Jack London: Jan, the Unrepentant

Első megjelenés:
The God of His Fathers, 1901.

Jan, a megátalkodot

„Mert sem Isten, sem ember alkotta törvény nem létezik az ötvenharmadik foktól északra.”
Jan megpördült, karmolt és rúgott. Most már kézzel-lábbal harcolt, dühödten, némán. Három ember próbálta legyűrni, ebből kettő utasításokat kiabált egymásnak, és megpróbálta megzabolázni a köpcös, szőrös ördögöt, aki viszont, úgy tűnt, megzabolázhatatlan. A harmadik férfi felüvöltött, mert egyik ujja valamiképp Jan fogai közé került.
– Hagyd abba a dühöngést, Jan, és maradj nyugton! – ordította Vörös Bill, ahogy markába kaparintotta Jan nyakát. – Mi a fenéért nem lehet téged szép nyugodtan felakasztani?
Ám Jan továbbra sem eresztette el a harmadik ember ujját, és mindenfelé csapkodott a sátor padlóján, felborogatta a serpenyőket és lábosokat.
– Ön, uham, nem úhiembeh – állapította meg Mr. Taylor, aki, mivel nem volt más választása, egész testével követte Jan fejének legkisebb mozdulatát is. – Megölte Miszteh Gohdont, aki pedig a legkiválóbb úh volt egész északon. Ön egy gyilkos, uham, és nincsen önben becsület!
– És jó cimbora sem vagy – tette hozzá Vörös Bill. – Ha az volnál, nem kapálóznál, hanem hagynád, hogy felakasszunk. Ne csinálj még nagyobb galibát! Maradj nyugton, míg szépen felakasztunk, aztán túl leszel rajta, és kész.
– Nyugalom! – bömbölte Lawson, a tengerész. – A fejére húzzuk a baboslábost, és leütjük.
– De uham, az ujjam!
– Vidd hát odébb az ujjad! Úgyis mindig útban van.
– De nem tudom, uham, beszohult a fogai közé, és félig máh le is hahapta. – Vigyázzatok! – ahogy Lawson elkiáltotta magát, Jan félig felemelkedett, és az összegabalyodott emberkupac keresztülzuhant a sátoron, egyenesen egy halom szőrmére és takaróra. Ettől láthatóvá vált egy mozdulatlan emberi test, melynek nyakán véres, golyóütötte seb tátongott.
És mindez az őrület miatt történt, ami megszállta Jant – amely megszállja azt az embert, aki életét annak szentelte, hogy lehántsa e föld fagyos bőrét, s most már csak pucéran csúszik-mászik, szemei előtt szülőföldjének termékeny völgyei lebegnek, s orra egyre érzi az öböl, a fű, a virágok és a frissen forgatott föld illatát. Jan öt jéghideg éven át magot vetett. A Stuart-folyó, Forty Mile, Circle City, Koyokuk és Kotzebue mutatta szorgos keze munkáját, és most Nome volt, aki betakarította a termést – nem az a Nome, mely arany partjáról és vörös homokjáról híres, hanem a 1897-es Nome, ami azelőtt létezett, hogy felfedezték volna Anvil Cityt, vagy kialakították volna az Eldoradó-negyedet. John Gordon jenki volt, és több esze is lehetett volna. Ám ő akkor tett egy rossz megjegyzést, amikor Jan véreres szemei lángoltak, foga pedig összecsikordult a kíntól. Ezért most a sátor salétromtól bűzlött, és az egyik férfi mozdulatlanul hevert, míg a másik úgy harcolt, akár a sarokba szorított patkány, és cimborái rábeszélése ellenére nem akaródzott hagynia, hogy szépen felakasszák.
– Ha megengedi, Miszteh Lawson, mielőtt folytatnánk ezt a kis csetepatét, jó ötlet lenne tán szétfeszíteni ennek a hozsomáknak a száját. Meh így se le nem hahapja az ujjam, se el nem engedi. Olyan havasz ez, mint a hóka, én mondom, mint a hóka.
– Majd meglátjuk, a baltával mire megyünk! – harsogta a tengerész. – Majd meglátjuk!
A balta élét egészen közel tolta Mr. Taylor ujjához, és Jan fogát használta emelőpontként. Ő egy darabig kitartott, az orrán át vett levegőt, úgy szuszogott, mint egy rozmár.
– Ez az! Már meg is vagyunk! – kiáltotta a tengerész, amikor sikerült szétfeszíteni Jan száját.
– Köszönöm, uham, végtelenül megkönnyebbültem – mondta Mr. Taylor, és mintha mi sem történt volna, megpróbálta elkapni Jan kalimpáló lábait.
Ám Jan elvakult haragjában mintha új életre kelt volna. Vér, tajték és szitok egyaránt ömlött belőle, öt fagyos év olvadt el hirtelen a pokol lángjai közt. Előre-hátra himbálóztak, lihegtek, és folyt róluk az izzadtság, mintha valamiféle soklábú szörnyeteg mászott volna elő a tenger mélyéről. Az olaj lámpa sercegve kialudt, a sápadt déli napfény beszűrődött a sátor mocskos vásznán keresztül.
– Az Isten szerelmére, Jan, térjél már észhez! – könyörgött Vörös Bill. – Nem akarunk bántani, vagy megölni vagy ilyesmi. Csak felakasztunk, ennyi az egész, nem kell itt balhézni meg őrjöngeni. Így bánsz velünk, pedig mennyit utaztunk együtt. Ezt nem gondótam vóna rólad, Jan!
– Túl sok szelet fogott a vitorlája. Fogjad erősen a lábát, Taylor, osztán fordítsuk meg!
– Igenis, Miszteh Lawson! Megtenné, hogy teljes súlyával hánehezkedik, amikoh szólok? – A Kentuckyi körbetapogatózott a félhomályban. – Most, uham, eléhkezett az idő!
Hatalmas rántás következett, majd a negyed tonnányi emberi hústömeg megingott, és a sátor falának zuhant. A cölöpök kiszakadtak a földből, a kötelek elpattantak, a sátor pedig összeomlott, zsíros lapjai alá temette a harcolókat.
– Csak megnehezíted a dogodat! – mondta Vörös Bill, és mindkét hüvelykujját egy szőrös torokba mélyesztette, miközben a torok tulajdonosát a földre szorította.
– Már így is éppen elég ostobaságot műveltél. Vagy egy fél nap bele fog telni, mire helyrerakjuk itt a dogokat, miután fellógattunk.
– Megköszönném, ha elengedne, uham! – hörögte Mr. Taylor.
Vörös Bill felmordult, és eleresztette a torkát, majd mindketten kimásztak a szabadba. Jan éppen ezt a pillantott választotta, hogy elinaljon a hóban.
– Hé! Lusta dögök! Buck! Bright! Sic'm! Kapjátok el! – kiáltotta Lawson, és a menekülő után vetette magát. Buck, Bright és a többi kutya megelőzte őt, és hamarosan beérték a gyilkost.
Semmi értelme nem volt az egésznek. Nem volt értelme, hogy Jan elrohanjon, ahogyan annak sem, hogy üldözőbe vegyék. Egyik oldalon a kopár hómező húzódott, a másikon a befagyott tenger. Élelem és sátor nélkül nem juthatott volna messzire. Csak annyit kellett volna tenniük, hogy várnak, amíg vissza nem jön a sátorhoz, mert az bizonyos, hogy a fagy és az éhség visszahajtotta volna.
Ám ők nem álltak meg, hogy gondolkodjanak. Mindannyiukban ott dolgozott az őrület. Mindamellett itt vért ontottak, és őket forrón és ellenállhatatlanul hatalmába kerítette a vérszomj. „Enyém a bosszú” – monda az Úr, ám ezt jóval melegebb égövön tevé, ahol az emberek erejét kiszívja a nap. Az északi népek azonban már régtől fogva tudják, hogy az imádság csak akkor hatásos, ha izmokkal támasztják alá, ahogy ahhoz is hozzászoktak, hogy maguk intézzék a dolgaikat. Azt hallották, hogy Isten mindenütt jelen van, ám Ő az év felében felleget borít földjükre, hogy ne láthassák, így sötétben tapogatóznak, nem is csoda, ha gyakorta kételkednek, és úgy tartják, hogy a tízparancsolat felmondta a szolgálatot.
Jan vakon futott, sem arról nem volt tudomása, hogy merre tart, sem pedig arról, hogy egyetlen parancs űzi: „élni!”. Élni! Létezni! Buck szürke villámként vetődött felé, de elvétette. A férfi nekiütközött, és felbukott benne. Bright fehér fogai a kabátjába mélyedtek, és lerántották a hóba. ÉLNI! LÉTEZNI! Eszeveszetten küzdött az ember és kutya alkotta kupac középpontjában. Bal kezével egy farkaskutya tarkójába markolt, míg a karjával Lawsont fojtogatta. A kutya minden egyes rántásával egyre jobban elszorult a tengerész torka. Jan jobb keze mélyre merült Vörös Bill bozontos hajába, mindőjük alatt pedig Mr.Taylor hevert tehetetlenül. Holtpontra jutottak, Jan erejét hihetetlenül megsokszorozta az őrület, ám egyszer csak, váratlanul, mindenkit elengedett, és a hátára fordult. Ellenfelei gyanakodva, zavartan húzódtak odébb. Jan rosszindulatúan vigyorgott.
– Enyém bahátok – mondta még mindig vigyorogva –, ti kéhtetek engem, letyek udvahias, und én most vatyok udvahias. Mit ti akahtok tenni velem?
– Rendben Jan, csak nyugodtan! – csillapítgatta Vörös Bill. – Tudtam én, hogy előbb-utóbb észhez térsz. Csak nyugodj meg, mi majd gyorsan elintézzük a dolgot!
– Micsodát? Milyen dolgot?
– Az akasztást. És hálás lehetsz az égnek, hogy van itt egy ember, aki érti a dógát. Csináltam én már ilyet azelőtt is, nem egyszer, még lenn az Államokba.
– Akasztani? Kit? Engem?
– Persze.
– Ha-ha! Ez az embeh beszél ostobát! Segíts Bill, vaty ezek felakaszt engem. – Felpattant, és riadtan körbenézett. – Herr Gott! Fityel ezt az embeht! Fel akah akasztani! Ho-ho-hó! Köszönöm, nem! Köszönöm, nem!
– Én meg köszönöm, de igen, te rongy! – gúnyolódott Lawson, miközben levágott egy darab kötelet az egyik szánról, és akkurátus mozdulatokkal összetekerte. – Lines bíró mond ma ítéletet.
– Váhjunk egy kicsi időt – Jan hátralépett a felkínált hurok elől. – Nekem van ety kéhdés, und tenni naty javaslatot. Kentucky, te ismer Lines bíhót?
– Igen, uham. Ez egy nagyon hégi és tiszteletheméltó intészmény, melyben szabad úhiembehek vesznek hészt. A kohhupció tán megfehtőzheti a legfőbb bíhákat is, de Lines bíhó megvesztegethetetlen. Ismétlem, uham, megvesztegethetetlen. A jogot tán vehetik és eladhatják, ám ezen a felvilágosult földön az igazság épp oly ingyenes, mint a levegő, melyet belélegzünk, ehős, mint a pálinka, melyet iszunk, gyohs mint…
– Fogd rövidre, és derítsd ki, mit akar a fickó! – vágott közbe Lawson, tönkretéve a szónoklatot.
– Akkoh Kentucky matyarázd meg ezt: etyik ember öl meg másikat, Lines bíhó felakaszt első embeh?
– Amennyiben elegendő bizonyíték áll a rendelkezésére… igen, uham.
– Itt pedig annyi a bizonyíték, hogy egy tucat ember felakasztásához elég lenne, Jan – szúrta közbe Vörös Bill.
– Ne beszélj közötte Bill, neked majd utána beszélek. Még ety dologot akahok kéhdezni Kentuckyt. Ha Lines bíhó nem akasztja azt az embeht, mi töhténik?
– Ha Lines bíró nem akasztja fel az illetőt, az szabad lesz, és a későbbiekben nem büntethető. Azonkívül, ahogyan azt hatalmas és dicsőséges alkotmányunk is megmondta: egyetlen embeh élete sem kehülhet veszélybe kétszeh ugyanazéht a bűnéht.
– Und nem lelőhetik, vaty üthetik fejbe ety bottal, und semmi többet nem tesznek neki?
– Nem, uham.
– Gut! Mindenki hallja, amit Kentucky mond, nudlifejek? Most én beszél Billt. Te tényleg tud te dolgod, vaty hazudsz? Mit te mondasz?
– Istenemre, Jan, ha nem csinálsz több galibát, büszke leszel a munkámra. Szakember vagyok.
– Neked van naty fej, Bill, und te tudsz ety-két dologot. Und te tudsz, hoty kettő und ety van háhom, nem?
Bill bólintott.
– És amikoh neked van kettő dolog, neked nincsen háhom, utye? Most fityelj, und megmutatom. Akasztásban kell háhom dolog. Első dolog, kell ety embeh. Gut! Én vatyok ety embeh. Második dolog, kell ety kötél. Lawson van kötele. Gut! Und hahmadik dolog, kell lenni valami, amihez kell kötni kötélt. Nézni köhbe mindenütt, és talál valamit, amihez lehet kötni kötélt. Nos? Mit te látsz?
Gépiesen körbefuttatták tekintetüket a hó- és jégmezőkön. A táj egyhangúnak tetszett, nem voltak kontrasztok vagy éles körvonalak, kietlen, kihalt, unalmas vidék volt ez: a jégborította tenger, a part enyhe emelkedője, háttérben az alacsony hegyek, és a mindent egyenletesen beborító hótakaró.
– Se fák, se sziklák, sehol egy kunyhó, vagy egy sürgönypózna, semmi – nyögte Vörös Bill. – Semmi, ami elég jelentős vagy nagy lenne ahhoz, hogy egy öt láb magas embert felhúzhatnánk rá. Feladom.
Sóvár pillantást vetett a testrészre, amely Jan fejét a vállával összekötötte.
– Adjuk fel! – ismételte meg szomorúan Lawsonnak. – Hagyd azt a kötelet! Isten nem arra teremtette ezt az országot, hogy itt emberek éljenek, ez tény.
Jan győzedelmesen vigyorgott.
– Köszönöm, én metyek most a sátorba, és pipázok.
– Láccólag igazad van, Bill fiam – szólalt meg Lawson –, de ostoba vagy, és ez is tény. Egy tengerész kell, hogy elintézze helyettetek a szárazföldi dolgokat? Halottal már valaha az emelőbakról? Akkor hát idesüss!
A tengerész gyorsan munkához látott. A kupacból, ahol előző ősszel partra húzták a csónakjukat, előásott egy pár evezőt. Ezeket egymáshoz erősítette, szinte derékszögben, a tollak végénél, a nyelek számára pedig gödröt ásott a hóba, le egészen a homokig. Két kötelet erősített a metszőpontba, az egyiket egy jégtömbre hurkolta, a másikat odahajította Vörös Billnek.
– Itt van, fiam, fogd, aztán csináld a dogod!
Jan rémülten nézte, hogyan épül fel az akasztófa.
– Nem! Nem! – kiáltotta, hátrált, és felemelte az ökleit. – Ez nem van jó! Én nem fog lógni! Tyehtek csak, nudlifejűek! Leütlek titeket, mind, etyiket másik után! Majd meglátjátok! Én mindent megcsinálok! Und én meghalok, mielőtt ti felakaszt!
A tengerész hagyta, hogy a másik kettő intézze el az őrültet. Dühödten birkóztak, felszántották a havat és az alatt megbúvó földet, heves csatájuk az emberi szenvedély tragédiájának történetét jegyezte a természet fehér pergamenjére. És mindannyiszor, amikor a halomból előbukkant Jan egyik keze vagy lába, Lawson megragadta, és egy zsineggel jó szorosan összekötözte. Bárhogy is harcolt, karmolt és szitkozódott, elkapták és összekötözték szép apránként, és odarángatták, ahol az evezők feküdtek a hóban, mint egy hatalmas körző szárai. Vörös Bill eligazította a hurkot, a csomót gondosan Jan bal füle alá igazította. Mr. Taylor és Lawson készen álltak, hogy felállítsák az akasztófát. Bill lassan, művészi alapossággal tervezte meg feladatát.
– Herr Gott! Nézzétek!
A Jan hangjában csengő rémület arra késztette őket, hogy felpillantsanak. Az összedőlt sátor felemelkedett, és a félhomályban kísértetiesen csapkodó lapokkal tántorogva elindult feléjük. Ám a következő pillanatban John Gordon megtalálta a kijáratot, és előmászott.
– Micsoda vacak… – hirtelen benne szakadt a szó, ahogy felfogta az elé táruló látványt. – Állj! Nem haltam meg! – kiáltotta, és vészjósló arccal indult feléjük.
– Engedje meg, Miszteh Gohdon, hogy ghatuláljak a csodálatos megmeneküléséhez! – kockáztatta meg Mr. Taylor. – Egy hajszálon múlott! Éppen csak egy hajszálon!
– Gratulálj az ördögnek! Akár meg is halhattam, és el is rohadhattam volna tőletek ti, ti… – és heves szóáradat tört fel belőle, magvas, erőteljes és vádló, mely pusztán szitokszavakból és melléknevekből állt.
– Egyszerűen mintha megbillogoztak volna – folytatta, miután könnyített a lelkén
– Billogoztál már marhát, Taylor?
– Igen, uham, nem egyszer, még odahaza.
– Éppen olyan volt. Az a nyavalyás golyó éppen csak súrolta a koponyámat a csigolyáim felett. Megszédített egy kicsit, de nem ártott. – Az összekötözött ember felé fordult. – Állj fel, Jan! Bocsánatot kérsz, vagy agyonverlek. Ti meg álljatok félre!
– Köszönöm, de nem. Csak te oldoz ki, és meglátod! – válaszolta Jan, a Megátalkodott, az ördög maga, akit még mindig nem sikerült megtörni. – Und miután leütlek tégedet, a többi nudlifejű is lesz leütött, etyik másik után, mind!