltött a földön? Úgy érezte, hogy a jóságon kívül semmi más nem jelent értéket.

- Bob? - szólt hozzá Jack.

Betty egy tányért nyújtott felé. A kávézóasztal közepén egy aranyszínűre sült, szélein fonott pite feküdt, tetején félbevágott szilvák és porcukor. Gőz csapott ki belőle, amint Betty felszelte. Jack arról a gazember Kolbe-ról beszélt, és Betty elég élesen rászólt, hogy vigyázzon a nyelvére. Jack felemlegette a tegnapi incidenst - Kolbe kényszerítette, hogy adja vissza Gregnek a pisztolyát -, ezt Robert éjfélkor mesélte el neki telefonon. Mindez most éppen olyan valószínűtlennek tűnt Robertnek, mint Bettynek - kevésbé hihetőnek, mint egy krimi a tévében. És ő maga lenne az egyik főszereplő? Mosolyogni szeretett volna.

Mielőtt Betty és Jack végzett a süteményével, Robert felállt, és közölte, hogy kimegy, és elkezdi behordani a holmijait, amiket Nielsonék a pincében terveztek elhelyezni.

- Várj egy pillanatot, segítek! - mondta Jack teli szájjal.

- Nincs rá szükségem, köszönöm!

- Nem lenne szabad cipekedned a sebesült karoddal - tiltakozott Betty.

De Robert nem állt meg. Nyilván kissé nyers volt, de túl akart esni ezen, el akarta hozni még a többi holmiját is a házból, mert úgy sejtette, hogy Greg és Nickie odajöhet. Rettenetes érzés volt. Nem hagyta nyugodtan üldögélni.

Jack segítségével öt vagy hat csomagot vittek le a pincébe.

- És azok a dolgok, amiket még a házból viszel el? - kérdezte Jack. - Elmegyek veled, és segítek bepakolni.

- Nem, köszönöm, Jack.

- Ugyan már, kihozom a kocsit. Nem kell visszahoznod.

- őszintén szólva inkább egyedül maradnék. - Robert olyan határozottsággal beszélt, hogy Jack rápillantott. - Nem viszek magammal sok holmit - tette hozzá.

- Oké! - Jack egy vállrándítással ráhagyta. Robert köszönetet mondott neki, megígérte, hogy elbúcsúzik tőlük, mielőtt elutazik New Mexicóba, majd kiment a kocsijához. Gyorsan hajtott. Rövid távolság volt, és öt perc múlva már az otthoni útra ért. Megkönnyebbüléssel látta, hogy nem áll kocsi a felhajtón. Ivott egy kis vizet a mosogatónál, és az üres ablakpárkányra révedt, ahol Jenny virágja állt. A virágokat is elvitte egy dobozban Nielsonékhoz, és maga elé képzelte Bettyt, amint kiürítette azt a kartont, amit a kis előszobában tett le. Negyed tizenkettő volt. Megígérte az anyjának, hogy ma reggel felhívja, de nem akarta vesztegetni az időt. Majd Rittersville-ből telefonál. És nem elfelejteni kikapcsoltatni a telefont holnap!

Az első bőrönddel tartott kifelé, amikor egy kocsi hangját hallotta az útról. Megállt a verandán, onnan figyelte. Egy fekete Thunderbird volt, és gondolta, talán továbbmegy, de az gyorsan behúzott a felhajtóra. Nickie vezetett, Greg mellette ült.

Nickie kiszállt, és megszólította: - Nocsak, Bobbie, elmenőben vagy? Akkor épp jókor érkeztünk, igaz? - Az ajtóba kapaszkodva nyerte vissza egyensúlyát, majd bevágta az ajtót.

Greg lassan kászálódott ki a másik oldalon, arcán részeg, bárgyú vigyor.

Vagy kitörsz innen, gondolta Robert, beindítod a kocsit és elhajtasz, vagy megpróbálsz udvarias lenni velük, s talán ráveheted őket a távozásra. - nem, egy kissé elkéstetek - mondta Robert. - Most megyek el.

- Ezt mondtad egy órával ezelőtt is. Nem hívsz be egy italra? Nekünk... elfogyott a piánk, igaz, Greg?

- Így igaz, Mr. Forester. - Greg felé tartott, bizonytalanul, de eltökélten, még mindig mosolyogva.

- Hát, nekem sincs italom. Miért nem mentek Jerseybe, és vesztek valamit? - mondta Robert, és a bőrönddel a kocsija felé ment. Meg kellett kerülnie Greget, aki szándékosan elállta az útját. Szíve kalapálni kezdett. Torka fájón összeszorult. A kocsi csomagtartója fölé hajolt és a bőröndöt próbálta a megfelelő helyzetbe emelni, csak a jobb karját használva. Aztán a vállánál fogva hátrarántották, és Greg ökle csapott az arca felé.

Robert súlyosan zuhant a földre, a kocsitól néhány méterre. Greg bal karjával talpra rántotta, mire Robert fájdalmasan felkiáltott.

- Ne üsd ki! - mondta Nickie nevetve. - Beszélni akarok vele!

Robertnek sikerült felállnia. Az állkapcsa úgy fájt, mintha még nagyobb fájdalomra készülne, bal füle csengett a rámért ütéstől. Greg még egyszer nem kapja el, erre esküszik, az előbb is csak azért sikerült, mert háttal állt neki. Greg annyira részeg volt, hogy állandóan mozognia kellett, nehogy elessen. Robert elindult a házba a másik bőröndjéért.

- Várj egy pillanatot! - szólt Nickie. Robert felvette a bőröndöt, és megint kijött. Greg most a verandán volt, a kilincsbe kapaszkodott. Hadd menjenek be, gondolta Robert, úgy sincs ott már semmi. Nickie követte Robertet. Robert kinyitotta a kocsiajtót, és az ülés elé a padlóra tette a bőröndöt. Aztán csörömpölés hallatszott a házból. Robert a bejárati lépcsőhöz szaladt. Most üvegcsörömpölést hallott.

- Az ég szerelmére, hagyd abba! - ordította Robert, amint belépett az ajtón.

Greg a konyhában volt. A kandalló előtt egy felborult szék feküdt. Robert elhajolt egy tányér elől, amit Greg hajított felé.

- Repülő csészealjak! - sikított Nickie, a nevetéstől fuldokolva.

Greg egy pillanatnyi szünetet tartott, mintha meglepődött volna valamin, vagy mintha nem tudná, mit ragadjon fel a konyhában.

- No-os - mondta Nickie, Robertre nézve, keze a csípőjén. Imbolygott a lábán, kis köröket írva le, mintha részegen tornagyakorlatot végezne. - Emlékszel, mit mondogattál rólam, Bobbie? Megiszom egy üveggel, és beesek az asztal alá. Ilyen az ivási stílusom, úgyhogy tényleg megeshet.

Robert közelebb lépett a konyhához, és így szólt: - Csak az idejét vesztegeti, Greg. Ezek nem az én holmijaim.

Greg megfordult, így a háta a mosogatónak támaszkodott, most nem csinált semmit, talán mert semmi nem volt a keze ügyében, amit elhajíthatott volna. Már elhajigálta azt a néhány edényt, amit Robert a konyhaszekrényben hagyott.

Megszólalt a telefon.

- Hagyd csak - mondta Robert Nickie-re nézve.

Az asszony elgondolkodva, lehajtott fejjel indult el a kandalló felé.

Robert felszedegette a nagyobb tányércserepeket, mert esetleg fegyverül szolgálhattak valakinek, és a kandallóba dobta őket. A telefon újra megszólalt.

- Vedd fel, Bobbie!

- Ne törődj vele, tudom, ki az - mondta Robert. Ha Nielsonék azok, akkor várhat a dolog, ha pedig a kórház, akkor úgyis tudom, mi történt.

- Én vagyok! - szólt a kagylóba Nickie széles mosollyal, rámenősen. - Halló! Kit?... Persze. Bobbie! Egy nő!

Robert átvette a kagylót. A kórház volt. Az orvos tizenöt perccel ezelőtt, fél tizenkettőkor, csendben meghalt.

- Maga nem a rokona, ugye Mr. Forester?

- Nem, nem vagyok a rokona. De... azt hiszem, járt nála egy unokatestvér tegnap este, egy idősebb férfi. Valaki azt mondta, hogy az unokatestvére. Nem tudom a nevét. - Az orvosnál voltak néhányan látogatóban, köztük egy házaspár, George és Irma, a szomszédai, de közelebbi rokona a jelek szerint nem volt.

- Értem. Csak azért kérdeztük meg, mert maga látogatta a leggyakrabban.

- Köszönöm... a hívást!

Greg lassan kijött a konyhából. Arcán ismét az a buta vigyor ült. Robert összeszedte magát, hunyorgott Gregre, mintha valami kísértetet látna, amelynek a létezéséről meg kell győznie magát. Nem tudta, Greg miben töri a fejét, megint rátámad-e vagy elmegy mellette. Aztán az oldalánál, lent tartott kezében megpillantotta a kést, a kis éles gyümölcsvágót.

- Rossz hírek, Bobbie? - ismételte meg Nickie.

- Az orvos meghalt - mondta Robert.

Greg megállt, késttartó keze kissé felemelkedett. Csak félméternyire volt Roberttől.

- Ó, hagyd, Greg, kés nem kell! - nevetett Nickie. Verekedést akarok látni!

- Meghalt? - kérdezte Greg. - Hazudik!

- Hívja fel őket, és kérdezze meg - mondta Robert dühösen, zsibbadó karjával a telefon felé intett..

- Hát... ez a maga műve! - mondta Greg vicsorogva. Felemelte a kést.

Robert elugrott előle, és a derekánál átkarolta Greget. Az hátrazuhant a padlóra. Aztán egy pillanatra Robert Nickie kezét érezte a vállán, hallotta, amint ezt kiáltja: Hurrá! De most aztán hagyjátok abba! De Greg most alatta volt, ő rajta térdelt keresztben, és kétszer állón vágta, majd Greg dobott egyet rajta, és ő arccal a padlóra esett. Aztán megérezte az oldalához nyomott kés hegyét. Greg jobb keze még mindig szabad volt, és a késsel hadonászott. Robert kézfejének élével lecsapott rá, majd rogyadozva felállt.

- Ó, hagyd abba, Greggie, elég volt! - mondta Nickie, térdre hullva mellé. - Oké!... Greg!...

Robert rájuk nézett, Greg a földön fekve még mindig összevissza döfködte a levegőt a késsel, szeme lehunyva. Nickie lovaglóülésben ült a fiú lábán, majd kezét hirtelen a torkához szorította. - Bobbie! - mondta meglepett hangon, fejét felé fordította.

Aztán Robert észrevette, hogy Nickie ujjai között vér spriccel. Greg karja hátrahanyatlott, és a kés a padlón csattant.

- Nickie, megszúrt? - Robert letérdelt mellé, és elhúzta az asszony ujjait a nyakáról. A vér a füle alól spriccelt a nyakából, a pulzus ritmusára.

- Istenem! - mondta Nickie. - Ó, istenem, istenem!

Robert a vállánál megragadta, és a nyakát megnyomta a kulcscsontja fölött. A vér kissé feljebbről folyt, és az érelszorítás semmit sem ért. A nyaki ütőér, gondolta Robert. Látta a vágást, ami olyan volt, mint egy kis száj, melyből bíborszínű vér szivárgott. Robert lerántotta a nyakkendőjét, és aztán nem tudta, mit kezdjen vele, hogyan alkalmazza érszorítóként. Zsebkendőjét gombóccá gyűrte össze, és azt Nickie nyakához erősítette nyakkendőjével olyan szorosan, amennyire csak merte. A vérzés nem állt el.

- Bobbie... Bob...bie, segíts! - kérte Nickie. Térde megcsúszott a vérben, amint felállt.

Megragadta a telefont. Amint meghallotta a központos hangját, rögtön beleszólt:

- Azonnal orvosra van szükségem. Gursetter Road. A Forester-ház, a név a levelesládán fel van tüntetve... - És még további öt másodpercig ostoba útbaigazításokat - a házának a színe, az országútról való letérési távolság - kellett megadnia, mielőtt letehette.

Nickie feje most a padlón feküdt, szája nyitva volt. Az érelszorítás segített, gondolta, a vérsugár kisebb lett. Vagy csak ilyen kevés vére volna, amit elveszíthet. Ujjával leszorította a zsebkendőt, és kioldozta a nyakkendőt. Azt gondolta, Nickie elájult. A vér rémisztő tócsává gyűlt össze a padlón, a szőnyeg sarkát egész sötétvörösre színezte. Bal csuklóján még ki tudta tapintani a pulzusát: először azt hitte, hogy már nincs, de aztán érezte, hogy nagyon gyengén lüktet.

- Nickie.

Nem reagált. Megpróbált más pontokat is elszorítani a nyakán, a vágás alatt és mellett. A vérzés most már nem volt több egy kis lüktetésnél, a nyílás széléből folydogált. Megpróbálta összeszorítani annak széleit. Hasztalannak tűnt.

- Nickie!?

Az asszony szája kissé nyitva volt. Tekintete fátyolossá vált. Mutatóujjával megérintette Nickie arcát, szemhéját, és döbbenten, félelemmel húzta vissza a kezét. Talpra ugrott, lekapta a zakóját, és észrevette, hogy az inge baloldalt, végig az ujján szintén vértől vöröslött. A vörös dívány felé húzta Nickie-t, és nekitámasztotta a fejét és a vállát. Feje lecsuklott.

- Nickie? - Ismét megragadta a csuklóját. A pulzus megszűnt, teljesen eltűnt. Megtapintotta a másik csuklót is. A vér vöröse olyan volt, mint valami virág a mellén a fehér selyemblúzon, középen egy fehér gyöngygombbal. Halott volt. Robert felállt, nézte őt. Keze a padlón feküdt, tenyere felfelé fordítva, mintha várakozna valamire, mintha valamit elfogadna.

Egy pillanatra pánik szállta meg, ösztönösen arra gondolt, hogy elrohan, üvölteni kezd. Aztán Gregre nézett, és anélkül hogy azon gondolkodott volna, mit és miért csinál, lehajolt és feszülten figyelt, míg meghallotta Greg lélegzését. Aztán felállt, a telefonhoz ment, és gyorsan feltárcsázott egy számot.

- Jack! Jack, gyere ide, jó? Köszönöm... most nem tudok beszélni. - Letette a kagylót, és arcát a kezébe temette.

Hangja szinte sikított. Jacket csak azért hívta, mert ő volt a legközelebb. Maga elé képzelte Jacket, amint belép, megtorpan az ajtóban, Nickieről és Gregről döbbenten ránéz, s egy pillanatra azt gondolja, hogy Robert Forester megint megtette, megint elkövette...

Leeresztette a kezét. Az ajtó felé indult, kifelé, de a napfény elvakította, és megállt. Nem nézett ismét Nickie-re, de ingének fehérsége, fekete nadrágja úgy rögződött a szeme sarkában, mint valami minta, bárhova nézett is, ezt látta. A kés a lábánál hevert, vérfoltot nem látott rajta. Lehajolt, hogy felvegye, majd megállt. Ne nyúlj hozzá, gondolta, ne érintsd meg!