NNCL1779-5D9v2.0

Jack London

A Profi
A Skarlát

Merényi Könyvkiadó Budapest
Merényi Könyvkiadó
Fordította Körmendy Viktor
A borítógrafikát Pogonyi Zoltán készítette
Műszaki vezető: Hüse Anikó
ISBN 963 698 078 0
Felelős kiadó: Merényi Zsolt a Merényi Kiadó Kft. ügyvezetője
Budapest, VI. Váci út 1-3. Tel: 120-8270,129-1295, 06-20/463-026

A Profi

I.

Sam Stubener szórakozottan és sebtében nézte át postáját. Mint bokszmenedzser, hozzászokott, hogy mindenféle furcsa levelet kapjon. Minden sportsman, reformer és szédelgő kötelességének tartotta, hogy eszméket tálaljon föl neki. Az életveszélyes fenyegetésektől kezdve a szelídebb figyelmeztetésekig, mely utóbbiak közt az ököllel való orrba vágás kilátásba helyezése a leggyakrabban szerepelt, minden együtt volt Stubener postájában. Amióta egy meglincselt néger bőréből készült borotvaszíjat és egy, a Halálvölgyben talált, szárított fehér kisujjat küldtek neki névnapi ajándékul, már semmi sem lepte meg. Ma reggel azonban mégis megtörtént vele, hogy egy levelet kétszer olvasott el, és miután zsebre vágta, újra elővette, hogy harmadszor is elolvassa. A levél, melyet a Siskiyou County egy teljesen ismeretlen nevű postáján adtak föl, így hangzott:

Kedves Sam!
Te már csak hírből ismersz engem. Te az én időm után következtél, és én már régen nem bokszolok. De azért nem alszom. Figyelemmel kísérem a sportot, és figyelemmel kísértelek téged is Kai Aufmantól Nat Belsonig, és megállapítottam, hogy te vagy a legkitűnőbb menedzser, akit valaha ismertem. Van egy ajánlatom a számodra. Mit szólnál egy huszonkét éves fickóhoz, aki kétszer olyan erőset tud ütni, mint én tudtam, mikor- a legjobb formában voltam. Ez az én fiam volna, aki ifjabb Pat Glendon név alatt akar bokszolni. Nagy terveim vannak vele, s te igazán nem tehetsz okosabbat, mint hogy felülsz az első vonatra, és eljössz megnézni a gyereket. Én neveltem, én treníroztam. Amit valaha tudtam, azt mind belevertem, és ő csak megsokszorozta a tudásomat; született bokszbajnok. Mestere az időnek és a térnek. Másodpercre és centiméterre ismeri a helyzetet, és sohasem téved. Mostanában a fehér faj reményeiről beszélnek a boksz-sportban. Hát az én fiam ez a reménység. Jöjj el érte! Eleinte úgy gondoltam, hogy én fogom menedzselni a fiút. De jobb, ha rád bízom. Mind a ketten jól fogtok járni. 
Üdvözlettel köszönt Pat Glendon.

Stubener elgondolkozott. Első pillanatra tréfának vélte az egészet - a boksz-emberek notórius tréfacsinálók -, de később már természetesnek látta az ajánlatot, és érdemesnek arra, hogy foglalkozzék vele. Pat Glendon az előtte való generáció bajnoka volt, de emlékezett rá, hogy gyerekkorában látta 
egyszer bokszolni az öreget a Jack Dempsey jutalmára rendezett mérkőzésen. Már akkor „öreg" volt a neve, és már akkor évek óta nem szerepelt a ringben.
Pat Glendont mindenki ismerte hírből a bokszsportban, bár már kevesen éltek, akik virágkorában látták küzdeni, és olyanok sem voltak sokan, akik egyáltalában látták. A neve azonban élt, ragyogó betűkkel volt beleírva a ring történetébe, és a sportlexikonok csonkák lettek volna az ő karrierje nélkül.
Ez a karrier egy kissé paradoxon volt. Senki sem létezett, akit a ringben többre becsültek volna, és Pat Glendon mégsem tudta elnyerni sohasem a bajnoki címet. A szerencséje kisebb volt a hírénél, és annak idején mindenki csak a „peches bajnok"-nak nevezte.
Négy alkalommal volt favoritja a nehézsúlyú bajnokságnak, és mind a négyszer a második helyre szorult. Legyőzte az átkozott véletlen. Legelőször a friscói öbölben, ahol a döntő pillanatban eltört a karja; azután a Temze szigetén, ahol hasonló körülmények között a lábát ficamította ki; harmadszor Texasban, ahol a közbelépő rendőrség akadályozta meg. Pavilionban, ahol diadalmas knock out-ját 
egy megfizetett, lelkiismeretlen bíró „fouling"-nak minősítette, és ennek folytán diszkvalifikálták. Minden szemtanú, minden sportszakértő, az egész sportvilág tudta, hogy itt nem volt, nem lehetett 
szabálytalanság. De azért, mint a többi mérkőző, Pat Glendon is alávetetette magát a bíró ítéletének, és az esetet följegyezte balszerencséjének krónikájába.
Ilyen ember volt Pat Glendon. Stubener már csak azon törte a fejét, vajon csakugyan ő írta-e a levelet, vagy más. Bejárta vele a várost, és mindenütt az volt az első -kérdése, hogy mi lett Pat Glendonból. De senki sem tudott róla semmit. Voltak, akik azt mondták, hogy már meg is halt, de biztosan senki sem merte állítani.
Végre Tim Donovan adott némi közelebbi felvilágosítást az öregről.
- Egész biztos - mondta -, hogy még él. Egészséges volt, mint a makk, és mindig nagyon szolid életet folytatott. Sok pénzt keresett, és ami fő, meg is takarította. Egyszerre három iskolája is volt, és mind a háromban sok növendéke. Az öreg a fogát szívta, valahányszor pénzt kellett kiadnia. Amikor utoljára találkoztam vele, sok kiadása volt. A feleségét temette. Azután hajóra ült. Megkérdeztem, hová megy. 
Azt felelte, hogy a hegyek közé.
- Mondd csak, kérlek - érdeklődött Stubener -, amikor a felesége meghalt, volt gyermeke az öregnek?
- Egy kisbaba. A karján vitte.
- Fiú?
- Honnan tudnám most már?
Így történt, hogy Sam Stubener elhatározta magát, és még aznap este egy kényelmes pullmanban Észak-Kalifornia felé robogott.

II.

Stubener kora reggel Deer Lickben szállt le a vonatról, és egy jó óra hosszat bokázhatott a hidegben, mielőtt a városka egyetlen szállodája kinyitotta kapuit. Nem, a szállótulajdonos semmit sem tudott Pat Glendonról, még a hírét sem hallotta, s ha ezen a vidéken lakik, az csak jó messze lehet valahol. A főpincér sem hallott Glendonról, az egész szállodában nem ismerte senki, és csak amikor a fűszeres és a postamester kinyitottak, ért végére Stubener a kérdezősködésnek. Hát bizony, Pat Glendon messze lakik innen. Hajóval kell menni Alpine-ig, ami negyvenmérföldnyire van, onnan lóháton le az Antilope-völgybe egészen a Medve-patakig. Valahol a mellett lakik Pat Glendon. Az alpinei-ek jól ismerik. 
Igen, van egy fiatal Pat is. A fűszeres ismerte. Két évvel ezelőtt jött ide Deer Lickbe. Az öreg Patot már öt év óta nem látta. Nála vásárol, de mindig csekkel fizet. Galambősz, nagyon öreg ember már. Ennyi volt az egész, amit a fűszeres tudott, de Alpine-ban bizonyosan többet fognak mondani róla.
Stubenernek azonban ez is elég volt. Most már nincs kétség az iránt, hogy van a világon egy ifjú Pat Glendon és egy öreg is, akik itt élnek valahol a környéken. Az éjszakát Alpineban töltötte a menedzser, és másnap kora reggel egy hegyi öszvéren elindult az Antilope-völgy felé.
Tizenegy óra volt már, amikor egy fakunyhó elé ért. Két jól megtermett vizsla ugatása fogadta a kapuban, de már nyílt a belső ajtó, nyakába borult az öreg Pat Glendon, és bevezette a házba.
- Tudtam, hogy el fogsz jönni, Sam, édes fiam - mondta az öreg, aki nyomban kávét főzött, és kisütött egy jókora medveszeletet.
- A gyerek nincs itthon - folytatta munka közben. - Kevés húst kaptunk, hát kiment lőni egy szarvast. De én nem mondok semmit. Majd meglátod a fiút, reggel itthon lesz. Kipróbálhatod. Ott vannak a kesztyűk. Majd meglátod...
Mosolyogva fújt egyet, azután tovább beszélt:
- Ami engem illet, én már mindent befejeztem. Nyolcvanegy leszek januárban, és hála Istennek, elég jól érzem magamat. De én sohasem lumpoltam, sohasem éjszakáztam, sohasem égettem végig a gyertyát. Az igaz, hogy átkozott jó gyertyám volt, és azt hiszem, a fiam is jó fából van faragva. Mit szólsz egy olyan huszonkét éves fiatalemberhez, aki még nem ivott egy csöpp alkoholt, és nem szívott el egy fél cigarettát sem? Ez ő! Egy óriás, aki csecsemő kora óta természetes életet él. Majd meglátod, amikor hazajön, hogyan cipeli a hátizsákját és a szarvast! A természet gyermeke ő, aki egész életében, télen-nyáron szabad ég alatt aludt.
De a vén emberek fecsegése rájött az öreg Patra, és még sok időbe telt, 'hogy Stubener álomra zárhatta pilláit.
- Ez a gyerek versenyt fut a szarvassal - tört ki belőle újra az apai büszkeség. - Jó tréning a tüdőnek a vadászélet. A tudományból nem sok ragadt rá, de azért néha olvas egy-egy jó könyvet, és a költőket is ismeri. Természetes esze azonban elég van, ezt mindjárt észre fogod venni, ha ránézel. A staminája és az izomereje olyan, mint egy vad bikáé. Városban nevelkedett ember nem tud vele szembeszállni. Merek fogadni, hogy Jeffries a legjobb formájában sem állhat ki ellene. Leüti a gyerek, mint egy szalmabábot. És az a csodálatos, hogy nem látszik meg rajta ez a borzasztó erő. Egy jóképű, majdnem lányos arcú legény, hanem az izmai... az izmai! De majd meglátod...
- A fiú rajong a virágért, a rétért, fenyvesért, ha a hold mélázik felette, imádja a színes alkonyától és a violaszínű hajnalt a Baldy csúcsán.
- És nem bolondja a nőnek, sőt azt mondhatnám, nőgyűlölő. Ennek, őszintén megvallva, nagyon örülök. Sok derék bokszbajnok karrierjét tette már tönkre a szoknya, de az én fiamnak, hála Isten, nem fog ártani. Ez a gyerek fülig elpirul, ha egy leány hosszabban ránéz. Pedig valamennyi ránéz... Hanem, amikor bokszol, amikor bokszol! Nagy Isten! Igazi ős ír erő lángol fel benne, az acélozza meg az ökleit.
Stubener több ízben elbóbiskolt, de az öreg fecsegése mindannyiszor 
fölébresztette. Álmosan figyelt rá.
- Embert csináltam a fiúból, ha Isten is úgy akarja! - szavalta tovább az öreg. - Embert csináltam a fiúból a két öklével, az izmos lábaival és az éles szemeivel. A* teóriából még mindent tudok; együtt haladtam az idővel, és olvastam a modern technikai reformokról. A guggolás, a félrehajlás? Minden 
stílust, minden fogást ismer a gyerek. És mondhatom: sohasem mozdul két centiméternyit, amikor elég a másfél centiméter. De ha szükség van rá, akkorát tud ugrani, mint egy kölyökkenguru....Hogy hogyan bokszol? Majd meglátod... Várj... Peter, Jackson: az semmi! Corbett? Az is semmi! Mondom neked, Sam, édes fiam, megtanítottam a gyereket mindenre, a legutolsó trükkig. Hihetetlen, hogy milyen könnyen tanul! Valóságos lángész a bokszban. Volt elég alkalma kipróbálni is a tudását itt a 
hegyek közt a markos legényekkel. Olyanok ezek, mind a dühös bikák, mint óriás szürke medvék, amikor küzdelemre kerül a sor, és ő csak játszik velük. Ember, hallod, amit mondok? - Ő csak játszik Velük, mint az ölebekkel.
Amikor Stubener később megint kinyitotta a szemét, az öreg ezeket mondta:
- És az a legfurcsább a gyereknél, hogy a mérkőzést sohasem veszi komolyan. Olyan könnyű dolog neki az egész, hogy csak játéknak véli. De várj csak, majd ha meglátod, hogy milyeneket üt! 
Az öreg Pat elhallgatott, és egy széles kézmozdulattal odamutatott a sötétlő hegyoldalba.
- Most jön a gyerek! Ott jön lefelé az úton! - kiáltotta áradó lelkesedéssel. 
- Gyerünk elébe, és nézd meg jól a ring jövő reménységét, a legnagyobb boksz-matadort, amilyen ezer évben csak egy születik.
A menedzser kidörzsölte az álmot nehéz pillái alól, és öreg házigazdája oldalán kilépett az ajtón.
Egy fiatal óriás közeledett feléjük a holdfényben. A jobb kezében puska, a vállain a zsákmány: egy elejtett, nehéz szarvasgím, melynek terhe alatt azonban oly könnyen mozgott, mintha semmit sem cipelt volna. Az öltözete kék köpeny volt, és gyapjúing, melynek gallérját nyitva, kihajtva viselte.

Stubener az első pillanatra látta, hogy a járása könnyű, puha, mint a macskáé, pedig a szarvas nélkül is száztíz kilót cipelt a testsúlyában. A menedzser meg volt elégedve az első benyomással. Félelmesnek határozottan félelmes volt a fickó, csak valami különös, szokatlan látszott rajta. Újszerű típus volt, egészen elütő az átlagos boksz-emberekétől. A vadon természet gyermeke volt ez a fiú, mintha valami régi, öreg tündérmese életre kelt óriása jött volna el a huszadik századba. És Stubener arról is csakhamar meggyőződhetett, hogy a fiatal Pat nem bőbeszédű. 
A bemutatásnál néma kézfogással üdvözölte a menedzsert, azután lerakta terhét, tüzet gyújtott, és a reggelijét kezdte készíteni. Közben az édesapja kérdéseire többnyire rövid, egy-két szavas mondatokkal felelt.
Arra a kérdésre például, hogy hol lőtte a szarvast, így válaszolt:
- South Forkban.
Az öreg nyomban magyarázattal szolgált.
- Tizenegy mérföldnyire van a hegy túlsó oldalán, és olyan az útja, hogy a 
városi ember egész biztosan a nyakát törné rajta.
A fiú reggelije kávéból, fekete kenyérből és egy óriás adag medvesültből állt. 
Mohón evett, és Stubener megállapíthatta, hogy mind a két Glendon nagy húsevő…
Még most is az öreg beszélt, de a dologra nem tért előbb, míg az ifjú óriás be nem fejezte reggelijét. Akkor azután így szólt hozzá:
- Pat, édes fiam, tudod, hogy ki ez az úr? Az ifjú Pat bólintott, és megértőén nézett Stubenerre.
- Nos, ez az úr elvisz magával téged San Franciscóba.
- Inkább itthon maradnék, papa - felelte a fiú.
Ez a válasz kellemetlenül érintette a menedzsert. Hiszen ez egy vadóc! Ez nem bokszbajnok, és nincs is rajta semmi különös. Egy óriási kamasz, aki végképp el fog hízni.
De az öreg Pat nyomban közbevágott, és élesen, ellentmondást nem tűrően hangzott a szava:
- Fiam, Pat, le fogsz menni a városokba, és részt veszel a bokszmérkőzéseken.
- Jól van - felelte megadással a fiú, és nagyot sóhajtott.
- El fogsz menni, és bokszolni fogsz, mint egy ördög - tüzelt az öreg.
- Jól van. Mikor indulunk? - kérdezte hideg flegmával a fiú.
- Kedves Sam, egy kicsit vadászhatsz és halat is foghatsz, amíg itt vagy, és közben kipróbálhatod a fiút a kesztyűkkel.
Sam bólintott, és egy órával később már más szemmel nézett a fiúra. Maga is bokszolt valamikor a nehézsúlyúak közt, és kitűnően meg tudta ítélni mindenkinek a tehetségét.
Az öreg Pat folyton fecsegett:
- Nézd meg ezt a fiút, Sam, ugye, sohasem láttál még ilyet. Ezek az izmok! Ezek nem artista izmok. Csupa lágyság minden a karján. Lustán, puhán mozog, mint egy csiga. De ha ugrani kell, friss, mint egy fiatal rattler. Kibír ez negyven roundot is - mit? negyvenet? százat! No, rajta, kezdjétek!

És elkezdték. Háromperces roundokat csináltak, egyperces szünetekkel. Stubener csakhamar ráeszmélt, hogy helytelenül ítélte meg a fiút. Dehogy volt az apatikus, dehogy volt az lusta!
- Csak könnyen! Mindig csak könnyedén! - figyelmeztette az öreg Pat a fiát.
Ez ingerelte Samet, és most már csak azért is elővette leghíresebb trükkjeit és legbiztosabb ütéseit - egy nagyon fájdalmas oldalvágást és egy kedvelt gyomorütést. De mind a kettő csak jó szándék maradt, egyiket sem tudta kézbesíteni.
- Ösztön kell az ilyen dolgokhoz, kedves barátom - fecsegett az öreg Glendon -, ösztön. Ezeket a kiszámított hajlásokat nem lehet megtanulni.
Egy összecsapásnál a menedzser kesztyűje egész közel ért a fiatal Pat szájához, de már a következő pillanatban Stubener a magáén érezte ellenfelének öklét. Az ütés nem fájt, de az ereje félelmetes volt, és Stubener egy másodpercig attól félt, hogy eltörik a nyaka.
Hátratántorodott, és bámulattal eltelve kiáltott föl:
- Ez már valami! A gyerek határozottan talentum!
Az öreg Pat szemei ragyogtak a büszkeségtől.
- Mit gondolsz, mint csinál avval, akire komolyan rátámad?
- Egész biztos, hogy megöli - vélekedett Stubener.
- Azt nem; ahhoz nagyon is hideg temperamentum. Hanem alaposan elbánik vele, az bizonyos.
- Csináljuk meg a szerződést - mondta a menedzser.
- Várj, amíg egészen megismered - felelte az öreg Pat. - Menj ki vele szarvasvadászatra, és győződjél meg, micsoda lába van és milyen hatalmas tüdeje.
Stubener két napon át vadászott a fiatal Pattal, és meggyőződött róla, hogy az öreg semmiben sem túlzott. Most már semmiért sem hagyta volna ott a hegyek között; megcsinálták a szerződést, és elbúcsúzott az öregtől.
Pat Glendon egy kissé elfogódottan, de könnyű szívvel vált meg nagy reményű gyermekétől. Forrón megölelte, és így szólt hozzá:
- Remélem, Pat, édes fiam; nem sok idő telik bele, hogy hírt hallok rólad az újságokban. Én magam is elmennék veled, de már öreg vagyok, és jobb, ha itt maradok a hegyek között.
Azután a menedzserhez fordult búcsúszavaival:
- El ne felejtsd, amit többször ismételtem. A fiú tiszta szívű és becsületes. Nem tud semmit a világ romlottságáról, a piszkos fogadásokról, a csalásról. Csak a derék küzdelmet, a romantikus, dicsőséges harcot ismeri, és én telebeszéltem a fejét a ring régi hőseinek történetével. És akár hiszed, akár nem: kivágtam a lapokból a sportrovatot, hogy ne ismerjen meg semmi piszkot az életből. Ő nem tudja, hogy van olyan boksz-ember, aki akarattal lefekszik, vagy föladja a küzdelmet. Nem is mész vele semmire sem másképp, csak becsületes úton. Ne rontsd el a fiút. Játssz vele tiszta játékot, különben vesztesz.
Amikor az ifjú Pat már lóháton ült, az öreg még egyszer kezet fogott a fiával. Végső szavai ezek voltak hozzá:
- És bárhova mész, bármerre jársz, édes fiam, óvakodjál az asszonyoktól. Ne felejtsd el: az asszony halál és átok. Hanem ha az igazit, azt az egyet, egyetlenegyet megtaláltad - azt el ne engedd többé. Az többet ér minden pénznél, minden dicsőségnél. De biztos légy a dolgod felől, és ha biztos vagy, akkor jól fogd meg. Felejts el mindent érte, Pat, édes fiam, mert hiába, egy jó asszony - jó asszony. Ez az utolsó szavam hozzád, édes fiam. 

III.

San Franciscóban Stubenernek sok baja lett az ifjabbik Glendonnal. Nem mintha a nagy reményű Pat valami rossz természetű fiatalember lett volna; sőt ellenkezőleg: feltűnően kezesnek és szelídnek bizonyult. De beteges honvágy gyötörte imádott hegyei után. Szüntelen hazafelé szállt minden gondolata, és titokban félt a várostól, melynek zajos utcáin idegenül érezte magát.
Amikor egy hét hasztalan várakozásban telt el, türelmetlenkedni kezdett.
- Én mérkőzni jöttem ide, nem a napot lopni. Hol van az a Jim Hanford? Gyerünk csak!
Stubener először egy nagyot nézett, azután tréfásan füttyentett.
- Ejha! Te ugyan jól kezded! Hát azt hiszed, kedves öcsém, hogy a legelső bokszbajnok csak úgy mindjárt az első szóra kiáll veled?
- De én le tudom győzni őt!
- Lehet, de a közönség nem hiszi el. Ha te legyőznéd Jim Hanfordot, te lennél a világbajnok, de világbajnok még sohasem lett senki csak úgy az első mérkőzésre.
- Én lennék.
- De a közönség nem hinné el, Pat. El sem jönne, hogy megnézzen téged. Pedig a közönség az úr, ő hozza a pénzt, és a pénz beszél. És ezért nem állna veled szóba Jim Hanford egy fél percre sem. Ez nem volna üzlet neki. Különben is most háromezer dollárt kap egy hétre a vaudeville-ben, és a szerződése huszonöt hétre szól. Csak nem gondolod, hogy felbontja ezt a szerződést egy teljesen ismeretlen senkiért, akinek még a hírét sem hallották. Csinálnod kell előbb valamit, hogy tudomást vegyenek róla, hogy a világon vagy. Szerényebb helyeken, kisebb alakokkal kell kezdened, mint például Chub Collins, Rough-House Kelly és a Bolygó Hollandi. Ha azokat legyőzted, még akkor is csak 
a létra legalsó fokán állsz.
- Evvel a három úrral egymásután elintézem a dolgot, egy délután - vélekedett a fiatal Pat.
Stubener felkacagott.
- No, mi az? - csodálkozott az ifjú óriás. Nem hiszed, hogy elbánok mind a hárommal?
- Én nagyon elhiszem, kedves öcsém. De nem ez az útja a dicsőségnek. Egymásután kell őket legyőznöd. Különben is: én menedzsellek téged és nem te engem. Én tudom, mit, hogyan és mikor kell csinálni. Ha minden jól megy, és egy kis szerencsénk lesz, két év alatt feljuthatsz a tetőre, te leszel a bajnok és annyi pénzed lesz, mint a pelyva.
Pat felsóhajtott.
- Azután hazamegyek a hegyek közé, az öreghez - mondta őszinte vágyódással.
Stubener valami gorombasággal akart válaszolni, de mégis meggondolta a dolgot, és nem szólt semmit. Úgyis tudta, hogy a fiatalember csak beszél, hogy két év múlva, ha fölért a dicsőség csúcsára, másképp fog gondolkodni.
Stubener, amikor észrevette, hogy Pat reggeltől estig otthon van, és a szobájában ülve, a nyilvános könyvtárból hazacipelt verseskönyveket és regényeket falja, Spider Walsh felügyelete alatt átküldte az öböl túlsó oldalára levegőt változtatni és meghízni. Egy hét múlva Spider már meggyőződhetett róla, hogy a kirándulás nem jár a megfelelő eredménnyel. A fiatal Pat hajnaltól alkonyaiig a hegyeket mászta, és pisztrángokra halászott a patakban, s amikor ebbe beleunt, rendületlenül kergette a sziget egyetlen zergéjét, mely arról volt nevezetes, hogy egy évtized óta minden vadászt túlélt, és bár a szakálla már beleőszült a folytonos hajszába, még a patája sem görbült meg. Végeredményben Spider hízott meg, Pat pedig lesoványodott.
Mint ahogy Stubener előre tudta, legfrissebb „szerzeményét" csöndes derültséggel fogadták a klubokban. Hát csakugyan sohasem fognak elfogyni a titkos tippek és bajnokjelöltek? Négy roundot jósoltak neki, de többet semmi esetre sem. Az ellen pedig, hogy győzhetne, a sárga földig lefogadtak minden pénzt. Stubenernek nagy nehezen a Mission Clubbal sikerült megegyeznie, hogy Pat Glendon tizenöt roundig szerencsét próbálhat Rough-House Kellyvel száz dollár díjért.

A ring ifjú óriásai közt divat volt a régi bajnokok neveit fölvenni, úgyhogy hősünkben senki sem sejtette a nagy Pat Glendon fiát. Egy hónapi türelmes várakozás után elkövetkezett az első mérkőzés estéje.
Stubener nagyon aggódott. Professzionista hírneve forgott kockán, ha ez a fiatalember csúfosan kikap, viszont igen sokat fog jelenteni, ha győzelme fényes és meglepetésszerű lesz. És egészen belesápadt az ijedtségbe, amikor észrevette, hogy a kezdés előtt öt perccel Pat sápadtan, álmosan ül le a maga kornerébe.
- Ébredj föl, fiam! - mondta neki idegesen, és a vállára ütött. - Az első nyilvános mérkőzés mindig furcsán hat az emberre, és Kellynek szokása, hogy engedi várni ellenfelét abban a reményben, hogy lámpalázat kap.
Pat elmosolyodott.
- Ó, ez nem lámpaláz. A dohányfüsttől vagyok olyan sápadt.
A menedzser megkönnyebbülten lélegzett föl. Most már nem féltette a fiút. Az, aki lelki okokból sápad el, sohasem fog győzni a ringben, még ha maga Sámson volna is. De akinek a dohányfüsttől lesz halvány az arca, azzal nincs semmi baj. Majd megszokja a dohányfüstöt, és akkor nem fog elsápadni tőle.
Mikor a fiatal Pat kilépett a ringbe, közönyös csend fogadta. Egy hang nem üdvözölte, két tenyér össze nem verődött a tiszteletére. Hanem amikor Rough-House Kelly jelent meg a közönség előtt, a tapsvihar alig akart véget érni.
Ez a Rough-House Kelly nem tagadhatta meg a nevét. Nyers, vad tekintetű, dús fekete hajú ember volt, nagy, csomós izmokkal. Pat kíváncsian nézett rá, amire feleletül egy vérfagyasztó sötét pillantást kapott. Miután mindkettőjüket bekonferálták a közönségnek, ők is kezet fogtak egymással. Kézfogás közben Kelly a fogait csikorgatta, és dühösen mordult ellenfelére:
- Jó lesz, ha összeszeded magadat, mert megeszlek, te kölyök!
A közönség, mely a nézőtéren csak azt látta, hogy Kelly szája mozog, és hogy az arca dühös, nevetett, és találgatni kezdte, vajon mit mondhatott Kelly.
Hátul a kornernél, a gongra várakozó Pat Stubenerhez fordult.
- Miért haragszik rám ez az ember? - kérdezte szelíden.
- Nem haragszik - felelte a menedzser. - Ez a rendes szokása. Minden mérkőzés előtt meg akarja ijeszteni az ellenfelét. Ez afféle szájvívás az ökölvívás előtt.
- Ez nem tartozik a bokszhoz - jegyezte meg Pat, és Stubener csodálkozva látta, hogy a fiú szeme éppoly felhőtlen kék és jámbor, mint rendesen.
A gong az első roundra hívta a küzdőket.

- Vigyázz! - súgta Stubener Patnak. - Úgy fog neked jönni, mint egy emberevő. És valóban: Kelly úgy rontott Patnak, mint egy vadember. Pat mindössze néhány lépést tehetett előre, azután mindjárt oldalt kellett lépnie, hogy ellenfelének mozdulatait kimérhesse. A következő pillanatban a jobb ökle már lecsapott a Rough-House állára. Az ütés után megállt, és furcsán, meglepetve nézett körül.
A mérkőzésnek már vége is volt. Kelly úgy zuhant a földre, mint egy leütött bika, és mozdulatlanul hevert Pat lába előtt.
A bíró odafutott, és föléje hajolva fagyos hangon számolta ki a tíz másodpercet. Kelly nem is hallotta a számolást. Jöttek a segédek is", hogy kivigyék a legyőzött bajnokot, de Pat megelőzte őket. Könnyű kézzel ölbe kapta százkilós ellenfelét, és mint egy pólyásbabát vitte kornerjébe.
Egy fél perccel később Kelly kinyitotta a szemét, és magához tért. Ostobán, meglepetten nézett körül, és azt kérdezte:
- Mi történt? Rám szakadt a tető?...

Bár az általános vélemény szerint Pat csak véletlenül győzött, a siker folytán mégis hamarosan meg lehetett csinálni, hogy az ifjú Glendon Rufe Masonnal kerüljön össze.
A mérkőzés három héttel később történt: a Sierra Club ringjében, és a közönség ugyancsak elbámult az eredményen. Rufe Mason nehézsúlyú volt, és híres az ügyességéről,, Amikor a gong az első roundra szólt, a két ellenfél a ring közepén találkozott. Egyik sem futott, egyik sem ugrált, behajtott karral egész közel álltak egymás mellett, úgyhogy a kesztyűk csaknem összeértek. Szemmel méregették egymást, mintha ki akarták volna találni egymás gondolatait. Ez mindössze tíz másodpercig tartott. Akkor azután történt valami, olyan hirtelen, hogy a közönség, soraiban száz közül egy, ha látta. Rufe Mason jobb öklével egy cselmozdulatot csinált, ami nem is annyira csel volt, mint inkább 
egy rosszul kiszámított, félúton abbamaradt ütés. Ugyanabban a pillanatban Pat is leadta a maga kesztyűjét. Olyan közel állt ellenfeléhez, hogy az ökle alig tett nagyobb utat a levegőben tizenegy centiméternél. Egész rövid alkar-ütés volt, melynek erejét csak a váll nyomása növelhette. Az ütés pontosan Rufe Mason állahegyét érte, és az elámult közönség csak annyit látott, hogy a bajnok két lába az ég felé fordul, és nehéz teste nagy robajjal zuhan a földre. A bíró azonban már mellette volt, és kiszámolta a tíz másodpercet.
Pat megint az ölében vitte ellenfelét a kornerbe, és újabb tíz másodpercet vett igénybe, míg Rufe Mason magához tért, és nagy nehezen föltápászkodva, üveges szemmel öltözőjébe vánszorgott.
Egy újságíró a következő szavakkal gratulált Fainak:
- Nem csoda, ha a minap Rough-House Kelly azt gondolta, hogy a tető szakadt rá.
Mikor aztán Chub Collinssal is az történt, hogy az első round huszadik másodpercében a földön hevert, Stubener helyénvalónak látta, hogy komolyan beszéljen Pattal.
- Tudod - kérdezte tőle -, hogy hívnak téged a sportklubokban?
Pat a fejét rázta.
- One Punch Glendonnak.
Pat udvariasan mosolygott. Nagyon keveset érdekelte, hogy minek hívják a sportklubokban.
- Ez azonban nem helyes - kezdte magyarázni a dolgot a menedzser, és komoly arccal rázta a fejét. - Nem szabad, hogy olyan gyorsan elbánjál az ellenfeleiddel. Több időt kell engedned nekik.
- Hát miért vagyok én itt? - kérdezte Pat meglepetten. - Azért, hogy bokszoljak, vagy azért, hogy ne bokszoljak?
- Mindenesetre azért, hogy bokszolj. De nem úgy, amint te csinálod. Elnézőnek, nemesnek kell lenned a küzdelemben. Nem szabad megsértened az ellenfeleid érzékenységét. És a közönségre is figyelemmel kell, hogy légy. A közönség látni akar valamit a pénzéért. A közönség nem éri be az ilyen 
tíz másodperces mérkőzésekkel. Csak gondold meg jól a dolgot: fizetnél te egy dollárt, vagy pláne ötöt, hogy egy tíz másodperces mérkőzést láss?
A menedzser érvei meggyőzték Glendont, és a fiú megígérte, hogy a jövőben látni is engedi a közönséget a pénzéért.
Pat nevét már szárnyára vette a hír. Sportkörökben, ha említették, jóízű derültség támadt, és Rough-House Kellynek a leszakadt tetőről való megjegyzésén még ma is nevettek.
Senki sem tudta, hogy mi Pat fortélya. Sohasem látták azelőtt. Honnan van ez a csodálatos gyorsasága és ügyessége, senki sem tudta megmondani.

Pat legközelebbi meccsét Pete Sossóval, a butchertown-i portugál bajnokkal vették tervbe, aki nagyszerű trükkjeivel szerezte meg a közönség kegyét.
Pat nem trenírozott erre a mérkőzésre. Hazautazott eltemetni az édesapját. Az öreg bajnok szíve már évek óta gyönge volt, és egyszerre csak fölmondta a szolgálatot.
Az ifjú Pat éppen csak hogy visszaérkezett a mérkőzésre. Útiruhájából mindjárt meccsdresszébe kellett öltöznie, a közönséget még így is megvárakoztatta vagy tíz perccel.
- Ne felejtsd el, amiben megállapodtunk intette Stubener, mielőtt kilépett volna a ringbe. - Játsszál vele, de azért csináld komolyan a dolgot. Adj neki tíz-tizenkét roundot, azután végezhetsz vele.

Pat engedelmeskedett az utasításnak, és bár az első fél percben leüthette volna ellenfelét, játszani kezdett vele. Úgy kezelte, mint a hímes tojást; alig mert hozzányúlni. Csinos látványosság volt, és a közönség el volt ragadtatva. Sosso forgószélszerű támadásai, vad cselei, hátrafutásai és előrerohanásai ugyancsak igénybe vették Pat tudását.
Stubener nagyon meg volt vele elégedve, és agyba-főbe dicsérte a perces szünetekben. És minden simán ment volna, ha Sosso a negyedik roundban ki nem játssza egyik leglátványosabb trükkjét. Pat egy mix-up-ben horgot adott Sosso állára, midőn meglepetésére a portugál leengedte a két karját, hátrálni kezdett, és kifordult szemmel, csukló térdekkel, teljesen megvertnek mutatta magát. Pat annyira meg volt lepve, hogy ő is leengedte a karját és kíváncsian figyelte, mi történik ellenfelével. Sosso még mindig tántorogva hátrált, csaknem elesett, hanem azután egyszerre ismét dühvel rohant Pat Glendonra.
És megtörtént - először és utoljára pályafutása alatt -, hogy Pat kijött a sodrából. Oldalt lépett, hogy rohanó ellenfele elfusson mellette.
De Sosso futás közben mérte le ütését Patra, akit a portugál kesztyűje úgy talált szájon, hogy a fogai csak úgy szikráztak bele. 
A közönség soraiban a tetszés zaja hangzott föl. De Pat nem hallott belőle semmit. Pat csak Sossót látta maga előtt, szemtelenül mosolyogva, és látta, hogy semmi baja sincs neki. Patnak fájt az ütés, de még jobban fájt az, hogy ez a csúnya csel így sikerült. Elöntötte a düh. Rántott egyet a fején, mintha el akarta volna magától dobni a szégyenét, és megállt a portugál előtt.
Ami ezután történt, összesen három másodpercet vett igénybe. Bal karjával egy oldalcsapást tettetve, jobb ökle ugyanabban a pillanatban tönkrezúzta Pete Sosso állat. A bajnok, mint egy nehéz zsák, úgy dőlt el a dobogón. Ahhoz ellenben már egy fél óra kellett, míg a klub orvosai eszméletre hozták a 
portugált. És miután tizenegy öltéssel úgy-ahogy összevarrtak a jeles férfiú szájszélét, bizonytalan időre a kórházba utalták sérüléseivel.
Pat később megsajnálta szegényt.
- Nagyon sajnálom - mondta Stubenernek -, hogy így történt, de nem tudtam uralkodni magamon. Máskor majd jobban vigyázok, és nem csinálok ilyesmit. Szegény apám mindig mérsékletre intett. Azt mondta, hogy a hevességével nem egy mérkőzést vesztett el. Nem is tudom, hogyan történhetett meg ez velem, de ígérem, a jövőben óvatos leszek, és nem ragadtatom el magamat.
Stubener elhitte neki. Stubener már ott tartott, hogy mindent elhitt a fiatal Patnak.
- Nem szabad sohasem dühbe jönnöd. Hiszen úgyis te vagy az ÚT a ringben.
Pat önérzetesen bólintott.
- Minden másodpercben. 
Stubener nevetett.
- És akkor vágod ki az ellenfeledet, amikor akarod.
Pat újra bólintott.
- Úgy van. Nem akarok kérkedni, de úgy érzem, hogy megvan bennem ez a képesség. Nálam az ügyesség a fő; idő és szemmérték másodrangú kérdések. Az apám ezt velem született adománynak nevezte, de én mindig azt hittem, hogy tőle tanultam. Most már elhiszem én is, hogy neki volt igaza.. Azt szokta volt mondani, hogy bennem ész és izom jól el vannak osztva.
- Minden másodpercre - mondta a menedzser jókedvűen.
Pat bólintott, és Stubener olyan rózsásnak látta e pillanatban a jövőt, hogy azt hitte, örömében még az öreg Glendon is föltámad.
- Helyes, édes fiam, csak azt ne feledd el sohasem, hogy a tömeg cirkuszt akar a pénzéért. Látni akar. Roundokat akar. Tízet... tizenötöt... húszat... A jövőben majd előre megállapítjuk, hogy minden mérkőzésed hány roundból fog állani... Most legközelebb a Bolygó Hollandival fogsz mérkőzni. Határozzuk el, hogy tizenöt roundig simán mókázol vele, és a tizenötödiknek a végén kivágod... Knock out... Ez egy szép dolog lesz... És megmutathatod a közönségnek, hogy mit tudsz...
- Rendben van, Sam - felelte Pat jóakaratúlag.
- Csak azután vigyázz ám jól, és el ne számítsd magadat... A tizenötödik roundban kell kivágnod, sem előbb, sem később.
- Bízzál bennem - nyugtatta meg Pat a menedzsert, és egy Longfellow-kötetet vett a kezébe.

V.

- Hová mégy? - kérdezte Stubener, és meglepetten nézett az órájára.
Patnak egyik keze már az ajtókilincsen volt, midőn megfordult," és így válaszolt:
- A Tudományos Akadémiára. Egy egyetemi tanár tart ma este felolvasást Browningról, és Browning az az író, akivel érdemes foglalkozni. Néha az jut eszembe, hogy minden este el kellene mennem ilyen felolvasásra.
- De az Istenért, ember! - kiáltott fel rémülten a menedzser. - Hát nem tudod, hogy ma este a Bolygó Hollandival van mérkőzésed?
Pat nyugodtan válaszolt:
- De tudom. Hanem háromnegyed tíz előtt egy perccel sem megyek korábban a ringbe. A felolvasásnak negyed tízkor lesz vége. Ha egész biztos akarsz lenni a dolgodban, gyere értem a gépkocsiddal.
Stubener vállat vont.
Pat igyekezett megnyugtatni.
- Apám mindig azt mondta, hogy az embernek a legrosszabb ideje a mérkőzés előtti órák, és hogy sok bajnok vesztette el már azért a meccsét, mert közvetlenül előtte nem tudott mit csinálni, és sokat gondolkozott és drukkolt. Látod, engem sohasem kell ilyesmitől féltened. Örülnöd kell, hogy felolvasásokra járok.
És aznap este, a mérkőzés ideje alatt, tizenöt pompás round során Stubener többször eltűnődött rajta, vajon a nézőközönség soraiban sejti-e csak egy ember is, hogy ez a nagyszerű fiatal bajnok egyenesen egy akadémiai felolvasásról jött a ringbe.

A Bolygó Hollandi egy-fiatal svéd volt, akinek nagyszerű képességei voltak a bokszban, és aki híres volt a mesés állóképességéről. Sohasem pihent, mindig támadott, és gongról gongra fáradhatatlanul foglalkoztatta ellenfeleit. A starttól a finisig úgy dolgozott a két öklével, mint a forgószél, innen kapta a nevét is. Volt azonban egy nagy hibája: nem volt helyes ítélete időben és szemmértékben.

Az ötödik round után a perces szünet alatt Stubener odasúgta a fiúnak:
- Ki tudnád most vágni?
- Hogyne - felelte Pat.
- Tudod-e, hogy még sohasem vágta ki senki?
- Félek, hogy elrontom a szériáját - mosolygott Pat. - Az ütésem készen van, 
és ha leadom, vége a meccsnek.
A tizenharmadik round végén megint megkérdezte Stubener:
- Ki tudnád most vágni?
- Mondom, hogy akármikor.
- Jól van, Pat, csak engedd őt a tizenötödik roundig.
A tizennegyedik roundban a Bolygó Hollandi alaposan kitüntette magát. A gong szavára egyenesen a Pattal szemközt levő kornerhez rohant. A nézőtér ujjongott, mert tudta, hogy a Bolygó Hollandi most kezdi komolyan venni a játékot. Pat azonban tréfára vette a nagy ragaszkodást, és föltette magában, hogy a rettenetes támadást teljesen passzív védelemmel fogja föl, és nem üt egyet sem..
És híven megtartotta elhatározását: a most következett háromperces forgószél alatt még csak nem is ért a kesztyűje a svéd testéhez. Nagyszerű, látványosságszámba menő védelmet produkált a fiú. Pompás mókákat csinált; néha bal karral védte az arcát, a gyomrát pedig a jobbal, máskor mind a két kesztyűje az arcának egyik oldalán volt, a karja és könyöke pedig a középtestét fedezte. Gyönyörű mozdulataival, váll-védelmével, előrehajlásaival elragadta a közönséget. Ellenfele tehetetlen volt, s mialatt szapora ütései Pat kesztyűjén pufogtak, Glendon fia még csak egy tust sem adott a svédnek.
Természetesen a közönség ezt csak az első sorokban látta, akik azonban hátrább ültek, azok lábujj hegyre állva, lelkesen tapsolták a Bolygó Hollandit, abban a meggyőződésben, hogy borzasztóan összeverte Patot. A round végén persze, midőn látták, hogy Pat egyenesen és frissen ment vissza kornerjébe, elnémultak a meglepetéstől.
Stubener egy kicsit aggódott.
- Hogyan fogod kivágni?
Pat mosolyogva, naiv önbizalommal felelte:
- Tíz másodpercen belül, figyelj rám. 
Amikor a gong megszólalt, és Pat talpra ugrott, a hozzáértők nyomban észrevehettek, hogy a fiú most komolyan veszi a dolgát. A hozzáértők nem is csalódtak. A Bolygó Hollandi is észrevette a 
hadüzenetet, és amikor a ring közepén találkoztak, először életében, zavarba jött. Egyszerre támadtak, de már a harmadik másodpercben, midőn a Bolygó Hollandi előreugrott, Pat egy nagyszerűen kimért jobb-kereszttel ártalmatlanná tette ellenfelét.
Ez után a meccs után Pat Glendon hírneve egyszerre magasba szökkent. A sportemberek és a sportírók siettek kegyeikbe fogadni a fiút. Hogyne, hiszen a Bolygó Hollandival most először történt meg, 
hogy legyőzőjére talált. A győztes olyan szemfényvesztő védelmet produkált, amilyent még nem láttak a ringben.
Most már Stubener is elérkezettnek látta az időt, hogy kipattantsa szerencsés crackje származásának titkát. És a sportlapok színes, emlékezésekben dúskáló tudósításokban írták meg, hogy az új fenomén nem más, mint az öreg Pat Glendonnak, az egykori ringhősnek a fia és tanítványa.
Mérkőzéseinek új sorozatát Ben Menziesszel kezdte, s Rege Rede és Ernest Lawson után Bill Tarwaterrel végezte. Mind a négyet kivágta annak rendje és módja szerint az előre megállapított roundok után. Hogy a közönség is lásson valamit.
Hogy ezt a négyes szériát elvégezhesse, sokat kellett utaznia. A mérkőzések ugyanis mind más helyen voltak: Goldfieldben, Denverben, Texasban és New Yorkban. Hónapokat vett igénybe ez a dolog, mert ezek a nevesebb bajnokok nem voltak olyan könnyen megkaphatok, és mindegyik tréning-időt kötött ki a maga részére.
A második esztendő annak a fél tucat első osztályú bajnoknak a lekötésével telt el, akik nyomban a „nagy" Jim Hanford, a világbajnok után következtek. Itt, a dicsőség hegyének csúcsa felé már nagyon nehéz volt az előrehaladás, ámbár Stubener fáradhatatlan volt a kihívásokban és a mérkőzések elrendezésében. Will Kinggel Angliában mérkőzött Pat, hogy ellenben Tom Harrisont megkaphassa, körül kellett utaznia a fél világot, mert a meccs Ausztráliában volt a sidneyi „Boxing Day" alkalmával.
Hírével együtt a pénztárcája is megnőtt Pat Glendonnak. A százdolláros díjak helyett, ameIyekért első mérkőzéseiben küzdött, immár húsz-harmincezer dollárt kínáltak egy meccséért, és ugyanennyit kapott a mozisoktól is. Stubener természetesen mindebből kivette a maga menedzser-százalékát ama szerződés értelmében, amit még az öreggel kötött.
Stubenernek máris jelentékeny vagyona volt, és San Francisco-i otthona, egy nagyon szép ház melléképületekkel együtt, sokkal nagyobb volt, mint Glendon hitte volna. A fogadók titkos szindikátusa azonban mindenesetre közelebbről ismerte Stubener vagyonát, mert egyik súlyos összeget a másik után küldte a menedzsernek a mozisokkal, amiről Glendonnak halvány fogalma sem volt.
Stubener legfőbb és legkomolyabb föladata abban állt, hogy ifjú gladiátorának romlatlanságát megőrizze. Ez nem is volt valami nehéz. Glendon, akinek nem sok köze volt a dolgok üzleti részéhez, nem is igen sokat törődött vele.

Bármerre járt is, bármerre utazott, minden szabadidejét vadászattal és halászattal töltötte el. A sportvilágban ritkán fordult meg, a bajnokokkal keveset, érintkezett.
Egyetlenegyszer próbálták megkörnyékezni Pat Glendont. Közvetlenül a Hendersonnal való mérkőzése előtt történt, hogy a szállója folyosóján egy százezer dolláros ajánlattal akarták leszerelni. Az illetőnek nagy szerencséje volt, hogy Pat humorosan fogta fel a dolgot, és az idegein uralkodva vállat vont, és szó nélkül faképnél hagyta a szemérmetlen vesztegetőt.
Nyomban Stubenerhez sietett, és elmondta neki, mi történt. A menedzser észrevehette a felháborodás lángját a fiú szemében.
- Csak próbára akartak tenni, Pat. Kíváncsiak voltak rá, hogy tisztességes fiú vagy-e. Ha beugrottál volna nekik, akkor telekürtölték volna vele az újságot, és vége lett volna a karrierednek. De még ezt sem hiszem. Ma már nem történnek ilyen dolgok. Persze beszélnek róla, de az ilyen mesék a középkori ring legendái közé tartoznak.
És mialatt Stubener így beszélt, szívében már teljesen nyugodt volt afelől, hogy a Hendersonnal való meccs nem lesz rövidebb tizenkét roundnál - ennyi kell a mozisoknak -, és nem fog tovább tartani, mint tizennégy round. Azt is tudta, hogy a fogadások olyan őrült összegekre rúgnak, hogy maga Henderson is eladta a lelkét, hogy a tizennegyediknél tovább nem tartja magát.
Glendon elfelejtette az incidenst, távol tartotta magát a sportkluboktól, és minden szabadidejét a természet ölén töltötte, .színes fotográfiákat készítve. A fényképezés volt a legújabb mániája. Imádta a képeket, de nem tudott festeni, hát megalkudott a fényképezéssel.
A sportlapok cikkeiben a nyers, buta erő típusának írták le, és valami éretlen riporter egy alkalommal „vadállatnak" nevezte el. Ez talált. A klubokban mindenütt nagy örömmel fogadták a sikerült melléknevet, és attól kezdve mindenki tudta, hogy a „vadállat" elnevezés kire vonatkozik.
Annál többet foglalkozott Pat Glendon a boksz technikájával és a tréninggel. Akikkel mostanában mérkőzött, nem akárkik voltak, és a győzelem nem hullott olyan könnyen az ölébe. Csupa elsőrangú bajnokkal került össze, a ring tapasztalt generálisai, és minden mérkőzése külön probléma volt.
Volt rá eset, hogy nem sikerült neki őket az előre meghatározott roundban kivágni, így például Sultzbergert, az óriás germánt a tizennyolcadik roundban kellett volna knock outolnia, de csak a huszadikban sikerült neki.
Tréningje komoly és állandó volt. Szigorúan ügyelt rá, hogy mindig tip-top kondícióban startoljon. A szerencse hű maradt hozzá. Soha sem történt vele baleset. Csontja sohasem tört, izma sohasem zúzódott össze.
Stubener titkos örömmel konstatálta, hogy ifjú bajnoka már nem beszél annyit a hazamenetelről, mint azelőtt, még arra az esetre sem, ha Jim Hanfordtól sikerült elragadnia a bajnoki címet.

VI.

Pat Glendon karrierjének betetőzése gyorsan közeledett. A nagy bajnok késznek nyilatkozott megmérkőzni vele, mihelyt Pat a még köztük lévő négy bajnokot elintézte. Hat hónapon belül hősünknek sikerült is kivágnia Kid McGrathet és Philadelphiában Jack McBridet, és már nem volt hátra más, csak Nat Powers és Tom Cannam. És bizonyára minden simán ment volna, ha egy San Franciscó-i 
társaságbeli leány nem vágyott volna mindenáron riporteri babérokra, és ha Stubener nem tett volna ígéretet ennek a hölgynek, hogy Pat a friscói Courier Journal részére interjút fog adni.
Ennek az újságíró-kisasszonynak a dolgozatai Maud Sangster név alatt jelentek meg, ami mellékesen megjegyezve, a saját neve volt. A Sangster család előkelő, gazdag família San Franciscóban. A ház alapítója, az öreg Sangster, még sátor alatt is lakott, farmer volt nyugaton.
A Nevadában sikerült fölfedeznie egy kimeríthetetlen bóraxtelepet, azt bányászta és szállította öszvérfogatokkal a vasútra, amit maga építtetett, hogy jobban értékesítse a talált kincset. Az így szerzett százezreket kaliforniai, oregoni és washingtoni erdőkbe fektette, ami szintén jó dolog volt a számára.
Később az üzletet összekombinálta a politikával. Államférfiakat, bírákat és gépeket vásárolt, és az ipari élet vezető embere lett. Sok kitüntetéssel és tele pesszimizmussal halt meg, kétes tisztaságú nevet, de egészen pozitív értékű néhány millió dollárt hagyva örökül négy fiára. A temetés után következő osztozkodás halálos gyűlölködést támasztott az örökösök lelkében. A legifjabb fiú, Tivadar, élete delén eladta farmjait, föloszlatta versenyistállóját, és harcot kezdett a korrupció ellen. Ellensége lett a milliomosoknak és Don Quijote-i buzgósággal akarta megtisztítani a közéletet mindenféle panamától.
Maud Sangster Tivadar legidősebb lánya volt. A Sangster család nevezetes volt arról, hogy á férfi tagjai mind atléták, a nők pedig valamennyien nagyon szépek. E szabály alól Maud sem volt kivétel. Ezenfelül megvolt benne a Sangster-vér kalandvágyó hajlandósága is, és mihelyt felnőtt, olyan különc dolgokat vitt végbe, amiket társaságbeli lányok nem szoktak elkövetni.
Mindenekelőtt nem ment férjhez. Át tudott hajózni Európába, anélkül, hogy vőlegényt hozott volna magával, ha pedig otthon volt, nagyon kevés időt töltött lányszobájában.
Imádta a sportot, megnyerte az állami teniszbajnokságot, és merész vállalkozásaival bőséges anyagot szolgáltatott az előkelő képes hetilapoknak. A többi között megtette, hogy San Mateóból Santa Crúzig gyalogolt fogadásból, időre, és nem kis szenzációt keltett azzal sem, hogy férfiakkal együtt pólózott.
Azt azonban ne gondolja senki, hogy Maud Sangster valami. tagbaszakadt amazon lett volna. Ellenkezőleg: szürke szemű, karcsú fiatal leány volt, mindössze huszonnégy éves, középtermetű, és a keze, lába hihetetlenül kicsiny volt.
A Pat Glendonnal való interjú az ő eszméje volt. Bokszbajnokkal mindössze egyszer találkozott életében: a Palace Grillben Bob Fitzsimonnal, villanyvilágítás mellett, esti ruhában. Nem is volt kíváncsi egyre sem, míg meg nem hallotta, hogy az ifjú Pat Glendon visszatért San Franciscóba, és a Nat 
Powersszel való mérkőzésére készült. Ez fölkeltette benne az újságírói ambíciót. A vadállat! - ezt már igazán érdemes volna megnézni és beszélgetni vele egy kicsit.
Szólt egy ügyes fotográfusnak, azzal együtt azután kiment a sziklavári tréningtelepre, hogy a meghatározott órában Stubenerrel találkozzék. A menedzser zavarban volt, Pat nem akart kötélnek állni. Karosszékben ült, és a lábait magasra rakva Shakespeare szonettjeit olvasta, s hallani sem akart róla, hogy egy hölgy látogatását fogadja.
- Mit akarnak itt a nők? - kérdezte. - Mi közük van a bokszhoz? Nincs itt semmi helyük! És nem is értenek hozzá semmit.
- De ő nem olyan közönséges riporter. Hallottad már hírét a Sangstereknek? A milliomosoknak?
Pat bólintott.
- Nos - felelte Stubener -, a kisasszony is azok közül való. Nagyon előkelő, társaságbeli dáma. Igazán nincs rászorulva, hogy fizetésért dolgozzék, és riportokat készítsen bokszbajnokokkal.
- Akkor mi az ördögnek firkál, és miért tartja fel a szegény embereket a foglalkozásukban?
- Ő és az édesapja kissé különcök, azt vették a fejükbe, hogy purifikálni fogják San Franciscót. Ezért hagyták el az otthon kényelmét, és vállaltak új foglalkozást.
Pat érdeklődéssel kezdett figyelni. Stubener folytatta:
- A kisasszony költeményeket is ír, szabályos verslábakkal. Már egy kötet meg is jelent a neve alatt. Azután leírja a képkiállításokat és tárlatokat. Meginterjúvol minden nagy színészt, aki megfordul a városban.
- Már láttam a nevét az újságokban -jegyezte meg Pat.
- Azt elhiszem. Természetes, hogy láttad. És büszke lehetsz rá, hogy eljött hozzád meginterjúvolni. Nem lesz alkalmatlan. Én itt leszek melletted, és magam adom meg a kellő felvilágosítást.
Pat hálásan nézett rá.
- És még valamit, Pat: tanuld meg végre, hogy az interjúvolás a mesterségedhez tartozik. Üzlet. Nagy hirdetés, amit ingyen kapsz. Nem lehetne megfizetni. Érdekli az embereket, vonzza a tömeget, és a tömeg hozza a pénzt.
Stubener az órájára, nézett.
- Azt hiszem, már itt is van. Megyek érte, és bevezetem.
Az ajtóban még egyszer visszafordult.
- És légy udvarias, Pat. Ne kukulj meg előtte, mint egy csiga. Beszélj egy kicsit vele, ha kérdez.
Pat letette Shakespeare szonettjeit az asztalra, és egy újságot vett a kezébe, amelybe mélyen elmerülve olvasni látszott, midőn Stubener és Miss Sangster a szobába léptek.
A találkozás kölcsönös meglepetés volt. Egy kék szempár összevillant egy szürkével, és mindkettő tudta, hogy olyasvalamit látott, amit nem várt. 
Mindkettő olyannyira másnak képzelte el a másikat, hogy a megismerés pillanatában csaknem fölkiáltott a meglepetéstől.
Mint nőhöz illik, először a miss győzte le zavarát, anélkül, hogy külsőleg egyáltalában elárulta volna. És mire kezet fogott vele, már nem volt elfogult.
Pat ellenben maga sem tudta, hogy esett át a bemutatkozáson. Egy nő jött hozzá... egy "nő volt itt. nála! Ez volt az első igazi nő, akivel találkozott. És nem is képzelte volna, hogy a nő ilyen. Az a kevés nő, akivel életében eddig találkozott, nem hasonlított ehhez. Édesapja jutott eszébe, az öreg Pat, és- 
akaratlanul is arra gondolt, hogy íme, itt a nő, akibe mind a két kezével bele kell kapaszkodnia. És nem engedte el mindjárt a leány kezét. Kíváncsian, szinte elbűvölten nézte, és csodálkozva gyönyörködött törékeny finomságában.
Miss Sangster mindamellett félt egy kicsit. Elvégre mégis a „vadállat", aki itt előtte áll, a ring „vadállata", egy öklöző, ostoba, hímnemű bestia, aki a kesztyűivel összelapítja ellenfeleit. A kezére nézett, melyet Pat Glendon még mindig fogva tartott. Mosolyogva szólt a bajnokra:
- Kérem, Mr. Glendon, legyen szíves, adja vissza a kezemet. Nekem... igen, nekem szükségem van még rá.
Pat elsápadt, midőn a lány fehér kezére nézett, amikor pedig ijedten elengedte zsákmányát, belepirult, és vörös lett, mint a rák.
Miss Sangster észrevette ezt a színváltozást és arra gondolt, hogy ez az ember nem is olyan vadállat, mint amilyennek mondják.
Stubener, hogy véget vessen a furcsa jelenetnek, széket hozott a miss számára, mire Glendon is automatikusan visszazökkent a maga helyére.
- Glendon kitűnő kondícióban van, Miss Sangster, nagyszerű kondícióban - kezdte a szót a menedzser. - Ugye úgy van, Pat?
Glendon a pokolba kívánta ezt a témát, kedvetlenül húzta össze a szemöldökét, és nem válaszolt.
Helyette Miss Sangster szólalt meg:
- Már régen óhajtottam önnel találkozni, Mr. Glendon. Még sohasem interjúvoltam meg ökölvívóbajnokot, és ha nem vagyok járatos a bokszban, ön meg fogja nekem bocsátani. Ugye?
A menedzser ismét közbeszólt:
- Talán jobb lenne, ha munka közben nézné meg a fiatalembert. Ha tréning közben látja, én is többet tudok mondani önnek róla, érdekes, új dolgokat. Behívjuk Walsh-t, Pat, és csináljatok egy-két roundot.
Glendon nyersen intette le a menedzsert. Ebben a pillanatban rászolgált a melléknevére.
- Senkit sem hívunk be, és semmit sem csinálunk. Gyerünk azzal az interjúval!
A beszélgetés nem elégítette ki a misset. Stubener mindig közbeszólt, és minduntalan új témát keresett, ami meglehetősen idegessé tette Maud Sangstert. Pat pedig magától semmit sem mondott.
A riporterkisasszony nem győzte eléggé csodálni az ifjú Glendon finom vonásait, nagy, kerek szemének tiszta kékjét, arányos termetét, nemes metszésű orrát, szépen formált ajkait, melyeknek szögletében semmi sem árulta el a „vadállatot".
De hiába volt minden igyekezete, hogy interjúnak való rendes beszélgetést kezdjen vele. Baj volt, hogy az ökölvívásról és az ökölvívókról keveset tudott, és hogy bármit kérdezett is,, Stubener minduntalan közbevágott.
- Nagyon érdekes lehet egy bokszbajnok élete - mondta a miss sóhajtva. - Szeretném közelebbről ismerni. Mondja, miért bokszol?
És hogy Stubener valószínű közbeszólását megelőzze, mindjárt hozzátette:
- Pénzre most, természetesen, nem gondolok. Mondja... élvezi a küzdelmet? Izgatja a tudat, hogy embertársára támad?
- Még nem vesztett el egyetlen mérkőzést sem - szólt közbe Stubener. - Minden meccsét megnyerte.
- És éppen az eredménynek ez a bizonyossága - folytatta Pat -, ez foszt meg minden mérkőzésemben a küzdelem legingerlőbb varázsától.
A menedzser nevetve jegyezte meg.
- No, majd lesz ingerlő varázs, ha Jim Hanforddal fogsz megmérkőzni.
Pat mosolygott, de nem felelt. Miss Maud kérlelni kezdte:
- Mondjon még valamit arról, hogy mit érez, amikor szemben áll ellenfelével a ringben.
Pat erre a kérdésre olyan feleletet adott, amellyel nemcsak a menedzserét és Miss Sangstert lepte meg, hanem amin még maga is elálmélkodott.
- Én azt hiszem - mondta az ifjú Glendon -, hogy jobb, ha nem tárgyalunk ezekről a dolgokról. Úgy gondolom, vannak sokkal fontosabb kérdések, amikről beszélgethetünk. Én...
Hirtelen elhallgatott, mintha megijedt volna attól, amit mondott. A leány örömmel kiáltott fel.
- Helyes! Ez az! így lehet jó interjút csinálni, így érvényesül az igazi egyéniség.
De Pat újra elnémult, és Stubener szolgált helyette statisztikai, súly- és térfogatbeli adatokkal.
Mindez nem nagyon érdekelte Maud Sangstert, akin meglátszott, hogy untatja ez a szakelőadás.
Kezébe vett égy könyvet, és kérdőleg nézett Stubenerre.
- Pat könyve - felelte a menedzser. - Rajong a költőkért, a színes fotográfiákért, a képkiállításokért és más hasonló dolgokért. De az Istenért, ezt meg ne írja az újságban, mert tönkreteszi vele a reputációját.
Miss Maud tréfás vádló tekintettel nézett Patre, aki láthatólag zavarba jött. A miss azonban már tudta, hogy nem mindennapi interjút fog csinálni ma délután. Egy szégyenlős fiatalember, akit „vadállatnak" hívnak, és aki félelmes óriás! -Egy bokszbajnok, aki költőket olvas, képkiállításokra jár, és színes fotográfiákat készít! Hát ez igazán nem vadállat! És ez a szégyenlősség nem az ostobaság, hanem az őszinte szerénység megnyilatkozása. Shakespeare szonettjei! Ezen az alapon lehetne valamit kiszedni belőle...
Néhány perccel később azonban másvalami jutott az eszébe, és ettől a kérdéstől nem hagyta elütni magát. Mert ez nagyon is érdekes riporttéma volt a Courier Journal részére.
- Igaza van különben - mondta Patnak. - Van sokkal fontosabb kérdés is, amiről beszélgethetünk. Valami az eszembe jutott, egy fontos dolog, amiben szeretnék öntől felvilágosítást kérni. Kitalálja, hogy mi az?
Pat tagadólag intett a fejével.
- Szabad őszintének lennem? - Nagyon őszintének? Hallottam több ízben embereket arról beszélni, hogy vannak egyes mérkőzések, amelyek nem tiszták, és hogy vannak olyanok, amelyek titkos megállapodásokkal vannak összefüggésben. Megvallom, most, amikor önnel beszélgetek, alig tudom elképzelni, hogy ön ilyen dolgokban részt vehet. Azt meg tudom érteni, hogy ön szereti a sportot magáért a sportért, azt is be tudom látni, hogy a pénzt sem veti meg, amit a mérkőzéseivel keres, azt azonban már sehogysem...
- Nincs is mit megértenie - vágott közbe Stubener, miközben Pat szelíden, türelmesen elmosolyodott -, mert mindez csak mese, ez a sok ostoba fecsegés a csalásról, az előre kicsinált meccsekről és mindenféle más panamáról. 
De Maud Sangster nem engedte magát elütni a kérdéstől, és egyenesen Pathez fordult.
- Figyeljen rám. Egy esetre határozottan emlékszem. Néhány hónappal ezelőtt történt - már nem emlékszem biztosan a meccs résztvevőire. A Courier Journal egyik szerkesztője azzal a kijelentéssel lepett meg, hogy sok pénzt fog nyerni. Nem azt mondta, hogy reméli, hanem így mondta: sok pénz fogok nyerni. Azt mondta, hogy beszélt néhány bennfentessel, és a roundok számára fogadott. Azt 
mondta, hogy a küzdelem a tizenkilencedik roundban fog végződni. Ez a meccset megelőző estén történt. És másnap diadalmasan figyelmeztetett a mérkőzés eredményére, amely csakugyan neki adott igazat: az előre megmondott roundban végződött a küzdelem. Én nem sokat törődtem a dologgal. Akkoriban nem érdekelt a boksz. Most azonban érdekel. És most megkérdezem öntől, hogy csakugyan üres beszéd-e az, amit a csalásokról suttognak, vagy alapja van a dolognak.
- Emlékszem arra a meccsre - felelte Glendon - Owen és Murgwater mérkőztek. És csakugyan a tizenkilencedik roundban végződött a küzdelem, Sam. És a kisasszony azt mondja, hogy már előtte való nap hallotta, hogy a tizenkilencedik roundban fog végződni. Mit szólsz ehhez, Sam?
A menedzser tréfásan ütötte el az egyenes választ: -
- Mit szólsz ahhoz, ha valaki nyer az osztálysorsjátékon. Ez éppúgy megeshetik. Akik a mérkőzők előzetes szereplését és kondícióját, a stílust és az időt tanulmányozzák, éppúgy eltalálhatják a roundok számát, mint ahogy vannak szerencsések, akiknek beüt hébe-hóba egy hosszú odds-os outsider kint a lóversenyen.
- Mi az ön véleménye, Mr. Glendon? - kérdezte a miss Pattól.
Stubener közbevágott.
- Az, ami az enyém. Glendon jól tudja, hogy amit mondok, az utolsó szóig igaz. Ő sohasem mérkőzött másképp, csak becsületesen, egész pályafutása alatt. Igaz-e, Pat?
Patt bólintott.
- Ez igaz.
Neki elhitte a miss, hogy igazat mond. Idegesen simította végig a homlokát, mintha a gondolataitól akart volna szabadulni.
- Figyeljen ide - mondta újra. - Tegnap este ugyanez a szerkesztő azt mondta nekem, hogy az ön legközelebbi mérkőzése is ilyen előre kicsinált dolog, és hogy a beavatottak tudják, hányadik roundban fog végződni.
Pat hangja élesen csapott le a válasszal.
- Ha az a szerkesztő ezt mondta, hazudik!
- A múltkor nem hazudott - felelte a miss.
- Hát mit mondott, hányadik roundban fogok végezni Nat Powersszel?
Mielőtt a miss felelhetett volna, a menedzser közbevágott.
- Ugyan, Pat, hallgass! Szóra sem érdemes ez a pletyka. Mindig jár a szájuk. Folytassuk az interjút.
De Glendon nem figyelt rá. A szeme most nem volt szelíd kék; harag lángolt benne, és parancsolón tekintett körül. A miss most már biztosra vette, hogy elevenére tapintott a dolognak, és meg fogja tudni, amit akar. Gyönyörrel élvezte Pat haragos hangját és tekintetét, íme, egy igazi férfi, aki tisztán, 
becsületesen akarja az életet.
- Hány roundot mondott a szerkesztő? - követelte Pat kiabálva.
- Legyen eszed, Pat - csillapította Stubener -, hagyd ezt a bolondságot!
- Szeretnék önnel négyszemközt beszélni -  mondta a miss.
- Azt meg lehet csinálni - felelte Pat. - Légy szíves, Sam, menj ki. Tárgyalj addig a fotográfussal.

A két férfi egy pillanatig egymásra nézett, azután a menedzser lassan az ajtó felé indult. Amikor becsukta kívülről maga mögött, a fülét odatette a résre, hogy hallgatózzék.
- Nos, halljuk, hány roundot mondott a szerkesztő? - kérdezte Pat harmadszor is nagyon komolyan.
A miss kissé félősen, bátortalanul felelte:
- Remélem, hogy jól emlékszem, és nem tévedek. Azt mondta, hogy a meccs a tizenhatodik roundban fog végződni.
Glendon arcán meglepetés és harag tükröződött. A tekintete vádlón röppent az ajtó felé.
Megvolt az oka a haragra. Csak néhány nappal ezelőtt beszélgetett erről a dologról Stubenerrel, és abban állapodtak meg, hogy a közönségnek is adnak valamit a pénzéért, és a mérkőzést sem nyújtják a fölöslegesnél hosszabbra, tehát úgy csinálják, hogy a meccs a tizenhatodik roundban végződjék. És most jön egy újságírónő, aki tudja, és előre megmondja ugyanezt a számot.
Stubener elsápadt az ajtó előtt, és benyitott a szobába. De Pat rászólt.
- Majd később gyere be, ha szólok. Légy szíves, csukd be az ajtót magad után.
Az ajtó becsukódott, és ők ketten újra maguk maradtak. Glendon nem szólt semmit. Tekintete leplezetlen zavart és idegességet árult el. 
- Nos? - kérdezte a miss.
Pat fölállt, egy lépést tett előre, azután újra leült, és miután egy nagyot nyelt, így szólt:
- Egyet mondhatok önnek. A meccs nem a tizenhatodik roundban fog végződni.
Maud Sangster nem felelt, de kétkedő, gúnyos mosolya sértette Patet.
- Úgy gondolja, hogy a program megváltozik? - kérdezte merészen a miss.
- Nem szoktam hazudni. Még nőknek sem - felelte élesen Glendon. - És én fogom megmondani önnek, hogy hányadik roundban fog végződni a játék, és senki más nem fogja tudni.
Maud Sangster vállat vont és nevetett.
- Ez úgy hangzik, mint egy lóversenytipp. Azt is így adják le. Egyébként én, ha nő vagyok is, nem vagyok egészen ostoba, és tudom, hogy itt valami nincs rendjén.
Felelet helyett Glendon az ablakhoz ment, mintha ki akarna nézni, de félig megfordult, és a miss tudta, hogy az ő arcát figyeli. Azután visszajött és leült.
- Most mondani fogok magának valamit - szólt a lányhoz. - Elhiszi egy... ökölvívó szavát?
A miss komolyan intett, hogy igen. És amint a fiú arcába nézett, a tekintetén meglátszott, hogy minden mondatát igaznak veszi.
- Mindig tisztességesen, becsületesen mérkőztem - kezdte Pat. - Piszkos pénzhez sohasem nyúltam életemben, csalással sohasem próbálkoztam. Az ön állítása is rágalom, és én igazán nem is tudom, mit feleljek. Mert ez a csúnya vád módfelett izgat engem. Látja, Stubenerrel beszéltünk erről a meccsről, és megegyeztünk abban, hogy a tizenhatodik roundban fogok végezni. És most ön ugyanezzel jön. Honnan tudta meg ezt a szerkesztő? Tőlem nem. Csak Stubener mondhatta meg... ha ugyan… ha ugyan a szerkesztő nem valami szerencsés fickó, aki eltalálta. Nem tudom, mit gondoljak. De majd nyitva tartom a szememet, és vigyázok. Annyi szent, hogy amit mondtam önnek, az a tiszta igazság, itt a kezem rá.
Pat fölkelt, és kezet nyújtott a missnek. Egy pillanatig egymás szemébe néztek, azután mind a kettőnek egymás kezére esett a tekintete. Sangster Maud sohasem érezte még ennyire, hogy nő. A két kéz szexuális különbsége - az egyik kicsiny, lágy, törékeny, a másik izmos, kemény, és óriás - szenzációs volt.
Glendon szólalt meg először.
- Ön könnyen meg tudja sérteni az embert. És elengedte a lány kezét.
A missnek egy öreg király jutott eszébe, aki szerette az óriás katonákat. Miközben visszahúzta kezét, jóízűen mosolygott ezen az eszmetársításon.
- Én nagyon örülök - mondta Pat -, hogy ma ön idejött, s kinyitotta a szememet.
- Ön pedig meglepett engem - felelte a lány. - Nekem úgy látszott, hogy magától értetődő dolog, ha az ökölvívásban panamák fordulnának elő, csak azt nem tudom megérteni, hogy ön, a sport egyik főalakja semmit sem tud ezekről a dolgokról. Természetesnek véltem, hogy ön mindenről jól van értesülve, s igen nagy meglepetésemre szolgál, hogy önnek még csak sejtelme sincs róla. Ön egészen más lehet, mint a többi bokszbajnok. 
Pat bólintott a fejével.
- Azt hiszem, most már kezdem érteni a dolgot. Ezért tartottak hát vissza engem a bajnokok, a menedzserek és klubok társaságától!
- És megváltoztatja őket? - kérdezte a lány érdeklődéssel, abban a meggyőződésben, hogy Pat meg fogja tisztítani a sportot a csalóktól.
- Nem, hanem végzek velük - felelte Glendon. - Ha nem becsületes a játék, nem veszek többet részt benne. Egy dolog egészen bizonyos: ez a legközelebbi meccs Nat Powersszel nem a tizenhatodik roundban fog végződni. Ha a szerkesztő azt hiszi, hogy jó tippet kapott, hát nagyon fog csalódni. Ahelyett, hogy a tizenhatodik roundban vágnám ki, engedem a játékot a huszadikig. Majd meglátja, 
kérem.
A miss fölállt, és menni készült.
- És ne szóljak a szerkesztőnek? - kérdezte.
- Semmi esetre sem; ha csak találgatás volt, hát most tévedni fog. Ha pedig csalt, akkor megbűnhődik. Legyen ez a mi kettőnk titka. Megmondom önnek, mit fogok csinálni. Megmondom a roundot. Nem megyek el a huszadikig. Végezni fogok Nat Powersszel a tizennyolcadikban.
- És én nem mondom el senkinek - felelte a lány.
- Egy nagy szívességet akarok kérni öntől - szólt Pat. - Egy nagyon nagy szívességet.
A lány kedvesen nézett a bajnok arcába, s tekintete elárulta, hogy a kérés máris teljesítve van.
- Arról meg vagyok győződve, hogy a csalás dolgáról semmit sem ír az interjúban. De én többet kérek ennél. Azt óhajtom, hogy egyáltalában semmi se jelenjék meg rólam.
A miss arca csak egy pillanatig mutatott meglepetést, s aztán gyorsan így szólt:
- Rendben van. Nem fog megjelenni az interjú. Egy sort sem írok róla.
- Tudtam - felelte Pat kurtán.
Amint egy pillanatig kelletlenül érintette, hogy Pat nem mondott köszönetet, de a következő percben már örült neki. Érezte, hogy ez az ifjú egészen más ember lett egyórás beszélgetésük alatt, mint volt azelőtt.
- Honnan tudta? - kérdezte kíváncsian.
- Nem tudom. Nem tudnám megmondani. Természetesnek találtam. Valahogy úgy érzem, hogy egy kicsit érdeklődünk egymás sorsa iránt...
- De miért ne tegyük közzé ezt az interjút? Az ön menedzsere azt mondja, hogy kitűnő reklám.
- Tudom - felelte Pat vontatottan. - De azért mégsem akarom. Nem akarok arra gondolni, hogy ez a mi beszélgetésünk most itt efféle hivatalos társalgás volt. Úgy akarok rá emlékezni, mintha csak egy férfi beszélgetett volna egy nővel.
És míg ezt mondta, úgy nézett a missre, mint ahogy a férfi néz egy nőre, aki tetszik neki. Maud Sangster érezte, hogy szótlanná és ügyetlenné lesz ez előtt a férfi előtt, akinek magának volt az a híre, hogy szótlan és ügyetlen. Ó, ez a bokszbajnok, ez a „vadállat" nagyon is tudott beszélni, sok meggyőző erővel és nagyszerű, naiv őszinteséggel.
Pat lekísérte az autóhoz a misst, és ott még egyszer kezet fogott vele.
- Nemsokára látni fogom megint - mondta neki. - Találkozni akarok magával. Valahogy úgy érzem, hogy még van egy-két mondanivalónk egymásnak.
És amikor a gépkocsi tovagördült, Maud Sangster is azt gondolta, hogy Pat Glendon igazat mondott. Nekik még lesz mondanivalójuk egymásnak.

Mikor Pat visszament a telepre, Stubener rátámadt.
- Miért küldtél ki? Most szép szamárságot csináltál. Majd meglátod, mi lesz abban az interjúban!
Glendon hidegen mosolygott a menedzserre. Néhány pillanatig gyönyörködni látszott az ijedtségében, azután azt mondta:
- Nem fog megjelenni. 
Stubener élesen nézett rá.
- Megkértem, hogy ne közölje. 
Stubener fölkacagott.
- Szépen enged el az ilyen jó fogást! 
Glendon fölpattant.
- Nem fog megjelenni! Ő megígérte nekem, és aki kételkedik a szavában, az azt mondja, hogy hazudik.
Szemében az ír szenvedelem lángja lobbant föl, és Stubener nem kételkedett tovább.

VII.

Stubenernek nem sok idő kellett, hogy kitalálja Glendon megváltozott szándékát. Természetesen nyomban érintkezésbe lépett Nat Powersszel és annak menedzserével. 
Powers hű embere volt a fogadóknak, és a szindikátusnak nem volt oka félteni a jó tippet.

A mérkőzés estéjén Maud Sangster megint egyszer komoly kritikára adott alkalmat az előkelő társaságnak. Szerkesztője kíséretében jelent meg a ringben. Haját és csaknem egész arcát egy mélyen ülő nagy kalap takarta el, termetét bokáig érő köpeny födte.
A mérkőzést semmiféle más meccs nem előzte meg, és a miss csak akkor foglalta el helyét, amikor fölzúgott a taps az érkező Nat Powers tiszteletére. Midőn segédei kíséretében a bajnok lejött az oldallépcsőn, a miss szinte megijedt félelmetes erejétől. De a mozgása meglepően könnyű volt, amint mosolyogva köszöngetett jobbra-balra.
Nem volt szép ember. Két óriás füle tanúskodott a hivatása mellett, törött orrát pedig a viharos múltjában olyan laposra verték már, hogy a doktorok régen fölhagytak minden restaurációs kísérlettel.
Újabb taps Glendon érkezését jelezte, és Miss Sangster élénken figyelni kezdett. 
A nagy ellentétet a két ellenfél között csak akkor látta igazán, mikor mind a ketten ott álltak a ring közepén, a villanylámpák fényében. Akkor látta, hogy Glendon a telivér, és Powers a „vadállat". Pat minden ereje mellett is arányos volt és finom, Powers visszataszító és durva. A bevezető pózok közben, amiket a mozisok számára csináltak, Glendon tekintete végigsiklott az újságírók padsorán, és még pihent a miss arcán. És bár semmivel sem árulta el, a miss tudta, hogy a bajnok felismerte. A következő pillanatban megszólalt a kikiáltó hangja:
- Rajta!
Pompás meccs volt. Nem volt vér, nem volt ájuldozás, és mind a kettő mesternek bizonyult. Sangster kisasszony el volt ragadtatva a küzdelem nagyszerűségétől, és elragadtatásának olyan élénk taglejtésekkel adott kifejezést, hogy a mellette ülő szerkesztő több ízben kénytelen volt a karját megfogni és figyelmeztetni, hogy kicsoda és hogy hol van.
Powers könnyed és elegáns stílusban harcolt, mint ahogy közel ötven mérkőzés győzelmes hőséhez illik, és elismerő taps honorálta minden érdekesebb fogását. Mindamellett kevés alkalma volt magát valami nagyon kitüntetni, kivéve néhány hevesebb összeköttetést, amikor úgy látszott, hogy Pat súlyos csapásokat kap tőle.
Ilyenkor a közönség laikusabb része lábújjhegyre állva leste, hogy a rettenetes Nat Powers mikor arat győzelmet. E pillanatban Maud Sangster is erősen féltette Glendont, de a szerkesztő megnyugtatta:
- Az ifjú Pat egész biztosan győzni fog. Nagyszerű speedje van, és ha komolyan elkezdi, nincs aki ellenálljon neki. De nem győz előbb, csak a tizenhatodik roundban.
- Hátha még később? - kérdezte a miss - és csaknem fölkacagott, amikor a szerkesztő tagadólag intett.
Powers szokása szerint folyton támadott, és Glendon belement a játékba. Nagyszerűen védekezett, de nemegyszer támadást is miméit, hogy a közönség érdeklődését fokozza. Powers, ámbár tudta, hogy vesztésre van szánva, sokkal ravaszabb ring-róka volt, semhogy ki ne vágja ellenfelét, ha az alkalom úgy hozza magával. Nemegyszer próbált szerencsét a dupla kereszttel, és komolyan föltette magában, hogy ha lehet, knock-outolja Patot, a fogadók pedig akasszák föl magukat.
A sajtó telekürtölte a sportvilágot, hogy a fiatal Glendon ezúttal emberére talált. Powers azonban meg volt győződve róla, hogy ő a gyöngébbik fél. Hevesebb összetűzések alkalmával több ízben kapott olyan ütést, amelyről meg volt győződve, hogy szántszándékkal volt enyhébb, mint amilyen lehetett volna.
A tizenötödik round végén mind a két ellenfél jó kondícióban volt, de Powers mintha nehezebben lélegzett volna, és a ring szélén oddsokat kínáltak rá, hogy meddig bírja. Mielőtt a gong megszólalt volna, Stubener behajolt Glendon kornerjébe, és odaszólt neki:
- Ki tudod vágni most?
Glendon hátraszegte a fejét, és szemtelenül a menedzser arcába nevetett, mely aggodalmat árult el.
A tizenhatodik roundban Glendont meglepte Powers harcmodora. Az első másodperctől kezdve valóságos förgeteg volt ez a forduló, és Glendonnak ugyancsak vigyáznia kellett, hogy ellenfele össze ne püfölje. Powers blokkolt, trükközött, behúzta a nyakát, oldalugrásokat csinált, hátraszaladt a kötélhez, hogy újra a ring közepére rohanjon, és minden elképzelhető trükköt előszedett. Néha azt is megtette, hogy kapukat kínált Glendonnak, de Pat úgy csinált, mintha nem vette volna észre, és futni hagyta az alkalmat.
Két percig ment ez így. Még egy perc, és a round véget ér, és a fogadók szindikátusát súlyos veszteség éri. De ez a perc nem következett el. A ring közepén találkoztak. Közönséges lefogás következett, amilyen nagyon gyakran fordul elő bokszolás közben. Glendon a bal karjával egy könnyű oldalütést mért ellenfelének arcára, amilyen könnyű ütést már nem egyet adott le, inkább tréfásán, a meccs alatt. Meglepetésére azonban azt vette észre, hogy Powers a karjai közé tán törődik, és nyomban lerogy a dobogóra nagy zuhanással, féloldalt esve, és behunyt szemmel, mozdulatlanul marad a földön.
A bíró fölébe hajolva, már számolta is a másodperceket.
- Egy... kettő... három... öt... hét... kilenc... 
Powers megpróbált fölállni, de nem tudott.
- Tíz!… és vége! - kiáltotta a bíró a tizedik másodperc végén, és kezet fogott Glendonnal, jelezte, hogy övé a győzelem.
Fölzúgott a taps, és Glendon kábultan állt a ring közepén. Nem a diadal tól, hanem a meglepetéstől. Mindenre, ami szent, meg mert volna esküdni, hogy Powers nem az ő ütésétől esett össze. Egész biztosan tudta, hogy nem állcsapás volt, hanem gyönge oldalütés. És ez az ember mégis összeesett, 
mintha „knock out" lett volna. Nagyszerűen csinálta. A padlóra való zuhanással szinte remekelt. A közönség egy pillanatra sem kételkedett benne, hogy „knock out" volt, és a mozisok is megpecsételik a hazugságot. És a szerkesztő nyert.
Glendon egy gyors pillantást vetett a kötélen át Maud Sangster arcába. A miss egyenesen nézett rá, de a tekintete hideg volt és kemény.
Glendon segédei jöttek gratulálni, de Stubener megelőzte őket. Két keze közé fogta Glendon jobb kesztyűjét, és fölkiáltott:
- Jó gyerek vagy, Pat. Tudtam, hogy megcsinálod!
Glendon kihúzta kezét a kesztyűből, s évek óta tartó együttlétük alatt először volt durva Stubenerhez.
- Eredj a fenébe! - mondta a menedzsernek, és odatartotta a bal kezét a segédeknek, hogy arról is húzzák le a kesztyűt.

VIII.

Aznap este Maud Sangster rosszkedvűen feküdt le, és úgy érezte, hogy gyűlöli magamagát, a bokszbajnokokat és egyáltalában az egész világot.

Másnap délután a szerkesztőségben dolgozott, amikor a kifutófiú egy névjegyet vitt be neki. Glendoné volt.
- Mondd meg neki - szólt a fiúhoz -, hogy nem fogadhatom.
A fiú visszajött.
- Azt mondja az az úr, hogy okvetlenül beszélni akar a kisasszonnyal.
- Mondtad neki, hogy sürgős dolgom van?
- Igen, de azt felelte, hogy az ő dolga is sürgős. Én tudom, hogy ki az az úr. Az ifjú Glendon, aki tegnap este megnyerte a meccset.
- Jól van, hát vezesd be.
Nem üdvözölték egymást, amikor Glendon belépett. A miss olyan hideg és barátságtalan volt, mint egy esős őszi nap, székkel sem kínálta meg vendégét, nem is nézett a szeme közé, és félig elfordulva tőle, várta, hogy mit fog mondani. Pat nem árulta el, mennyire bántja ez a fogadtatás, hanem mindjárt a tárgyra tért.
- Beszélni akartam önnel. A tegnapi meccs csakugyan a tizenhatodik roundban végződött.
A miss vállat vont.
- Tudtam.
- Ön nem tudta - vágott vissza Pat. - Ön nem tudta! És én sem tudtam.
A miss megfordult, és nyugodtan nézett Pat szemébe.
- Mi haszna? - kérdezte -. A boksz - boksz, és mi már jól tudjuk, hogy ez mit jelent. A meccs abban a roundban végződött, amit előre megmondtam önnek.
- Igaz - felelte Glendon. - De ön nem tudta előre, hogy úgy fog végződni. Az egész világon éppen csak mi ketten nem tudtuk, hogy úgy fog végződni. Elhiszi?
A miss bólintott.
- De Powers mégis kiesett a tizenhatodikban.
- De nem esett ki. Egyáltalában nem esett ki. Hiszen éppen ez az, erről akarok önnek beszélni. Én nem hazudok önnek. Érti? Én nem hazudok! Bolonddá tettek és velem együtt önt is. Ön azt hiszi, hogy látta, mikor kivágtam Powerst. De nem vágtam ki. Az ütés sokkal gyengébb volt, semhogy elég lett volna arra. Tettetett dolog volt az egész. Powers csalt.
Pat várakozó pillantással nézett a leányra, és Maud Sangster érezte, hogy hisz ennek az embernek, akit csak kétszer látott életében, és ez valami jóleső érzéssel töltötte el.
- Nos? - sürgette Glendon.
A miss fölállt, és kezet nyújtott neki.
- Elhiszem, amit mond. És nagyon örülök. 
Meleg kézfogás volt, és a férfi szeme is forrón találkozott a lányéval. Azután megint egymás kezét nézték. És Pat keze mintha maga felé húzta volna a lányét, és Maud is mintha engedte volna, és valami olyan bolondság jutott az eszébe, hogy jó lenne, ha ezek a borzasztó erős karok átölelnék.
- Tudja-e - mondta Pat - hogy magát nekem teremtette az Isten?
Elfordult a lánytól, és végigsimított a homlokán. Maud szó nélkül ült le a karosszékébe, és Pat is leült vele szemben.
- Tegnap este - folytatta - elmentem a gőzfürdőbe, és ott egy letört, öreg ökölvívóval találkoztam, aki valamikor az édesapám barátja volt. Tudtam, hogy előtte semmi sem titok a ring dolgában. Megszólaltattam az öreget. Alig akarta elhinni, hogy én nem tudok ezekről a panamákról. Azt kérdezte tőlem, hogy hát hol élek, az erdőben? Azt hiszem, igaza volt. Az erdőben nőttem fel, és csak a fákat ismertem. Azok nem csalnak... Nos, ez az öregember fölvilágosított mindenről. A ring rosszabb, mint ön 
gondolja. Mindenkit megmételyez, akinek csak dolga van vele. Mindenütt a panama, a graft uralkodik. Rendezők, menedzserek és ökölvívók egymást csalják, és valamennyien a közönséget. Álmélkodtam azon, amit az öreg beszélt. Évek óta élek itt köztük, és nem tudok ezekről á dolgokról semmit. Csakugyan az erdőben éltem. És csak most látom, mennyire becsaptak. Ma reggel Spider Walshsel találkoztam, és vele beszéltem. Ő volt az én első trénerem, és Stubener instrukcióit követte. Ők nem szóltak nekem, én meg nem érintkeztem a sport-népséggel. Vadásztam, halásztam, 
fényképekkel mókáztam. Tudja, hogy hívtak engem Walsh és Stubener egymás közt? A szűz... Csak ma reggel hallottam Walshtől. És igazuk volt. Ártatlan bárányka voltam mellettük... És Stubener engem is fölhasznált piszkos dolgaihoz, tudtomon kívül. Most már tudom, hogyan csinálták. De látja, sohasem érdekelt annyira a játék, hogy gyanakodtam volna. Egészséges, tiszta fejű embernek születtem, a szabadban nőttem fel, és az apám tanítványa voltam, aki mindenkinél többet értett a bokszhoz. Nekem nagyon könnyű dolog volt az ökölvívás, és mindig biztos voltam a győzelem felől. De most végeztem velük.
Maud figyelmeztette Patot a Tom Cannammel való legközelebbi mérkőzésére.
- Az már Stubener dolga - felelte Glendon. - Hónapok óta reklámozzák. De nem törődöm vele. Megyek vissza az erdőbe. Jóllaktam az emberekkel.
Maud íróasztalára nézett, melyen egy félig kész kézirat hevert.
- Milyen jó a férfiaknak! - sóhajtott föl. - Azt teszik, ami jólesik nekik.
Pat közbeszólt:
- Amint én hallottam, maga sem igen kérdezi, hogy mit szabad. És nekem éppen ez tetszik magában a legjobban. És az is, hogy olyan jól megértjük egymást. 
Forró pillantással simogatta végig a lány arcát, és így folytatta:
- Nos, legalább a ring mégis hozott nekem valami jót: megismertem magát. És ha az ember megismeri az igazi nőt, nincs mit haboznia. Fogja meg mind a két kezével, és ne engedje el többé. Jöjjön, menjünk együtt haza, a hegyekbe...
Villámszerű gyorsasággal jött ez a vallomás, és Maud mégis érezte, hogy ennek így kellett lennie. Olyan volt, mint egy álom, de édes, boldog álom, amilyeneket nem álmodik az ember a szerkesztőségi szobákban.
Pat fölállt, és mind a két kezét a lány felé nyújtotta.
- Nem merem... nem merem... - suttogta Maud inkább magának.
Pat mosolygott:
- Nem merni kell itt, hanem akarni... Akarja? 
Most már Maud is fölállt. Mintha hipnotikus álom vett volna rajta erőt. Körül akart nézni a szobában, hogy az ismerős bútorok és tárgyak visszahozzák a valóságba, de nem tudta, róla levenni a szemét. És szólni sem tudott.
Pat egészen közel lépett hozzá. A keze a lány karján pihent, és ösztönszerűleg a lány is hozzásimult. Ez is az álomhoz tartozott, és Maud már nem kérdezte, hogy szabad-e. Igaza volt Glendonnak, mindent merni kell, amit az ember akar.
Pat fölsegítette a lány kabátját, és Maud gépiesen tette föl a kalapját. Csak azt vette észre, hogy a nyitott ajtón kimegy Glendonnal a folyosóra. Operettfinálék jutottak az eszébe, ahol a primadonna megszökik a bonvivánnal.
Lent a kapuban Pat egy taxinak akart szólni, de Maud megfogta a karját.
- Hová megyünk? - kérdezte ijedten.
- A vasútra. Még éppen elérjük a sacramentói vonatot.
- De én... így mégsem... mehetek... Hiszen még zsebkendőt sem hoztam magammal. 
- Majd vehetsz magadnak Sacramentóban. Ott meg is esküszünk, és megyünk tovább észak felé. Táviratilag mindent elintézek a vonatról.
Amikor már ott állt a gépkocsi, még egyszer körülnézett az ismerős az utcában, az ismerős üzleteken, azután egy kicsit ijedten Glendon arcába pillantott.
- De hiszen én még alig tudok magáról valamit! - rebegte.
- Mindent tudunk egymásról, amit tudnunk kell - felelte Pat.
Maud rátámaszkodott Glendon karjára, és beszállt a taxiba. Azután becsapódott az ajtó, Pat melléje ült, és az autó lerobogott a Markét Streeten. A fordulóban Pat karja Maud derekára simult, s miközben magához vonta a lányt, a csókja már ott égett az ajkán.
- Én... én... úgy hallottam - dadogta a veretlen bokszbajnok -, hogy a csóknak bizonyos művészete van. Én nem ismerem ezt a művészetet, de ígérem, hogy meg fogom tanulni. Mert látod... te vagy az első nő, akit megcsókoltam életemben.

Ahol a sziklás hegység egyik rovátkás csúcsa "figyel a szűz erdő fölött, egy férfi és egy nő alakja hajol össze. Mellettük egy fatörzshöz kötve két ló legel. A lovakon nyereg, a nyereg mögött könnyű poggyász. A fák mind óriás nagyok. Százlábnyi magasságban nyúlnak föl az ég felé, és az átmérőjűk tíz-tizenkét láb. Még nagyobbak is akadnak köztük.
Pat és Maud napok óta törtettek a őserdőn keresztül, és csak most, itt a sziklacsúcson" nyílt először alkalmuk meglátni a rengeteget, amerre útjuk vezetett.
Alattuk és körülöttük szép rendben sorakoztak egymás mellett a ködöt pipáló bíborsipkás hegyek. Végtelen sorban nyúltak a láthatár felé, és erdőruhájuk sötétzöld leple sehol sem szakadt meg. Kéz a kézben feküdtek egymás mellett; a mézesheteiket élték, és a mendonicói vörös erdő árnyéka takarta be őket. A Shasta gerincén jöttek keresztül lóháton, minden különösebb útiterv nélkül. Az öltözetük megfelelő volt; Maud khakiszínű útiruhában, Pat szürke overallban és gyapjúingben. Az ing gallérja nyitva volt, és Glendon napsütötte nyakával olyan volt, mint egy erdei óriás.
Maud felkönyökölt a fűben, és az urára nézett.
- Tudod-e, nagy ember, hogy ez még szebb, mint amilyennek elmesélted. És még szebb, hogy kettesben megyünk rajta keresztül.
Pat átölelte a feleségét.
- És így kettesben fogunk menni mindenütt.
- De most maradjunk csak még itt az erdőben. Úgy szeretem a nagy fákat... és téged, te nagy ember...
Pat szája Maud ajkára tapadt.
- Ó, te szerelmes kamasz! - súgta Maud boldogan a férje fülébe. - És én azt hittem, hogy ilyen nincs is a világon!
- Én pedig azt hittem, hogy nem is fogok soha asszonyt szeretni! - nevetett Pat. - Emlékszel, mikor elmeséltem, hogyan szaladtam el az iskolamester vöröshajú lányától. Akkor jártam először ezen a tájon. Gyalogszerrel, és napjában negyven-ötven angol mérföld gyerekjáték volt nekem. Igazi indián 
voltam. Akkor még nem gondoltam volna, hogy egyszer veled fogok ide visszajönni.
- És azt sem gondoltad, hegy a ring bajnoka leszel?
- Nem. Egyáltalában nem gondoltam rá. Csak az apám mondta mindig, hogy az lesz belőlem. Ő értett hozzá.
- De ő nem gondolta, hogy otthagyod a ringet.
- Nem tudom. Azt azonban tudom, hogy a Stubenerrel kötött szerződésben kikötötte, hogy az első nem tisztességes dolog, amit a menedzser az én szereplésem körül elkövet, érvénytelenné tesz minden megállapodást.
- És most mégis megmérkőzöl Tom Cannammel. Hát érdemes?
Pat a feleségére nézett.
- Nem akarod?
- Édes szívem, én azt akarom, amit te akarsz.
- Jó tréfa lesz - nevetett Pat. - Alaposan elbánok Stubenerrel és a fogadókkal. Kivágom Cannamet az első roundban. Haragudni fogok, először életemben, a dobogón. Szegény Tom Cannam, aki bizonyára olyan csirkefogó, mint a többi, lesz az áldozat. És beszélni, is akarok a ringben. Szokatlan dolog, de sikerem lesz vele, mert föl akarom világosítani a közönséget a panamákról. És Young Glendonnak ez lesz az utolsó megjelenése a ringben.
Maud aggodalmaskodott.
- De drágám, te sohasem szónokoltál életedben. Bele fogsz sülni.
Pat nevetett.
- Hol láttál te egy olyan ír embert, aki ne tudna szónokolni? Majd megmutatom, hogy tudok. És megmutatom szegény Tomnak is. Őszintén sajnálom a fickót.
- Az én szerelmes vadállatom most az egyszer igazán vadállat akar lenni.
- Sőt, nagyon előkelő akarok lenni. Egy pompás utolsó gesztus a ringben. De ha nem akarod, hogy mérkőzzem, csak szólj!
- Hogyne akarnám, nagy ember! Amit te akarsz, azt akarom én is. Ha a Déli-tengerre mégy, követlek, ha az Északi-sarkra, oda is utánad megyek.
- És én teutánad!
- Mert mi két bolond szerelmes vagyunk - kacagott a boldog fiatalasszony, és két gyönge karjával átfonta a bajnok bikanyakát.
Pat fölállt, megmérte a nap állását az égen, és az erdő felé mutatott.
- Gyerünk éjjeli tanyát keresni ott valahol, mert a legközelebbi állomás harmincmérföldnyire van innen.

X.

Az Aranykapu-arénában Glendon és Tom Cannam mérkőzése óriási szenzációt hozott. Még Stubener sem sejtette, mi fog történni. Azt tudta, hogy embere fegyelmezetlenül viselkedett, hogy elszökött és megházasodott, de azt már megbocsátotta neki. Végeredményben Pat mégiscsak megalkudott a helyzettel, és visszajött.
Az Aranykapu-aréna új volt. Ez volt az első mérkőzés benne. Nézőterén huszonötezer ülőhely volt, és az utolsó jegy is elkelt. A világ minden részéből jöttek érdeklődők, és ötven dollárjával fizették az első sorokat. A legolcsóbb szék is öt dollárba került.
A megszokott taps fogadta Billy Morgant, a veterán kikiáltót, amikor belépett a kötelek közé, és meghajtotta ősz fejét. Alighogy beszélni kezdett, a közelben néhány alacsony pad nagy recsegéssel szakadt le a rajtuk ülők alatt. A tömeg harsogó derültségben tört ki, és tréfásan sajnálkozott az „áldozatokon", akiknek persze semmi bajuk sem történt.
Azután hét nehézsúlyú exvilágbajnokot mutatott be Billy Morgan a közönségnek rövid konferansszal, mindegyiknek a neve mellé odatéve bajnoki díszjelzőjét.
Mindez időt vett igénybe. Mindegyik bajnok szólt néhány szót. Ünnepi hangulat lepte meg a ringet. Ott volt mindenki, az egész bokszvilág. Nat Powers eljött, hogy revánsmérkőzésre szólítsa föl Young Glendont, és ott volt maga Jim Hanford is, avval a szándékkal, hogy legközelebbi ellenfelének azt választja, aki a meccset megnyeri.
Glendon a kornerében ült, és Stubener szokása szerint a háta mögött volt. A dobogóra először Cannamet vezették be, akitől hívei lelkes tapssal beszédet követeltek.
- Büszke vagyok rá, hogy itt lehetek ma este. Mindig becsületesen vívtam. Tisztességes voltam egész életemben. És ma este is a legjobb tehetségem szerint mérkőzöm,
- Tudjuk, Tom! Jó fiú vagy, Tom! - zúgta lelkesen a tömeg.
Most Glendon következett. Tőle is beszédet kívántak. És Pat beszélt.
- Mindenki azzal kezdte - szólt -, hogy büszke, mert itt lehet ma este. Én nem vagyok rá büszke.
A közönség elámult, és Pat néhány másodpercnyi időt adott neki, hogy mindenki gondolkozzék a szavain.
- Nem vagyok büszke a társaságomra - folytatta azután. - Önök azt kívánták, hogy beszéljek. Igazat fogok beszélni. Ez az én utolsó meccsem. Ma este búcsút mondok a ringnek. Hogy miért? Már megmondtam önöknek. Nem tetszik a kompánia. A ring meg van mételyezve, fenekestül romlott, a kis professzionista kluboktól a vezető emberekig.
A közönségből, mely eddig ámultan hallgatott, kitört a megbotránkozás. Pisszegés, fütyülés, kiabálás hallatszott.
- Gyerünk azzal a meccsel! Mi arra vagyunk kíváncsiak!
Glendon elhallgatott, és megállapította, hogy a leghangosabban a menedzserek, a trénerek és a bajnokok ordítottak.
A közönség két pártra oszlott.
- Bokszolni! - kiabálta az egyik fél.
- Beszélni! - követelte a másik. Tíz percig tartó őrületes lárma következett.
Stubener, a bíró, az aréna tulajdonosa és a rendező versenyt kiabáltak Glendon fülébe, hogy kezdje meg a meccset. És midőn Glendon megtagadta, a bíró azzal kezdett fenyegetőzni, hogy Cannamet mondja ki győztesnek.
Pat mosolygott.
- Azt szeretném látni! Hiszen meglincselne a közönség! Különben is, én hajlandó vagyok mérkőzni, csak be akarom fejezni a beszédemet.
- De ez, a szabályok ellen, van! - protestált a bíró.
- Szó sincs róla! - vágott vissza Pat. - A szabályok egy szóval sem tiltják a beszédet. És ma este minden bajnok beszélt.
- Csak néhány szót - dörögte a rendező Glendon fülébe. - De te egész előadást tartasz.
- A szabályok egy szóval sem tiltják az előadást - felelte Pat nyersen. - Most pedig menjetek innen, mert kihajigállak benneteket!
És már galléron is fogta a nagy, robusztus termetű rendezőt, és fél kézzel, játszi könnyedséggel dobta át a kötélen a közönség hangos örömére.
Egyre többen és hangosabban követelték a beszédet, és Stubener, az aréna tulajdonosával együtt, jobbnak látta visszavonulni. 
A nagy kavarodásban néhány szék újra összetört, mire Glendon az ügyeletes rendőrtiszthez fordult.
- Ha nem mondhatom el a beszédemet szólt -, a tömeg mindent össze fog törni. Öntől függ, hogy ne történjék baj.
- Óhajtják meghallgatni ezt a beszédet? - kérdezte harsogó hangon a rendőrkapitány. 
Százan feleltek rá hangos kiáltással:
- Igen!
Nagy nehezen elüli a lárma, és Pat folytatta:
- Mihelyt befejezem a beszédemet, megkezdem a mérkőzést, ígérem önöknek, hogy reális küzdelem lesz, olyan reális, amilyent még keveset láttak. A lehető legrövidebb idő alatt akarom legyőzni ellenfelemet. Billy Morgan megmondhatja, hogy egy negyvenöt perces megállapodásról volt szó. Hát én azt mondom, hogy negyvenöt másodpercig sem fog tartani a dolog. Ott hagytam el, hogy a ring meg 
van mételyezve, és amerre néztek, minden panama. Miért törtek össze a székek? A korrupció az oka. Silányan készítették el őket. És a székektől kezdve a bajnokokig, minden és mindenki a korrupció hatalmában van. A rendezők és a menedzserek a főbűnösök. Az ökölvívók csak professzionisták, akiket megfizetnek.
Itt újra felzúgott a tömeg, de Glendon lecsitította.
- Minden program szerint történik, minden üzlet. Minden fogadás, és minden csalás. És ki fizeti meg az árát? A közönség! Most elmondom, mi volt a program Jim Hanforddal és velem. Tudja mindenki, hogy biztosan legyőzöm. Ő is tudja. Egy roundban végzek vele. De ő a világbajnok! És ha nem alkalmazkodom a programhoz, nem ad alkalmat rá, hogy megmérkőzzem vele. Három mérkőzés volt tervbe véve. Azt mondták, hogy az elsőt én fogom megnyerni. Persze, osztozkodunk a díjon, és azon felül jól megfizetnek bennünket. A revánsmeccset Hanford nyeri meg, de természetesen megint osztozkodunk. Azután jön a harmadik mérkőzés, amelyben megint én győzök, és a három komédiával összesen háromnegyed millió dollárt keresnénk, ha én hozzányúlnék ilyen piszkos pénzhez. De nem nyúlok hozzá, és ez az oka, hogy ma este búcsút mondok a ringnek.
Ebben a pillanatban az óriás termetű Jim Hanford félrelökte az előtte álló rendőrt, és két ugrással felrohant a dobogóra.
- Hazugság! - ordította, és mint egy vad bika rohant Glendonra.
Pat félreugrott az őrült támadás elől, mire a világbajnok néhány lépést hátrálva új támadásra indult. Ezt már kész állásban várta Glendon, és mihelyt ellenfelét kellő közelségben látta maga előtt, lecsapott rá. Az ütés telitalálat volt Hanford állára - olyan erővel, amilyennel Pat egész pályafutása alatt most ütött le először. Minden ereje, erejének minden tartaléka benne volt ebben az ökölcsapásban.
Hanford már halott volt a levegőben, amennyiben az eszméletlenség a halálhoz hasonlítható. Két lába az ütés pillanatában kiszaladt nehéz teste alól, mely keresztülesve a kötélen, mint egy zsák zuhant az újságíró-sorban ülők feje fölé.
A nézők tömege felzúgott. Ez szenzációs meglepetés volt. A közönség máris többet kapott, mint amennyit a pénzéért várt. Jim Hanford, a világbajnok megkapta az első knock outot. Nem hivatalosan ugyan, de egyetlen ökölcsapással. Ilyesmi nem történt még a ringben.
Glendon megvetéssel nézett a letört nagyság után, azután fölemelte jobb karját, annak a jeléül, hogy beszélni akar.
- Amikor én bokszolni kezdtem, elneveztek One Punch Glendonnak. Most láthattátok ezt a puncsot. Mindig így dolgoztam, csak arra vigyáztam, hogy az ütés ne legyen túlságosan erős. Azután kineveltek. A menedzserem azt mondta, hogy a közönség látni akar a pénzéért, és nem éri be az egy roundos mérkőzésekkel. Én elhittem ezt. Később a menedzserem mindig megbeszélte velem, hogy hányadik roundban vágjam ki az ellenfelemet. Azután leadta a tippet a fogadóknak, akik agyonnyerték magukat rajtam. Persze a ti bőrötökön. Csak annak örülök, hogy soha egy centet sem fogadtam el ebből a piszkos pénzből. Nem is mertek megkínálni vele. Emlékeztek a Nat Powersszel vívott mérkőzésemre? Akkor fogtam először gyanút. Föltettem magamnak, hogy az előre megbeszélt tizenhatodik roundon túl még engedek neki kettőt. De ő kiesett a tizenhatodikban, persze csalással, tettetve magát. Egy öblös hang közbeszólt.
- És mi lesz most? Ez is meg van előre állapítva?
- Hogyne. Cannam a tizennegyedikben akar kiesni. A szindikátus erre a számra fogadott. De a szindikátus ma veszíteni fog. Cannam nem húz ki tizennégy roundot. Ki fog esni az elsőben.
Cannam felugrott kornerében, és dühösen kiáltott Glendonra.
- Az nem igaz! Olyan ember még nem született, aki engem egy roundban kivágna.
Glendon nem felelt neki, és így folytatta:
- Életemben egyszer ütöttem teljes erőmből. Két perccel ezelőtt, amikor Hanfordot kivágtam. Ugyancsak ma este fogok másodszor teljes erőmből lecsapni - Cannamre, ha ugyan idejekorán át nem ugrik a kötélen, és el nem szalad. És most készen vagyok.
Billy Morgan bekonferálta a mérkőzést. Győzzön a jobbik! Rajta!

A gong megszólalt.
És az első round második percében Cannam minden kétségbeesett védelme és óvatossága dacára is követte Hanford dicstelen példáját, és a kötélen át eszméletlenül zuhant a legkövérebb újságíró ölébe.
Ami ezen az estén az Aranykapu-arénában történt, arról másnap hasábokat írtak az újságok. A rendőrség tehetetlen volt a tömeggel szemben. Nem lárma volt ez, nem tüntetés, hanem orgia. A feldühödött közönség egyetlen széket sem hagyott épségben. Pocsékká rombolta az egész arénát. A híres bokszbajnokok a rendőrség oltalma alá menekültek, de a rendezőket nem tudták megvédeni. A tömeg kegyetlenül elverte valamennyit. Egyedül Jim Hanbirdot kímélték meg. Tönkrezúzott álla szánalmat keltett iránta. Amikor már az épület a földszintig le volt rombolva, a megvadult embersereg egy híres meccs-rendező autójának esett neki, és a hétezer dolláros gépet darabokra zúzta. Glendon, minthogy az ő öltözőjét is összerombolták, nem tudott átöltözködni; meccskosztümjében, fürdőköpenybe burkolózva akart elillanni, de nem sikerült neki. Az ujjongva éljenző tömeg megállította kocsiját, és végül is olyan kompromisszumot kötöttek vele, hogy az autó egész lassan sétáljon el ötezer őrülten ujjongó ember között.
Éjfél lett, mire a tüntetés véget ért, és midőn a szálloda előtt híveinek válláról Glendon utoljára beszélt a tömeghez, az ablakból lenéző Maud tudta, hogy az ő szerelmes vadállata igazán örökre búcsúzik a ringtől.

Vége

A skarlát

I.

Ahol az út vezetett, valamikor vasúti töltés volt, de már sok esztendő óta nem járt rajta vonat. Kétoldalt zölden hullámzott az erdő. Az út keskeny volt, úgyhogy két ember nehezen tudott volna haladni rajta egymás mellett. Néhol egy-egy rozsdás vasdarab jelezte, hogy valamikor itt síneken csillant meg az erdő sűrűjén áttörő napsugár. Most már föld takarta, rothadó avar borította majdnem mindenütt.
Egy agg ember és egy fiú haladtak az úton. Lassan mentek, mert a férfi már nagyon öreg volt és egy kicsit sánta is, ami bizonytalanná tette a járását. Erősen a botjára támaszkodott. A nap tüze ellen durva kecskebőr sapka védte a fejét. A sapka alól kócos, piszkos ősz haj lógott alá. Szeme előtt nagy falevélből készült ellenző zöldellt, mely alól hunyorogva kémlelte az utat. A szakálla is bizonyosan hófehér lett volna, ha az idő meg nem veri, szélvihar be nem porozza. Sűrűn nőtt, hosszú szakáll volt, csaknem a derekáig ért. A vállán széles kecskebőr takaró lógott. Keze-lába csont és bőr, az aggság jegyei; napsütött, foltos bőre pedig annak a bizonysága, hogy már évek óta védelem nélkül állja az elemek harcát. 
A fiú, aki elöl haladt, alig lehetett több tizenkét esztendősnél. Egyszerű medvebőr ruha födte karcsú testét, és egyik kezében jókora íjat cipelt és nyílvesszőket. A nyakában egy szíjon tok lógott, amelybe hatalmas vadászkés volt dugva. A bőre barnára égett, mint a dió héja. A járása könnyű volt, mint a macskáé. A szeme - éles ellentétben a testével - kék, mélységesen kék, de éles és merész, 
mint egy Sólyomé. Szinte átfúrta, amire ránézett. Az orra vetekedett a vadászkutyáéval, messziről megszagolt mindent, amerre járt. A hallása is éles volt, és olyan gyakorlott, hogy szinte automatikusan működött. Minden megerőltetés nélkül meghallotta a legkisebb neszt is, s megkülönböztette 
valamennyit. Több száz méterről megmondta, hogy szellő lengedez-e, vagy méh zümmög, szúnyog muzsikál-e, vagy valami négylábú állat sóhajtott-e a fák között. 
Most hirtelen fölfigyelt. A füle, a szeme és az orra egyszerre figyelmeztették valamire. Hátrafordult, megfogta az öregember karját, és mind a ketten megálltak. Előttük a töltés oldalából egyre erősödő nesz, recsegés, ropogás, gallyak tördelése hallatszott. A következő percben már egy hatalmas szürke medve bukkant ki a bokrok közül, s a két ember láttára meghökkenve szintén megállt. Láthatólag nem volt ínyére a találkozás, és kedvetlenül dörmögni kezdett.
A fiú lassan, higgadtan kifeszítette íját, és egy nyílvesszőt vett elő. De a szemét le nem vette a bestiáról. Az öreg a zöld levél alól pislákolva figyelte a veszedelmes jelenetet, de azért ő is nyugodtan állt egy helyben, mint a fiú.
Ez a kölcsönös szemle eltartott néhány másodpercig, azután, a medve ideges mozdulatára, a fiú egy fejbiccentéssel értésére adta az öregnek, hogy menjen le az útról, és ereszkedjék alá a töltésen. A fiú követte, hátrálva és folyton lövésre készen tartva az íját.
A töltés aljában vártak egy kicsit, hogy mi történik, míg végül a túlsó oldalon egyre halkuló nesz tudomásukra nem hozta, hogy a medve elment. A fiú nevetve ment föl újra a töltésre.
- Jókora volt! - mondta az öregnek. Az bólogatott a fejével.
- Mindennap kövérebbek lesznek - panaszkodott gyönge, vékony hangján. - Ki hitte volna, hogy még olyan idő is jön, amikor az ember örülni fog, ha ép bőrrel jut el a Sziklavárhoz. Amikor én ilyen fiú voltam, mint te, Edwin, tízezren sétáltak ki erre szép időben San Franciscóból. Férfiak, nők, gyermekek. És medvének híre sem volt a környéken. Nem bizony. Pénzért mutogatták őket vasketrecben, az állatkertben.
- Mi az a pénz, nagyapa?
Mielőtt az öreg felelhetett volna, a fiúnak eszébe jutott valami, és diadalmas tekintettel kotorászott elő a zsebéből egy kopott, régi ezüstdollárost. Az öreg szeme megcsillant, amikor a fiú a szeme elé tartotta a pénzdarabot.
- Nem látom - dünnyögte. - Próbáld meg, talán te ki tudod venni rajta a dátumot.
A fiú fölkacagott.
- Te olyan furcsa vagy, nagypapa, mindig el akarod hitetni, hogy azok a kis figurák jelentenek valamit.
Az öreg újra megnézte a pénzt, és felsóhajtott.
- 2012!... Ebben az évben választotta meg V. Morgant az Egyesült Államok elnökévé a Mágnások Háza. Azt hiszem, ez a legutolsó pénzek egyike, mert a skarlát 2013-ban ütött ki. Nagy Isten! Hatvan éve már - és az élők közt én vagyok az egyetlen, aki végigéltem azt a rettenetes pusztulást... Hol találtad 
ezt a dollárt, Edwin?
A fiú, aki kíváncsian hallgatta nagyapja beszédéti gyorsan válaszolt.
- Hoo-Hoo-tól kaptam. Tavasszal találta San Jósé mellett, amikor kecskéket legeltetett. Hoo-Hoo azt mondta, hogy ez pénz volt. Nem vagy éhes, nagyapa?
Az öreg erősebben megmarkolta botját, és szaporázni kezdte lépteit. Az arcán mohó étvágy látszott.
- Remélem, Hare-Lip fogott egy rákot vagy kettőt - dünnyögte. - Jó étel a rák, nagyon jó étel, kivált annak, akinek már nincs foga, ellenben vannak jó unokái, akik rákot fognak neki. Mikor én gyerek voltam...
De Edwin hirtelen megállt, és kifeszítette íját.
A töltés szélén egy kis tócsa volt, s annak a partján, egy bokor aljában, egy nyúl reszketett halálos félelemben. Teljes ötvenlábnyi volt a távolság, de a fiú nyila biztosan talált, és a nyúl félelmében és fájdalmában vinnyogva gurult le a töltés oldalán. Edwin nyomban utánafutott, csakhamar rátalált a sebesült állatra a bokrok között. Kihúzta belőle a nyílvesszőt, a fejét egy fatönkhöz csapta, és odavitte a zsákmányt az öregnek.
- A nyúl jó... nagyon jó - motyogta nagyapó -, de akinek nincs foga… mégis jobb a rák. Az valóban ízletes csemege! Mikor én gyerek voltam…
Edwin türelmetlenül szakította félbe az öreget.
- Miért beszélsz olyan sok mindenféle furcsaságot, aminek semmi értelme sincs?
A fiú nem pontosan ezeket a szavakat ejtette ki kérdésében, hanem ezekhez némileg hasonló torokhangokat hallatott. Beszéde csak távoli rokonságban volt az öregemberével, afféle kiforgatott, elrontott angol nyelv, amire alig lehetett ráismerni.
- Mondd csak - folytatta Edwin -, miért nevezed te a rákot ízletes csemegének? A rák: rák. Sohasem hallottam még azt a másik furcsa nevét.
Az öregember sóhajtott, nem felelt. Szótlanul haladtak-tovább. A szél erősebben fújt, és sok homokot hozott a tenger felől. Egy tisztáson néhány kecske legelt. Bőrruhás fiú vigyázott rájuk egy farkaskutyával. A szélviharba morgás és ugatás vegyült: óriás oroszlánfókák sütkéreztek és marakodtak a parton.
Az erdőszélen tűzrakás füstjét kapkodta a szél; a tűz előtt egy nyers tekintetű fiú guggolt. Körülötte több farkaskutya hevert, valamennyi olyan, mint amilyen a kecskéket őrizte.
Az öreg még jobban sietni kezdett, és erősen szaglászta a levegőt.
- Kagyló! - kiáltott föl elragadtatással. - Kagyló! És a rák. Hoo-Hoo? Rákod nincs? Hát nem gondoltál nagyapóra?
Hoo-Hoo, aki körülbelül egyidős volt Edwinnel, mosolygott.
- Minden van, amit óhajtottál, nagyapa. Négy rákot fogtam.
Az öreg szánalmas mohósággal látott neki a kagylóknak. Reszkető kézzel vitt egy lazacszínű húsdarabot a szájához, de nagyon forró volt, és a következő pillanatban már ki is köpte. Látszott rajta, hogy nagyon megégette a száját, és a szemébe futott könnyek egymásután peregtek végig az arcán.
A két durva fickó humoros oldaláról fogta fel a dolgot. Az ő szemükben az öreg balesete nagyon mulatságos volt, és tele torokból kacagni kezdtek rajta. Hoo-Hoo válósággal táncolt örömében, Edwin pedig nagyokat röhögve hempergett a földön. A kecskepásztor is odafutott, hogy ő is nevessen a másik kettővel.
- Edwin, kérlek, tedd félre, hűtsd ki őket, Edwin - rimánkodott az öreg nagy fájdalmában, és nem is próbálta meg, hogy folyton könnyező szemeit megtörölje.
- És hűtsd ki a rákokat is, Edwin. Hiszen tudod, hogy nagyapa mennyire szereti a rákot!
Edwin levette a tűzről a rákokat, és félretette őket hűlni.
- Mikor én gyerek voltam, nem nevettük ki a szüleinket... Tiszteltük őket.
A fiúk nem vettek tudomást erről a megjegyzésről, és az öreg tovább dohogott mindenféle panaszos és korholó szavakat.
Közben újra enni kezdett, de most már óvatosabb volt, és nem égette meg a száját. Mindenki evett csupasz kézzel, csámcsogva, vad emberek módjára. A harmadik fiú, akit Hare-Lip-nek hívtak, észrevétlenül, jó vastagon behintett homokkal egy húsdarabot, ami az öreg tányérján volt, és amikor az éles homokszemek beleragadtak az agg ember érzékeny foghúsába, újra kitört a röhögés.
Nem vette észre a rossz tréfát, és keservesen fulladozott és köpködött, míg végül Edwin megszánta, és adott neki egy korsó vizet, hogy kimossa vele a száját. 
- Hol vannak a rákok, Hoo-Hoo? - kérdezte Edwin. - Nagyapó nagyon rákívánkozott.
És nagyapó arca nyomban kiderült, mihelyt a markába nyomtak egy nagy rákot. A ráknak csak a héja volt meg, belül teljesen üres volt.
Az öreg reszkető ujjakkal tépte le a rák egyik lábát, és mohón vitte a szájához, de már a következő pillanatban csalódottan hanyatlott le sovány karja.
- Ez rák, Hoo-Hoo? - siránkozott. - Mi van a rákkal?
- Csak tréfa volt, nagyapó - felelte a fiú. - Nem fogtam egyet sem.

A három vásott fickó megint jól kacagott az öreg kétségbeesett, sóvár arcán, és a ráncos bőrén végigszántó könnyeken. Azután Hoo-Hoo az üres rákhéjat észrevétlenül kicserélte egy frissen főtt illatos rákkal. Ez a meglepetés elűzte a bosszút az öreg arcáról, könnyes szeme derűs mosollyal nézte a kedves csemegét. Megszagolta, megtapogatta, azután csámcsogva, szopogatva enni kezdte.
A fiúk erről már nem vettek tudomást; ez megszokott jelenet volt. És nem vettek tudomást alkalomszerű, rapszodikus felkiáltásairól sem, amelyekkel elragadtatásának vagy vágyainak adott kifejezést. Mit értettek ők abból, mikor az öreg, szünetet tartva az evésben, így áradozott:
- Majonéz! Ó, ha volna hozzá egy kis majonéz! Hatvan éve már, hogy az utolsó majonézt készítették. Két generáció nőtt már fel, amely nem élvezi. Akkor... ó, akkor a vendéglőkben mindenütt majonézt 
szolgáltak föl a rák mellé.
Amikor már nem tudott többet enni, az öreg szomorúan felsóhajtott, beletörölte a kezét meztelen combjaiba, és merengve nézett a tenger felé. És a jóllakott ember megelégedésével lelke újra a múltba szállt, emlékezni.
- Gondoljátok csak el! Én láttam ezt az öblöt, San Francisco csodaszép öblét az élet teljes pompájában. Szép, derűs vasárnapokon tele volt férfiakkal, nőkkel, gyermekekkel. És nem járt erre medve, hogy megegye őket. Itt jobb kéz felől a sziklás hegyoldalban volt egy vendéglő, ahol mindent kapott az ember, amit csak akart. Kint tengeren egyik hajó a másikat érte, amint jöttek és mentek az Aranykapun át. A levegőben kormányozható léghajók és repülőgépek kétszáz mérföldet tettek meg egy óra alatt. A New York and San Francisco Limiteddel kötött postai szerződés ezt a sebességet, mint minimumot követelte meg. Volt egy pilóta, egy francia - a neve már nem jut az eszembe -, aki háromszáz mérföldet is megcsinált egy óra alatt; ez azonban egy kissé kockázatos dolog volt, sőt 
nagyon is kockázatos konzervatív emberek részére. Hanem azért ez az ember sokra vitte volna, ha el nem vitte volna a skarlát... Amikor én gyermek voltam, még éltek, akik emlékeztek az első repülőgépekre, és most én vagyok az utolsó, aki láttam az utolsót hatvan évvel ezelőtt...
Az öreg recsegéseire a fiúk nem feleltek semmit. A legtöbb szó, amit az öreg használt, teljesen ismeretlen volt előttük. Ezekben a rögtönzött monológokban az aggastyán frazeológiája sokkal különb volt, mint a fiúkkal folytatott társalgás során. Olyankor a nyelve gyakran megbotlott, és belesodródott a közönséges, elrontott angol beszédbe, melynek túlságosan egyszerű formáit azelőtt alig értette volna meg.
- Hanem akkoriban kevés rákot látott az ember. Kihalászták őket, és mint drága csemegét adták el. A szezonja mindössze egy hónapig tartott. Most az egész esztendőben mindig akad. Gondoljátok csak el, mindig, amikor jólesik, foghattok rákot a strandon.
Most hirtelen a kecskék idegesen kezdtek mekegni, és ide-oda futkározásukkal fölkeltették a fiúk figyelmét. A tűz körül heverő kutyák a kecskéket őrző társuk védelmére siettek, a kecskék pedig a fiúk felé igyekeztek.
Vagy egy fél tucat sovány, szürke bestia nézett igazán „farkasszemet" a kutyákkal. Edwin íjjal lőtt közéjük, de a nyíl rövidre esett. De Hare-Lip, mint egy ifjú Dávid, a parittyájával szállt síkra ellenük. Az éles kő sivítva szállt a farkasok közé, s egyet úgy talált orrtövön, hogy vonítva, eszeveszett rémülettel rohant el az erdő felé. A többi persze utána.
A fiúk nagyot kacagtak a bestiák ijedelmén, és újra leheveredtek a homokba, ahol az öregapó nagyokat sóhajtozva emésztett. Sokat evett, és látszott rajta, hogy a mohóság megártott neki. A kezével a hasát tapogatta, majd összekulcsolta az ujjait a gyomra fölött, és újra elmélkedni kezdett.
- A repülés csődöt mondott - motyogta -, mint ahogy minden csődöt mond ezen a szegény planétán. Az ember mindenféle új játékot talál ki, és végül elrontja valamennyi játékszerét. Megszelídítette és szolgálatába állította a hasznos állatokat, pusztította a vadakat, és irtotta az őserdőket. Azután újra vízözön lett, és elsöpörte az ember minden munkáját. Az őserdő felburjánzott, a vadállatok visszatértek a barlangjaikba, és lám, a farkasok már itt tanyáznak a Sziklavár előtt...
Elhallgatott egy pillanatra, azután újra elkezdte:
- Ahol valamikor négymillió ember lakott, ma vad farkasok rohangásznak, és a kultúrember eldurvult dédunokái kőkorszakbeli fegyverekkel védik magukat támadásaik ellen. Ó, és ha meggondolja az ember, hogy mindez a skarlát-halál miatt történt így.
A „skarlát-halál" szó fölkeltette Hare-Lip érdeklődését.
- Mindig erről beszél - mondta Edwinnek. - Mi az a skarlát?
- Olyan szín, mint amilyen a juharfa bogyója - magyarázta az öreg.
- Vörös - szólt közbe Edwin. - Te nem tudod, mert te a sofőr törzsből való vagy. Azok sohasem tudnak semmit. A skarlát - a vörös. Én tudom.
- A vörös: vörös - felelte Hare-Lip. - Azt mindenki tudja. Mi az ördögnek más nevet adni neki?
Azután az öreghez fordult.
- Nagyapó - kérdezte tőle -, miért beszélsz mindig olyan dolgokat, amiket senki sem tud? A skarlát - az semmi, de a vörös: az vörös. Miért nem mondod, hogy vörös?
Az aggastyán magyarázni kezdte:
- A vörös: az nem a megfelelő helyes' szó. A járvány skarlát volt. Egy óra leforgása alatt a beteg egész arca és teste skarlátszínű lett. Én csak tudom! Eleget láttam belőle! Azért mondom, hogy skarlát volt, mert - skarlát volt. Erre nincs más szó.
- Nekem elég a vörös is - felelte Hare-Lip makacsul. - Az én apám mindent vörösnek mond, ami vörös, és ő jobban tudja. Ő úgy mondja, hogy mindenki meghalt a vörös halálban.
Az öreg hevesen vágott vissza:
- A te apád tanulatlan ember, tanulatlan embernek a fia, a sofőr törzs első sarjadéka. A nagyapád közönséges sofőr volt, szolga, műveletlen egyén, aki nem részesült semmiféle nevelésben. A nagyanyád jó családból származott, csak az a baj, hogy a gyermekek nem rá ütöttek. Jól emlékszem, mikor először találkoztam velük. A Temescal-tónál halásztam...
- Mi az: nevelés? - vágott közbe Edwin.
- Ha valaki a vöröset skarlátnak mondja - gúnyolódott Hare-Lip, azután újra a dédapjára támadt. - Mesélte az apám, és ő is az apjától hallotta, hogy a te feleséged, dédapó, egy Santa Rosa-i leány volt, aki szintén nem volt valami nagyon előkelő. Az apám úgy mondja, hogy felvágottat árult a vörös halál előtt, de én nem tudom, mi az a felvágott. Talán te meg tudod mondani, Edwin?
De Edwin a fejét rázta, jelezve, hogy hírét sem hallotta.
- Igaz, pincérlány volt - mondta az öreg. De jó asszony volt, és édesanyja a te anyádnak. A járvány után nagyon kevés nő maradt a világon. Ő volt az egyetlen, akit magamhoz valónak találtam, ha pincérleány volt is, mint ahogy a te apád mondta. De megmondhatod neki, hogy az őseinkről nem illik ilyen tiszteletlen hangon beszélni.
- Az apám azt mondja, hogy az első sofőr felesége egy lady volt...
- Mi az: lady? - kérdezte Hoo-Hoo.
- Te szamár! Hát a sofőr felesége! - adta meg nyomban a felvilágosítást Hare-Lip.
- Az első sofőr Bill volt, egy egészen közönséges fráter, mint az előbb is mondtam - kezdte magyarázni az aggastyán -, de a felesége egy lady volt, egy előkelő hölgy. A skarlát-halál előtt Van Vardennek volt a neje. Ez a Van Varden, mint az Iparűző Mágnások Egyesületének elnöke lett hírneves, és azok közé tartozott, akik Amerika sorsát irányítják. A vagyonát egymilliárd és nyolcszázmillió dollárra becsülték, ennyi olyan ezüstpénze volt, mint amilyen a te zsebedben van Edwin... Hanem azután jött a skarlát-halál, és a neje Billnek, az első sofőrnek lett a felesége. Az azután meg is verte szegényt. Én magam láttam.
Hoo-Hoo, aki a hasán feküdt, és a lábujjaival henyén kotorászott a homokban, most hirtelen fölkiáltott, és ijedten kezdte vizsgálgatni a lábfejét. És mert azon semmit sem látott, kíváncsian próbált kutatni a homokban, ahol a lábával lyukat kapart. A másik két fiú a segítségére sietett, és most már hárman ásták, vájták gyors kézzel a homokot. Csakhamar rábukkantak a rémes keletre; három emberi csontvázra. Kettő felnőtt emberé volt, a harmadik gyermeké.
Az öregember a csontvázak fölé hajolt, és sóhajtva mondta:
- A járvány áldozatai. Valószínű, hogy itt a tengerparton haltak meg az utolsó napokban. Az is valószínű, hogy egy kis család volt az a három ember, és futva menekültek a városból, míg végül itt estek össze a Sziklavár alatt. Szegények - de mit csinálsz, Edwin?
Ez a hirtelen kérdés a botránkozás hangján hallatszott az aggastyán szájából. 
Edwin a vadászkésével sorra verte ki a fogakat az egyik koponya állkapcsából.
- Fel fogom fűzni őket - mondta a fiú.
A másik kettő is követte a példát, és hangos kalapálással verté ki a másik két csontváz fogait. Az öreg rosszkedvűen dohogott.
- Igazi vademberek vagytok. Már emberi fogakkal ékesítitek magatokat! A fiaitok már át fogják fúratni az orrukat és a fülüket, és csontokat és kagylókat fognak beléjük dugni. Egész bizonyos vagyok benne. Az emberi faj mindjobban vissza fog hanyatlani a kezdetlegesség sötét éjszakájába, mielőtt újra elkezdené a civilizáció felé való útját. Amikor majd megint sokan «lesznek, és azt látjuk, hogy nincs elég hely a számunkra, újra elkezdjük ölni egymást. Akkor a harcias ifjak emberi skalpokat fognak viselni a derekukon, mint ahogy te, Edwin, édes fiam, aki a legszelídebb lelkű vagy az unokáim közül, elkezdted evvel a hitvány disznósörtével a füled mellett. Dobd el, édes fiam, Edwin, dobd el!
- Mennyit jajgat az öreg - mondta Hare-Lip, miközben a kivert csontváz fogakat 
három egyenlő részre osztotta.
A fiúk mindent gyorsan csináltak, és a beszédük is gyors volt. Egytagú szavakkal, rövid mondatokkal fejezték ki magukat. A régi nyelvtannak, az igeragozásnak már csak halvány nyomai voltak meg ebben a nyelvben. Már az öreg beszéde is el volt rontva, kivált, amikor a fiúkkal társalgott. Amikor a maga tirádáit és emlékbeszédeit tartotta, jobban vigyázott, és megközelítette a régi irodalmi nyelvet.
Amikor a fog-affér elsimult, Hare-Lip így szólt az öreghez:
- Nagyapó, mesélj nekünk a vörös halálról.
- A skarlát-halálról! - javította ki Edwin.
- És ne beszélj össze mindenféle furcsaságot - folytatta Hare-Lip. - Beszélj értelmesen, mint ahogy egy Santa Rosa törzsbelihez illik. A többi Santa Rosa nem úgy beszél, mint te...

II.

Az öreget szemmel láthatóan öröm fogta el, hogy fölszólították az elbeszélésre. Megköszörülte a torkát, és hozzáfogott a mondókájához. 
- Húsz-harminc évvel ezelőtt még nagyon sokat beszéltek erről a dologról. Ma már azonban senkit sem érdekel...
- No, itt van, ni! - vágott közben Hare-Lip. Már megint micsoda bolondot mondtál! Mi az: „érdekel"? Úgy beszélsz, mint valami kisbaba, összevissza mindenfélét.
Edwin leintette Hare-Lipet.
- Hadd békében az öreget, mert megharagszik,- és nem beszél semmit. Ne figyelj rá, ha valami furcsát mond. Azért meg fogjuk érteni valahogy.
- Halljuk, nagyapa - mondta Hoo-Hoo, mert látta, hogy az öreg már elérzékenyült, és attól tartott, hogy újra az idősebbek iránt való tiszteletlenségről és a kultúra bukásáról fog prédikációt tartani.
A mese elkezdődött.
- Akkortájt nagyon sok ember élt a világon. Magának San Franciscónak négymillió lakosa volt.
- Mi az a millió? - kérdezte hirtelen Edwin. 
Az öreg nyájasan nézett rá.
- Tudom, fiam, hogy csak tízig tudsz számolni, hát megmagyarázom. Tartsd föl a két kezedet. Ugyebár, a kettőn együtt tíz ujjad van? Helyes. No, most itt van ez a kavics. Fogd meg, Hoo-Hoo, és tartsd a tenyereden. Hát ez a kavics Edwin tíz ujját jelenti. Most melléje teszek még egy kavicsot. Az megint tíz ujjat jelent. És ha annyi kavicsot teszek ide Hoo-Hoo tenyerére, ahány ujja összesen Edwinnek van, az tízszer tízet jelent, amit száznak mondunk. El ne felejtsétek ezt a szót: száz. Most pedig a követ teszem Hare-Lip tenyerére. Ez tíz kavicsot jelentsen, vagyis tízszer tíz ujjat, tehát százat. Tíz ilyen követ teszek a Hare-Lip tenyerébe, az tízszer száz lesz, röviden: ezer... Itt van ez a csiga. Ez már tíz követ, száz kavicsot, ezer ujjat jelent...
És így, fokról fokra, sok ismétléssel és nagy fáradsággal megértette az öreg a fiúkkal a tízes számrendszert, és eljutott végül a millióig, a billióig. A növekvő kerek számok jelzésére más-más tárgyat használt, és a milliót már egy csontváz-foggal volt kénytelen helyettesíteni, a billiót pedig egy koponyával...
Itt megállt, mert látta, hogy a fiúk már fáradtak.
- Tehát San Franciscóban négymillió ember lakott - négy fog.
A fiúk szeme ugrálni kezdett tenyérről tenyérre, s mire a csontváz-fogtól Edwin tíz ujjáig jutottak, és onnan megint vissza a csontváz-fogig, némi halvány sejtelem derengett a fejükben arról a rettenetes nagy számról.
- Az aztán sok ember volt - szólt közbe Edwin.
- Mint amennyi a kavics itt az öbölben, mindegyik kavics egy-egy -férfi, asszony, vagy gyermek... Igen, fiam, ez a sok ember mind itt élt San Franciscóban. És az emberek kijöttek néha ide az öbölbe, sokan, nagyon sokan, mint amennyi kavics van itt a parton... Még annál is több... És San Francisco nagyon szép város volt... És az öböl túlsó partján, ahol a múlt évben tanyáztunk, még több ember lakott... A Richmond-íak mellett, a lapályon és a dombokon is. San Leandro körül... egy nagyon nagy város, hétmillió lakossal... Hét fog... látjátok?... ez hétmillió...
A fiúk újra számolni kezdték a százakat, ezreket, milliókat.
- A világ tele volt emberekkel. A 2010-i népszámlálás nyolcbillió lakost állapított meg a földkerekségén - nyolc koponyát -, nyolcbilliót. Akkor nem úgy volt, mint ma. Az emberiség sokkal több táplálékot ismert, és minél több volt az ennivaló, annál több lett az ember. Az 1800. évben csak százhetvenmillió ember élt Európában. Száz évvel később - képzelj egy követ, Hoo-Hoo - száz évvel később, 1900-ban már ötszázmillió lelket számlált Európa. És 2000-ben ezerötszázmillió ember volt együtt benne. És így nőtt, növekedett mindenütt a föld lakóinak a száma. Amikor a skarlát elkezdődött, nyolcbillió ember élt a világon.
- Én még fiatalember voltam, amikor a járvány kitört, mindössze huszonhét éves. Ott laktam a friscói öböl túlsó partján, Berkeleyben. Emlékszel, Edwin, azokra a nagy kőházakra a hegyoldalban, amint lejövünk a Contra Costáról? Ott éltem én azokban a kőházakban. Az angol irodalom tanára voltam...
A fiúk ebből a beszédből megint sokat nem értettek, de azért nem zavarták az öreget. Csak Hare-Lip kérdezte meg:
- Mire valók voltak azok a kőházak?
- Emlékszel rá, mikor az apád úszni tanított? - kezdte a magyarázatot az aggastyán.
A fiú bólintott.
- Nos tehát, Kalifornia egyetemén - így hívták azokat a kőházakat - mi arra tanítottunk fiatalembereket és lányokat, hogy hogyan kell gondolkozni. Úgy, amint az előbb benneteket tanítottalak meg arra, hogy mennyi négymillió. Ott sok mindent kellett tanítani. A fiatalembereket és a lányokat, akiket tanítottunk, diákoknak nevezték. Nagy termekben tanítottunk. És én beszéltem nekik, negyvennek-ötvennek egyszerre, úgy, amint most nektek beszélek. Könyvekről beszéltem nekik, amit mások írtak régi időkben, és olyanokról is, amiket az ő idejükben írtak.
- Ez volt az egész? - kérdezte Hoo-Hoo. Csak beszéltél? Mindig csak beszéltél? Ki ment vadászni helyetted? És ki fejte meg a kecskéket?
- Érthető kérdés, Hoo-Hoo, érthető kérdés. Már mondtam neked, hogy akkoriban a táplálék megszerzése könnyű dolog volt. Okosak voltunk és ügyesek. Kevés ember igen sok ember számára szerezte meg az élelmet. A többi ember mást csinált. Én például beszéltem, előadtam az egyetemen. Mindig beszéltem, és ezért élelmet kaptam, sok élelmet, finom élelmet, pompás ennivalókat, amilyeneket hatvan év óta nem ízleltem és soha többé nem fogok élvezni. Gyakran gondolok rá, hogy a mi nagy civilizációnknak legnagyszerűbb berendezkedése a táplálkozás volt - kimeríthetetlen bőségével, végtelen változatosságával és csodálatos finomságával. Bizony, kedves unokám, az élet csak akkor volt igazán élet, mikor annyiféle nagyszerű ennivaló akadt. A fiúknak ez megint magas beszéd volt, és nem is igen figyeltek rá, csak afféle öreges fecsegésnek tekintették.
Hare-Lip mégis közbeszólt:
- Én akkor is az erdőbe mentem volna, és magam szereztem volna meg magamnak a táplálékomat. És megöltem volna azt, aki el akarta volna venni tőlem.
Az öreg professzor nevetett.
- Azok abból éltek, hogy nekünk enni adtak. Mások meg abból éltek, hogy ruhát, varrtak. Én Smith professzor voltam akkoriban. Smith Howard James tanár volt a nevem. És az előadásaim nagyon népszerűek voltak, nagyon sok fiatalember és lány hallgatott, és mindenki érdeklődéssel figyelte, mit beszéltem, azokról a könyvekről, amiket mások írtak... És én boldog voltam, és sok mindenféle finom 
ennivalóm volt. A kezem is finom volt és puha, mert nem dolgoztam vele, a testem is tiszta volt egészen.
Kelletlenül nézett végig kecskebőr takaróján.
- Akkor nem hordtunk ilyen vacakokat. A paraszt is különbül öltözködött. És nagyon tiszták voltunk. Napjában többször is megmostuk a kezünket és az arcunkat. Ti, fiúk, manapság csak akkor mosakodtok, ha vízbe estek, vagy úszni mentek.
- Te sem mosakszol, nagyapó - szólt közbe Hoo-Hoo.
- Jó, jó, tudom. Az egészen más. Én egy gyönge öregember vagyok. És az idők is megváltoztak. Manapság nem divat mosakodni, mert nincs is mivel. Hatvan éve, hogy nem láttam egy darab szappant sem. Ti persze nem tudjátok, mi az a szappan, és most nem is beszélek róla, mert én most a skarlát-halált akarom elmesélni. Azt tudjátok, hogy mi a betegség. Azt a betegséget mi járványnak hívtuk. A járványok okai a bacilusok voltak. Jól jegyezzétek meg ezt a szót: bacilus. A bacilus nagyon kicsiny. Hasonlít a kukachoz, amiket tavasszal a fákon lehet látni, csakhogy a bacilus, mondom, nagyon kicsiny. Olyan apró, hogy nem is lehet látni.
Hoo-Hoo fölkacagott.
- Már megint milyen butát mondtál, nagyapó! Ha nem lehet látni, hogyan tudod, hogy van? Erre igazán kíváncsi vagyok. Hogyan ismerheti az ember azt, amit nem lát?
- Jó kérdés, nagyon jó kérdés, Hoo-Hoo - felelte az öreg. - Mi azonban mégis láttuk őket. Voltak mikroszkópjaink és ultramikroszkópjaink, azokat a szemünk elé tartottuk, és azokon keresztül sokkalta nagyobbaknak láttuk a tárgyakat, mint amekkorák valóban voltak, és sok olyan dolgot is láttunk, amit mikroszkóp nélkül egyáltalában nem vehettünk észre. A legkitűnőbb ultramikroszkópjaink negyvenezerszeres nagyításban mutatták meg a bacilusokat. Most már tudjátok, mennyi az a negyvenezer. Hát annyiszor nagyobbnak láttuk a bacilusokat. És ezen felül volt még más módunk is, a mozgófényképek fölhasználásával, hogy még ezt a negyvenezerszeres nagyítást is sok-sok ezerszer megnagyobbítsuk, így azután megláthattuk azt is, amit szabad szemmel nem vettünk észre. Vegyetek föl egy porszemet, és törjétek össze tíz darabra. Egy ilyen tizedet megint törjetek tíz felé, egy ilyent megint tíz felé, azután megint, megint és megint, és lehet, hogy mire bealkonyodik, lesz egy olyan kicsiny homokszemetek, mint amekkora egy bacilus.
A fiúkon meglátszott, hogy nem hiszik el, amit az öreg mond. Hare-Lip tüsszögött és nevetett, Hoo-Hoo a torkát köszörülte, míg végül Edwin csöndre intette őket.
Az öreg folytatta az elbeszélést.
- A kukac megeszi a faleveleket, és kiszívja a kutya vérét, de a bacilus, mert olyan nagyon kicsiny, a test vérében lakik, és ott nagyon elszaporodik. Abból a bacilusból egybillió van az ember vérében, és attól lett beteg az ember. Igen sokféle bacilus van, de mi csak keveset ismertünk. A mikroorganikus világ láthatatlan volt, és az emberek nem sokat tudtak róla. De azért ismertünk néhány bacilust. Ott volt például a bacilus anthracis, ott volt a micrococus, azután a bacterium termo, a bacterium lactis - ettől savanyodik meg a kecsketej, Hare-Lip, és ott volt a schizomycethek megszámlálhatatlan fajtája... És Voltak még mások is...
Az öreg annyira belejött a bacilusok természetrajzába, annyi idegen szót és értelmetlen frázist használt, hogy a fiúk egymásra vigyorogtak, azután kinéztek az óceán végtelen, csöndes tükrére, és nem is hallgattak oda az aggastyán szavaira.
Végre Edwin rászólt.
- De nagyapa, mi lesz a skarlát-halállal?
Az öreg föleszmélt. Észrevette, hogy most képzeletben a katedrán ült egy nagy felolvasóteremben, és a zsúfolt hallgatóságnak a legújabb bacilusteóriáról tartott előadást.
- Igazad van, Edwin; megfeledkeztem róla. A múlt emlékei néha nagyon erőt vesznek rajtam; ilyenkor elfelejtem, hogy egy mocskos öregember vagyok, aki kecskebőrbe takarózik, és ifjú kecskepásztorokkal, nomád életet élő unokáival járja az őserdőt...! Pedig a repülés csődöt mondott, és megbukott az egész nagyszerű, kolosszális civilizáció. Nagyapó vagyok, fáradt öregember... A Santa Rosák törzséhez tartozom. Ebbe a törzsbe házasodtam bele. A fiaim és a leányaim a sofőrök, a Sacramentók és a Palo-Altosok osztályába házasodtak. Te, Hare-Lip, a sofőrök közül való vagy. Te, Edwin, a Sacramentók törzséből születtél. És te, Hoo-Hoo, a Palo-Altosok közül. A ti törzsetek egy várostól veszi eredetét, mely egy másik nagy tudományos intézet közelében volt. Az volt a stanfordi egyetem... Persze, persze, már emlékszem... A skarlát-halálról beszéltem nektek... Meddig is jutottam? 
Edwin közbeszólt:
- A bacilusokról beszéltél, amelyeket nem lehet látni szemmel, és amiktől betegek lesznek az emberek.
- Igen, igen. Kezdetben az ember nem figyelt rá, ha néhány ilyen bacilus a testébe került. De minden bacilusból kettő lett, azokból megint kettő, és így rövid idő alatt sok millió élősködőit a testben. Attól azután beteg lett az ember, és a betegségét a szerint nevezték el, amilyen bacilus került a testébe. 
Egyszer himlőnek, máskor influenzának, ismét máskor sárgaláznak hívták a bajt. Sok ezerféle betegség volt... Réges-régen, amikor még csak kevés ember élt a világon, a betegségek száma is kevés volt. De midőn az emberek elszaporodtak, és közel egymáshoz laktak civilizált nagy városokban,
mindig újabb és újabb betegségek támadtak, és mindig újabb fajta bacilusok keletkeztek a testükben. Ily módon sok, sok millió ember halt meg. És minél jobban összeszorultak az emberek a városokban, annál borzasztóbban pusztítottak a betegségek. Sok idővel énelőttem, a középkorban, a fekete himlő söpört végig Európán. Később is gyakran pusztított még. Később a tuberkulózis kezdte szedni áldozatait, a sűrűn lakott városokban. Jött a kolera, Afrikában az álomkór. A bakteriológusok kitartóan küzdöttek e betegségek ellen, mint ahogy most ti harcoltok a farkasok ellen, hogy megvédjetek a kecskéket. A bakteriológusok... 
Edwin közbevágott:
- De nagyapó, mi a csuda volt az a furcsa nevű ember?
- Te, Edwin, kecskepásztor vagy. Te a kecskékre vigyázol. Te a kecskékhez értesz. A bakteriológus a bacilusokra vigyáz, velük foglalkozik, és azokhoz ért. Mondom, hogy küzdöttek ellenük, és le is győzték őket néha. Ott volt például a bélpoklosság, egy rettenetes betegség. Száz évvel az én születésem előtt a bakteriológusok fölfedezték a bélpoklosság bacilusát. Mindent tudtak róla. Lefényképezték. Láttam ezeket a fényképeket. De sohasem találták ki a módját, hogy hogyan kell megölni őket. De 1894-ben jött a bélgörcs-járvány, amely a Brazíliának nevezett országban kezdődött, és milliókat ölt meg. Ezt azonban le tudták küzdeni a bakteriológusok, meg tudták semmisíteni a bacilusait. Nem is harapózott el még egyszer a betegség. Szérumot csináltak, amit a beteg ember testébe vittek, és ami megölte a bacilust, anélkül, hogy az embert megölte volna. 1910ben jött a pellagra és a horogféreg. Ezekkel könnyen elbántak a bakteriológusok. Hanem azután 1947-ben egy olyan betegség keletkezett, amilyet még sohasem láttak azelőtt az orvosok. Egész apró, féléves gyermekeket lepett meg, és képtelenné tette őket, hogy végtagjaikat megmozdítsák, hogy egyenek, hogy egyáltalában bármit csináljanak. És tizenegy évbe került, míg a bakteriológusok megtalálták e rettenetes bacilus ellenszerét.
- Dacára ennek a sok mindenféle betegségnek, az emberek egyre szaporodtak a világon. Azért, mert könnyű volt táplálékot szerezni. Minél könnyebben szerezte meg az ember a táplálékot, annál jobban szaporodott. És minél jobban szaporodott, annál fogékonyabb lett a betegségek és a bacilusok iránt. 
Soldervetzky már 1929-ban figyelmeztette a bakteriológusokat, hogy néhány újabb fajta, nagyon veszedelmes betegséggel szemben semmi védelmet sem tudnak, s megvan a lehetősége annak, hogy egyes epidémiák bacilusai az emberek millióit pusztítsák el. Bizony, a mikroorganikus világ mindvégig titokzatos maradt előttük. Csak annyit tudtak róla, hogy létezik, s hogy időnként új meg új bacilus-hadseregek támadnak, amelyekkel a halál gyilkos háborút kezd az emberiség ellen. És csak 
annyit tudtak, hogy ebben a láthatatlan mikroorganikus világban megszámlálhatatlan fajtája tenyészik a bacilusoknak, és hogy sohasem lehet tudni, mikor támad egy-egy újabb gyilkos típus, amellyel szemben tehetetlen az orvosi tudomány. Soldervetzky „rettenetes termékenységnek" nevezte a bacilusok szaporaságát, és...
Hare-Lip talpra ugrott, és türelmetlenül szólt rá a nagyapjára.
- Nagyapó, én már egészen beteg vagyok ettől a sok haszontalan beszédtől. Miért nem beszélsz a vörös halálról? Ha nem akarod elmondani, szólj, és megyünk vissza a tanyára.
Az öreg szomorúan nézett a fiúra, és sírni kezdett. Erőt vett rajta az aggkori gyengeség, nyolcvanhét éves arcának ráncain nehéz könnycseppek futottak alá.
Edwin megsajnálta, és rendreutasította Hare-Lipet.
- Ne bántsd nagyapót! Hiszen éppen most ért oda, hogy a skarlát-halálról kezdjen beszélni. Ugye, nagyapó? Éppen most fogod elkezdeni. Ülj le, Hare-Lip! Mesélj, nagyapa...

III.

Az aggastyán letörölte könnyeit, és hozzáfogott a skarlát történetéhez. Reszkető, vékony hangon kezdte elbeszélését, de később, amint egyre jobban belemelegedett, erősebb lett a szava is..
- A 2013. év nyarán kezdődött a rémes járvány. Huszonhét éves voltam akkor, és nagyon jól emlékszem. Drótnélküli táviratok...
Hare-Lip kedvetlenül kiáltott föl, és az öreg sietett a magyarázattal.
- Akkoriban az emberek a levegőn keresztül beszéltek egymással ezer és ezer mérföldnyi távolságban. És ilyen légi hír jött New Yorkból, hogy ott egy egészen ismeretlen betegség ütötte föl a fejét. Abban a rettenetes évben tizenhétmillió lakosa volt Amerika legszebb városának. Senki sem gondolt rosszra, amikor a hírt hallotta. Jelentéktelen dolognak tartotta az egészet. Mindössze néhány 
haláleset történt. Csak az volt a furcsa, hogy a halál nagyon gyorsan állt be a betegeknél, és hogy a betegség első jele az volt, hogy az arc és az egész test színe skarlátvörös lett. Huszonnégy óra múlva megjött az első eset híre Chicagóból is, és még aznap nyilvánosságra jutott, hogy Londonban, a világ legnagyobb városában két hét óta harcolnak nagy titokban az epidémia ellen, hogy megcenzúrázzák az újságokat, ami annyit jelentett, hogy egyetlen szót sem volt szabad írni a bajról, nehogy a világ valamit megtudjon róla.
- Ez már komolyabb dolog volt; mi azonban itt, Kaliforniában nem ijedtünk meg. Biztosra vettük, hogy a bakteriológusok megtalálják az új bacilus ellenszerét, mint ahogy azelőtt is sikerült nekik megtalálni. De ennél az új betegségnél teljesen megfélemlítette az orvosokat az ijesztő gyorsaság, amellyel a bacilusok a beteg testében elharapóztak, és az a lesújtó tény, hogy aki megkapta, menthetetlenül a halál fia. lett. Fölgyógyulásról szó sem volt. Rettenetes betegség volt az ázsiai kolera is. Annál nem tartozott a ritkaságok közé, hogy az ember este még együtt vacsorázott valami jó ismerősével, és másnap, ha jó korán fölkelt, láthatta, hogy hogyan viszik el a halottaskocsin a 
többi áldozattal együtt. De ez az új betegség még á koleránál is gyorsabban ölt. Az első szimptómáktól számítva egy órán belül vége volt a betegnek. Volt, aki két óráig is szenvedett, de az is megtörtént, hogy tíz-tizenöt perc alatt bevégezte.
- Szívdobogással és lázzal kezdődött a betegség. Azután jött a skarlát-kiütés, mely futótűzként borította el a beteg testét és arcát. A lázat és a szívdobogást sokan észre sem vették, csak arra eszméltek, amikor már tele voltak vörös foltokkal. A vörös foltok megjelenésével egyidejűleg gyakran görcsök is jelentkeztek, de nem tartottak sokáig, és nem voltak súlyosak. Aki túlélte, megnyugodott, és nem érzett mást, csak gyorsan terjedő merevséget az egész testében. A merevség a saroknál kezdődött, onnan átterjedt a lábra, onnan a derékra, és amikor a szívhez ért, meghalt a beteg. Az utolsó pillanatig eszméleténél volt mindegyik. A szíve utolsó dobbanásáig. És rettenetes volt az is, hogy a holttestek mily gyorsan indultak oszlásnak. Alighogy meghalt valaki, már kezdett szétesni a teste, már darabokra szakadt, már rothadt. Ez volt az oka annak is, hogy a járvány olyan borzasztó gyorsasággal terjedt. Billió bacilus egy testben!
- És mindez azért történt, mert a bakteriológusok tehetetlenek voltak a bacilusok ellen való harcban. Nem a bacilusok pusztultak el, ők haltak meg a laboratóriumokban, tudományos vizsgálódás közben. Hősi halált haltak. De mihelyt kidőltek, mások álltak elő, és foglalták el helyüket. Londonban sikerült nekik először izolálni a járványt. A nagy újságot megtáviratozták mindenfelé. Trask volt a neve annak az orvosnak, akire a kétes siker dicsősége hárult, de harminc órán belül ő is halott ember volt. Erre aztán megkezdődött az elkeseredett küzdelem valamennyi laboratóriumban. Mindenáron meg akarták találni a bacilus ellenszerét. De minden próbálkozás hiábavaló volt. A feladat abban állt, hogy gyógyszert vagy szérumot találjanak, mely megölje a bacilust az emberben, anélkül, hogy az embernek ártana. És megpróbálkoztak avval is, hogy más bacilusokat oltottak bele 
a beteg testbe abban a reményben, hogy meg fogják ölni a szörnyű járvány csíráit.
Hare-Lip megint közbeszólt.
- Nagyapó, te azt mondtad, hogy senki sem látta azokat a bacilusokat, és mégis annyit fecsegsz róluk, mintha a világon volnának, pedig egyáltalában nem léteznek. Amit az ember nem lát, az lehetetlen, hogy létezzék. Hogyan küzdhet olyan valami, ami nincs, olyasmi ellen, ami szintén nincs. Úgy látszik, akkor az emberek mind bolondok voltak. Azért is pusztultak el. Én bizony nem hiszek el 
ilyen hülyeséget, annyit mondhatok.
Az aggastyán újra könnyezni kezdett, de Edwin ismét a védelmére kelt.
- Pedig látod, Hare-Lip, egész sereg olyan dolog van, amit nem látsz és mégis elhiszed.
Hare-Lip a fejét rázta.
- Elhiszed például, hogy a holt emberek följárnak a sírjukból. Pedig még 
sohasem láttál halott embert sétálni a földön.
- De igenis láttam, tavaly télen, amikor farkasvadászaton voltam az apámmal.
Edwin nevetett.
- No jó, hát akkor azt mondd meg, miért köpsz ki, valahányszor vízen lépsz keresztül?
- Hogy megvédjem magamat a balszerencsétől - felelte Hare-Lip.
- Hát te hiszel a balszerencsében?
- Hogyne.
- Pedig még sohasem láttad a balszerencsét! - torkolta le Edwin. - Éppúgy csinálsz, mint nagyapó. Olyant hiszel, amit még nem láttál. Csak folytasd, nagyapó.
Hare-Lipet elnémította ez a metafizikai érvelés, és az öreg tovább beszélt. 
Elbeszélését ezen túl is gyakran szakították félbe a fiúk közbeszólásai, és egymás közt is gyakran tettek megjegyzést, miközben az öreg fáradhatatlanul mesélt tovább a skarlát-halálról.
- Kitört a rémes járvány San Franciscóban is. Az első haláleset hétfőn reggel történt. Kedden már úgy hullottak az emberek, mint a legyek. Oaklandban is, San Franciscóban is. Ott haltak meg, ahol érte őket a betegség. Ágyban, munka közben, az utcán. Kedden láttam az első halottat, Miss Collbrant, egy buzgó hallgatómat, aki mindjárt előttem ült, jobbra az első sorban. Beszéd közben 
észrevettem, hogy az arca piros lesz, és egyre jobban vörösödik. Végül egészen skarlátszínű lesz. Félbeszakítottam előadásomat, és folyton őt néztem. Akkor már mindenkin erőt vett a halálfélelem, mert mindnyájan tudtuk, hogy itt van köztünk. A fiatal hölgyek sikoltozva rohantak ki a tanteremből, és utánuk kifutottak a fiatalemberek is, és csak ketten maradtunk bent, a szegény beteg és én. Miss Collbran görcsei nagyon enyhék voltak, és jóformán még egy percig sem tartottak. Egy fiatalember volt annyira bátor, és hozott neki egy pohár vizet. De csak nagyon keveset ivott, és fölkiáltott:
- A lábam! Nem érzem a lábamat! 
Egy perccel később így szólt:
- Már nincs lábam! Egész bizonyos, hogy a lábam levált a testemről. És a térdeim olyan hidegek! Azokat is alig érzem.
- A padlón feküdt szegény; a feje alá jegyzeteket, könyveket tettünk. És nem tudtunk segíteni rajta. A hidegség és a merevség egyre jobban terjedt fölfelé a testén, és amikor a szívéhez ért, vége volt neki. Meghalt, menthetetlenül. Az óramutató szerint - megmértem az időt - tizenöt perc alatt vége volt, ott, a tanteremben. A betegség legelső jelétől az utolsó sóhajtásig - mindössze tizenöt perc! Ebből is láthatjátok, hogy micsoda rettenetes kór volt a skarlát-halál. Én végig ott maradtam a haldokló mellett az osztályomban, de persze ezalatt a rémhír futótűzként terjedt el az egész egyetemen. A hallgatók ezrei ijedten menekültek a tantermekbol és a laboratóriumokból. Amikor elindultam, hogy 
jelentést tegyek az egyetem rektorának, üres volt már az egész óriás épület. Az ablakon át kinézve láttam, hogy az egyetem előtt elterülő parkon keresztül sietve igyekszik mindenki a város felé. Olyanok is voltak, akik futva menekültek.
- Hoag rektort hivatalos helyiségében találtam. Egyedül volt, ijesztően öreg, nagyon ősz, az arca borzasztóan ráncos, ami nagyon  feltűn-t nekem, mert azelőtt nem tapasztaltam, hogy ilyen lett volna. Amikor meglátott, fölugrott, és rémült tekintettel tántorgott be a belső szobába. Az ajtót gyorsan becsapta maga után, és ráfordította a kulcsot. Természetesen már hallotta, hogy én ott maradtam a 
beteg mellett, és félt tőlem. Rám kiáltott az ajtón keresztül, hogy menjek el. Sohasem felejtem el, milyen különös, fájó érzés vett rajtam erőt, midőn a kongó folyosókon át a lakásomra mentem. Tisztában voltam vele, hogy kitettem magamat a veszélynek, és máris halottnak tekintettem magamat. Nem féltem, de végtelenül lehangolt voltam. Minden megállt körülöttem. Mintha vége lett volna a világnak. Mert, látjátok, az én világom az egyetem volt, a katedra, a tanterem. Tanárnak születtem. Azon az egyetemen tanított az apám is, őelőtte meg a nagyapám. És másfél századon keresztül működött ez az egyetem, mint egy nagyszerű gép. Most pedig egyszerre vége lett minden munkájának. Megállt. A szent oltáron lobogó láng kialudt. Ez borzasztóan, lesújtóan hatott rám.
- Amikor az ajtómhoz érkeztem, a házvezetőnőm rémülten felsikoltott és elmenekült. A szobámba érve csöngettem a szobalánynak, de nem jött be, ő is elfutott már. Nyomozni kezdtem egy élőlény 
után. A konyhában ráakadtam a szakácsnéra. Ő is éppen szökőfélben volt már. Rászóltam, de amikor meglátott, ijedtében feldöntött egy edényespolcot, és eszeveszett rohanással menekült ki az épületből. Rémült sikoltozása ijesztően hangzott az üres folyosókon. Mintha még most is hallanám azt a szörnyű sikoltozást... Máskor, közönséges betegségek esetén nem féltek az emberek ennyire. Nyugodtak,, hidegvérűek maradtak szenvedő hozzátartozóik mellett; orvosért küldtek, és ápolóért, akik tudták, mit kell csinálni. Hanem ez persze egész más volt. Ez olyan hirtelen lépett föl, és oly gyorsan ölt, hogy mindenkit elrémített. És a legijesztőbb volt az a tudat, hogy nincs belőle felgyógyulás. Mihelyt valakinek az arcán az első piros folt jelentkezett, az illető már a halál jegyesének tekinthette magát. Egyetlenegy sem maradt életben, aki megkapta ezt a betegséget.
- Árván, egyedül maradtam az óriás épületben. Már többször mondtam nektek, hogy akkoriban az emberek dróton, sőt a puszta 'levegőn keresztül is tudtak beszélni egymással. Egyszerre csak megszólalt a telefon csengettyűje, a bátyám hívott fel. Bejelentette, hogy nem jön haza, mert fél, hogy megkapja tőlem a betegséget, és hogy a két nővérünket is elvitte Bacon professzor házához. Azt 
tanácsolta, hogy maradjak ott, ahol vagyok, és várjam meg, vajon megkaptam-e a betegséget vagy nem.
- Én mindenbe beleegyeztem. Otthon maradtam, és életemben először megpróbáltam főzni. És a betegség nem tört ki rajtam. Telefon útján mindenkivel tudtam érintkezni, akivel akartam, és értesültem a legfrissebb hírekről. Az újságok még megjelentek, és kívánságomra letették őket az ajtóm előtt, így megtudtam mindent, ami a világban történik.
- New Yorkban és Chicagóban nagy volt a fölfordulás. És hasonló hírek érkeztek a többi nagy városból is. A New York-i rendőrség létszámának egyharmada már elpusztult a járványban. A rendőrfőnök is meghalt, úgyszintén a helyettese. Minden törvény és rend megszűnt. A holttestek temetetlenül hevertek az utcákon. Az élelmet szállító vonatok és hajók nem közlekedtek, és a szegény éhes tömeg 
kifosztotta a boltokat és áruházakat. Részeg gyilkosok és rablók garázdálkodtak a városban. A lakosság tömegesen menekült ki vidékre; mindenekelőtt a gazdagok autókon, repülőgépeken és kormányozható léghajókon, azután a nagy tömeg gyalogszerrel, magával cipelve a járványt mindenhová, és kirabolva a városokat, falvakat és tanyákat, melyek útjába estek.
- Aki ezeket a rémes újságokat hírül adta, egy roppant magas felhőkarcoló tetején dolgozott a drótnélküli apparátusával. Ez az ember - egy szürke, névtelen újságíró - igazi hős volt, aki végig kitartott a helyén. Akik a városban maradtak - ő mindössze néhány százezerre becsülte a számukat - a félelemtől és alkoholtól őrülten kószáltak a városban, és mindenfelé gyújtogattak 
- Huszonnégy óra óta - jelentette továbbá, egyetlen óceánjáró repülőgép sem érkezett, sem sürgönyértesítés nem jött Angliából. Azt azonban megállapította, hogy Berlinből jelentették ez a város Németországban van -, hogy valami Hoffmeyer nevű bakteriológus, aki a Metchnikoff-iskolában működött, felfedezte a járvány szérumát. Ez volt a legutolsó hír, amit Európából kaptunk. Ha Hoffmeyer 
csakugyan felfedezte ezt a szérumot, az már késő volt, mert ha nem lett volna késő, átjöttek volna hozzánk, hogy megnézzenek bennünket, így mindössze következtetni tudunk arra, hogy Európában is az történt, ami nálunk, és a legjobb esetben is csak itt-ott néhány száz ember élte túl a skarlát-halált az egész kontinensen.
- New Yorkból még egy napig érkeztek táviratok. Attól kezdve azonban azok is elmaradtak. Az az újságíró, aki a felhőkarcoló tetejéről továbbította a híreket, vagy a járvány áldozata lett, vagy bennégett a körülötte pusztított tűzvész lángjaiban. És ami sorsa lett New Yorknak, az lett a sorsa San Francisco, Oakland, Berkeley városának is. Csütörtöktől kezdve már oly gyorsan és oly tömegesen haltak az emberek, hogy a hullák eltakarítása lehetetlenné vált, és mindenfelé halottak hevertek az utcán. És csütörtökön éjjel kitört a pánik a vidéken. Képzeljétek el, kedves unokáim: az emberek sűrűbb rajokban menekültek, mint ahogy a lazacok vándorolnak ívás idején a Sacramento folyóban. Milliók hagyták ott a városokat, és rohantak őrülten a falvak felé. Azt hitték a szerencsétlenek, hogy megmenekülhetnek a mindenütt jelenlévő haláltól. Pedig mindenfelé magukkal vitték a bacilusokat. Még a repülőgépeken is, amiken a gazdagok utaztak a hegyek közé és a pusztaságokba, ott ültek a bacilusok. 
- Sok száz ilyen repülőgép szállt le a Hawaii-szigeteken, és nemcsak hogy magukkal vitték a járványt, hanem az már meg is előzte őket. Mindezt az utolsó sürgönyökből tudtuk meg, hanem azután minden rend felbomlott San Franciscóban, és nem maradt a helyén egy hivatalnok sem, aki adja vagy vegye a táviratokat. Ez rettenetes, ez lesújtó volt, a világgal való érintkezésnek ez a megszakadása. Mintha vége lett volna a világnak, mindenből kikapcsolódtunk. És azóta, hatvan év óta nem létezik a világ a számomra. Tudom, hogy van New York, van Európa, Ázsia, Afrika, de egy szó hírt nem hallottam egyik helyről sem - hatvan év óta. A skarlát-halál után a világ kiesett a kerekéből. Tízezer év kultúrája és műveltsége pusztult el néhány nap alatt.
- Szóltam az előbb a gazdagok repülőgépéről. Mondtam, hogy magukkal vitték a járványt mindenfelé. Csak egyet tudok közülük, aki túlélte: Mungerson. Később a Santa Rosa törzsbe került, és feleségül vette a legidősebb lányomat. A nagy halál után nyolc évvel került a törzsbe. Akkor tizenkilenc éves volt, és tizenkét évig kellett várnia, míg nősülhetett. Tudjátok, akkor nagyon kevés hajadon nő volt és a Santa Rosa törzs idősebb lányait már előre elígérték házasulandó fiatalembereknek. Várnia kellett tehát, míg az én Marym tizenhat éves lett. Az ő fiúk lett később Gimp-Leg, akit tavaly a hegyi oroszlán széttépett.
- Mungerson tizenegy éves volt a nagy járvány idején. Az apja igen gazdag és befolyásos nagyiparos. Saját léghajóján menekült a családjával együtt Brit-Columbia vadonjaiba, ami messze északra esik innen. De valami baleset érte őket, és le kellett szállniok a Shasta-hegy közelében. Hallottátok a hírét ennek a hegynek? Messze északon van az is. Azután kitört köztük a skarlát, és csak ez a tizenegy éves fiú maradt életben közülük. Nyolc évig egyedül barangolt a pusztaságban, nyolc évig hiába keresett élő embert. Végre dél felé utaztában találkozott velünk, a Santa Rosákkal.
- De tartsunk sorrendet. Mikor a San Franciscó-i öböl körül megkeződött a menekülés a nagy városokból, amíg lehetett, telefonon érintkeztem a testvéremmel. Megmondtam neki, hogy ostobaság a városból menekülni, és minthogy bennem nyoma sincs az epidémiának, a legokosabb, amit tehetünk, hogy izoláljuk magunkat és hozzátartozóinkat valami biztos helyen. Az egyetem kémiai épületét választottuk, s elhatároztuk, hogy ellátjuk magunkat élelemmel, s az ökleinkkel védjük meg magunkat attól, hogy mások is betolakodjanak oda.
- Miután mindent megbeszéltünk és elrendeztünk, a bátyám megkért, hogy legalább még huszonnégy óráig maradjak a lakásomon, mert hátha kitör rajtam a betegség. Beleegyeztem, és ő megígérte, hogy másnap eljön hozzám. Megbeszéltük az élelmezés és a védekezés részleteit is, és beszéltünk mindaddig, amíg a telefon működött. Beszélgetésünk közben neműit el. Meghalt az is, mint a skarlát áldozata. Akkor este már nem működött a villamos világítás sem, és én vaksötétben ültem a lakásomban. Másnap már nem volt újság, és én semmit sem tudtam arról, ami a nagyvilágban történt. Kiabálásokat és pisztolylövéseket hallottam az utcáról, és az ablakból kinézve láttam, hogy Oakland irányában óriás tűzvész pusztít, melynek lángjai pirosra festik az eget. A rémület éjszakája volt ez. Egy pillanatra sem hunytam le a  szememet. Egy embert - miért és hogyan, nem tudom - meggyilkoltak a ház előtt. Egy ismétlőpisztoly dörrenéseit hallottam, néhány perccel később pedig a 
szerencsétlen sebesült az ajtómon dörömbölt segítségért. Egy gyufaszál fényénél észrevettem, hogy nem csak a golyó okozta seb pecsételte meg a halálát, hanem a skarlát is kitört rajta. Visszamenekültem a szobámba, de még egy félóráig hallottam rettenetes nyögéseit és jajgatását.
- Reggel eljött hozzám a bátyám. Összeszedtem, ami értékes dolog akadt a ház körül, de amint az arcába néztem, már tudtam, hogy ő sohasem fog eljönni velem a vegyészeti épületbe. Rajta volt a rettenetes kór. Kezet akart nyújtani, de én ijedten ugrottam hátra, és rákiáltottam: -- Nézd meg magad a tükörben!-- Szót fogadott, és amikor meglátta skarlátvörös arcát, elveszetten rogyott egy 
karosszékbe. -- Istenem! - kiáltott föl. - Megkaptam! Ne jöjj ide hozzám! Halott ember 
vagyok... -- Rájöttek a görcsök. Két óra hosszat haldoklott és az utolsó pillanatig az eszméletén volt. Meghidegült és érzéketlenné vált előbb a lába, azután a dereka, és amikor a szívéhez ért, vége volt.
- Így pusztított a skarlát-halál. Fogtam a kis batyumat, és menekültem. Az utcákon rettenetes látvány tárult elém. Mindenütt hullábabotlott az ember. Sok olyan is hevert a kövezeten, aki még nem halt meg. És útközben hánnyal találkoztam, aki a szemem előtt rogyott össze halálra váltan. Berkeley még számtalan helyen égett. Oaklandot és San Franciscót azonban csaknem teljesen elpusztította a tűzvész. A füst egészen elhomályosította az eget, úgyhogy déltájban olyan sötét volt, mint szürkületkor, és ha a szél néha szétkergette a piszkos felhőket, és hébe-hóba kisütött a nap, otromba, vörös 
képpel bámult le a pusztulás színhelyére. Bizony, kedves unokáim, olyan volt az akkor, mintha vége lett volna a világnak.
- Veszteglő automobilokkal találkoztam mindenfelé, amikből kifogyott a benzin, és a motoruk fölmondta a szolgálatot. Emlékszem egy ilyen kocsira. Bent az ülésen két nő feküdt halva, és mellettük a kövezeten még két másik nő és egy gyermek. Minden oldalon rémes látványban volt része a szemnek. Az emberek némán, lopakodva jártak az utcán, mintha kísértetek lettek volna. Sápadt asszonyok 
cipelték karjukon kisdedeiket, komor nézésű apák vezették gyermekeiket kézenfogva; egyenkint, párosán és családostul menekült, aki tudott, a halál városából. Voltak, akik élelmiszereket cipeltek, mások ismét sátorkellékeikkel és értéktárgyakkal voltak megrakodva, és olyanok is voltak, akik üres kézzel futottak, és a puszta, örömtelen életüket igyekeztek megmenteni.
- Volt egy csemegekereskedés - ott ennivalót árultak. A tulajdonos - jól ismertem - higgadt, józan, de egy kicsit ostoba és nyers ember, körömszakadtáig védelmezte üzletét. Az ablakokat és az ajtót már betörték, de ő, a pult mögé rejtőzve, folyton tüzelt a beözönlő támadókra. A küszöbön már több hulla hevert, és a ház előtt is néhány, akiket már az előző napon terített le. Míg itt az elkeseredett élethalálharc folyt, a szomszédos cipőkereskedést éppen akkor gyújtotta föl egy elkeseredett betörő. Nem siettem egyiknek a segítségére sem. Az ilyen emberbarát vállalkozások ideje elmúlt. A civilizáció meghalt. 

IV.

- Sietve távoztam hazulról, és lent az utcán az első sarkon újabb tragédia szemtanúja lettem. Két munkásember megtámadott egy kétgyermekes házaspárt, és kirabolta. A férfit ismertem látásból, de sohasem beszéltem vele. Költő volt, akinek a verseit igen nagyra értékeltem. De már nem segíthettem rajta, mert amikor melléjük értem, pisztoly dörrent, és a jeles poéta halálos sebbel bukott 
a kövezetre. Az asszony jajveszékelni kezdett, mire az egyik rabló őt is elnémította egy ökölcsapással. Fenyegető hangon kiáltottam rá a gazemberre, de mind a ketten rám fogták revolvereiket, úgyhogy menekülnöm kellett. Futva fordultam be az utcasarkon, ahol azonban egy nagy tűzvész állta az utamat. Az utca mindkét oldalán égtek a házak, és az úttest tele volt füsttel és lánggal. A fojtó sötétségben egy asszony kétségbeesett segélykiáltásait hallottam, de már figyelembe sem vettem. Az ember szíve megkeményedett ilyen jelenetek láttára, és fásultságában észre sem vette, hogy néha egyszerre tíz-tizenkét helyről is kiabálnak segítségért.
- Visszatérőben az utcasarkon észrevettem, hogy a két rabló már eltűnt. A költő és a felesége ott feküdtek holtan a kövezeten. Rettenetes látvány volt. A két gyermek már nem volt ott. Hova lettek, nem tudom. Azt azonban már tudtam, hogy a menekülő emberek, akikkel útközben találkozom, miért olyan sápadtak, és miért járnak olyan hangtalan- félelemmel. A piszkos munkásnegyedben a civilizáció századaiban egy kegyetlen barbár faj tenyészett, mely a szerencsétlenség napjaiban, mint vadállathorda rontott a művelt néposztályra, és elpusztította. De elpusztította magamagát is. Az alkohol lett a végzete, mely felgyújtotta aljas szenvedélyeit, és félig őrülten ölte, gyilkolta egymást. A jobb érzésű munkások egy kisebb csapata asszonyaikkal és gyermekeikkel különvált, és betegeiket és elaggott hozzátartozóikat hordágyakon cipelve, néhány élelemmel megrakott szekérrel utat vágott magának a városból. Érdekes látvány volt, amikor végigvonultak a füstös, kormos utcán, bár egyikük csaknem lelőtt, amikor megpillantott a járda szélén. De amikor egész közel értek hozzám, vezető 
embereik egyike bocsánatot kért tőlem. Elmondta, hogy ahány rablóval és gyilkossal találkoztak az úton, valamennyit lelőtték, és hogy azért szervezkedtek fegyveres csapatokba, mert csak ezt az egy módját látták a menekülésnek.
- Ekkor láttam először, amit később olyan sokszor volt alkalmam látni. A menetelő férfiak egyikén a skarlát félreismerhetetlen jelei voltak észlelhetők. A mellette haladók persze nyomban kitaszították a sorból, s ő ellenállás nélkül engedelmeskedett. Megadta magát szomorú sorsának, kilépett, és megvárta, amíg a csapat elhaladt mellette. Egy asszony, nagyon valószínű, hogy a felesége volt, követni akarta a szerencsétlent. Kisfiút vezetett a kezénél fogva. De a férje szigorúan rákiáltott, és visszaparancsolta a csapatba. Többen a férfiak közül karon fogták az asszonyt, és így akadályozták meg, hogy a férje után menjen. Jól emlékszem erre a jelenetre, és arra is, hogy a férfi, akinek az arca már egész skarlátvörösre torzult, az utca túlsó oldalán belépett egy kapunyílásba, és a revolverével főbe lőtte magát. Holtan zuhant a földre.
- Még két égő utcán keresztülhaladva, végre sikerült eljutnom célom közelébe. A park szélén néhány tanár kollégámmal találkoztam, akik családjukkal és háznépükkel a vegyészeti épület felé igyekeztek. Badminton tanár üdvözölt, amint elhaladtunk egymás mellett, de én alig ismertem meg. Valahol pusztítótűzön volt kénytelen keresztülvágni, és a lángok leégették a szakállát. A fején véres kötés volt, a ruhája rongyokban lógott le róla. Elmondta, hogy a rablók kegyetlenül összeverték, és hogy az öccsét megölték a múlt éjjel, midőn lakásaikat védelmezték a betörők ellen.
- A park közepén haladtunk, midőn a tanár hirtelen rámutatott Mrs. Swinton arcára. A skarlát félreismerhetetlen jelei látszottak rajta. Valamennyi nő borzasztó jajveszékelésben tört ki erre a rémes fölfedezésre, és menekült a közeléből, ki merre látott. Két gyermeke, kiket egy cseléd vezetett, szintén 
elmenekült. A férje azonban, doktor Swinton, vele maradt.
-- Menj, Smith, isten veled! - búcsúzott tőlem. Légy szíves, vigyázz a gyermekeimre. Én itt maradok a feleségem mellett. Tudom, hogy menthetetlenül vége van, úgy tekintem, mintha már halott volna, de nem tehetek róla, nem tudom elhagyni. Majd azután... ha én megmenekülök, én is odamegyek a vegyészeti épületbe. Légy szíves, vigyázz, és bocsáss be, ha látod, hogy jövök.
- Otthagytam a barátomat haldokló felesége fölé hajolva, és futva igyekeztem a többiek után. Mi voltunk az utolsók, akiket beengedtek a vegyészeti palotába. Azután lezárták a kapukat, és önműködő pisztolyainkkal védelmeztük mentsvárunkat. Eredetileg úgy terveztük, hogy hatvanan leszünk együtt a kémiai palotában, de mert mindenki magával hozta, akiket szeretett, a számunk négyszázra szaporodott. De a kémiai palota nagy volt, és különálló, magányos épület, melyet nem fenyegetett az a veszély, hogy tűz esetén a szomszédos házaktól meggyullad.
- Nagy mennyiségű élelmiszert gyűjtöttünk össze, melynek szétosztásáról egy választott bizottság gondoskodott, megállapítván a fejadagot férfiak, nők és gyermekek részére. Egyéb bizottságok is alakultak, én a védelmi bizottságban foglaltam helyet. Az első napon egy bandita sem mert az épülethez közeledni. Csak messziről láttuk őket, amint a park túlsó szélén tábortüzeket raktak. Csaknem valamennyi részeg volt; folyton durva korhelynótákat hallottunk, és őrült ordítozást. Miközben a világ összeomlóban volt körülöttünk, és a levegő tele volt a pusztító tűzvész orrfacsaró, bűzös füstjével, ezek az aljas emberek teljesen elállatiasodtak, és nem csináltak mást, csak marakodtak, dőzsöltek és meghaltak. Semmivel sem törődtek. Mindenkinek meg kell halni - gondolták -, a jónak csakúgy, mint a rossznak, az erősnek és gyengének, az élet szeretőjének éppúgy, mint a halnivágyónak. Minden és mindenki halálra van ítélve. 
- Midőn huszonnégy óra elmúlt anélkül, hogy egyetlen megbetegedés fordult volna elő köztünk, reménykedve gratuláltunk egymásnak, és hozzáfogtunk kutat ásni. Láttátok azokat a nagy vascsöveket, amelyek abban az időben a vizet szolgáltatták a városi lakások részére. Attól féltünk, hogy a gyakori és nagy tűzesetek végre is megolvasztják a vascsöveket, és a tartályok ki fognak ürülni. 
Föltéptük tehát a kémiai palota középső udvarának cementburkolatát, és elkezdtük a kutatást. Sok fiatalember* volt köztünk, és éjjel-nappal serényen dolgoztunk. Félelmünk nem volt alaptalan. A vízvezeték három órával hamarább mondta föl a szolgálatot, mint ahogy mi vizet értünk a földben.
- A második huszonnégy óra is elmúlt, és a skarlát még mindig nem mutatkozott köztünk. Azt hittük, meg vagyunk .mentve. De akkor még nem tudtuk - amiről később, sajnos, meggyőződést szereztem -, hogy a járványos betegségek bacilusainak az emberi testbe való bejutása több napot vesz igénybe. A skarlát, ha egyszer megkapta valaki, oly rettenetes gyorsan végzett áldozatával, hogy azt hittük, hogy a bacilusok befészkelődésére is csak néhány óra szükséges, így történt, hogy két szerencsés nap után azt hittük, megszabadultunk a veszedelemtől.
- De a harmadik nap kiábrándított bennünket. Sohasem felejtem el az azt megelőző éjszakát. Este nyolctól tizenkettőig éjjeli őrszolgálatot teljesítettem, és az épület tetejéről volt alkalmam nézni, 
hogyan pusztul, hogy megy tönkre körös-körül, amerre a szem ellát, az emberiség dicső munkája. Egyes pontokon olyan szörnyű tüzek lángoltak, hogy az eget egészen megvilágosították. Olyan fényesség volt az éjszakában, hogy a legfinomabb nyomtatást is könnyen el lehetett olvasni. Úgy látszott, mintha az egész világ égne. San Francisco füstöt és tüzet okádott, egyszerre tizenkét helyen égett, ami úgy rémlett az éjszakában, mintha tizenkét vulkán tört volna ki egyszerre. Oakland, San Leandro, Haywards - mind lángba borult, északra Point Richmondig egy tűz volt minden. Rettenetes rágondolni még most is! A civilizáció, kedves unokáim, a műveltség a lángok, a halál martaléka lett... 
Este tíz óra tájban a Point Pinole-i nagy puskaporraktárak gyors egymásutánban fölrobbantak. Olyan iszonyatos volt a detonáció, hogy a kémiai palota hatalmas épülete alapjában megingott, mintha valami szörnyű földrengés rázta volna meg, és egyetlen ablaktábla nem maradt épségben rajta. Lejöttem a tetőről a hosszú folyosókra, és szobáról szobára járva, megnyugtattam a halálra ijedt asszonyokat, és elmondtam nekik, hogy mi történt.
- Egy órával később, egy földszinti folyosó ablakából zavaros, ijedt lármát hallottam a banditák felől. Sírás, jajgatás, lövöldözés háborította meg a csendet. Mint később megállapítottuk, a lárma oka az volt, hogy a banditák fegyverrel űzték el maguk közül azokat, akiken kitört a rettenetes betegség. Egy egész kis csapat skarlátos rabló rohant a parkon át az épület kapui felé. Mi visszaparancsoltuk őket, de ők átkozódva sortüzet küldtek felénk pisztolyaikból. Merryweather tanár, aki az egyik ablaknál állt, az első lövések egyikétől halálosan találva, élettelenül rogyott össze. A golyó pontosan a két szemöldöke közt fúródott be a homlokon. Viszonoztuk a "tüzelést, mire eszeveszetten menekülni kezdtek hármuk kivételével. Az egyik közülük nő volt. Rajtuk volt a skarlát, de azért nem adták meg magukat végzetüknek. Halódó arccal, görcsök között rángatózva szórták felénk átkaikat, és folyton tüzeltek ablakainkra. Az egyik férfit én lőttem agyon, s midőn az elesett, á másik kettő végleg kimerülve feküdt le az ablak alatt. És mi kénytelenek voltunk megvárni, míg utolsó hörgésük is elnémult.
- A helyzet kritikus volt. A puskaporos raktárak felrobbanása alkalmával a vegyészeti épület valamennyi ablaka bezúzódott, úgyhogy ki voltunk téve annak, hogy a holttestekről a bacilusok utat találnak menedékhelyünkre. Az egészségügyi bizottság felhívást kapott, hogy tegye meg a szükséges intézkedéseket, és meg kell adni, hogy kötelességének becsülettel felelt meg. Két férfi felhívást kapott, hogy menjen ki, és takarítsa el a holttesteket, ami annyit jelentett, hogy fel kell áldozniok saját életüket, mert ha elvégezték ezt a megbízatásukat, nem volt szabad többé visszatérniük az épületbe. Egy agglegény tanár és egy szigorló bölcsész vállalkozott a kegyetlen feladatra. Búcsút intettek mindnyájunknak, és kimentek. Ők igazi hősök voltak. Föláldozták életüket, hogy megmentsék négyszáz embertársukét. Midőn elvégezték a rájuk bízott feladatot, még ott maradtak néhány percig az épület előtt és szomorúan néztek föl ablakainkra. Azután még egyszer búcsút intettek a kezükkel, 
és a parkon át lassan elindultak az égő város felé.
- És mégis hasztalan volt minden. Másnap reggel megtörtént az első megbetegedés a kémiai palotában. Stout tanár családjában az egyik kis leányka volt az áldozat. Gyöngeségnek, elérzékenyülésnek nem volt helye. Abban a reményben, hogy ő az egyetlen, aki megkapta a betegséget, kilöktük szegényt az épületből, és ráparancsoltunk, hogy menjen, amerre lát. És ő ment, lassan, támolyogva 
vánszorgott a parkon keresztül, és karjait az ég felé emelve keservesen sírt. 
-Éreztük, mindnyájan, hogy vadállatok vagyunk, de tehettünk-e mást? Négyszázan voltunk, és az egyéneket föl kellett áldoznunk. 
- Az egyik laboratóriumban három család helyezkedett el, és ezen a délutánon nem kevesebb, mint négy halottat és két beteget találtak köztük.
- Ekkor kezdődött a rémület. Ott hagyva á halottakat, ahol összeestek, az életben maradottakat egy másik szobába tuszkoltuk. A többiek közt is kitört a rémes betegség, és mihelyt az első szimptómát észrevettük valakin, rögtön az elkülönítettek közé kényszerítettük. Maguktól kellett menniük, mert nem akartunk hozzájuk nyúlni a kezünkkel. Szívet rázó jelenetek játszódtak le. De a skarlát terjedése nem volt megállítható, és egyik szoba a másik után telt meg halottakkal és haldoklókkal. És akik még tisztán maradtunk, egyre jobban kifelé szorultunk, folyosóról folyosóra a halál tengerének növekvő árja elől.
- Az épület olyan volt már, mint egy óriás kripta, és a holdas éj közepén az élők rémülten menekültek a halottak mellől. Nem vittek mást magukkal, csak fegyvereket, lőszert és egy csomó konzervet. Letáboroztunk a park túlsó oldalán, és míg egyesek őrt álltak, mások kémszemlére indultak a városba, hogy lovat, autót, kocsit, vagy más egyéb alkalmatosságot szerezzenek, amikkel elszállíthatnék élelmiszereinket, és megelőzhetnők a rablóbandákat, amelyek már utat törtek maguknak a városból a környék felé.
- Én is ilyen kémszemlére voltam kirendelve; és doktor Hoyle, akinek eszébe jutott, hogy autója otthon maradt a garázsban, megkért, nézzek utána és hozzam el, ha még megvan. Kettesben indultunk el; az én társam egy Dombey nevű fiatal szigorló tanár volt. Félmérföldnyi utunk volt doktor Hoyle lakásáig. Abban az utcában az épületek elkülönítve álltak, kertek közepén, és itt a tűzvész szeszélyesen pusztított, néhol egész háztömböket fölemésztve, másutt pedig szórványosan pécézve egyes épületeket. A banditák itt is javában dolgoztak. Elővettük ismétlőpisztolyainkat, és készek voltunk az elszánt védelemre. Doktor Hoyle háza, mely eddig épségben maradt, éppen akkor gyulladt ki.
- A gazember, aki felgyújtotta, részegen, támolyogva jött le a lépcsőn, a zsebei tele voltak pálinkásüvegekkel. Nyomban le akartam lőni, és még ma is sajnálom, hogy nem tettem meg. Dünnyögve, morogva jött felénk, és vérrel aláfutott szemeivel, sebes, vad tekintetű arcával a legijesztőbb, legzüllöttebb alak volt, akivel valaha találkoztam. Nem lőttem le, és ő egy fához támaszkodva megvárta, hogy elhaladjunk mellette. Amikor eléje értünk, hirtelen előrántotta a pisztolyát, és keresztüllőtte Dombey fejét. A következő pillanatban én lőttem le a gazembert. Persze, már késő volt. Dombey kiszenvedett egyetlen sóhajtás nélkül. - Azt hiszem, nem is tudta szegény, mi történt vele.
- Otthagyva a két holttestet, berohantam az égő házba, megkerestem a garázst és megtaláltam doktor Hoyle automobilját. A tartályok tele voltak benzinnel, a kocsi használatra készen állott. Ezen a gépkocsin tértem vissza a romba dőlt városon keresztül a parkban várakozó társaimhoz. Visszatért a többi őrjárat is, de egyik sem volt olyan szerencsés, mint én. Fairmead tanár talált egy shetland-pónit, de a nyomorult állatról már napok óta nem gondoskodott senki, és az istállóba kötve annyira elgyöngült az éhségtől és szomjúságtól, hogy teljesen hasznavehetetlen volt. Voltak, akik el akarták engedni, de az én ajánlatomra magunkkal vittük avval a szándékkal, hogy ha esetleg teljesen kifogyunk az élelemből, meg fogjuk enni.
- Negyvenheten indultunk el, köztünk sok asszony és gyerek. Az automobilban az egyetem rektora - egy öregember, akit az elmúlt hét eseményei egészen lesújtottak - néhány kis gyermekkel és Fairmead tanár öreg édesanyja ültek. A kormánykeréknél egy Wathope nevű fiatal tanár ült, akinek csúnya lőtt sebe volt a lábán. Mi többiek gyalog mentünk, Fairmead professzor a pónit vezette.
- Derült nyári nap lett volna, de az égő föld füstje elhomályosította az eget, melynek piszkos sötétjén át szomorúan sütött a nap, mint egy élettelen vérvörös korong. Mi azonban már megszoktuk ezt a vörös színű napot. A füstöt ellenben nagyon nehezen bírtuk. Kegyetlenül facsarta 'az orrunkat, könnybelábasztotta szemünket, és egyetlenegy sem volt köztünk, akinek ne lett volna véres a szeme. Délkelet felé menekültünk a külvárosok végtelen során és fárasztó mérföldeken keresztül. Csakis erőltetett meneteléssel remélhettük, hogy sikerül valami biztos helyre jutnunk. Mindamellett csak kínos lassúsággal haladtunk. Az asszonyok és a gyermekek nem tudtak sietni. Azok szegények nem is álmodták, hogy valaha az ember olyan gyalogtúrákat fog csinálni, mint manapság mi csinálunk. Az igazai megvallva, senki sem tudott közülünk gyalogolni. Én is csak a nagy járvány után tanultam 
meg, mi az igazi gyaloglás. Lassan mentünk mondom - mindnyájan, mert a banditáktól való, félelmünkben nem mertünk elválni egymástól. Most már mégis ritkábban találkoztunk ezekkel az emberbőrbe bújt ragadozó állatokkal. A járvány megtizedelte őket is, de azért még mindig elég volt belőlük, hogy állandóan félni kelljen tőlük. A tűz több szép várost megkímélt, de-égő romokat mindenfelé 
lehetett látni. A banditák, úgy látszik, fölhagytak eddigi őrült gyújtogatásaikkal, és lánggal égő új tüzet már minél ritkábban láttunk.
- Néhányan közülünk garázsokat, motorkocsikat és benzint kutattak az utunkba 
eső városokban. De hasztalan. Az első nagy menekülés alkalmával minden valamire való érték eltűnt a városokból. Érzékeny veszteség is ért bennünket ennél a munkánál. Az áldozat egy Calgan nevű derék fiatalember volt. Lelőtték szegényt, amikor egy réten ment keresztül. Egyszer meg egy részeg gazember vakmerőén mindnyájunkra többször rálőtt a revolveréből. Szerencsére olyan vadul lövöldözött, hogy sikerült leterítenünk, mielőtt nagyobb kárt okozott volna bennünk.
- Fruitwale városban a rettenetes járvány újra kikezdett bennünket. Fairmead tanár volt az áldozat. Intett nekünk szegény, hogy ne szóljunk az anyjának, azután kilépett a sorból, és bement egy szép villa kertjébe. Ott leült a veranda lépcsőjén, és én szomorú szívvel intettem búcsút neki. Ezen az éjszakán Fruitwale alatt ütöttünk tanyát. De kétszer is fölriasztott bennünket a skarlát-halál, és mi rémülten menekültünk tovább előle. Reggelre már csak harmincan voltunk. Megható volt az egyetemi rektor esete. A hajnali menetelés alatt az öregúr feleségén kitört a betegség, és amikor el akart búcsúzni a férjétől, a rektor kijelentette, hogy leszáll az autóból, és ottmaradt vele. Nem akartunk beleegyezni, de végül mégis engedni voltunk kénytelenek. Úgy gondolkoztunk, hogy már úgyis minden mindegy, és azt találgattuk, hogy ki marad közülünk utolsónak.
- A második éjszakát Haywards mellett töltöttük, és reggel már csak tizenegyen ébredtünk fel. Ezen az éjszakán szökött meg tőlünk a sebesült lábú Wathope tanár is az autóval, magával vive nővérét, 
édesanyját és - élelmiszerünk legnagyobb részét. És a rákövetkező napon délután történt, pihenés közben, hogy életemben az utolsó léghajót láttam. Errefelé már elég tiszta volt a légkör, és én jól kivehettem, amint kétezer láb magasságban magával tehetetlenül keringett, forgott a szélben. Hogy mi történt vele, nem tudtam megfigyelni, de mindig lejjebb és lejjebb süllyedt. Azután, úgy látszik, 
egyszerre lyukadt ki valamennyi gáztartója, mert hirtelen, mint egy golyó zuhant le a földre. És attól kezdve soha többé nem láttam léghajót. A következő néhány évben gyakran kémleltem az eget, kerestem, kutattam, hogy hátha látok valahol, de hiába volt minden reménységem. A civilizáció mindenütt meghalt, mindenütt az történt, ami Kaliforniában.
- Egy napon, amikor Niles mellé érkeztünk, már csak' hármasban voltunk. Az országúton megtaláltuk Wathope-ot. Az autó összetörve, féloldalt dőlve hevert az úttesten, és mellette, a földre terített pokrócokon feküdt holtan a nővére, az édesanyja és ő maga is.
- Elcsigázva a sok gyaloglástól, ezen az éjszakán nagyon mélyen aludtam. Reggelre egyedül maradtam a világon. Canfield és Parsons, utolsó két társam, holtan hevertek a sátorban. A négyszázból, akik a kémiai palotában összegyűltünk, a negyvenhétből, akik nekivágtunk a nagyvilágnak, egyedül maradtam, és nem volt más kísérőm, csak a Shetland póni. Hogy miért éppen én maradtam meg, nem tudtam megmagyarázni. Én voltam az a szerencsés egy a millió, vagy jobban mondva: a milliók közül, aki megmenekültem...

V.

- Két napig egy kellemes, árnyas ligetben sátoroztam, ahol nem láttam halottakat. Lehangolt voltam és rosszkedvű, hiszen azt kellett hinnem, hogy most már rám kerül a sor. Hanem azért mindenesetre alaposan kipihentem magamat, és az erőmet is igyekeztem visszaszerezni bőséges táplálkozással. A póni követte a jó példát, két napig egyebet sem csinált, csak hevert és abrakolt. Harmadnap a birtokomban levő összes élelmiszert fölpakoltam a póni hátára, és nekivágtam az elhagyott vidéknek. Egyetlen élőlénnyel sem találkoztam utamban. Sem férfi, sem nő, sem gyermek nem volt látható sehol. Csak a halál volt mindenütt. És élelmet is találtam, amennyi csak kellett. Akkor nem volt olyan puszta és elhagyott a világ. Gondosan művelt gyümölcsfákat lehetett látni mindenütt. Milliók számára termett az élet, ért a gyümölcs, hogy élvezetlenül pusztuljon el. A földeken, a kertekben és gyümölcsösökben főzeléket és gyümölcsöt szedtem össze, az elhagyott farmházakban tojást és baromfit találtam. Az üres boltokból konzervet és egyéb élelmiszert vittem magammal.
- Különös dolog volt, ami a háziállatokkal történt. Az emberek szelíd barátai megvadultak, és egymásra támadtak. A csirkék és a kacsák voltak az elsők, amelyeket elpusztítottak, és a házak körül legelőször a galambok és a macskák tűntek el a vadonba. A kutyák sem bírták sokáig a megváltozott körülményeket. Köztük is valami járványféle ütött ki, fölfalták egymás hulláit, és míg éjjelenkint ugatva és üvöltve járták az utcákat, nappal messzire sompolyogtak a házak, tájékáról. Érdekes változást figyeltem meg a viselkedésükben. Elkülönülve kóboroltak egymástól, nagyon félénken, és ha találkoztak egymással, rögtön összemarakodtak. Nemsokára azonban újra csoportosan láttam őket. A kutya mindig társaságban élő állat volt, már akkor is, mielőtt az ember megszelídítette. A civilizáció utolsó éveiben nagyon sokféle fajtájú kutya, volt - szőrtelen és meleg prémbundás kutyák, olyan aprók, hogy az emberek zsebében is elfértek, és olyan nagyok, mint egy hegyi oroszlán. Persze a kiskutyákat a nagyok most mind fölfalták. De a legnagyobbak sem nevelkedtek a szabad természetben való életre. Végeredményül: elpusztult valamennyi kutyafaj, és nem maradt más, csak a ma is 
élő farkaskutya, mely csapatokba verődött. 
Hoo-Hoo közbeszólt.
- De a macskák nem álltak össze, nagyapó.
- A macska sohasem volt társas állat. Mint egy tizenkilencedik századbeli író megmondta, a macska magányosan jár. Mindig is egyedül élő állat volt, még mielőtt megszelídült volna, az ember oldalán töltött hosszú évezredeken át, és ma is, amikor újra vadon él.
- Elvadultak a lovak is, és a drága, értékes telivérek mind degenerálódtak, és nem maradt más, csak a mai vad típus. Elvadultak a tehenek, a galambok, sőt még a bárányok is. A csirkékből is maradt egy kevés, hanem ezek a mai vad csirkék már egészen mások, mint az akkoriak voltak.
- De folytatom a történetemet. Puszta, elhagyott tájakon utaztam át. És amint mentem, egyre jobban elfogott a vágy az emberek után. De egyet sem láttam sehol, és mindig elhagyatottabbnak éreztem magamat. Elértem a Livermore-völgybe, majd a hegyek közé jutottam, melyek azt a Szent Joachim-völgytől elválasztják. Ti még sohasem voltatok ott, óriási völgykatlan az, a vadlovak tanyája. Elképzelhetetlen nagy csordák élnek ott, ezrével, tízezrével. Harminc évvel később ismét jártam arra, hát tudom. Erre mifelénk is vannak vadlovak, de ezeknek a száma elenyészően csekély azokéhoz képest. Furcsa, de úgy van, hogy a tehenek, amikor elvadultak, az alacsonyabb hegyek közé vették magukat. Úgy látszik, ott könnyebben meg tudták védeni az életüket.
- Errefelé a rablók és banditák már nemigen fordultak meg. Sok falut és várost láttam, ahol tűzvésznek nyoma sem volt. A halál ellenben ott volt mindenütt, és én óvakodtam tőle, hogy csak egy házba is benézzek valami élelem után. Lathrop közelében annyira elhagyottnak éreztem magamat, hogy két juhászkutyát szedtem föl, amelyek készséggel követtek utamon. Ezeknek a leszármazottjai azok az ebek, amelyek most veletek vannak. Persze hatvan év alatt egészen levetkőzték a régi formájukat. Ma már nem egyebek, mint szelídített farkasok.
Hare-Lip fölállt, megnézte a kecskéket, hogy biztonságban vannak-e, azután az égre tekintett, és a nap állását figyelve, türelmetlen arckifejezésével elárulta, hogy hosszadalmasnak tartja az öreg elbeszélését. Edwin sürgetésére azonban az aggastyán tovább beszélt.
- Már nem sok mondanivalóm van. A két kutyával, a pónival és egy később talált lóval, amelyet hátas paripának használtam, áthaladtam a Szent Joachim-völgyön, és a Sierrában egy csodásan szép völgybe érkeztem, amelynek Yosemite a neve. Egy nagy szállodában rengeteg konzervet találtam ott. Termékeny föld, vadban gazdag, dús erdő, hallal bővelkedő folyó vette körül, és én ott maradtam három hosszú évig, rettenetes egyedülvalóságban. Tovább azután nem bírtam. Éreztem, hogy megőrülnék, ha tovább is ott maradnék. Mint a kutya, én is társas lény voltam, és vágytam a fajtám, a párom után. Föltettem, hogy ha én túléltem a borzasztó halált, lesznek mások is, akik túlélték. És abban is reménykedtem, hogy három év alatt eltakarodtak a bacilusok is, és a föld megtisztult tőlük.
- Lóra ültem, és elindultam a kutyáimmal meg a pónival. Újra átvágtam a Joachim-völgyön a hegy alatt, és lejutottam a Livermore-völgybe. A változás ijesztő volt. Az akkor virágzó, termő tájakon mindent fölvet a gaz, mindenütt tönkrement az emberi kéz munkája. A gabonát, a kerti veteményeket, a gyümölcsöt mindig emberi kéz művelte, a gazt, a bojtorjánt ellenben mindig az ember pusztította. És míg amazok puhák és gyöngék voltak, emezeknek az ellenálló képessége nagymértékben megnövekedett. Ennek azután az volt az eredménye, hogy mihelyt az emberi kéz munkája megszűnt, a vad növények megfojtották, elpusztították az ápolt terményeket. A bozótok nagyon elszaporodtak és ekkor történt, hogy az első farkasokkal találkoztam. Kettesével, hármasával, kisebb csoportokban jelentkeztek, lesompolyogva a hegyekről, ahol azelőtt tanyáztak.
- A Temescal-tónál, az egykori Oakland város romjai közelében találkoztam az első élő emberekkel. Ó, unokáim, képzelhetitek, micsoda öröm fogott el, midőn a hegyoldalban lejövet, lóhátról megpillantottam az első füstöt, mely emberkéz rakta tűzhelyről szállt az ég felé. Csaknem megszakadt a szívem a nagy örömtől. Közel voltam a megőrüléshez. Legelőször gyermeksírást hallottam. Ember gyermeke sírt!
- Azután kutyaugatás ütött a fülembe, és az én kutyáim feleltek rá... Alig akartam elhinni, hogy mások is élnek még rajtam kívül a világon...
- Lent a tóparton, százlépésnyire tőlem egy férfi állt, egy hatalmas termetű férfi. Egy kiugró sziklán állt és horgászott. Melléje értem. Megállítottam a lovamat. Rá akartam kiáltani, de nem tudtam. Csak a kezemmel intettem neki. Láttam, hogy rám néz, de ő nem intett vissza. A nyeregre hajoltam, és a 
karjaimra hajtottam a fejemet. Féltem újra fölnézni, mert azt hittem, hogy csak káprázat játszik velem, és ha újra odanézek, , eltűnik a látomás. Hinni akartam még egy kicsit, és tudtam, hogy amíg föl nem pillantok, elhiszem, hogy élő embert láttam.
- Egyszerre csak hallom, hogy a kutyáim morogni kezdenek, és ugyanakkor egy emberi hang is megszólalt: „Honnan a pokolból kerül ön ide?"- így kérdezte szóról szóra. Ezzel a kérdéssel üdvözölt, Hare-Lip, a te másik nagyapád engem a Temescal-tó partján ötvenhét évvel ezelőtt. Föltekintettem, és ott állt előttem a nagy, barna, bozontos férfi, villámló tekintettel. Azt sem tudom, hogyan szálltam le a lovamról, csak arra emlékszem, hogy mohón nyúltam a keze után mind a két kezemmel, és sírva fakadtam. Át akartam ölelni, de ostoba, gyáva alak volt, és ellökött magától. De én nem eresztettem el a kezét, és tovább sírtam.
Nagyapó hangja elcsuklott az emlékek súlya alatt és könnyek peregtek le ráncos ábrázatán.
- Igen - folytatta -, sírtam és meg akartam ölelni, de a sofőr durva állat volt, a legvisszataszítóbb ember, akivel életemben találkoztam. A neve... a neve... no, nézzétek, milyen furcsa... a nevét teljesen elfelejtettem. Mindenki sofőrnek szólította, ez a foglalkozásának a neve volt, és rajta ragadt. Innen 
van, hogy még manapság is sofőr törzsnek hívják az utódait.
- Erőszakos, durva ember volt. Ma sem tudom megérteni, hogy a rettenetes járvány miért kímélte meg ezt az embert. Úgy látszik, hiába beszélünk annyit a metafizikában abszolút igazságról, a természetben nincs igazság. Miért maradt életben ez a morális szörnyeteg, ez a fekély a természet arcán, ez a kegyetlen bestia. Nem tudott másról beszélni, csak motorról, gépről, benzinről, tartályról és garázsról és különös gyönyörűséggel arról, hogy hogyan lopta meg és hogyan tette bolonddá kenyéradó gazdáit a járvány előtti időben. És ez az ember megmaradt, míg százmillió, billió derék, jó ember elpusztult.
- Elmerítem vele a tanyájára, és ott láttam meg őt, Vestát, az egyetlen asszonyt. Gyönyörű volt és - szánalomra méltó. Ő volt... Vesta Van Warden, John Van Warden fiatal felesége, rongyokba öltözve, kidolgozott, durva, vörös kezekkel, a tűzhely mellett cselédmunkát végezve - ő, Vesta, aki a leggazdagabb asszonya volt a világnak. A férjét, John Van Wardent, akinek a vagyonát egybillió-nyolcszázmillió dollárra becsülték, és a mágnások kamarájának az elnöke volt, Amerika uralkodójának tekintették. Mint a nemzetközi ellenőrző bizottság tagja, helyet foglalt ama hét ember között, akik a világ uralkodói voltak a pusztulás előtt. Az asszony maga is nagyon előkelő családból származott. Apja, Saxon Fülöp, ugyancsak elnöke volt a mágnások kamarájának egészen a haláláig. Ez a hivatal örökletes volt a családban, és ha Saxon Fülöpnek fia lett volna, az lett volna utóda hivatalában. De egyetlen gyermeke Vesta volt, ez a gyönyörű leány, és Van Warden csak úgy lehetett elnöke a kkamarának, hogy feleségül vette. Mindenki tudta, hogy érdekházasság volt ez, és én meg vagyok győződve róla, hogy Vesta sohasem szerette igaz szerelemmel. Afféle házasság volt ez, mint amilyent a királyfiak szoktak kötni a királykisasszonyokkal.
- És ez az asszony most hallevest főzött egy piszkos fazékban, és a szemét könnyesre marta a nyílt tűzhely füstje. Szomorú sors volt a övé. Ő is az a bizonyos egy volt a millió közül, mint én és a sofőr. Az Alameda-dombon, a San Franciscó-i öböl mellett, Van Warden gyönyörű nyaralót építtetett. Ezerholdas park vette körül a pompás kéjlakot. Amikor a nagy halál megkezdődött, Van Warden itt helyezte el a feleségét. Őröket állított a park bejáróihoz, és minden élelmiszert, amit bevitték, fertőtleníteni kellett előbb. De a bacilusok mégis utat találtak a kastélyba, megölték az őröket őrhelyükön, a szolgákat és cselédeket munkájuk közben, és végül nem maradt más élőlény a nyaralóban, csak 
Vesta.
- A sofőr azok közül való volt, akik megszöktek a palotából. Két hónappal később visszatért, és megtalálta Vestát a kis pavilonban, ahova a szép asszony rejtőzött. Brutális, ijesztő alak volt a sofőr, és Vesta elbújt előle a fák között. És éjjel, gyalogszerrel elmenekült a hegyek közé, ő, akinek a finom, 
formás lába sohasem járta az utca kövét sem. A férfi utánament, és utolérte még akkor éjjel. És hatalmába ejtette... Értitek? Megverte, leteperte és szolgálójává tette. És azontúl az asszony ment fát szedni, ő rakott tüzet, ő főzött, és ő végzett minden durva munkát, ő, aki életében a kisujj át sem 
mozdította meg a háztartás körül. Erre kényszerítette ez a durva betyár, ő maga pedig nem dolgozott semmit, csak halászott és vadászott.
- Ti meg sem tudjátok érteni, micsoda lealázó helyzet volt ez az asszonyra nézve! A sofőr szolga volt azelőtt, értsétek meg, szolga. És alázatosan, fejet hajtva köszönt az olyanoknak, mint Vesta volt. Mert Vesta királynője volt az életnek, mind születését, mind házasságát tekintve. A skarlát előtt ilyen 
emberrel viszonyban lenni, vagy csak érintkezni is szégyent és gyalázatot jelentett volna a számára.
- Bill - ez volt - Bill volt a neve a sofőrnek. Egyszerű, műveletlen, durva fráter. Nincs, nincs igazság, hogy az övé lett a legszebb, a legúribb dáma, Vesta Van Warden. Hogy milyen lesújtó dolog volt ez, ti, kedves unokáim sohasem fogjátok megérteni, mert ti magatok is afféle kis vadember-jelöltek vagytok, képtelenek másra, mint durvaságra. Miért nem lehetett Vesta az enyém? Én művelt, finom ember voltam, egyetemi tanár. Ő olyan magas fokon állt, hogy a nagy halál előtt még rólam sem vett tudomást. Képzelhetitek, hogy mekkorát süllyedt, midőn a sofőr kezébe került. Csak az emberiség teljes pusztulása tette lehetővé, hogy megismerjem, a szemébe nézzek, hogy beszéljek vele, megfoghassam a kezét és - igen, hogy szeressem, és megtudjam, hogy ő is szeret engem... És elhittem, hogy szeret, hiszen nem ismert más férfit a világon, csak engem és a sofőrt. Hát ha nyolcbillió ember elpusztult a földön, nem tudott volna még ez az egy elpusztulni?
- Egyszer, mikor a sofőr halászni volt, megkért, hogy öljem meg azt a gazembert. Sírva könyörgött, hogy öljem meg. De erős, durva ember volt a sofőr, és én nem mertem bántani. Inkább szép szóval próbáltam meg. Neki is ígértem a lovamat, a pónit, a kutyákat, mindent, amim volt, ha nekem adja Vestát. De ő az arcomba nevetett, és a fejét rázta. Azt mondta, hogy ő azelőtt szolga volt, pokróc az olyan emberek talpa alatt, mint én és Vesta voltunk, most pedig az ország legelső dámája tisztítja a cipőit, és főzi az ebédjét. „Te élted a világodat - mondta - a skarlát előtt, most pedig nekem van fene jó dolgom. És semmiért sem cserélném vissza, ami elmúlt."
- Arra is figyelmeztetett, hogy ha szemet mernék vetni az asszonyára, kitekeri a nyakamat, Vestát pedig félig agyonveri. Mit tehettem volna? Féltem. Vadember volt. Az első este sokat beszélgettünk Vestával a mi letűnt régi világunkról. Művészetről, könyvekről, versekről. A sofőr figyelt, és néha durva röhögésben tört ki. Haragudott ránk, hogy semmit sem értett a beszédünkből. Egyszer azután 
Vestára mutatva gúnyos kacajjal kiáltott föl: „És íme, ez Vesta Van Warden, Van Wardennek, a mágnásnak egykori felesége, az ünnepelt szépség, aki most az én asszonyom. Bizony, kedves Smith professzor, nagyot fordult a világ. No, asszony, itt a csizmám, pucold ki! De szépen ám, hogy Smith, professzor láthassa, milyen jól kineveltelek.
- Szegény asszony összeszorította a fogát, és az arca bíborra gyulladt a szégyentől. A gazember ütésre emelte az öklét, és én fölkelteni, hogy ne legyek tanúja a durvaságnak. De a sofőr röhögött, és megfenyegetett, hogy megver, ha végig nem nézem, hogyan pucolja ki az asszony a csizmáját. És végig kellett néznem... Ó, ti nem értitek, unokáim...
- És amikor elkészült vele, újra megszólalt a sofőr: „Néha makacskodik egy kicsit a galambom, de csak egyszer kell jól szájon vágni, mindjárt szelíd galamb lesz megint belőle." Máskor ismét azt mondta: „Elindultunk, hogy újra benépesítsük a világot. Te egy kicsit elkéstél, professzor. Nem kaptál asszonyt. Hanem mondok neked valamit." És az egyéves kislányára mutatva így folytatta: „Ez lesz a te feleséged. Persze meg kell várnod, amíg megnő. Gazdag. Övé az egész világ. A legnagyobb úrnak a lánya. De én nem vagyok büszke. És megtisztellek, Smith professzor, avval, hogy eljegyzem neked a lányomat."

VI.

- Három hétig éltem a sofőr tanyáján. Akkor, úgy látszik, rám unt, vagy mégiscsak féltette tőlem Vestát; azt mondta nekem, hogy az előtte való évben, amikor a Contra-Costa-hegységen vándorolt keresztül, füstöt látott a tengerpart felől. Ez annyit jelentett, hogy menjek el, és nézzem meg, csakugyan élnek-e ott emberek. Elbúcsúztam tőlük; és a kutyáimmal és a lovaimmal elindultam a Contra-Costa felé. Füstöt nem láttam eközben, de Porta-Costánál a parton fölfedeztem egy alkalmas acélcsónakot, amelybe be tudtam helyezni az állataimat. Kanavászt is találtam, amely vitorlául szolgált, és kedvező déli széllel gyorsan átkeltem a szoroson, és kikötöttem Vallejo romjai alatt. Itt a város határán emberi élet jeleire akadtam. Az öböl partján rengeteg kagylóhéj feküdt. Ez volt a Santa Rosa 
törzs, és én nyomon követve őket, Glen ellen mellett utolértem a tábort. Tizennyolcan voltak összesen. Két öregember volt köztük; egy Jones nevű pár és Harrison, egy nyugalomba vonult zálogház-tulajdonos, aki a napái őrültekházának főápolónőjét vette feleségül. Az egész városban, az egész gyönyörű völgyben ő maradt egyedül életben. Volt ott azután három fiatalember, két farmer, Cardiff 
és Halé, és egy Wainwright nevű napszámos. Mind a három talált magának nőt. Halé, aki buta paraszt volt, Isadorát kapta, a. legszebb és legjelesebb amerikai énekesnőt. Órákon át beszélt nekem átélt viszontagságairól, míg végre Halé rátalált a mendvánói erdőben. Nem tudott mást tenni: felesége lett a farmernek. De Halé minden műveletlensége mellett is jó ember volt, és Isadora sokkal boldogabb volt vele, mint Vesta a sofőrrel.
- Cardiff és Wainwright feleségei közönséges nők voltak, tagbaszakadt, munkabíró asszonyok, alkalmas típusok a vadonban való életre. Volt ott azután két hülye is az eldredge-i hülye-intézetből, és öt-hat egészen kis gyermek, akik már a Santa Rosa törzs megalapítása után születtek. És ott volt Berta is... Ő nagyon jó asszony volt, Hare-Lip, akármit is mond az apád. Őt vettem el feleségül... Ő lett az édesanyja az apádnak, Edwin, és a tiednek is, Hoo-Hoo. És a mi leányunk volt Vera, aki a te apádhoz ment feleségül, Hare-Lip, Sandowhoz, aki a legidősebb fia volt Vesta Van Wardennek és a sofőrnek.
- Én lettem tehát a Santa Rosa törzs tizenkilencedik tagja. Utánam még ketten érkeztek: egy Mungerson nevű arisztokrata, aki nyolc évig barangolt Észak-Kaliforniában, mielőtt ránk talált volna. És még tizenkét évig várt, hogy feleségül vehesse leányomat, Maryt. A másik Johnson volt, aki az Utah törzs alapítója lett. Ő ugyanis Utahból vetődött közénk, messze keletről - huszonhét évvel a skarlát után. Úgy mesélte, hogy egész Utahban csak hárman maradtak élve, három férfi. Sok évig éltek együtt, míg végül kétségbe esve, hogy kihal az emberiség, elindultak nyugatra asszonyt keresni. Kettő útközben meghalt, és egyedül Johnson jutott el közénk - negyvenhat éves korában. Feleségül vette Halé és Isadora negyedik leányát, és legidősebb fiuk lett a férje a te nagynénédnek, Hare-Lip, aki a harmadik lánya volt Vestának és a sofőrnek. Johnson erős, energikus és önfejű ember volt. Különvált tőlünk, és alapítója lett San Jóséban az Utah törzsnek. Kis törzs, mindössze kilencen vannak benne, de nagyon életképes, és vezető szerepe lesz a világ újjáépítésében.
- Még két törzsről tudunk ezen kívül: a Los Angelitos és a Carmelitos törzsről. Az utóbbit egy Lopez nevű férfi alapította, aki Mexikó ősi lakóinak leszármazottja volt, fekete bőrű ember. Csordás volt a carmeli gulyákban, a felesége pedig konyhalány a Del Monté-hotelben... A föld jelenlegi népességét 
háromszázötven-négyszáz leiekre becsülöm, feltéve, hogy a tengeren túl nincsenek hasonló apró törzsek, mint nálunk, Amerikában. De mióta Johnson hozzánk jött Utahból, semmi hírt sem kaptunk kelet felől. Az a nagyszerű világ, amit gyermekségemben és ifjúságom tavaszán ismertem, meghalt. Én vagyok az egyetlen élő ember azokból az időkből, aki ismertem a civilizáció csodáit. Mi, akik urai voltunk ennek a bolygónak, földnek, víznek, levegőnek, akik csaknem isteneknek képzeltük magunkat, most kezdetleges, vad életet-éltünk Kalifornia partjain.
- De szaporodunk. A te nővérednek, Hare-Lip, négy gyermeke van már. Az élet elindult, és fokozódó sebességgel halad egy új civilizáció felé. A századik generáció már újra áthágja a Sierrát, és egy új népvándorlással eléri a keleti partodat.
- De a művelődés lassú lesz, nagyon lassú. Megbénultunk, tehetetlenek lettünk. Ó, ha csak egy fizikus vagy egy kémikus élte volna túl a skarlátot! De egy sincs, és mi-mindent elfelejtettünk. A sofőr értett valamit a gépekhez, de senkit sem tanított meg, és amikor meghalt, magával vitte a tudását. Én az irodalomhoz értettem, és nem a kémiához. A többiek nem voltak tanult emberek. A sofőr csak két dologra tanította meg életben maradt embertársait: a pálinkafőzésre és a dohánytermesztésre. Egyszer részeg fővel megölte a feleségét. Egész biztos vagyok benne, hogy ő volt a gyilkosa Vestának, bár ő mindig azt mondta, hogy a szegény asszony a tóba esett és belefúlt.
- És mielőtt befejezném elbeszélésemet, kedves unokáim, óva intelek benneteket az orvosságos emberektől. Ők doktoroknak hívják magukat, akik valamikor jeles tudósok voltak, ezek azonban csak orvosságos emberek, kuruzslók, akik a babonát és butaságot terjesztik. Üres beszéd és hazugság, amit mondanak. De annyira lealacsonyodtunk, hogy elhisszük minden hazugságukat. Pedig mind valamennyi sarlatán: itt van ez a fiatal Cross-Eyes, aki doktornak hazudj a magát, és varázsszereket árul a betegségek ellen. Én, Smith Howard James tanár, mondom, hogy hazugság minden szava.
- Ezeket a doktorokat le kell törni, és föl kell fedezni az elveszett tudományt. És bizonyos alapvető dolgokat nem szabad elfelejteni. Tanítsátok meg gyermekeiteket arra, hogy amikor a víz meleg lesz a tűzön, csodálatos változáson megy keresztül, forrni kezd, és gőzt fejleszt, és hogy a gőz erősebb, mint sok ezer ember és el tudja végezni azoknak munkáját. Az ég villámában hasonló erős segítője rejtőzik. az emberiségnek, amelyet egykor rabszolgájává tett, s amelyet egyszer újra le fog igázni.
- Egészen más az olvasás tudománya. Abban a barlangban, ahova gyakran láttok menni, sok könyvet rejtettem el. Azokban sok bölcsesség van. Van köztük egy olyan is, amely kulcs az ábécéhez, úgyhogy aki, mint ti is, tudja a képírást, megtanulhatja a nyomtatott betűket is. Eljön az idő, amikor az ember újra olvasni fog, és fel fogják jegyezni, hogy élt egyszer Smith Howard James tanár, aki megmentette a régiek tudományát az utókor számára.
- És még van valami, amit a civilizáció egész biztosan újra fel fog fedezni. Puskapornak hívják, és arra való, hogy az emberek biztosan és nagy távolságból megölhessék egymást. Bizonyos anyagok, melyek a földben találhatók, kellő arányban összekeverve a puskaport adják. Hogy melyek ezek az anyagok, elfelejtettem, vagy talán sohasem tudtam. Bárcsak tudnám, akkor puskaport csinálnék, és megölném vele Cross-Eyest, és megszabadítanám a világot a babonától.
- A puskapor újra el fog következni. Semmi sem állíthatja meg útjában. Az élet megismétlődik, és csak tűzön és véren keresztül juthatunk el az új civilizációhoz. Hogy mi haszon belőle? Úgy, mint a régi, el fog pusztulni az új is. Ha ötvenezer évig fejlődik, a vége mégiscsak az, hogy elpusztul. Minden elmúlik. Csak a kozmikus erő és. az anyag az örök, mely folyton teremt és rombol.
Hare-Lip fölállt, és odaszólt Edwinnek.
- Gyerünk! Az öreg kezd megint butaságokat beszélni.
A másik két fiú előresietett a kecskenyáj felé. Edwin pedig fölsegítette az öreget, és elindult vele lassan1 utánuk. Az erdő szélén azonban megálltak. Egy kis csapat vadló vágtatott le a völgynek nagy dobogással. Körülbelül húsz darab volt, éves csikók és kancák, az élükön egy pompás csődörrel, melynek nagy szemei vadul villogtak. Ragyogó nyaka gyönyörű ívben görbült, táguló orrlyukain át prüszkölve szívta a sós levegőt.
- Mi az? - kérdezte ijedten az öreg.
- Lovak - felelte Edwin. - Most látom őket először itt az öbölben. A hegyi oroszlánok kergetik őket.
Nyomukban homokfelhő támadt, melyet aranyvörösre festett a lenyugvó nap sugara. Messze a tengerparton fókák bömbölték esti kórusukat, marakodva és szeretkezve a sziklákon.
- Gyerünk, nagyapó! - sürgette Edwin.
És az aggastyán és a gyermek, barbár félmeztelenségükben elindultak erdei tanyájuk felé.

Vége

G&G Kft., Pécs Felelős vezető: dr. Gárván János ügyvezető igazgató