JAROSLAV DIETL

Kórház a város szélén

A mű eredeti címe: Nemocnice na kraji mésta (1982)

Fordította: Aczél János, 1986

Ifjúsági Lap- és Könyvkiadó

Budapest, 1993

ELSŐ FEJEZET

Autóbaleset a sima, nyílegyenes országúton. Vesztegelő kocsisor, egy csúnyán megrongálódott Renault 20. A közlekedésrendészet helyszínelői felrajzolták a fékutakat, megírták a jegyzőkönyveket. Egy kék Lada csatlakozott a kocsisorhoz. A kocsiban egy férfi, egy nő és egy kislány ült.

A férfi kiszállt, minden mozdulata természetes határozottságról tanúskodott. Elindult a baleset színhelye felé, de egy rendőr megállította.

- Ne tessék továbbmenni!

- Van ott orvos?

- Még nincs. De már jönnek a mentők.

- Azért megnézem…

Egy szóval sem említette, hogy ő orvos, ez valahogy olyan magától értetődő volt.

A karambolozott kocsi szörnyű látványt nyújtott. A vezető félig ülő, félig fekvő helyzetben, magatehetetlenül beszorult az összezsugorodott kocsiba; az élet legcsekélyebb jele sem látszott rajta.

Néhány nyüzsgő alaknak sikerült félig kifeszíteni az ajtót, s most megpróbálták kiemelni a vezetőt. Az orvos leintette őket.

- Uraim, én a maguk helyében nem tenném. Csak árthatnak vele.

Bepréselődött az ajtórésen, hogy megnézze, él-e még a vezető.

- Még él - jelentette ki.

- De éppen hogy csak.

A mentőautó szirénázva száguldott végig a járási székhely utcáin, főterén  az ódon hangulatú iparos-múlt csatázott itt keményen a panel-jelennel.

A város szélétől enyhén emelkedni kezdett az országút. A hosszú emelkedő végén világos, nagyablakos, kiterjedt modem épületegyüttes tárult fel - a kórház.

Egyenesen odatartott a mentőautó, elhaladt a parkolóhely, az autóbuszvégállomás mellett, és rákanyarodott a kocsifeljáróra, ahová minden más járműnek tilos behajtania. Amikor elhagyta az utolsó kanyart, egy magas, karcsú lány bukkant fel a bejárati ajtó előtt; két nehéz bőröndöt és kézitáskáját cipelve araszolt idáig. Az autó után bámult, amely egy másik bejáratnál állt meg. A sofőr, a mentőorvos és a mentősök igencsak serényen dolgoztak.

*

Az orvos kocsija bekanyarodott a kertbe, majd megállt egy autó mögött, amely már eltorlaszolta a garázsbejáratot. A férfi kiszállt, a másik ajtón a felesége lépett ki a kocsiból, a hátsó ajtón pedig kilenc év körüli, csöndes kislánya, Hanka. Fölmentek néhány lépcsőfokot, jobban mondva felfelé kaptattak a kerti tipegőn.

- Kétségbeejtően elkéstünk - jegyezte meg Kateřina, Karel felesége, akinek intellektuális típusra valló, túlontúl hűvös eleganciája sehogyan sem illett Karel heves, indulatos természetéhez.

- Van egy jó kifogásunk: a karambol.

Kateřina nem nagyon lelkesedett ezért az ürügyért.

- Mellesleg - jegyezte meg az asszony már a betonlépcsőkön haladva - nem kellene szóba hoznod apád előtt konfliktusaidat a főorvossal.

- Hát, nem tudom, megállom-e.

Beléptek a házba, a legalább hatvanéves, tágas, masszív villába.

Tolóágy gördült a folyosón. Rajta a beteg, tetőtől talpig vészjósló fehér lepellel letakarva, feje fölött szélkakasként forgolódtak az infúziós palackok. A tolókocsi elhaladt a BETEGFELVÉTEL feliratú ajtó előtt.

Az ügyeletes, kövér asszonyság, ritkás bajuszkával az orra alatt, kinézett az ajtón.

- Be kell írnom, van valami papírja? - kiáltott a menet után.

- Nincs nála semmi - morogta az orvos.

Meg sem álltak, rohantak tovább. A kövér ápolónő komoran nézett utánuk; micsoda hanyagság, fél lábbal a sírban van, de a személyijét otthon hagyta.

Csendes és néptelen volt ezen a vasárnapon az előcsarnok.

A bejárattól jobbra hosszú pult, mögötte kulcsok lógtak a falon - ez volt a porta. A pultnál idős néni ült, aki valahogy nem illett bele ebbe a csupa márvány csillogásba. A poggyászát cipelő lány elindult feléje.

- Jó estét kívánok! Tessék mondani, itt hagyhatnám ezeket a bőröndöket egy kis időre?

Ám a néni éber volt, imádott faggatózni.

- Ezeket valakinek hozta?

- Nem, mind az enyém, nekem itt be kell költöznöm valahová.

- Akkor menjen át a lakóépületbe. - A néni valamerre nyugat felé mutatott.

- De előbb be kell nézzek az ortopédiára, ott meghagyták, mi a teendőm.

- Dolgozni jött az ortopédiára?

- Igen.

- Majd a főnővér eligazítja.

- Én nem vagyok ápolónő.

- Hát akkor mi? Orvosnő?

A lány némán bólintott.

- Neve?

- Čeňková… Alžbeta.

Az első ember, akivel Karel, a felesége és kislánya a húsos levelű zöldnövényekkel teli hallban összetalálkozott, Ema volt, az öreg, termetes házvezetőnő. Levesestálat vitt a konyhába. Barátságtalanul fogadta őket.

- Most viszem másodszor melegíteni. Hol voltak ilyen sokáig?

- Lehet, hogy ez az Ema nemcsak kissrác koromban dajkált, hanem még most is pesztrál? - mondta nevetve Karel.

- Nem illik elkésni a saját házassági évfordulónkról.

Kateřina csakugyan félt tőle.

- Útközben baleset történt, és Karel kénytelen volt beavatkozni.

- Másfél óráig, mi? Ezt adják be másnak - háborgott a házvezetőnő. Majd megpillantotta az ünneplőbe öltöztetett Hankát, és ettől egy kicsit megenyhült. - Hanci, de jól áll neked ez a ruhácska.

A kislány félszegen elmosolyodott. Ema újra fölvette fontoskodó arc-kifejezését, és morcosan beljebb tessékelte őket.

- Hát csak menjenek, menjenek…

Karel kuncogott; Emával az isten sem boldogul.

Aztán kinyílt az ajtó és a hatalmas nappali - valójában régimódi könyvtárszoba - tárult elébük. A helyiséget csaknem betöltötte a megterített nagy ebédlőasztal, körülötte nyolc székkel; ebből három Karelre és családjára várt.

Az asztalfőn ült az apa, akinek szemén kívül minden porcikája arról árulkodott, hogy már legalább hatvan felé jár. Nem hangoskodott, nem harsogta túl a többieket, csak a fiára figyelt. Szemét csöndesen tűnődve arra a lényre függesztette, akiben szakasztott mását látta.

Ezt Karel is megérezte, s bár az illendőség úgy kívánta, hogy először a vendégeket üdvözölje, egyenesen az apjához lépett. Nem csókolták meg egymást, és a megszólításban is kerültek minden családiasságot.

- Jó estét, apa! Ne haragudj, de Bor előtt feltartott minket egy karambol. - Az apja fürkésző szemébe nézett, és így folytatta: - Persze mi is eleve késve indultunk.

- A mieink mentek ki a helyszínre? - kérdezte az apa.

- Természetesen, egykettőre oda is értek.

- Hát akkor, isten hozott! Hogy érzed magad a klinikán?

- Megvagyok.

Sova ránézett, mindent értett.

- Majd később megbeszéljük, ugye?

Karel bólintott.

A tolóágy begördült a fehér zónába, amit minden ajtón fehér borong jelzett. A mentős erélyesen bekopogtatott. Kis idő múlva kinyílt az ajtó, és egy ápolónő lépett ki rajta, fázósan dideregve, fehér formaruhájára kardigánt húzott. Meglátta a csoportot és szó nélkül félreállt.

Betolták a kocsit.

- Ki ma az ügyeletes? - kérdezte az orvos menet közben.

- Králová doktornő.

Az említett doktornő két kezét köpenyzsebébe süllyesztve, kilépett az intenzív osztály ajtaján. A mentőorvos ráköszönt.

- Szevasz! - A betegre mutatott. - Elég ramaty állapotban van. Szerintem kar- és combtörés, összevissza törte a fejét is, és erősen sokkos állapotban van. Kapott Dextrant, és amit tudtunk, rögzítettünk.

Králová meghallgatta, közben intett a mentősnek, hogy induljon el a kórterembe. Ők is követték.

- Először nem látszott, hogy sok vért vesztett volna, de alighanem belső vérzése van. Ja igen, Dolsint is adtam neki.

Az intenzív osztály egyetlen hosszúkás, félhomályos kis kórteremből állt. Itt csak egy sorban álltak az ágyak, mindegyikük spanyolfalféleséggel elválasztva a másiktól, ily módon különálló fülkéket alkotva, ahová csak egy oldalról lehetett belépni. Minden beteg mögött műszerek: lélegeztetőkészülék, EKG és vérnyomásmérő. A fülkék java részét hallgatag betegek foglalták el, a kórterem közepén kisasztal állt, az állandó ügyelet részére.

Králová előresietett, és egy szabad - sorban a negyedik - fülkére mutatott. A mentősök óvatosan átrakták a beteget a kocsiról az ágyra, a palackokkal együtt.

- Egyedül utazott abban az autóban? - kérdezte a doktornő.

- Szerencsére.

Králová máris ledugta a beteg torkán a lélegeztető készülék csövét, és rákapcsolta az EKG-t.

- Hát, az én istenem áldjon meg - búcsúzott a mentőorvos.

Králová csak rábólintott és folytatta munkáját. Az előtérből beszólt a nővér:

- Doktor úr, hívják. Vinobřa… egy asszony több baltacsapástól megsérült, az ember öngyilkosságot kísérelt meg.

A mentőorvosnak a szeme se rebbent.

- Máris megyünk.

Az egyik mentős még odaszólt a fiatal nővérnek, aki csak állt és bámult:

- Hát igen, vasárnap este van! Óhatatlanul ez a vége, ha két ember két álló napot együtt tölt. - Ezzel elégedetten elhúzott a kardigános nővér mellett, akinek szemmel láthatóan nem volt ínyére az ilyen beszéd.

Králová, az aneszteziológus, le nem vette szemét a betegről és odakiáltotta a nővérnek:

- Telefonáljon a sebészetre és a belosztályra. Jöjjenek, segítsenek. De hamar!

A barna huzatú heverőn egy ötven év körüli szőrös mellű - amit a rosszul gombolt ing látni engedett - férfiú aludt. Nem mondhatni, hogy férfiszépség volt, ripacsos arcát nagy, húsos orr ékítette - doktor Štrosmajer. Kopogtattak, abbahagyta a hortyogást, felnyílt a szeme, hunyorgott, és megszólalt mély fekvésű bariton hangján.

- Bújj be!

Résnyire nyílott az ajtó, az ajtóban butuska, harminc év körüli ápolónő jelent meg, Huňková.

- Doktor úr, idetelefonáltam, de senki nem vette fel a kagylót.

Štrosmajer annyi fáradtságot sem vett, hogy felkeljen a heverőről.

- Kisdolgozni voltam.

A nővérke pislogott.

- Doktor úr, az a töröttnyakú a kilencesből nem bír elaludni, és panaszkodik, hogy zúg a feje.

- Már hogyne zúgna - jegyezte meg Štrosmajer. - Ha magának hetvenhat éves korában kiegyenesítik a törött csontját, a maga feje is zúgni fog. Beadta neki, amit mondtam?

Az együgyű teremtés sietve rávágta:

- Doktor úr, mi műtét után mindig Dolsint adunk a betegnek.

- De hiszen megmondtam, hogy ezúttal Noxyront adjon neki.

- Azt is adtam.

Štrosmajer erre már felpattant fektéből.

- Nem azt mondtam: is, én azt mondtam, hogy ezúttal.

A nővér egyre csak a magáét hajtogatta.

- De mi mindig Dolsint adunk.

Štrosmajer most már dühösen ordított.

- Az istenit magának, jóasszony! Ha a butaság fájna, maga most ordítana.

Ezt persze nem kellett volna mondania. Huňková elsápadt, hápogott, sarkon fordult. Szeme szikrázott a haragtól. Nem, ezt soha nem bocsájtja meg. Felrántotta az ajtót, s a folyóson összetalálkozott Albetával aki éppen kopogtatni készült.

- Jó napot kívánok, Štrosmajer doktor urat keresem…

Szavait voltaképpen Huňkovához intézte, de a nővér már elsurrant, viszont az ajtóban megjelent a doktor. Meglátta a fiatal, bájos lányt, és barázdált arcából felcsillant az a fényes, huncut bogárszeme.

- Csak nem maga az a csodalény, akit a Károly Egyetem Általános Orvostudományi Kara ígért nekünk?

És ránevetett a fiatal lányra, olyan harsányan és jóízűen, hogy Alžbeta is felkacagott, maga se tudta, miért.

- Én volnék az a Štrosmajer, akiről teret neveztek el Prágában, de ha mégsem rólam, hát… ami késik, nem múlik.

Fittyet hányva az illemszabályokra, ő nyújtott elsőnek kezet.

- Čeňková… örvendek - mondta a lány.

- Čeňková, az még hagyján, de maga Alžbeta, és életemben eddig egyetlen Bettit ismertem, az angol királynőt.

A lány arcán egyre szélesedett a mosoly.

- Maga ismeri az angol királynőt?

- Hát úgy fifty-fifty alapon - felelte Štrosmajer. - Én ismerem őt, ő engemet nem. - Majd széttárta a karját. - Nos, kicsi Betti, isten hozta minálunk, lépjen hát eme ispotály legjelesebb osztályának földjére. Igaz, hogy a főorvosunk akkurátus öregúr, én meg egy vén szamár vagyok, Blažej alorvos az első minutában el akarja majd csábítani, és Cvach olyan sebész, hogy egy csecsszopó körülmetélését nem bíznám a kacsóira, de amúgy mind együttvéve világszínvonalat képviselünk…

- Hát én… az abszolút kezdő és… és…

- …gyakorlatlan - segítette ki készségesen Štrosmajer.

- …gyakorlatlan. Nem rontom majd le a maguk színvonalát?

- Sose féljen, azt így is, úgy is lerontja - nyugtatta meg az orvos.

- De azért vagyok én itt, hogy beavassam a legkeményebb sebészi munka rejtelmeibe, és hogy… megtanítsam néhány alapfogásra…

- Hány ilyen fogás van?

- Azt hiszem, négy… de a negyediket már elfelejtettem…

Nevettek. Alžbeta boldog volt és felszabadult, legszebb álmaiban sem képzelte ilyen kellemesnek bemutatkozását az első munkahelyén. Megcsörrent a telefon. Az orvos fölvette a kagylót.

- Štrosmajer… Mi az, nincs ott ügyeletes? Értem… akkor megyek… - Letette a hallgatót, és közölte: - Behoztak egy fickót, összevissza törte magát, és most odacsődítenek mindenkit, aki elérhető. Öltözzön át gyorsan és jöjjön!

Alžbeta halálra rémült.

- Én?

Az orvos már ki is ráncigálta a szekrényből a fehér ruhadarabokat.

- Mit csinálna itt?

- Úgy gondoltam, elmennék a szállásra.

- Arra éjjel is ráér. Egykettő, csipkedje magát - az orvos hangja hirtelen, szinte észrevétlenül parancsoló, ellentmondást nem tűrő lett. A fal felé fordult, ebből Alžbeta megértette, hogy jobb híján itt kell átöltözködnie. Egy darabig a nadrágot nézegette, amelybe kétszer is belefért, majd sietve levetkőzött. Amikor elkészült, Štrosmajer tömören így jellemezte a lötyögő nadrágban toporgó törékeny lány küllemét: - Nicsak, akár egy maneken.

Kiléptek a folyosóra. Karcsú, barna hajú lány jött szembe velük, nővérruhát viselt. Ina üdvözölte Štrosmajert, közben egyetlen pillantással felmérte Albetát.

- Jó estét kívánok.

- Jó, hogy látom, Inuska. Áthívtak az intenzívre, ott megtalálnak.

- Jó.

Štrosmajer az ajtóból visszafordulva még megkérdezte:

- Még mindig úgy imádja Huňkovát?

A lány halványan elmosolyodott.

- Még mindig.

- Hát csak vigyázzon rá, tudja, hogy a kedvencem.

És már siettek tovább. Az orvos még odasúgta Albetának:

- Jó kis gárdánk van, mi?

- Úgy látszik.

- De vigyázat! Ez a lány több mint egy éve van itt, és még mindig nem tudjuk, kire vetett szemet. Úgy látszik, nagyravágyó hölgy.

Karel borospohárral a kezében felállt, hogy válaszoljon a köszöntőre.

- Mindkettőnk nevében köszönöm a jókívánságokat. Most azt illene mondanom, úgy elszaladt ez az együtt töltött tíz év, hogy észre sem vettük.

Csakhogy akkor nem mondanék igazát és Katkát is hazugságba keverném. Számomra ez a tíz esztendő a tanulóéveimet jelenti a sebészeten, ahol is kétségbeesetten igyekeztem megtanulni a mesterséget, hogy hasznomat vehessék a műtőasztalnál. Ami pedig Katkát illeti, az ő élete, akárcsak a többi sebészfeleségé, nem leányálom. Több napot és éjszakát töltött egyedül, mint velem. Ezt ő is tudja, mint mindenki, aki elköveti azt a ballépést, hogy egy sebésszel köti össze az életét. De ha tíz évet kibírt velem, azt hiszem, a többi negyvenet is elviseli.

Megcsókolta a feleségét, azután sorban koccintottak mindenkivel, utolsóként Sova főorvossal.

- Gratulálok, Katuska, és köszönöm - mondta a főorvos.

- Nincs mit, apus.

- De van… tudod jól, hogy van mit.

Az utolsó koccintásnál megszólalt a telefon. Karel vette fel a hallgatót.

- Ifjabb Sova… nem, nem főorvos, csak újdonsült első asszisztens. Adom a főorvos urat.

Sova átvette a kagylót.

- Sova… igen… igen, mondja meg a doktornőnek, hogy megyek, addig Štrosmajer doktor úr segítsen neki. - Bocsánatkérő arccal fordult a vendégek felé. - Elnézést kérek, amiért eltávozom, de sürgős esethez hívtak.

A beteg meztelenül és magatehetetlenül feküdt az ágyon, karcsú teste szép volt. Štrosmajer Albetával az ágyhoz lépett. Králová észre sem vette jöttüket, annyira elmerült a munkájában.

- Szervusz! Hogy van a beteg?

Az orvosnő hátrafordult.

- A lehető legrosszabbul. Erősen sokkos állapotban van, valahol belül vérzik, nézd már meg.

Azután Albetára pillantott. Štrosmajer bemutatta a lányt.

- Ő Čeňková doktornő. Holnaptól nálunk dolgozik.

Králová figyelmesen végigmérte, és kezet nyújtott.

- Králová… tudom.

Alžbeta szerette volna megkérdezni, honnan tudja és mit tud, de erre nem volt alkalmas a helyzet. Štrosmajert a beteg állapota érdekelte.

- Csináltak róla felvételeket?

- Egyelőre nem… Előbb meg kellene beszélnünk, mit tegyünk, és mi az, ami várhat.

Az orvos a beteg furcsán elgörbült lábait vizsgálhatta.

- Ezek a lábak nem tetszenek nekem… ez itt szemmel láthatóan törött… ezt kiegyenesítjük. Hívja a röntgent, kellene egy pár informatív felvétel, persze most nem ajánlatos megmozgatni, ugye?

- Nem bizony… rögtön leesik a vérnyomása.

Štrosmajer felkiáltott:

- Téged is alaposan megdolgoztattak, barátocskám!

Fürge mozgású, hatvan év körüli, kedves, barátságos külsejű férfi érkezett gyors léptekkel a szobába - Vrtika sebész.

- Nem tudtam hamarább jönni… csak most. Jó estét!

- Jó estét! - üdvözölte Králová.

- Szevasz, Vrta - köszönt vissza Štrosmajer. - Ma nem mentél ki a vityillódba?

- Kint voltam, de amint hazaértem, máris hívtak.

- Úgy kell neked, miért költöztél ilyen közel a kórházhoz.

Vrtika elmosolyodott, majd Albetához fordult:

- Bocsánat, mi még nem ismerjük egymást. Vrtika.

- Főorvos, de fene tudja, mégis rendes ember, persze az egyetlen abban a sebészistállóban - jegyezte meg tüstént Štrosmajer.

- örvendek, Čeňková.

- Ne higgyen neki - mondta Vrtika -, hiszen ő is sebész.

- Hát aztán? Rám nem mondták még soha, hogy rendes ember vagyok - tiltakozott Štrosmajer. - Vigyáz rá? - Ezt a betegre értette.

- Vigyázok - felelte Králová.

- Akkor nyomás, most meggyötörjük egy kicsit - és megragadta azt a furcsán meggörbült lábat.

Sova főorvos gyors, szinte fiatalos léptekkel haladt át a bejárati folyóson. Kihajtott gallérú, fehér inget viselt a hosszú orvosi köpeny alatt. A keresztfolyosónál összetalálkozott egy fiatal rendőrrel, aki szemláTomast nem ismerte a járást.

- Jó estét kívánok. Tessék mondani, merre találom Přemysl Rezeket?

A főorvos nem állt meg, így a fiú kénytelen volt melléje szegődni.

- Nem tudom, ki az a Přemysl Rezek.

Ezen a fiú őszintén elcsodálkozott.

- Hát Rezek, a Rezek.

A főorvos megállt.

- Barátom, hasztalan ismételgeti ezt a vezetéknevet, attól még nem tudok magának felvilágosítást adni - korholta szelíden a fiút.

- Nemrég hozták be, balesete volt.

- Akkor a felvételi irodán van.

- Már nincs, onnan küldtek valami intenzívre.

- Ahá, miért nem ezzel kezdte? Jöjjön velem.

És már el is indult olyan sebesen, hogy a fiatal rendőrnek szednie fellett a lábát, hogy lépést tartson vele. Újabb folyosó következett, ahol egy nővér telefonált vég nélkül. A főorvos rámutatott.

- A nővérke majd eligazítja. Viszontlátásra.

- Viszontlátásra, főorvos úr.

Sova megállás nélkül besietett a kórterembe.

Elsőnek Štrosmajer vette észre a főorvost, és rögtön kommentálta is az érkezését.

- Á, felvonul a nehézlovasság. Ő a mi főnökünk… - magyarázta Albetának. - Most következik a maga nagy történelmi pillanata. Kellőképpen fel van csigázva?

- Igen.

Közben Sova odaért, és egyetlen pillantással végignézett rajtuk.

- Jó estét.

- Jó estét, főorvos úr - felelték kórusban az orvosok.

Sova Královához fordult:

- Kollegina, lenne szíves néhány szóban tájékoztatni.

Még mielőtt Králová szóhoz jutott volna, megszólalt Štrosmajer:

- Engedje meg, hogy bemutassam újoncunkat… Čeňková doktornő, a maga pompázó szépségében.

Sova higgadtan Štrosmajer szeme közé nézett.

- Ez ráér, előbb lássuk a beteget - mondta nyugodtan.

Újra Králová felé fordult. Az orvosnő halkan jelentett. Štrosmajer elsápadt és megszégyenülten dünnyögte Albetának:

- Hát ez nem valami fényes kezdet…

- Szerintem sem - mondta Alžbeta könnyeit nyeldesve.

A jóságos Vrtika nyomban vigasztalni kezdte:

- Ne vegye a szívére ő amúgy a legkorrektebb ember a világon. És olyan szakember, hogy még Prága is irigyli tőlünk.

Štrosmajer nem állta meg megjegyzés nélkül:

- Csak elviselni nehéz, ehhez az én apostoli türelmem kell.

*

A fiatal rendőr befejezte küldetését.

- Tessék, itt vannak az iratai, a holmija és itt a pénze. Ha még találunk valamit a helyszínen, idehozzuk.

A nővér aláírta a nyugtát.

- Rendben van.

- És mi lesz a kocsival? - kérdezte a rendőr. - Ha egyáltalán annak nevezhető az a rakás ócskavas.

A nővér nagyot nézett.

- Értesítik a hozzátartozókat vagy nem?

- Igen ám, de ha egyszer nőtlen az illető, legfeljebb a szüleit értesíthetnénk, de nem tudjuk a címüket. Ha maguknál jelentkeznek, mielőtt megtaláljuk őket, küldje át hozzánk.

A nővér megint elcsodálkozott.

- Kitől értesülhetnének a balesetről, ha nem maguktól?

- Legyen nyugodt, már az egész város beszéli. Rezek hétről hétre tízezreket vonzott a stadionba.

A rendőr tisztelgett és elment. A nővér berakta a holmit egy nagy borítékba, összetűzte a borítéknyílást, és nagy betűkkel ráírta: Přemysl  Rezek. Már épp a dátumot készült felírni, amikor nyílt a kórterem felőli ajtó, és megjelent Štrosmajer.

- A főnök kéri, hogy hívja fel Prágában Kuthan docens urat, 530-285, de pattanjon, mert annak a fiúnak lassan elmegy az utolsó villamosa. - Majd döbbenten elolvasta a borítékra írt nevet. - Nem igaz! Ez Rezek?

- Igen, Rezek.

- Az a srác odabent Rezek?

- Valami jégkorongozó, ugye?

- Valami jégkorongozó?! - kiáltott fel az orvos. - Ha ennek híre megy, a kórházban kihirdethetjük az ostromállapotot.

A nővért mindez hidegen hagyta, feltárcsázta a kívánt számot.

- Itt a bori kórház, Kuthan docens urat keressük… egy pillanat adom.

- Štrosmajerhez fordult, tenyerével befedte a hallgatót. - Maga beszél vele vagy hívjam ide a főorvos urat?

- Majd én ideküldöm.

Besietett a kórterembe.

- Kuthan van a vonalban - jelentette a főorvosnak. - Jobb, ha maga beszél vele, az öregúr olyan ideges természetű.

A főorvos rosszallóan nézett rá, de szó nélkül kiment. Štrosmajer alaposan szemügyre vette a beteget.

- Hát persze, ő az… Rezek, ha mond nektek valamit ez a név - fűzte hozzá magyarázatképpen Vrtikának és Královának.

Vrtika lepődött meg a leginkább.

- Lehetetlen! Ma láttam őt… délután a tévében. A svédek ellen. Hogy került ide?

- Alighanem meccs után rögtön hazaindult, és nagyon sietett valakihez.

Alžbeta tűnődve nézte a mozdulatlan, kiszolgáltatott testet, amelyből mintha az élet utolsó szikrája is kihunyt volna. Štrosmajer lépett melléje.

- Hát megérkezett. Túl hamar, még huszonhat éves sincs. Az orvosnőre nézett. - Maga mennyi idős, Bettike? - kérdezte váratlanul.

- Én sem vagyok még huszonhat.

Sova főorvos hangja rábeszélő volt.

- Frantisek, a beteg teljesen öntudatlan, megsérült a koponyacsontja, folyik ki az agyszövet, ideiglenesen bekötöztük, azóta nem nyúltunk hozzá… de azt hiszem, okvetlenül le kell jönnöd, mint konziliárius nézd meg, nincs-e szükség beavatkozásra, minden más ráér… Legjobb volna még ma éjjel… akkor reggel, mielőtt bemégy a klinikára… Nagyon szépen kérlek… Tudom, de úgy látom, hogy ez az eset rendkívül… köszönöm, várlak… Jó éjszakát.

Letette a kagylót és a nővérhez fordult:

- Hívja be Zlocha főorvos urat a belosztályról és Horvát főorvos urat.

- Horvát főorvos úr színházba ment, a Rómeó és Júliát… - fújta a jólértesült nővér.

Sova félbeszakította:

- Akkor hívassa ki a színházból.

A nővér elképedt.

- Előadás közben?

- Ha jól tudom, nem Horvát főorvos úr játssza Rómeót.

A főorvos sarkon fordult, és visszament az intenzívre. Az ajtóból még visszaszólt:

- És Blažej doktor urat is hívja be. Az első két kollega úrnak mondja meg, hogy kéretem őket. Blažej doktort - egy pillanatra elhallgatott, a megfelelő kifejezést kereste - hívatom.

A nővér engedelmesen bólintott és tárcsázni kezdett.

*

Az empire asztalkán megszólalt a telefon. Egy ugyanilyen stílusú székben ülő, meglehetősen csinos és meglehetősen energikus, harmincöt év körüli hölgy felemelte a hallgatót.

- Tessék.

- Itt a kórház, jó estét.

- Jó estét. Blažejné.

- Beszélhetnék, kérem, a doktor úrral?

Blažejné hegyezni kezdte a fülét, rosszat sejtett.

- De hiszen a férjem odabent van maguknál.

- Akkor jó, majd megkeresem - mondta a nővér mit sem sejtve. - Viszontlátásra.

- Egy pillanat! - Blažejné nem hagyta, hogy a nővér letegye a kagylót.  Ki beszél?

- Hogyhogy ki? - kérdezte értetlenül a nővér. - A kórház.

- De onnan kicsoda?

- Az intenzív osztály.

- Szabad a nevét?

A nővér most már megsokallta a faggatózást.

- Kardová. Jó éjszakát - mondta és letette a kagylót.

Blažejnénak lett volna még kérdeznivalója, de nem volt kitől. Felzaklatta ez a hívás, de egyszersmind cselekvésre is ösztönözte. Nyomban felhívta a kórházat. A központ jelentkezett.

- Bori kórház.

- Kérem a három-hatvannégyet.

- Három-hatvannégy… nem veszik fel - mondta kisvártatva a központos.

- Akkor kapcsolja a nővérszobát.

A nővérszobában a szép arcú Ina vette föl a kagylót.

- Ortopédia.

- Blažejné. Kivel beszélek?

Ina jámbor, sőt alázatos hangon válaszolt:

- Jiřina nővér. Jó estét kívánok.

- A férjemet keresem, segítene?

- Megnézem.

- Vagyis ott van valahol a közelben? - vallatta tovább az asszony.

- Persze - füllentett Ina.

- …A doktor úrnak be kellett ugrania Menclová doktornő helyett az urológiára.

- Köszönöm. - Blažejnét egy kicsit megnyugtatta a válasz. - Mi baja Menclová doktornőnek?

- Nem tudom, de ha kívánja, utánanézek.

A doktornőt meglepte a válasz.

- Nem szükséges. Viszontlátásra!

- Viszontlátásra!

A lány lenyomta a villát és azonnal feltárcsázott egy számot.

A veszedelmesen jóképű, krisztusi korban lévő, égen-földön keresett férfi, Arnot Blažej doktor, a helybeli klub egyik szögletében ült és kártyázott. Most éppen bedobta lapjait, jelezve, hogy vesztett.

- Nekem utoljára a második világháború előtt volt jó lapjárásom. Partnerei heherésztek.

- Hiszen még a világon se volt, doktor úr.

- Hát ez az - kontrázott Blažej. - Mert mióta az eszemet tudom, nem volt szerencsém a kártyában.

- Akkor abbahagyjuk?

- Ki mondta? - kiáltott fel Blažej. - Ezt egy szóval sem mondtam. A játékosok és a kibicek egyaránt megelégedéssel fogadták szavait.

Osztás közben asztalukhoz lépett egy sárga-zöld ruhás pincérlány és Blažejhez hajolt.

- Telefonon keresik, doktor úr.

- Honnan? A kórházból?

A lány bólintott.

- Köszönöm. Hosszabb szünet következik.

Megpaskolta a lány kezét, és hátrament a bárpulthoz. A csapos átnyújtotta a kagylót.

- Blažej. Ki beszél?

- Ortopédia. Ina.

Blažej megenyhült.

- Kezét csókolom Inuska, merről fenyeget veszély?

- A főorvos úr hívatja valami sürgős esethez az intenzívre.

- Köszönöm, máris rohanok.

Le akarta tenni a kagylót, de a lány újra beleszólt:

- A felesége is kereste. Valószínűleg felhívták a lakást.

- Ahá! És maga mit mondott a feleségemnek?

- Azt, hogy az urológián helyettesíti Menclová doktornőt, és hogy majd felhívja.

- Remek - mondta Blažej őszinte elismeréssel. ~ Tökéletes alakítás volt. Ki súgott? Éva?

- Ő csak megadta ezt a számot.

- így még jobb - örvendezett Blažej. - Egy életre lekötelezett, Inuska.

Lerakta a kagylót, és gondolatban újra megdicsérte a lányt. Visszatért a kártyaasztalhoz.

- Sajnálom, uraim, de befejeztem. Mennem kell a varrodába - jelentette be.

A partnerek elszontyolodtak.

- Játsszuk le még ezt az egy partit, azok majd várnak.

De Blažej doktor ebben a kérdésben hajthatatlan volt.

- Számítsd ki pajtás, mennyit veszítettem, és már itt sem vagyok.

Egyikük egy kis cédulán sietve összeadta a pontokat.

- Az annyi mint négyszáznyolcvan.

Blažej felsóhajtott, elővett egy gemkapoccsal összetűzött bankjegy-köteget.

- Ezt legközelebb behajtom rajtatok, útonállók. Viszlát!

Eközben a négyes ágyon folytatódott a küzdelem a beteg életéért. A lélegeztetőkészülék egyenletesen pumpálta a levegőt a páciens tüdejébe, a műszerek világító skálái a pillanatnyi állapotát jelezték.

- Vigyázat, csökken a vérnyomás - jelentette az altatóorvosnő - gyorsul a pulzusfrekvencia…

- Na, tessék - mordult fel Štrosmajer. - Van Astrupjuk? Siessenek.

- Kollega úr, attól tartok… - sóhajtott fel Vrtika, a sebész - … nyomás alatt adjunk be Dextrant?

Sova az orvosok karéjában állt, moccanatlanul. Csak a szeme járt ide-oda a műszerfalat figyelve, azután gyorsan döntött.

- Adják be! Adrenalint is… már rég kikészíthették volna. Most Hydrocortisont… újra meg újra, még!

Alžbeta nem tudta levenni szemét erről az energikus férfiről, aki minden szavával, mozdulatával egy-egy tettet vitt véghez. Egyénisége természetes erejével irányította a többieket. Mindannyian, a három orvostól kezdve az utolsó kis ápolónőig lesték a tekintetét, a szavát, és együtt csatáztak vele a félhomályos, keskeny kórteremben, ahol másfél méterrel arrább, egy másik ágyon egy másik beteg fülelt szorongva. Alžbeta figyelt, megigézte őt a reménytelenül mozdulatlan fiatal test látványa.

- Már hat-kiáltott fel váratlanul Králová, - emelkedik a vérnyomása.

- Kezd reagálni a fájdalomra - toldotta meg az orvosnő szavait Štrosmajer.

- Meddig tartott? - kérdezte a főorvos.

- Két és fél percig.

- Hűha - sóhajtotta Štrosmajer.

- Egy hajszálon függött az élete!

De a főorvos óvatosságra intett.

- Ez még megismétlődik… valószínűleg.

- Nem kellene elkezdenem a belgyógyászati vizsgálatokat? - kérdezte Dana Králová, az aneszteziológus.

- Egyelőre ne nyúljon hozzá - vetette ellen Sova. - Amíg nem biztosítottuk az alapvető életfunkciókat, addig maradjunk veszteg, hátha megrepedt a lépe. Hozasson még vért.

Blažej lépett be az ajtón, fehérbe öltözve, sugárzó arccal, még a fázós osztályos nővérnek is jutott egy széles mosoly.

- Jó estét, mi baj van, hogy nem boldogulnak nélkülem ?

- A főorvos úr összehívja az aranycsapatot.

- Melyik főorvos?

- A magáé.

- Nahát, erre kíváncsi vagyok. - És már rohant is volna befelé, de megtorpant, mint akinek eszébe jutott valami. A nővérhez fordult:

- Mit is akartam mondani… legyen szíves, hívja fel a feleségemet, mondja meg neki, hogy a műtőben vagyok, amint tudok, jelentkezem.

Amikor Sova főorvos meglátta a belépő Blažejt, nyomban Štrosmajerhez fordult:

- Maga az ügyeletes az osztályon?

- Igen.

- Akkor menjen vissza, most már elegen vagyunk.

Štrosmajer intett Albetának, hogy kövesse.

- Örülök, hogy a kollégát is kirángatták az ágyból - mondta az öreg ortopédorvos, amikor Blažej mellé értek.

Blažej szívdöglesztően elmosolyodott.

- Nem az ágyból, barátom, nem az ágyból - és kíváncsian, nagyon kíváncsian szemügyre vette Albetát.

- Vigyázzon, mert Arnot minden alkalmat megragad majd, hogy elcsábítsa.

A lánynak sok minden járt az eszében, de most ilyesmire nem gondolt.

Amikor kiléptek a fényárban úszó folyosóra, Štrosmajer meglepődve nézett Albetára.

- Sápadtnak látszik… hogy érzi magát fizikailag?

- Szörnyen.

- Nono, csak látott már ilyesmit az egyetemen vagy nem?

- De igen… nem is egyszer, de sohasem éreztem magam ennyire tehetetlennek nem is tudom, mitévő lennék… Sőt, úgy éreztem, hogy semmi keresnivalóm itt, hogy én itt mindenkinek az útjában vagyok, különösen a főorvos úrnak…

- Mitagadás, ő az ilyesmit elég világosan értésére tudja adni az embernek - mondta együttérzőn az ortopédorvos. - Kivált ha beteg halódik a keze alatt.

- Pedig én azt hittem, hogy most már megmarad.

- Talán - mondta Štrosmajer, nem sok meggyőződéssel.

- Maga nem nagyon hiszi. így van?

- Így.

Sova főorvos hazaérkezett. A terasz félhomályából belépett a kivilágított hallba. Zeneszó és vidám zsivajgás hallatszott a szobából. Levetette kabátját, az ajtóban* megjelent Ema, kezében a leszedett edényekkel.

- Jó estét.

- Már éjszaka van - felelte rosszallóan a házvezetőnő.

- Vígan vannak odabent - terelte másra a szót Sova.

- Nagyon is.

- Karel?

- Ki más lehetne? - felelte keserűen Ema. - Mikor tíz esztendeje a főorvosné asszony azt mondta nekem a halálos ágyán, hogy egyesegyedül Karelt félti, én ostoba liba, nem értettem, mire gondol. Ez az ember olyan, akár a tűz a szélben. Sosem lehet tudni, mi mindent emészt el.

Elindult a konyha felé, a főorvos kinyitotta előtte az ajtót.

- Főzne nekem egy kávét?

- Szóval visszamegy a kórházba?

- Még nem tudom.

- De tudja.

A főorvos nem ellenkezett. Benyitott a nappaliba. Természetesen Karel vitte a szót.

- Manapság az egész világ nemzedékekre oszlik. Egy árok vagy egy sánc húzódik közöttük, és mind a két oldalról folyik a harc.

- Valami csata dúl közöttünk? - kérdezte meglepődve Sova,

Karel magába döntötte a ki tudja hanyadik pohár konyakot.

- Természetesen, azazhogy dúlna, ha egy ringben verekednénk, ha én volnék a te alorvosod, te meg az én főorvosom.

- És min verekednénk, ha szabad kérdeznem? - kérdezte még mindig halkan az apja.

- Reggeltől estig marnánk egymást, mint a kutyák. Te azt szeretnéd, ha úgy operálnék, ahogy azt te előírod nekem, én meg azt szeretném, ha már nyugdíjba mennél és nem állnál az utamban.

- Nálunk némileg más a helyzet, mint Prágában - vetette ellen határozottan a főorvos. - Mi olyan kevesen vagyunk, hogy nem állhatunk egymás útjába.

- Vagyis azt akarod mondani, hogy nálatok sok a fóka és kevés az eszkimó.

- így valahogy.

Karel újra felhajtott egy pohárral.

- Tisztelt atyámuram, csak mint főorvos állsz a fiatalok útjában.

- Vakmerőnek fogsz tartani, ha kijelentem hogy ezt eddig még nem tapasztaltam? - kérdezte bocsánatkérő mosollyal az apja.

Karel harsányan felkacagott. Felesége aggódva nézett rá.

- Amiért te nem vetted észre? Ez még nem azt jelenti, hogy nem így van. Legfeljebb azt, hogy üzemi vakságban szenvedsz. Szeretnek, de torkig vannak veled. Tisztelnek, de ugyanakkor konzervatív öregúrnak tartanak.

Most már mindenki csak rájuk figyelt, kivéve Emát, aki komor arccal, némán elvette az asztalról a konyakos üveget.

- Így megy ez nálunk a klinikán, így megy ez itt a járási kórházban, így megy ez az egész világon.

Csönd támadt.

- Valami bajod van a főorvosoddal? - szólalt meg lassan Sova.

- Persze, hogy van - kiáltotta a fia. - Én meg vagyok olyan hülye, hogy kimondom, amit gondolok… Hová tűnt az ital, a szentségit!?

Felesége, Kateřina, felemelkedett ültéből.

- Azt hiszem legokosabb, ha mindnyájan aludni megyünk.

Kimentek a hallba, Kateřina az apósa mögött haladt.

- Ne haragudjon rá, apus - mondta -, nehézségei vannak a klinikán, és teljesen képtelen másokhoz alkalmazkodni vagy véka alá rejteni sajátos egyéni nézeteit…

A háta mögött megjelent Karel, és a szavába vágott:

- Hallgasd meg a mi kis tudósunkat, a pedagógia, a pszichológia és az ehhez hasonló sarlatánságok tudorát.

Kateřina nem válaszolt, csak kurtán elbúcsúzott.

- Jó éjszakát!

Amikor elment, megszólalt Sova:

- Miért csinálod ezt? Miért kötsz bele?

Karel legyintett.

- Hosszú lenne ezt most elmagyarázni. Remélem, tisztában vagy azzal, hogy ha van is fiad, a Sova sebészdinasztia férfi ágon kihalásra ítéltetett. _

Štrosmajer egy behúzott vattapaplant, egy lepedőt és egy párnát hozott az ölében; az egészet ledobta a heverőre.

- Ma itt alszik.

- De én a leányszálláson fogok lakni - ellenkezett Alžbeta.

Štrosmajer ágyazni kezdett.

- Tudom. Csakhogy vasárnap este nincs, aki elszállásolja magát, azonkívül eleinte kétágyas szobában lakik majd Královával, ő pedig, amint látta, holnapig szolgálatban van, és szeretné személyesen átkísérni magát.

Alžbeta nagyon meglepődött.

- Královával fogok lakni?

- Rendes lány - mondta Štrosmajer, elengedve füle mellett Alžbeta kérdését. - Kicsit mintha túlságosan zárkózott lenne; talán ezért nem ment férjhez, sem pedig… de amúgy jólelkű teremtés.

- Ezért mondta, hogy tud rólam.

Štrosmajernek sikerült úgy ahogy megágyaznia.

- Ennyi telt tőlem. Kedves Betti, kívánom, hogy kellemesen töltse nálunk első éjszakáját… álmodjon szépeket… reggel pedig kezdje el élete új szakaszát. Mostanáig, gondolom, anyukája puszilta meg elalvás előtt…

A lány elmosolyodott.

- Igen.

- Most keresnie kell valakit, mert én, kopasz vénember, nem merek ilyen feladatra vállalkozni.

Alžbeta odalépett hozzá, mindkét kezével megsimogatta és arcon csókolta.

- Nagyon szépen köszönöm, sohasem fogom elfelejteni, ki fogadott engem ilyen…

Štrosmajernek ettől a szó szoros értelmében elállt a lélegzete; nem kis időbe tellett, míg megtalálta régi hangját.

- Nonono… nehogy még a végén elbőgjük magunkat.

- Jó éjszakát.

- Jó éjszakát.

Štrosmajert az ajtón kívül állította meg a lány kérdése:

- Tényleg úgy gondolja, hogy meghal?

Az orvos látta, hogy egy kislánnyal van dolga.

- Bettike, nem szabad így… magának másképp kell…

El akarta mondani a lánynak, hogy mit nem szabad és mit kell, de letett róla.

- Talán mégsem hal meg - mondta; igyekezett sokatígérő hangot megütni.

- Köszönöm.

Reggel Arnot Blažej doktor lassan, fáradtan vánszorgott az orvosi szoba felé. Meglátta a szép Ina nővért és megvárta. A lány, az orvossal ellentétben, az éjszakai szolgálat után is friss volt és üde, mint a harmat.

- Jó reggelt, doktor úr!

- Hódolatteljes üdvözletem, Inácska.

- Az intenzívről jön?

- Onnan hát.

- És legalább aludt valamit?

- Egy szemet se - felelte Blažej. - Micsoda éj, Madame, micsoda kéj, madame… - énekelte.

A lány elmosolyodott

- Főzzek egy kávét?

- Ha lennél szíves.

Ina bólintott. Elindult, de aztán megtorpant.

- Telefonált haza?

- Nem telefonáltam - legyintett Blažej. - Nem fontos.

És cinkosan rámosolygott. Ina lesütötte a szemét, és elment kávét főzni.

Blažej az orvosi szoba előterében meglátta a mosdót. Nem állta meg, hogy meg ne eressze a hideg vizet, és úgy ahogy volt, ruhástól két kézzel az arcára ne lötykölje. Vizes arccal törülközőért nyúlt, de nem találta a helyén. Belépett az orvosi szobába, hogy a szekrényből kivegyen egyet.

Štrosmajer a díványon feküdt cipőstől, ruhástól. Kinyitotta fél szemét és a kollegáját bámulta.

- Te mosakodtál?

- Igen.

- Minek?

- Elég gyakran megesik, hogy reggel tisztálkodom - magyarázta csodálkozva Blažej.

- Otthon, ott muszáj az emberfiának, nehogy az asszony megundorodjon tőle vagy rossz példát mutasson a gyerekeknek, de itt? Csak nem csíptél fel megint valami cicababát a házban ?

- És ha igen? Sose aggódj miattam.

- Csak a te érdekedben mondom. Nehogy megint zűröd legyen.

Kopogtattak. Ötven év körüli, magas, vörös hajú, energikus nő jelent meg az ajtóban: Jahymné, a főnővér. Arckifejezése, fellépése határozott, már-már katonás.

- Jó reggelt!

- Jó reggelt! - viszonozta köszönését a két orvos.

A főnővér Štrosmajerhez fordult:

- Doktor úr. Huňková panaszkodott, hogy maga megsértette.

A hátuk mögött Blažej küszködött a kitörni készülő nevetéssel.

- Hogy én megsértettem volna? Hogyan? Mivel? - értetlenkedett Štrosmajer.

- Butának nevezte. - A főnővér hangja komoly, sőt hivatalos volt.

- Azt követeli, kérjen bocsánatot tőle, különben panaszt tesz a főorvos úrnál.

- Ő? Panaszt? Épp hogy nekem kéne panaszra mennem, amiért egy ilyen bárgyú nőszeméllyel vagyok összezárva az idők végezetéig.

Ám a főnővérnek is megvoltak a maga érvei.

- Tudja, milyen munkaerőhiány van, különösen nővérekben.

Štrosmajer most már dühbe gurult.

- Tudom! Éppen ezért bántam kesztyűs kézzel vele, éppen ezért!

- Állítólag azt mondta neki, hogy ordít róla a butaság.

- Ezt nem mondtam - utasította vissza a gyanúsítást az orvos. - Én azt mondtam, ha a butaság fájna, akkor ő most ordítana. No, ismerje el, hogy még finom voltam. Erősebb kifejezést is használhattam volna.

A főnővér belátta, hogy így nem mennek semmire.

- Ahogy akarja. Gondolkozzék, aztán majd szóljon, hogyan döntött.

Betette az ajtót maga mögött. Blažej hahotázott.

- Szóval, te akartál engem megóvni a zűrtől, te?

Štrosmajer legyintett, mintha valami jelentéktelen semmiségről lenne szó.

- Mit végeztetek odalent?

Blažej elővette a villanyborotváját, és a villát a konnektorba dugta.

- Semmit.

- Még nem tért magához a srác?

- Nem. Úgy keringünk körülötte, mint egy ringispil. Még kétszer szökött át a túloldalra.

- És az öreg?

- Az nem mozdul mellőle, míg el nem dől a sorsa. Mindnyájan ki vagyunk facsarva, mint egy mosogatórongy, a beteg meg a füle botját sem mozgatja. - Kopogtattak. - Szabad!

Kinyílt az ajtó, Ina tálcán gőzölgő kávét hozott, a csészék mellett kockacukor és néhány gusztusos bukta.

- Jó reggelt! Doktor úr, meghoztam a kávét.

Štrosmajer elámult.

- Köszönöm, Inácska - mondta Blažej elérzékenyülve. - Igazán kedves magától. Mivel tartozom?

- A süteményt az egyik betegem hozta lakodalomból. Majd jövök az edényért. Viszontlátásra!

- Örök hálám.

A lány betette az ajtót. Štrosmajer eltátotta a száját.

- Ez nem igaz! Huszonöt éve dolgozom itt, de nekem még egy pipi sem hozott kávét, pláne az ágyba, te meg fél éve sem vagy itt, és még esküvői buktát is kapsz hozzá. Mivel magyarázod ezt ?

- Ja, barátom - mosolygott fölényesen Blažej -, ezt nevezik az egyéniség varázsának.

Ekkor nyílt az ajtó, és belépett egy alacsony, fürge, kövérkés ember, Cvach doktor.

- Jó reggelt kívánok, uraim. Hogy s mint töltötték a hétvégét?

Máris a szekrényhez rohant, és fehérbe öltözött.

- Istenien - felelte gúnyosan Blažej.

Cvach nem nézett se jobbra, se balra, csak mondta a magáét.

- Én pedig egész vasárnap a Surgeryt-t olvastam. Halbhuber professzor alaposan leszedte a keresztvizet arról a Massachussets-i orvoscsoportról meg az ő érpolip nyílt indikációs módszeréről. Hallottak róla?

Štrosmajer megvető pillantást váltott Blažejjel, és így szólt:

- Nem, én egész vasárnap a Pinocchiót olvastam.

Blažej majd megpukkadt a nevetéstől, ki kellett rohannia a szobából.

Sova főorvos Přemysl Rezek ágyánál állt, Králová éppen befejezte a vizitet.

- Már éledezik, vagy rosszul látom? - kérdezte Králová. A kérdésben bizonytalanság és fáradtság lappangott.

- Már reagál. A pupillája izokorikus.

A beteg csakugyan kinyitotta szemét, de nem fogta fel, mi történik körülötte. A két orvos figyelte, a főorvos az órájára nézett.

- Mondott már valamit? - kérdezte Králová.

- Valami keveset. Elég sokáig aludt. - Aztán fáradtan hozzátette:

- De most jön még a neheze. Vigyázzon rá. A szobámba megyek, ott várom be Kuthan docens urat.

Králová utána nézett.

- Köszönöm, főorvos úr.

- Mit? Ugyanúgy az én betegem, mint a magáé. ~ És először jelent meg arcán valami megértő mosolyféle.

Az első ember, akit Sova az intenzívről jövet megpillantott, Rezekné volt, a beteg anyja. Mozdulatlanul ült a folyosón, szemét az ajtóra szegezte, onnan várta a híreket. Az apa fel-alá sétált a folyosón.

A főorvos elhaladt mellettük, hiszen nem ismerte Rezekéket, de az anya hangja megállásra kényszerítette.

- Főorvos úr? Rezekné vagyok, az édesanyja. - Szemével odaintette férjét, aki nyomba arrafelé kanyarodott. - ő a férjem.

A főorvos könnyedén meghajolt.

- Én… mi azért vártuk önt, hogy megmondja, hogy van a fiúnk.

- Sokat nem mondhatok, mert még magunk sem tudunk sokat. De talán örülni fog, ha azt mondom, hogy az imént nyerte vissza az eszméletét - mondta Sova tömören, de együttérzőn.

- Tehát jobban van - kapott a főorvos szavain az anya.

- Nem, nem - hűtötte le az asszony lelkesedését Sova -, az állapota még mindig nagyon súlyos.

- De, ugye, megengedi, hogy bemenjünk hozzá?

- Ezt semmi szín alatt nem ajánlom.

Az anya szeme könnybe lábadt.

- Hát nem ért meg engem, főorvos Úr?

- Az ő érdekében teszem, asszonyom. De higgye el, mindent el fogunk követni, a legjobb tudásunk szerint.

Hirtelen vad gyűlölet lobbant fel az anya szemében.

- Nem volna jobb, ha Prágába szállíttatnánk?

Sova ismerte már ezt a szöveget, lepergett róla.

- Pillanatnyilag ezt sem engedélyezhetjük. Inkább azt a megoldást választjuk, hogy egy prágai specialista jöjjön le hozzá. Ha majd túl lesz az életveszélyen, akkor tessenek dönteni, belátásuk szerint.

Ismét meghajolt és folytatta útját.

Két férfi - egy harmincas és egy ötvenéves - érte utol a liftnél. A fiatalabb habozás nélkül előre kezet nyújtott.

- Pakosta vagyok, a klub titkára, ő pedig Rychtr, az elnök.

A másik is kezet nyújtott. A főorvos figyelmesen nézte a két férfit.

- Most hallottuk a hírt, máris iderohantunk, hogy megérdeklődjük, hogy van.

- Kicsoda?

A két férfi elképedve összenézett.

- Hát Rezek, ki más? Azonnal jelentenünk kell, mikor léphet újra jégre.

- Szóval magukat nem a mostani, hanem inkább a jövőbeni állapota érdekli? - kérdezte szárazon a főorvos.

- Minket nem a fix dátum érdekel, főorvos Úr. Azt szeretnénk tudni, hogy számíthatunk-e rá ebben az idényben vagy nem.

- Ezt tényleg nem tudom.

- De hát nem mehetünk vissza üres kézzel. A közvélemény, az egész város tudni akarja, mi van Rezekkel. És, gondolom, Prágát is érdekli - hadarta a fiatalabbik tisztségviselő.

Az idősebbik máris átvette a szót:

- Értse meg, főorvos úr, hogy a hoki és de facto Rezek tette híressé ezt a jelentéktelen kisvárost.

A főorvos higgadtan végighallgatta mondókájukat.

- Nem tudom, uraim, mit tett a hoki ezzel a kisvárossal, csak azt tudom, mit művelt a fiatal fiúk csípőízületeivel és gerincével. És ennek egy csöppet sem örülök. A viszontlátásra, három nap múlva többet tudunk.

És belépett az éppen kinyíló liftajtón.

Cvach doktor egyedül ült az orvosi szobában. Valami leletet kopogtatott az írógépen, roppant elmélyülten. Alžbeta lépett a szobába, újra civilben.

- Jó napot!

Cvach nem tudta, hová tegye.

- Jó napot!

A lány odalépett hozzá és kezet nyújtott:

- Alžbeta Čeňková vagyok… és mától kezdve itt dolgozom.

Az orvos arca felderült, és fürgén felpattant az írógép mellől.

- Nagyon örülök, Cvach, örvendek, már vártuk… hogy utazott… hétfő reggel mindig zsúfoltak a vonatok, ugye?

- Én már tegnap óta itt vagyok. Štrosmajer doktor úr elhelyezett az urológián.

A gömböc Cvach ennek is örült.

- Nagyszerű, remek. Beszélt már a főorvos úrral?

- Tegnap este láttam - mondta habozva Alžbeta de nem beszélgettünk.

- Tehát ez még hátravan?

A lány megszeppent, de azért megpróbált tréfálkozni:

- Gondolja, hogy fájni fog?

Cvach szívesen belement a játékba.

- Egy-egy ilyen beszélgetés Sova főorvossal felér egy kisebb műtéttel… és még helyi érzéstelenítést sem kap a páciens. Magamról tudom. Ötödik éve vagyok itt, és mindig ugyanaz a nóta. Készüljön fel rá, hogy valami módon kifejezi majd legteljesebb bizalmatlanságát.

- Én már felkészültem rá - felelte szorongva a fiatal doktornő.

- Ó, erre sosem lehet eléggé felkészülni.

Ajtónyitás, majd a becsukódó ajtó hangja szűrődött be az előtérből, aztán kulcscsörgés, ismét ajtónyitás és csukódás.

- A főorvos úr most lépett be a szobájába.

Albetának máris mehetnékje támadt.

- Hová megy?

- Hozzá.

- Minek ez a nagy sietség?

- Szeretek mindent tisztázni magam körül.

És törékenységét meghazudtolva, erélyes mozdulattal felrántotta az ajtót.

Sova belépett a szobájába, elhúzta a függönyöket, kitárta az ablakot, és mély lélegzetet vett. Szemben vele apró borókafenyőkkel, itt-ott fiatal tölgyekkel borított domboldal. Nyitva hagyta az ablakot és az asztal felé fordult. Leült, felvett egy vékony papírköteget, a napi postáját.

Kopogtattak.

- Lépjen be!

Nyílt az ajtó, belépett Alžbeta és a tőle telhető leghivatalosabb hangon megszólalt:

- Jó napot kívánok, főorvos úr. Nevem Alžbeta Čeňková és jelentkezem … szolgálatra jelentkezem.

És lámcsak, Sova főorvos felnézett, végigmérte a lányt, és szívélyes mosollyal elébe ment.

- De hiszen mi már ismerjük egymást, kollegina.

A lány meghökkent.

- Azt hittem, a tegnapi találkozásunk nem számít.

- Bocsássa meg a tegnapi udvariatlanságomat, az, hogy úgy mondjam, foglalkozási ártalom nálam. Ha életveszélyről van szó, én sem istent, sem embert nem ismerek. - Kezet nyújtott és beült egy kényelmes fotelba.

- Sova vagyok, és szeretettel üdvözlöm osztályunkon.

A lányt megbűvölte az öregúr elragadó kedvessége.

- Köszönöm.

- Nézzen körül az osztályon, meg vagyok győződve róla, hogy a kolléga urak mind a segítségére lesznek.

- Remélem, elboldogulok majd anélkül is, hogy a terhűkre lennék.

- Hogyne, persze. Meddig szándékozik nálunk maradni?

A lány nem értette a kérdést.

- Hogy… hogy meddig?

- Úgy értem, hogy gyakorló idejét az egyes osztályokon kívánja eltölteni és majd azután dönti el, melyik szakterületet találja a legmegfelelőbbnek - magyarázta Sova türelmesen.

A lány úgy látta, itt valami félreértés van.

- De én már eldöntöttem.

- Tudom - mondta Sova elnézően -, hiszen a kérvényében is megírta, de mi ezt sohasem vesszük komolyan.

A lány nem hitt a fülének.

- Pedig én komolyan gondoltam. A gyakorló időmet már letöltöttem, és most végleg az ortopédián akarok maradni.

Sova alaposan szemügyre vette a lányt, azután megcsóválta a fejét.

- Ne tegye!

- Miért ne?

- Mert előbb-utóbb úgyis elmegy.

- Szabad tudnom, miért?

- Ez alatt a harminc év alatt, amit itt töltöttem, a nők mind elmentek.

Ez Albetát mérhetetlenül felbosszantotta.

- Miért mentek el?

- A sebészet nem nőknek való hivatás, a mozgásszervi sebészet pedig végképp nem. Nem bírják fizikailag, nem elég határozottak… és, ha lehetek maximálisan őszinte, semmi jelét sem látom annak, hogy el tudja látni ezt a feladatot.

A lány elsápadt, az utolsó csepp vér is kiszaladt az arcából.

- Ez azt jelenti, főorvos úr, hogy nem vesz fel?

A főorvos megint elviselhetetlenül szelíd volt.

- Erre semmi okom, kedves kollegina. Én csak óva intem.

- Ennek ellenére munkába állok - mondta a lány alig hallhatóan.

Sova felállt a fotelból, jelezve, hogy az audiencia véget ért.

- Ahogy óhajtja. Hamarosan eszébe jutok majd. Mondjuk, egy éven belül.

MÁSODIK FEJEZET

Hatalmas állvány, rekeszeiben zöld nadrágok, rövid- és hosszú ujjú blúzok, ugyanilyen zöld színű sapkák. Sova leszedegette a polcokról az egyes ruhadarabokat. Közben odaérkezett Štrosmajer és Alžbeta.

A főorvos bement az öltözőfülkébe, így akaratlanul fültanúja lett a beszélgetésnek.

- Úgy nézem, a kettes lötyögne magán, az egyesbe még szűken belefér - találgatta Štrosmajer a lány ruhaméretét.

- Hányféle méret van?

- Négy… meg egy ötödik, elefántoknak. Mit szólna az egyeshez?

- Attól tartok, kissé lebecsülmondta nevetve Alžbeta.

Az orvos beletúrt a megfelelő rekeszekbe, és a lány karjára adogatta a ruhadarabokat. A magáét is összeszedegette, és beléptek a szűk öltöző- fülkébe. A fülkéknek nem volt mennyezete, a falakat is csak függönyök helyettesítették, így hát folytatódhatott a párbeszéd.

- Hogy érzi magát fizikailag az első műtétje előtt?

Alžbeta levetette fehér köpenyét, blúzát és a hosszú nadrágot.

- Olyan furcsán… magam sem tudom, miért.

- Nekem folyton pisilnem kellett, még akkor is, amikor már nem volt mit. Magának nem kell?

- Nem, nem hiszem.

- Mindenki másképp reagál - vélekedett Štrosmajer. - Elkészült?

- Már csak a sapka van hátra.

- Azt majd én adom magára.

Alžbeta kilépett a fülkéből. Az orvos már kint várta, mélyen a szemébe húzott vászonsapkában.

- Miért? - kérdezte a lány.

Štrosmajer ráadta a sapkát, ugyanolyan esetlenül, mint a magáét, és gondosan alágyűrt minden egyes tincset.

- Mert némely hölgy hajlamos arra, hogy legalább ezt a sapkát csinosan viselje, és erre a mi öregünk különösen háklis. Mindenkitől megköveteli, hogy a szentmise előtt elcsúfítsa magát, űzze ki fejéből a földi hívságokat és figyelmét egyedül ezekre a sebészistentiszteletekre összpontosítsa.

Ebben a pillanatban lépett ki a főorvos a fülkéből. Alžbeta halálra rémült tőle, nem úgy Štrosmajer; ő rámosolygott.

Átmentek a mosdóba, ahol már idegesen sürgölődött Ludmila, a műtős főnővér, és Andrea, a fiatal műtősnő. A kis nővér tekintetéből teljesen hiányzott a helyhez illő komolyság.

- Pálinkás jó reggelt kívánunk kedves mindnyájuknak - rikkantotta Štrosmajer.

- Jó reggelt - köszöntötte őket Alžbeta.

A többiek illedelmesen válaszoltak, persze a nővérek máris szemügyre vették a doktornőt. Ezt Štrosmajer nem hagyta megjegyzés nélkül.

- Tisztelt műtőszemélyzet, akit maguk most káderes szemmel méregetnek, novícia, Alžbeta Čeňková doktornő, nekem, akit a hölgyek első látásra a kegyeikbe fogadnak, Betti.

Andrea nevetett, Ludmila a homlokát ráncolta. Cvach bemosakodott, kiskefével elmélyülten sikálta külön-külön minden ujját, körmét; e pillanatban semmi sem volt fontosabb a számára.

A főnővér behozott egy nyaláb törülközőt.

- Szabad, egy kicsit útban van itt - szólt Albetára.

A lány nyomban félreugrott.

- Bocsásson meg, nem akartam.

Štrosmajer a főnővért figyelte, majd tíz percre beállította a jelzőórát, és átnyújtott Albetának egy szappant.

- Vén banya… már az első percben be akarta mutatni, hogyan fogja majd megtáncoltatni magát… Ha a főorvos úr állt volna ugyanott, széles ívben kikerülte volna.

Eközben a teremben már műtőasztalra fektettek és leszíjaztak egy idősebb asszonyt, aki parázs vitába keveredett Královával, az altató- orvosnővel.

- A műfogsor kivehető vagy nem?

- Kivehető, de jól tart.

- Altatás előtt ki kell venni.

- De hát én éjszakára is bent hagyom.

De Králová, tőle szokatlan eréllyel rendelkezett:

- Nem számít, így is úgy is ki fogjuk venni.

Megcsörrent a jelzőóra. Štrosmajer és Alžbeta végeztek a bemosakodással. Az orvos egy futó pillantást vetett a betegre.

- Rémesen kövér. Strapás munka lesz - szisszent fel panaszosan, majd a lányra nézett. - Hát, nem tudom, hogyan bírja majd megtartani a kampókat ezekkel a törékeny ujjacskákkal.

- Ne féljen - nyugtatta meg Alžbeta. - Rendszeresen tornázom. Csak azt mondja meg, mit szabad csinálnom asszisztálás közben és mit nem.

- A dobogón? - kérdezte Štrosmajer. - Az égvilágon semmit. Vagy ahogy mi mondjuk: a dobogón az ember tartsa a kampókat és a száját.

Alžbeta mosolyogni próbált, de nem sok sikerrel.

Azután elkezdődött. A beteg aludt, de akik körülállták, nagyon is éberek voltak. A főorvos halk hangon adta ki utasításait a műtősnőnek, aki fürgén kezébe adogatta a kért műszereket. Alžbeta és Cvach a kampókat tartották. A lányon lassan erőt vett a fáradtság. Ostor-csapásként érte a főorvos csípős megjegyzése: - Tartsa erősen a kampókat, kollegina. Majd ha maga is operálni fog, meggyőződhet róla, mennyire fontos, hogy jól lássuk a műtéti területet.

A lány meghúzta a kampókat, de nem tudta visszafojtani kibuggyanó könnyeit. Králová ráemelte gondterhelt tekintetét, de nem csak ő, Štrosmajer, Cvach, Ludmila és Andrea is.

Így teltek végtelen lassúsággal az órákká összeolvadó percek: a műtét, a főorvos, Štrosmajer és a többiek serény munkája befejezéshez közeledett.

Lélegzetelállító mutatvány volt ez; összmunkája az agynak, a szemnek és a testnek, mely előregörnyedt, hogy jól lássa a szem, mit cselekszik a kéz. Nagy vesződség volt ez, egyszersmind művészet is.

Aztán a főorvos ellépett az asztaltól és így szólt mindnyájukhoz:

- Köszönöm a segítségüket… a viszontlátásra félóra múlva, a következő műtétnél.

A sápadt és kimerült Albetának úgy rémlett, mintha a főorvos egy futó pillantást vetett volna rá… de nyomban sarkon fordult és kiment. Majd Štrosmajer hangját hallotta a mélyből:

- Elengedheti már, Betti.

A lány elengedte hát a kampókat, és le akart szállni a dobogóról, ahol mostanáig állt, de összecsuklott a térde és a semmibe lépett.

Cvach doktor ránézett, de nem volt olyan szemfüles, mint Andrea, aki megfogta a lány karját, derekát, és felkiáltott:

- Vigyázzon, nehogy orra bukjon.

Múló rosszullét volt, Alžbeta egykettőre magához tért, de azért mindnyájan észrevették. A lány észrevette Ludmila rosszalló tekintetét; ez az idétlenke is csak bajnak jött ide - olvasta ki a főnővér szeméből. Štrosmajer gondterhelt, Cvach megértő arcot vágott.

- Csak nem ájult el? - kérdezte Štrosmajer.

- Már jól vagyok, köszönöm - felelte Alžbeta, és mérhetetlenül elszégyellte magát.

Hosszú helyiség, kertre néző üvegfallal, tömérdek székkel, asztalkával. Két műtét között idejártak az orvosok meginni egy kávét vagy elszívni egy cigarettát. Most üresen állt. Alžbeta leült, és máris megjelent Andrea egy csésze kávéval.

- Cukorral issza?

Alžbeta kellemesen meglepődött.

- Nem. Maga irtó rendes. Mennyivel tartozom?

- Itt nem szokás fizetni - szabadkozott Andrea. - Majd hoz néhanapján egy zacskó kávét, mint a többiek. No, nem mindenki hoz.

És kuncogva kiszaladt. Alžbeta szájához akarta emelni a csészét, de döbbenten állapította meg, hogy a keze nem engedelmeskedik. Elgémberedett ujjai összeszorultak, és nem voltak hajlandók maguktól szétnyílni. Ekkor jobbról megszólalt egy hang: - Begörcsölt.

A lány a hang irányába fordult. Észre sem vette, hogy bejött és a szomszéd asztalhoz telepedett egy sovány, meghatározhatatlan korú orvos, aki műtőkabátján egy nagy kötényt is viselt.

- Alighanem.

- Kampók?

- Az.

Az orvos még csak el sem mosolyodott. Halkan beszélt, rá sem nézett a lányra. Váratlanul felállt, megfogta a lány jobb kezét és masszírozni kezdte, kiegyengette az ujjait.

- Fáj?

- Alig.

Az orvos ugyanolyan hirtelen engedte el a lány kezét, mint ahogy megfogta.

- Most már egyedül is boldogul, ugye ?

- Hogyne. Köszönöm.

Ekkor a helyiség túlsó végében megjelent egy ismeretlen nővér és intett az orvosnak.

- Kezdetben mindannyiunkat megkínoztak a kampók - szólt még az orvos.

Aztán köszönés nélkül, bemutatkozás nélkül távozott. Alžbeta utánabámult; talán sosem látott még ilyen indulatmentes, szenvtelen férfit.

*

Jahymné főnővér és Huňková osztályos nővér belépett Sova főorvos szobájába.

- Főorvos úr, az osztályos nővér megkért, hogy kísérjem el önhöz, merthogy Štrosmajer doktor megsértette őt.

Sova főorvosnak a szeme se rebbent.

- Mivel?

Huňková buzgón jelentett:

- Azt mondta rólam, hogy buta vagyok. De hát ehhez nincs joga!

- Huňková nővér követeli, hogy kérjen tőle bocsánatot az egész osztály előtt - fűzte hozzá komoran a főnővér.

- Štrosmajer doktor az egész osztály füle hallatára tette ezt a kijelentést? - kérdezte a főorvos.

- Nem.

- Ez esetben nincs szükség ilyen eljárásra.

- Akkor is kérjen bocsánatot - szívóskodott Huňková.

A főorvos rövid töprengés után döntött:

- Kérem, hívja ide Štrosmajer doktor urat.

Jahymné elindult, de Huňková megállította:

- Majd én megyek érte.

És már ki is perdült az ajtón, mert a világért sem bízta volna másra ezt a feladatot.

Ezalatt az orvosi szobában Štrosmajer doktor a kollégáit szórakoztatta.

- Egy hónappal azután, hogy összedrótoztam azt a cingár mukit, gyászos képpel beállított hozzám az ambulanciára. A térde fáj? - kérdem tőle. Azt mondja, a térde rendbe jött, hanem más baja van, azt mondja: azelőtt egy nap nyolcszor, tízszer is elhancúrozott az asszonnyal, most meg háromszor is nehezére esik.

- És mit tanácsoltál neki? - harsogta Blažej.

- Először magam is tanácstalan voltam, de aztán eszembe jutott Hoffman főorvosnő, másnéven a Vasszűz, a belosztályról, és azt ajánlottam a betegnek, forduljon hozzá, és mondjon el neki mindent. És, hogy ne spóroljon a részletekkel.

Általános derültség fogadta a szavait. Még el sem ölt a nevetés, amikor nyílt az ajtó, és ferde, diadalmas mosollyal az arcán megjelent Huňková.

- A főorvos úr kéri Štrosmajer doktor urat, hogy menjen át hozzá.

Mindnyájan megdermedtek, jól tudták, mit jelent ez. Štrosmajer még

megkérdezte:

- Máris?

- Máris.

Az ortopédorvos hálás hallgatósága felé fordult:

- És képzeljétek, Hoffmanka halálosan megsértődött.

Felállt és elindult. Az ajtóban még utolérte Blažej intelme:

- Ne tagadj le semmit, tudod, hogy a beismerő vallomás enyhítő körülmény… És ne spórolj a részletekkel!

Štrosmajer belépett a szobába, meglátta Jahymnét és a főorvost, kezét köpenye zsebébe süllyesztette és megkérdezte:

- Valami baj van?

A főorvos, mint mindig, most is higgadtan válaszolt:

- Kolléga Úr, panaszt tettek nálam az ön viselkedésére. - Majd a főnővér felé fordult: - Kérem, mondja el röviden a dolog velejét.

- Huňková osztályos nővér azzal jött be hozzám, hogy őt butának nevezték és követeli…

Az orvos tiltakozott:

- Pardon… én így fogalmaztam: ha a butaság fájna, akkor Huňková osztályos nővér ordítana.

- De hisz ez ugyanazt jelenti, nem? - kiáltott fel a nővér.

- Nem ugyanazt jelenti - védekezett vitézül Štrosmajer.

- Ugyanazt jelenti. Ne csináljon még nagyobb hülyét belőlem - rikácsolta Huňková.

- Ilyesmit álmomban sem merészelnék.

Sova főorvos félbeszakította a perlekedőket:

~ Úgy vélem, nincs sok időnk az ilyen alkudozásokra. - Štrosmajer mellének szegezte a kérdést: - Hajlandó visszavonni Huňková nővérrel kapcsolatos kijelentését?

- Hát persze - helyeselt Štrosmajer jóindulatúan.

- Tessék.

- Visszavonom ama állításomat, hogy ha a butaság fájna, akkor Huňková osztályos nővér ordítana. Ez nem igaz.

Kijelentését pár másodperces csöndes gondolkodási idő követte: mit is mondott Štrosmajer?

Huňková törte meg a csendet:

- Nekem ez valahogy nem egészen világos…

Sova habozás nélkül, gyorsan lezárta a vitát.

- Én tökéletesen”megértettem. Ezzel az egész ügyet befejezettnek tekintem, és* kérem a jelenlevőket, hogy ilyesmi többé ne forduljon elő. Túl sok feladat vár ránk, nincs időnk az effajta különcködésre. A viszontlátásra.

Kifelé indultak. Štrosmajer elégedetten, Huňková és Jahymné némileg tanácstalanul. Már az előszobában jártak, amikor újra megszólalt a főorvos:

- Kolléga úr, még egy pillanatra!

Štrosmajer visszafordult, a főorvos a szemével intett, erre betette a dolgozószoba ajtaját.

- Maga még nem tanulta meg, hogy bárkit butának titulálhat, csak azt nem, akire ez a jelző pontosan ráillik? - kérdezte Sova kifürkészhetetlen tekintettel.

Štrosmajer félszegen elmosolyodott.

- Nézze el nekem, főorvos úr.

Blažej és Alžbeta belépett a gyermekrendelőbe, ahol Jaroszlavá nővér már mindent előkészített.

- Jó napot, Jarunka, ne haragudjon, hogy elkéstünk, engedje meg, hogy bemutassam új kolléganőmet: Čeňková doktornő.

Jaroszlavá nyugodt, csöndes lány volt, első látásra is rokonszenves. Felállt. A két lány kezet fogott, majd Blažej túláradó jókedvében magához ragadta a szót:

- Kedves doktornő, ha majd hosszabb időt tölt a kórházban, tapasztalni fogja, hogy a gyermekosztályon gyűlnek össze a legrendesebb nővérek. Nem tudom az okát, de így van. Ugyanez vonatkozik az orvosokra is, ezért vagyok én itt. Hát akkor, lássunk munkához.

A nővér leült a kartonokhoz, Blažej leaggatta az állványról a röntgenfelvételeket, és sorra megnézte őket.

- Fejletlen csontmag, meredekebb tetők, pólyázás továbbra is az eddigi módon, hat hét múlva hozzák be kontrollra.

Két homályos pontra mutatott, elrakta a filmet és egy újabb felvételt vett elő. A fény felé fordította, máris mondta az eredményt.

- A csontmag kifejlődött, a gyerek rendbe jött, a kezelést befejeztük.

Megint mutatott valamit a felvételen, amit a lány nem tudott szemügyre venni a nagy sietségben. Az orvos berakta a felvételt a lezárt esetek közé. Újabb felvétel, újabb vélemény.

- A magok változatlanul aszimmetrikusak, még nem szabad erőltetni a felállást. Majd fektessék fel az asztalra. Látja ezt a bal csípőt? Nagyon csúnya, látja ?

- Képtelen vagyok - vallotta be a lány.

- Mire képtelen?

- Ilyen gyorsan eligazodni ezeken a felvételeken.

- Nem tesz semmit, majd megtanulja - bíztatta Blažej. - Majd rendelés után újra átnézzük őket, egyenként, szépen lassan…

- Attól félek, nem lesz ideje ilyesmire.

Blažej megeresztett egy filmsztároktól kölcsönzött mosolyt.

- Nekem? Nekem van időm, én itt csak unatkozom, igaz, Jarunka?

Ezután átmentek a szomszédos kezelőbe. Blažej megvizsgálta a kibontott kicsiket, kipróbálta, mennyire tudják mozgatni a csípőjüket. Beszélt a kismamákkal, ellátta őket pótpárnákkal, kengyelekkel és más segédeszközökkel, az egészséges gyerekeket talpraállította és megnézte, tudnak-e járni…

Az anyák szent révületben itták a szavait és buzgón hálálkodtak. Albetának úgy tűnt, hogy valósággal beleszerettek az orvosba, aki tudott bánni a gyerekekkel is, az anyukákkal is, minden bizalmaskodás nélkül. Nagy orvosi magánszám volt ez, ugyanakkor megerőltető munka is. Alžbeta egyszerre más színben látta ezt a piperkőc szoknyavadászt. Tekintetéből tisztelet, mi több, csodálat áradt.

Később, hogy befejezték a rendelést, és Jaroszlavá nővér elbúcsúzott tőlük, határozott hangon megszólalt Blažej:

- És most essünk neki azoknak a röntgenfelvételeknek.

- Igazán nincs még elege? - kérdezte Alžbeta a biztonság kedvéért.

- Nekem nincs… hát magának?

- Én nagyon örülök neki.

Blažej egy széket hozott a lánynak, odatolta a magáét is, és kézbe vette az első felvételt.

- Nézze csak, ez volt az az eset, amikor az anya elkésett, annyira elkésett, hogy megtörtént a baj. Látja itt ezeket a meredek tetőket?

- Nem sokat látok belőlük.

- Itt, meg itt… harminc fokig normális, ha annál több, akkor baj van.

- Ez valami homályos felvétel, nagyon elmosódott.

A doktor nevetett.

- Mind ilyen, nem kap jobbat. Fogja meg!

Egyikük sem vette észre, hogy a kezelő ajtómélyedésében nesztelenül belépett Blažejné.

- Mindig a csípőizületek Shenton-vonalaiból induljon ki, itt meg itt és…

Blažejné megpillantotta a munkába mélyedt párt, egy-két másodpercig nézte őket, majd hangosan felköhögött. Alžbeta összerezzent, nem sejtette, hogy van itt valaki. A férfi lassan hátrafordult, mint aki már hozzászokott az ilyen rajtaütésekhez.

- Elnézést a zavarásért… - szólt Blažejné leplezetten gúnnyal, majd a férjéhez fordult: - de nem könnyű megtalálni téged.

Blažej bólintott. Az ő hangjában is volt egy jóadag irónia.

- Mert vagy a szobámban vagyok, vagy itt.

Az asszony közben alaposan megnézte Albetát.

- Nem mutatnál be minket egymásnak?

- Čeňková doktornő, a feleségem.

- Örvendek - mondta a lány halkan, mert érezte, hogy valami furcsa dolog történik körülötte.

- Maga még teljesen új itt nálunk, ugye?

- Igen.

- És a férjem betanítja, jobban mondva beavatja, ha nem tévedek,

A lány elvörösödött, elviselhetetlenül kínosnak találta a helyzetet.

- Elnézést kérek, nem akarok zavarni. Viszontlátásra.

- Viszontlátásra! - válaszolta szárazon Blažej. Amikor bezárult az ajtó Alžbeta mögött, a feleségére nézett.

- Meg vagy elégedve? - kérdezte megvetően.

- És te?

- Semmit sem lehet eltitkolni előled. Három gyerekem van tőle, épp most készültünk a negyedikhez.

De az asszonyt nem könnyű levenni a lábáról.

- Odafent is van valakid, hogy úgy mondjam, egy őrangyalod, aki vigyáz, hogy ne tudjalak telefonon ellenőrizni.

Přemysl Rezek ott feküdt a félhomályban a sima ágyon; jobb lába felfüggesztve, sínbe rakott bal keze a könyökénél felpolcolva, feje bekötözve. Mesterségesen táplálták. Szeme a külvilágot figyelte, és elárulta, hogy ez a fiatalember gondolkozik.

Fiatal nővér haladt át a kórtermen, futó pillantást vetve a betegekre. Tekintetük összevillant.

- Óhajt valamit? - kérdezte a nővérke.

- Semmit.

A lány továbbment, a fiú utánakiáltott. A nővér megállt.

- Nővér! Tudnom kell, mi a helyzet velem.

A lány meghökkent. Ez a fiú túlontúl magabiztosnak látszik.

- Küldöm a doktornőt.

Szerencsére az ajtóban megjelent Králová.

- Elmehet, nővér - mondta az orvosnő.

A lány örömest engedelmeskedett.

Králová közben Přemysl Rezek ágyához ért.

A fiú végigmérte.

- Jó napot.

- Jó napot.

- Megmondaná hol vagyok?

- A bori kórházban

- Erre magam is rájöttem, de milyen osztály ez?

- Az intenzív.

- Az micsoda?

- Azt hiszem, jobb, ha most nem izgatja magát ezzel.

- Ide rakják a haldoklókat?

Dana Králová nem szerette az ilyen beszédet.

- Nagyon kérem, ne beszéljen ostobaságokat.

- Mi bajom van?

- Azt még nem tudjuk.

- Hogyhogy?

- Lépésről lépésre kell haladnunk a kezeléssel.

- Mióta vagyok itt?

- Harmadik napja.

Přemysl Rezek kitört.

- Harmadik napja vagyok itt, és nem tudják, mi bajom?!

Az orvosnő úgy döntött, véget vet a beszélgetésnek.

- Bízzon bennünk, azért tudunk már egyet és mást.

- Mikor gyógyulok meg?

- Erre nem olyan egyszerű a válasz.

- De hát meg kell mondaniuk a klubnak, hogy mikor állhatok ki a jégre! Nem jártak itt?

- Pontos határidőt mondani… erre még jócskán van időnk.

Most egyelőre annak örülünk, hogy túl van az életveszélyen.

Ez egy csöppet sem nyugtatta meg a fiút.

- Maguk itt valahogy olyan ráérősek.

Králová nem éppen kedvesen, de azért higgadtan válaszolt:

- Aludjon, nem szabad felizgatnia magát.

- Szabad a nevét?

- Králová.

- Köszönöm - mondta, de igazából nem hangzott köszönetnek.

- Legalább valamit sikerült megtudnom.

A doktornő elindult, és az ajtóban megpillantotta Albetát, aki nyilván sok mindent hallott az előbbi beszélgetésből. Betette az ajtót maga mögött. .

- Mit szólsz ehhez?

Alžbeta értetlenül nézett maga elé.

- Még jóformán fel sem támadt, de már azt hiszi, kimehet a jégre.

- Én ebben nem látok semmi különöset. Nem buta gyerek ez. Tud vagy legalábbis sejt valamit.

- Nem buta gyerek, hanem elkényeztetett… és magabiztosabb a kelleténél - vélekedett szigorúan Dana.

- Ezt én is észrevettem. Életemben nem láttam ilyen beképzelt srácot.

- Annál nehezebben viseli majd a sorsát.

A japán sportkocsi megérkezett a tornaterem elé és megállt. A vezető, Arnot Blažej kikapcsolta a lámpákat, leállította a motort, és így szólt utasához, Albetához

- Itt van hát a tornászparadicsom… vagyis a helybeli tornaklub.

- Köszönöm a fuvart… és egyáltalán mindent.

Blažej mosolyogva megkérdezte:

- Mi az a minden?

- Mindent, amit ma értem tett - mondta a lány komolyan, sőt meghatottan.

- Tettem én valamit magáért?

- Talán észre sem vette, de én úgy éreztem magam, mintha egy új világba csöppentem volna. Azt, amit maga bemutatott nekem azokkal a gyerekekkel, szeretném majd legalább megközelítőleg ilyen jól csinálni.

Az orvos álmélkodva hallgatta a lányt.

- Maga talán nem is tudja, micsoda hatással van azokra a kismamákra, milyen nyugodtan, elégedetten mentek el, de én nem győztem bámulni magát…

A lány olyan őszintén, bensőséges hangon beszélt, hogy Blažej doktor teljesen elérzékenyült tőle.

- Bettike, igazán megható, amit mondott. - Megfogta a lány kezét és megcsókolta. - Nekem még soha senki ilyén szépen nem vallott szerelmet.

Aztán hirtelen elhatározással megcsókolta a lány arcát, aki újabb mondatba kezdett:

- Ez nem vallomás, illetve vallomás… de nem szerelmi… Mielőtt befejezte volna a mondatot, a férfi megölelte és szájon csókolta, egyszer, kétszer, majd újra.

A lány elfordította fejét és felsóhajtott. Csalódottnak, megalázottnak érezte magát.

- Kérem, én… én egyáltalán nem így gondoltam.

A férfi csak nevetett.

- De hiszen ez olyan szép, nem? Egyedül vagyunk, kettesben, a magunk külön kis világában, ahol senki nem szólhat bele az életünkbe, mi meg zavartalanul halmozhatjuk a gyönyöröket.

A lány kibontakozott az ölelésből, és szomorúan válaszolt:

- Én másról beszéltem.

- Tudom… és nagyon jólesett, de semmivel sem rosszabb, amit én kínálok.

Alžbeta begubózott, Blažej méregbe gurult.

- Mi kifogása van ellenem, az istenért? Van valakije Prágában, akinek sírig tartó hűséget fogadott vagy mi?

A lány megrázta a fejét.

- Hát akkor végképp nem értem. Hacsak nem aggszűz. De maga nem agg…

- És szűz sem. Ennek ellenére irtózom az ilyesmitől.

- De miért, miért, még mindig nem értem, miért? - kiáltotta a férfi.

- Egyszerűen irtózom tőle. Azt hittem, anélkül is lehet.

- Persze, hogy lehet, miért ne lehetne, csak roppant nagy kár.

Alžbeta kinyitotta a kocsiajtót:

- Hát akkor, viszontlátásra!

- Bettike!

- Mit akar?

- Csak nem válunk el így?

Alžbeta érezte, hogy szemhéja’ alatt gyűlnek a könnyek.

- Nagyon sajnálom. - Sietve kiszállt a kocsiból. - Jó éjszakát!

Az orvos elnézte, amint beszaladt a tornaterembe, és szemében őszinte csodálat csillogott. Aztán észrevette Ina nővért, aki ugyanahhoz a bejárathoz tartott az utca túlsó oldaláról. Nem sokat teketóriázott, újra beindította a motort. Pontosan a lány mellett fékezett. Ina ösztönösen félreugrott. Blažej megszólította: - Csak nem fél tőlem, Inka?

A lány megismerte és elmosolyodott.

- Jó estét, doktor úr.

- Hová igyekezett éppen, amikor megtámadtam?

- Ide, tornára.

Blažej kiugrott a kocsiból.

- Én megőrülök maguktól. Ma Borban minden nő tornázni megy.

- Ki még?

- Mindenki. Még a feleségem is kedvet kapott rá.

- Ma bent járt nálunk.

- Mit akart?

- Voltaképpen semmit. Azt mondta, magát keresi. De…

- De valójában magát ment megnézni. - Az orvos most már kuncogott.

- Én is erre gondoltam.

- Akkor nagyon veszedelmesnek találhatta magát, Inka.

A lány tündérien nehéz felfogású volt.

- Engem? Miért?

- De hiszen ez a napnál is világosabb. Mert maga rámnézve csakugyan veszedelmes.

A fiatal ápolónő erre már nem is válaszolt. Az orvos megértette, hogy finomabban, alázatosabban kell kezdenie.

- Persze ezt sokkal, de sokkal részletesebben kellene elmagyaráznom magának. Nem akar beülni mellém?

- Tornázni megyek.

- Ezzel azt akarja mondani, hogy képes itthagyni engem, magányosan a sötét éjszakában?

Olyan megilletődve beszélt, olyan megilletődve játszotta a szerepét, hogy a lány megilletődve beült mellé.

Sova megnézte az óráját.

- Hát, azt hiszem, itt az idő, docens úr - mondta Kuthannak, az öreg idegsebésznek.

Ekkor megszólalt a telefon, Sova fölvette a kagylót.

- Ortopédia!

- Itt Pekár, üdvözlöm! - szólt egy higgadt hang a vonal másik végén.

- Sova. Jó napot igazgató úr! - felelte Sova, nem éppen nyájasan.

- Az imént felhívott a városi tanács elnöke, és Přemysl Rezek egészségi állapota felől érdeklődött. Állítólag a kórházban nem kaptak választ. Ki volt az?

- Én voltam az - vallotta be csendesen a főorvos. - Akkor jöttek, amikor a beteg még alig tért magához. Ilyen helyzetben nem szoktunk felvilágosítást adni.

- Csakhogy ez egy kicsit rendhagyó eset, nem igaz? - méltatlankodott az igazgató.

- Rendhagyó, ez nálunk ismeretlen fogalom.

A két férfi megfontoltan, szabatosan beszélt, de ez mindkettőjüknek némi erőfeszítésébe került.

- Nemcsak a közvéleményt érdekli a beteg állapota, hanem a város és a járás politikai vezetőit is.

- Ez esetben legyen szíves magyarázza meg nekik, miről van szó.

- Szeretném, ha ezt maga vállalná.

- Mikor? Most? - kérdezte értetlenül a főorvos. - Lehetetlen!

Az igazgató hangjába már egy szemernyi ingerültség vegyült.

- Ezek az emberek türelmetlenül várják a híreket.

- Minket meg az a bizonyos Přemysl Rezek vár, hogy a megyei idegsebésszel elkezdjük egy operációsorozat első műtétjét.

- Ez a néhány perc talán nem befolyásolja az esetet.

- Azt nem. De maga is tudja, hogy műtét előtt nem adunk semmilyen felvilágosítást vagy prognózist.

Az igazgató most már jéghidegen válaszolt:

- Főorvos elvtárs, én a maga helyében nem lennék ilyen makacs. Nem hajlandó szóba állni azokkal, akik támogatni tudják különféle kívánságait.

- Miféle kívánságaimat?

- Úgy véli, hogy pár perccel nyugdíj előtt már senkitől sem függ az ember?… Viszontlátásra!

Lerakta a kagylót, az utolsó ütőkártyát vitathatatlanul az igazgató játszotta ki. Erre Sova is rájött. Lassan visszahelyezte a kagylót a villára.

- A direktorral beszélt? - kérdezte az öreg idegsebész.

Sova bólintott.

- Nagyon kínos volt?

- A szokásos. - Betolta az asztalfiókot. - Mehetünk.

Přemysl Rezek megpillantotta a közeledő tolóágyat, amit két műtős tolt maga előtt. Rögtön tudta, hogy érte jönnek. A műtősök csakugyan az ő ágya lábánál álltak meg, gyakorlott mozdulatokkal beügyeskedték a kocsit az ágya mellé. Egyikük, az idősebbik és beszédesebb üdvözölte : - Hát, fiatalember, itt vagyunk, felrakjuk és megyünk.

- Hová megyünk?

- Hová mennénk… a zöldekhez, a terembe.

- A műtőbe?

Még mielőtt az öreg válaszolhatott volna, odasietett az ügyeletes orvos.

- Rendbe kell hoznunk és el kell látnunk a fejsérülését.

Közben a nővérek lekapcsolták Přemyslről a lélegeztetőgépet és az infúziós csövet. Rezek egyre idegesebb lett.

- Mit csinálnak a fejemmel?

- Ezt majd az idegsebész megmagyarázza.

- Nem volna jobb, ha itt magyarázná meg? Lehet, hogy nem egyezem bele a műtétbe.

Az orvos összenézett a nővérekkel, de még mielőtt megszólalhatott volna, az öreg műtős lecsillapította a fiút,.

- örülj, komám, hogy megúsztad, merthogy fél lábbal már a pokol tornácát tapodtad… és most ne tartsd fel az embereket. - Többé ügyet sem vetett a betegre. - Tőlünk mehet, főnök - jelentette az orvosnak.

Végigtolták a hosszú folyosón, az öreg műtős egy keringőt fütyült lassú, imbolygó járásának ütemére. Přemysl Rezek a mennyezetet bámulta, a szaladó villanykörtéket, és reménytelenül elveszettnek érezte magát. Megérkeztek a zöld sávba. A fehérek átadták a zöldeknek, és már az első zöld - egy fiatal fiú - lelkesen felkiáltott: - Üdvözlöm, Rezek úr! De hát hogy játszunk majd Plzeftben maga nélkül?

A beteget ez most egy csöppet sem érdekelte.

- Beszélni szeretnék az orvossal.

A zöld beleegyezően bólintott.

- Annyi itt az orvos, mint a nyű. Hanem kit állítsunk be középre?

Megérkeztek az előtérbe, a műtősök hozzáfogtak, hogy előkészítsék Rezeket a műtétre. De az nyomban megállította őket.

- Ne nyúljanak hozzám! Az orvossal akarok beszélni.

Olyan éles hangon szólt, hogy a műtősök egymásra néztek, és csakugyan abbahagyták a munkát. Aztán a fiatal zöld csalódottan megszólalt:

- Barátocskám, én láttam, miket művelsz a jégen, egy kis sérülés meg se kottyan neked, hát azt hittem, te meg…

Rezek felüvöltött:

- Na, mi lesz?!

Az egyik nővér átszaladt a terem túlsó végébe, a mosdóba. Néhány másodperc múlva Sova és Kuthan docens érkezett a beteghez.

- Beszélni óhajtott velünk?

A fiú feléjük fordította a tekintetét.

- Óhajtottam… tudni szeretném, mit fognak most csinálni velem.

A főorvos nagykomolyan válaszolt:

- Egy homlokcsonti impressziót kell korrigálnunk.

- Mi az az impresszió?

- Másszóval a balesetnél megsérült a koponyája… azt kell rendbe hoznunk.

- Miért nem mond nekem erről senki semmit? Elvégre jogom van eldönteni, hogy beleegyezem-e a műtétbe vagy nem.

- Fiatalember, nincs ezen semmi kérdeznivaló - csitítgatja az idősebb sebész azt a fejet rendbe kell hozni… és kész.

Rezek úgy figyelte az öreg sebészt, mintha valami gyanúsat, valami veszélyeset akarna leolvasni az ajkáról.

- És ha egyáltalán nem fáj?

- Az nem lényeges, mindenképpen eleválnunk kell.

Sova sokkal rövidebben tárgyalt.

- Van még valami kérdés? Nincs sok időnk.

Rezek halk hangon kuncsorgott:

- Tessék mondani, ez… ez veszé… - elharapta a szót - .. .komplikált műtét?

Szemmel láthatóan szégyellte nyúlszívűségét. Kuthannak csodálatosan megnyugtató hangja volt:

- Ugyan már, egyszerű rutinműtét, tucatjával csináljuk hetente.

Sova intett a műtősöknek, hogy folytassák a munkát.

- Készüljenek fel, kérem, kezdjük.

Ki-ki ment a dolgára, Rezek egy pillanatig magára maradt. A beszélgetés természetesen nem elégítette ki és nem is nyugtatta meg. Körülnézett, és megpillantotta Albetát, aki három-négy lépésnyire állt tőle, feszülten figyelve a történteket. Rezek a lány alakjára, arcára, szemére meredt és ezt suttogta: - Kérem szépen.

A lány odalépett hozzá.

- Nekem szólt?

- Igen. Én… én itt egy lelket sem ismerek… és nem hiszek senkinek … - hangja alig hallható sóhajtássá halkult - ..gondolja, hogy egyáltalán megúszom?

Alžbeta elcsodálkozott a fiú kérdésén, s egy másodpercnyi habozás után válaszolt:

- Száz százalékig meg vagyok győződve róla.

Rezek úgy csüngött a lány ajkán, mintha ítélethirdetést várna tőle.

- De maga nem ismer engem, ezért nem is hisz nekem… - szólt a lány.

- Nem ismerem, de…

Nem fejezte be a mondatot, máris betolták a műtőbe. A lány megpróbált magára erőltetni egy búcsúmosolyt; a fiú tekintete az utolsó pillanatig rátapadt.

HARMADIK FEJEZET

Egy napon, minden bejelentés nélkül, se szó, se beszéd megjelent Borban Karel, Sova fia. Az öreg főorvos ugyan szívélyesen fogadta, de az igazat megvallva meglehetősen nyugtalanította a fia látogatása.

- Erre jártál, hát benéztél?

- Nem jártam erre, apa.

- Egyenesen hozzám jöttél?

A fiú csak bólintott.

- Történt valami?

- Történt is, meg nem is.

- Összerúgtad a port a főorvossal?

A fiú megint bólintott.

- Valami műhibát követtél el operáció közben? - kérdezte Sova és feszülten várta a választ.

- Nem én, ő.

- Nem értelek.

- Egy csípőt operált. Éjszaka romlott a beteg állapota, én voltam az ügyeletes, azonnali reoperáció mellett döntöttem. Megnyitottuk a sebet, és képzeld, kampóval vagy mivel elvékonyította az érfalat, az bevérzett, de ő nem vette észre… hát rendbe hoztam.

- No és?

- No és ez volt a baj. Hogy miért nem hívtam fel… Hiába magyaráztam neki, hogy féltem, meghal a beteg, ő csak azt hajtogatta, hogy megszégyenítettem, megaláztam, hogy lerombolom a tekintélyét, ismered az ilyet.

Sova megpróbálta végiggondolni az egészet.

- Következményei lesznek a dolognak?

- Nem mondta, de én azt sem hiszem el, amit kérdez.

Sova még megpróbálta lecsillapítani:

- De ha maximális lelkiismeretességgel végzed a kötelességed…

Karel felfortyant.

- Ne légy naiv, apa! Akkor áztat el, amikor akar. Ha varrás közben kicsúszik a tóma az érből és vérezni kezd a beteg, az mindenki másnál szóra sem érdemes apróság, nálam súlyos hanyagság.

- Képesnek tartod ilyesmire?

- Ez az öreg szivar már fél lábbal a sírban van, és sohasem tudom, hányadán állok vele. - Hirtelen elhallgatott. - Bocsáss meg.

Sova nem reagált a fia szavaira.

- Te már eldöntötted, mitévő légy, ugye?

- Igen. Elmegyek.

Ettől az apa megijedt egy kissé.

- El? Hová?

- Más kórházba.

- Klinikán már nehezen találsz állást.

- Nem ragaszkodom a klinikához. A munkához ragaszkodom.

- Ebben igazad van. De mégis nagy kár. - Sova felállt.

- Mi kár?

- Hát, hogy most, harmincöt évesen, a legszebb sebészkorban elmennél egy alacsonyabb szintű munkahelyre. Az a főorvos nagyon is jól tudja, hogy az egyik legjobb sebésze vagy, ha nem a legjobb.

- Ami neki teljesen mindegy.

- Neki talán igen, de neked nem lehet mindegy. Kötelességed védeni a szaktudásodat…

Karel már valósággal kiabált:

- De apa, az isten szerelmére, értsd meg, hogy bántana, ha meg kellene védenem a tudományomat. Én semmit sem rontottam el annak az embernek a hasában, én nem! És még nekem kell védekeznem?

- És arra nem gondolsz, hogy a főorvos öregember, két-három év múlva nyugdíjba megy… képtelen vagy ezt hideg fejjel végiggondolni, és kitartani?

- Eddig azt hittem, hogy tíz évet is kibírok, de most már egy órára sem mernék esküdni.

Az öregúr hallgatott. Fia nyílt beszéde annyira lesújtotta, hogy nem talált szavakat.

- Az én kedvemért sem tennéd meg?

- Ez övön aluli ütés volt? - kérdezte Karel halkan.

- Lehet… de megértesz, ugye? - mentegetőzött a főorvos.

Karel mélyen felsóhajtott.

- Ezért jöttem ide? Mit várhattam, én hülye. Hát, isten veled! És üdvözlöm Emát.

- Mit üzensz neki?

- Jobb, ha semmit… Illetve, mondd meg neki, hogy én még mindig az a kissrác vagyok, akit az apja kenetteljes prédikációja levesz a lábáról. Szervusz!

Sova arca ragyogott a boldogságtól.

- Megmondom neki… örömmel.

Kinyílt az orvosi szoba ajtaja és egy huszonöt év körüli, meglehetősen jóképű, intelligens arcú fiatalember lépett be rajta.

- Jó napot! Elnézést kérek a zavarásért, de az anyámat keresem…

- Körülnézett a szobában, de csak Albetát találta ott az íróasztalnál ülve. - Úgy látom nincs itt.

- Azt sem tudom, ki az édesanyja - jegyezte meg epésen a fiatal orvosnő.

- Bocsásson meg, Jahymné, a főnővér.

Ebben a pillanatban Štrosmajer érkezett a folyosóról.

- Szevasz, Roman, a beosztottjai szorongatják éppen a mamádat. Eredj, szabadítsd ki.

A fiatalember kapcsolt és elköszönt, Albetának külön figyelmet szentelt a búcsúzásnál. Štrosmajer betette az ajtót és nyomban rákezdte:

- Szép kis választék van a büfében, egy hatost adnék nekik, ha bezárnának és hasznosabb dolgokkal foglalkoznának.

- Ez volt a főnővér fia?

- Az, rendes srác, vagy százszor megpróbált bejutni az orvosira, de egyszer sem sikerült neki, így most mentőautóval furikázik… Tetszik magának?

- Meglehetősen - vallotta meg higgadtan Alžbeta.

- Jó lesz vigyázni - emelte föl mutatóujját Štrosmajer. - Nálunk már nem egy doktornő ment férjhez sofőrhöz.

- És ez baj?

- Nem baj. Egész jól bevált. Persze egy kívülálló könnyen mondhatja a más házasságáról, hogy bevált.

Albetát nagyon érdekelte ez a téma.

- De az orvosok nem vesznek el alantas beosztottakat, ugye, hogy nem?

- Különös, de így van - ismerte el Štrosmajer. - Hébe-hóba megesik, hogy egy orvos futó kalandba keveredik valamelyik nővérrel, aztán a lány ügyesen sarokba szorítja, de ezek kivételes esetek.

- De az is lehet, hogy mi, orvosnők demokratikusabban gondolkodunk, mint maguk férfiak.

Az orvos végignyúlt a heverőn.

- Ugyan kérem, kórház és demokrácia! Itt kaszárnyaszellem uralkodik. No, majd meglátja, milyen demokratikus ember a mi főnökünk, ha az értekezleten megbeszéljük az elvégzett műtéteket és a balfogásokat.

Štrosmajer jóslata furcsamód nem igazolódott be. A főorvos mosolyogva fogadta valamennyiüket, sőt még néhány, tőle sohasem hallott szót is ejtett:

- Szép időnk van, nemde?

Az orvosok meglepődve néztek össze, még a legöregebbek sem hallották a főorvost időjárásról beszélni.

- Észrevettem, hogy a rendelőintézet eresze alatt fecskék fészkelnek.

- Buta verebek is röpködnek errefelé… különösen Štrosmajert kedvelik - jelentette ki kajánul Blažej doktor.

Általános nevetés tört ki, csodák csodájára még Sova is nevetett. Csak Jahymné őrizte meg komolyságát.

- Vigyázz, nehogy egy buta veréb téged is megtiszteljen - mordult fel Štrosmajer.

Sova újra szakmai vizekre evezett.

- Szeretném megismertetni önökkel a műtéti napok programját. Legelőször is; a belgyógyászok arról tájékoztattak bennünket, hogy hozzáfoghatunk már Přemysl Rezek esetének végleges megoldásához. Kezdjük a könyökkel… - Felemelt egy röntgenfelvételt és az ablak felé tartotta. - Bizonyára mindnyájan ismerik az esetet; egy helyen eltörött, jobban mondva megrepedt a singcsont. Áttanulmányoztam az esetet, és arra a megállapításra jutottam, hogy nincs szükség műtéti beavatkozásra.

A többiek fülelni kezdtek.

~ Ha a könyököt végig begipszeljük, ugyanazt az eredményt érjük el, mintha megoperálnánk. Sőt, megkíméljük a beteget egy műtéttől. Szeretném, ha a lehető legkíméletesebben bánnának vele, még sok megpróbáltatás vár rá.

Sova felnézett, mintha azt figyelné, van-e valakinek ellenvetése. Blažej csakugyan jelentkezett, felemelt kézzel, iskolás módra.

- Bátorkodom emlékeztetni a főorvos urat, hogy ez az eset már harminckét napos, és hogy abban a könyökben funkcionális változások mentek végbe, és hogy…

Sova közbevágott:

- Nyújtásos eljárást alkalmazunk.

- Tehát altatással? - kérdezte Blažej.

- Természetesen.

- De ha már elaltatjuk, jobb volna mindjárt megműteni. A magam részéről a cerclage-t tartom az egyetlen megoldásnak. - Fölkapta az asztalról a röntgenfelvételt, és szemléltető magyarázatba fogott. - Itt és itt hosszanti irányban bevezetünk két drótot… és ezzel egy életre rögzítettük.

A főorvos türelmesen végighallgatta.

- Már vártam, hogy ezzel a megoldással áll elő, kolléga úr.

Az orvos válasza igencsak talpraesett volt:

- Én meg azt vártam, hogy ön a gipsszel áll elő.

Ezt tőrvívásban kettős találatnak nevezik. A többiek még feszültebben figyeltek. Ám Sova a sértődöttség legcsekélyebb jelét sem mutatta.

- Hát persze. Nem ez az első nézeteltérésünk.

- Sajnos nem is az utolsó.

- Miért sajnos? - csodálkozott a főorvos. - Úgy vélem, csak akkor dugdosunk drótokat meg szögeket a betegbe, ha az feltétlenül szükséges. Az ön eljárása szerint két műtét várna rá: az egyik, amikor bevezetjük a drótokat, a másik, amikor kihúzzuk.

Blažej nyomban replikázott:

- Az ön módszere is két műtéttel járna.

- Milyen két műtétről beszél?

- Az első, amelyet nem nevez műtétnek, valójában mégis az és a második… ha majd álízület képződik és azt is meg kell műtenünk.

Még mindig könnyed hangnemben beszéltek, mintha semmiségekről csevegnének. Blažej őrizte meg nehezebben ezt a tónust.

- Nem vagyok biztos abban az álízületben - vetette ellen a főorvos.

- Én igen.

- Érdekes vélemény. Kérem a kolléga urakat, szóljanak hozzá… mindnyájan.

Štrosmajer felé fordult, de ő habozott. Cvach jelentkezett szólásra:

- Véleményem szerint a konzervatív és a modern felfogás tipikus ellentétéről van szó, ámbár a konzervatív és a modern fogalma megtévesztő. Mint azt a szakirodalomból tudjuk…

Štrosmajer a mennyezetet bámulta, Blažej felmordult:

- Elegünk van a továbbképzésből, nem gondolják?

- Tehát úgy vélem - szeppent meg Cvach olyan eljárást kellene választanunk, amely a beteget…

- Gipsz vagy drót? - csattant fel Blažej.

- Gipsz,

De Blažej haragja még most sem csillapodott.

- Na végre!

- Štrosmajer kolléga? - kérdezte a főorvos.

Štrosmajernek cseppet sem volt ínyére ez a feleltetés.

- Nem értem, mire jó ez a torzsalkodás. Ki végzi majd a műtétet?

- Még nem jelöltük ki - felelte óvatosan a főorvos.

- Hát akkor az döntsön, aki operál. Mind a két eljárásnak megvannak a maga előnyei és hátrányai, és aki majd megműti azt a könyököt, járjon el a legjobb belátása szerint.

A főorvos mosolyogva ugratta ki a nyulat a bokorból.

- Tehát ön semleges marad a konzervatívok és a modernek harcában.

- Egen - hagyta rá Štrosmajer, s ez Blažejt teljesen kihozta a sodrából.

- Egy pillanat. Mi az, hogy semleges marad? Te hogy csinálnád, ha neked kéne operálnod?

Štrosmajer habozott a válasszal, de csak egy pillanatig.

- Én beraknám a drótokat.

Blažej diadalmasan felkiáltott:

- Ez már mindjárt más!

A főorvos még mindig nyugodt maradt. Mintha egyre jobban mulattatná a szópárbaj.

- Már csak Čeňková kollegina van hátra, ő még nem mondta el a véleményét.

A lány elpirult.

- Nem hiszem, hogy az én szegényes tapasztalataimmal érdemes volna beleszólnom a vitába.

Sova tapintatosan kiigazította a lány szavait:

- Mi nem vitázunk, mi beszélgetünk. A beszélgetés ugyanis jóval többet ér a vitánál, mert a vitában legfeljebb meggyőzni igyekszünk egymást, míg a beszélgetésből okulni szeretnénk. Tehát halljuk.

- Én… - kezdte Alžbeta zavartan - .. én is az extensiós cerclage mellett szavaznék, talán azért, mert még lábműtétek is várnak a betegre, méghozzá sürgősen és gyors egymásutánban.

- És ön szerint drótokkal meggyorsítjuk a gyógykezelést, igaz? - kérdezte a főorvos.

Blažej nem állta meg, hogy fel ne kiáltson:

- Természetesen meggyorsítjuk.

A főorvos hallgatott. A többiek is sorra elhallgattak. A feszültség elérte a tetőfokát.

Aztán nagy könnyedén megszólalt Sova:

- Köszönöm a hozzászólásukat, egyetértek Štrosmajer kollegával…

Blažej nem értette.

- Miben ért egyet vele?

- Hogy az válassza meg a megfelelő módszert, aki operálni fog.

- Na jó… de ki lesz az… ki fogja megműteni azt a könyököt?

A főorvos a lehető legnagyobb nyugalommal válaszolt:

- Azt a könyököt én fogom megműteni.

Hideg zuhanyként hatott a válasz; Štrosmajer szívből felkacagott, míg Blažej éktelen dühbe gurult.

- Van valami kifogása, kolléga úr? - kérdezte Sova Blažejt.

- A legcsekélyebb kifogásom sincs! - vágott vissza. - Egyetértek azzal, hogy a beszélgetés értékesebb a vitánál, mert ilyen esetben vitának nincs helye.

- Van helye - szögezte le a főorvos ha majd egyszer főorvos lesz, igazat fog adni nekem.

- Attól tartok - válaszolt hidegen Blažej -, hogy mire nálunk főorvosváltásra kerül sor, nekem már minden mindegy lesz.

Ez nagyon komiszul hangzott. Meg is látszott mindnyájuk arcán - még Szováén is, bár neki sikerült a legjobban leplezni megdöbbenését.

Amikor Arnot Blažej aznap este hazatért, fekete limuzin gördült a ház elé. Idős, testes férfi lépett ki belőle, sötétszürke ünneplőben, fehér inggel, élénk színű nyakkendővel. Blažej láttán felderült az arca.

- Üdvözöllek, vőmuram! - kiáltotta nyájas hangon. - Egy házban lakunk, de csak minden szökőévben látjuk egymást.

Blažej kedvelte ezt a virgonc öreget, aki örökké tömött aktatáskával járt.

- Jó estét, papa! Ez azért van, mert olyan sokat dolgozunk.

Vissza akart ülni a kocsiba, hogy a garázsba hajtson, de az apósa visszatartotta.

- Nem érdemes már beindítani, majd én betollak.

- Miért tolna be?

Az após úgy rácsodálkozott, mint egy kisgyerek.

- Ennyire gyöngének tartasz? Attól félsz, hogy nem bírlak megtolni? Na várj csak! Ülj be!

Az orvos beült hát a volán mögé, apósa boldogan szuszogva betolta a kocsit a garázsba.

- No, meg is vagyunk. Azt hitted, hogy elpuhultam az igazgatói asztal mellett? Ne félj, az öreg Kovandát nem olyan könnyű padlóra küldeni.

- Pedig a biológia törvényei az igazgatókra is érvényesek - jegyezte meg Blažej.

- Bizony, bizony, már kacsingatnak is rám a te törvényeid, csakhogy úgy teszek, mintha nem látnám… - és megint felkacagott. - Olykor célozgatnak is rá a helyetteseim; fogy az időm, mondogatják, ideje lenne lelépnem.

- Ilyenkor is úgy tesz, mintha nem látná? - kérdezte Blažej.

- Ilyenkor is a szemükbe nevetek - felelte apósa határozottan. Beléptek a faburkolatos, világos, nem túl szép lépcsőházba. Az após vidám hátbaveregetéssel búcsúzott Blažejtől.

- Aztán nézz már be hozzám egy kupicára, úgy éltek odafent, mint a toronyba zárt rabok.

- Benézek.

Blažej felment a lépcsőn. Odafent már az előszobában a ház külsejéhez sehogyan sem illő ódon ládák, komódok, velencei tükrök és egyéb régiségek sorakoztak. Még a telefon is régimódi volt; éppen csöngött. Blažej fölvette a kagylót. Egy darabig hallgatott, aztán felelt.

- Én vagyok…

Alighogy megszólalt, belépett a felesége. Némán üdvözölték egymást.

- Nem, még nem - szólt Blažej a telefonba. - Nincs mit meggondolnom… legfeljebb körül kell néznem, hátha találok egy zsák pénzt. De mivel ilyesmi életemben nem fordult elő, hát aligha… ahogy akarod … Szevasz!

Letette a hallgatót, és megcsókolta feleségét, aki már ott állt mellette.

- Szevasz!

- Szevasz!

A férfi látta, hogy az asszony nagyon szeretné tudni, ki telefonált.

- Az a pasas hívott, aki a Hondát kínálja eladásra.

Közben belépett a fürdőszobába és vetkőzni kezdett. A levetett zakóját, ingét, atlétatrikóját berakta a gardróbszekrénybe. Az asszony tekintetével követte minden mozdulatát.

- Az az a kocsi, amelyikben egy hölgyikével láttak a múlt héten? Blažej mosakodni kezdett, és higgadtan, már-már közömbös hangon válaszolt:

- Az az a kocsi. A hölgyike pedig a tulaj barátnője. Csakhogy ez igen drága mulatság.

- A hölgyike?

Befejezte a mosakodást, és alaposan megtörülközött.

- Ezt a rossz poént megspórolhattam volna.

Az asszony témát váltott, de csak látszólag.

- Vacsorázol?

- Szeretnék.

Átmentek a hagymakoszorúkkal teleaggatott konyhába.

- Hol van Verunka?

- Lent, nagymamánál.

Blažej leült az asztalhoz, de nem sokáig bírta a csendet.

- Eszedbe se jut, hogy komolyan megkérdezd, mibe kerülne az a Honda, pedig tudod, mennyire vágyom rá.

- Minek kérdezném, amikor összesen pár száz korona készpénzünk van.

- Talán kölcsönkérhetnénk valakitől.

- Ne mondd azt, hogy valakitől, amikor apára gondolsz. Vagy talán tévedek?

- Természetesen nem tévedsz.

- Nem kívánsz túl sokat tőle? Nekünk adta ezt a házat, az utolsó szögig berendezve, mit akarsz még? A kocsinkra is ő kölcsönözte a pénzt.

A férfi halálosan gyűlölte az ilyen vitát, mely láthatóan nem az első volt.

- Visszafizettem, nem?

- Hosszú hónapok után - hárította el férje válaszát az asszony.

Blažej még megpróbálkozott egy utolsó érvvel.

- De hát ők meg sem érzik. Gondolj csak apa fizetésére meg a prémiumokra.

- ők nem érzik meg, de én igen. - Ez már ítéletként hangzott.

- Tehát meg sem kérdezzük őket?

- Tehát meg sem kérdezzük őket.

Hosszú szünet következett. A férfi bele-beleturkált az ételbe, aztán abbahagyta. Visszament a fürdőszobába, újra felöltözött. Felesége csodálkozva mérte végig.

- Elmégy?

- Ha itt nem kérdezhetek, akkor megyek és valahol másutt kérdezősködöm.

- Annál a hölgyikénél, akivel furikáztál?

- Hát ha egy mód van rá - vágta el a vitát. - Jó éjszakát!

Választ sem várva kilépett a lakásból. Leszaladt a lépcsőn, apósa éppen akkor lépett ki az ajtón.

- Már megint behívtak? Valami szomorú eset? (

- Elég szomorú.

- Nektek orvosoknak keservesebb életetek van, mint nekünk, igazgatóknak.

Blažej behajtott a kórház kapuján, megállt az előtt a lakóépület előtt, amelyben Ina lakott. Kiszállt a kocsiból, megvárta, míg két ismeretlen járókelő eltávolodik, majd belépett a házba.

Inát a rekamién fekve találta, könyvvel a kezében. Égett az asztali lámpa, a könyv nyitva volt, de olvasója aludt. Gyönyörű látványt nyújtott. Blažej nem tudott betelni vele. Aztán lábujjhegyen a rekamiéhoz lépett és megcsókolta a lány arcát. Ina csak a második-harmadik csókra ébredt.

- Jó estét - suttogta Blažej.

Ina megijedt.

- Történt valami?

- Ne ijedj meg, csak éppen hiányoztál egy kicsit.

Ám a lányt nem nyugtatta meg a válasz.

- Maga eljött otthonról?

- De hiszen mi már tegeződünk.

Ina nem hagyta, hogy a férfi eltérjen a tárgytól.

- De ma otthon akart maradni.

- Ember tervez, isten végez.

Újra átölelte a lányt. Ina nem ellenkezett, de mindenképp meg akarta tudni, amire kíváncsi volt.

- Nem mondja el, mi történt?

- Nem mondod el? - javította ki Blažej.

- Nem mondod el?

- De elmondom.

- Megláttak minket?

- Is. De főleg a Hondáról volt szó.

- A pénzről?

- Arról.

És elhallgatott - nem akarózott folytatnia a témát. Ina felült, az orvos legyintett.

- Persze, számomra nem életkérdés az a kocsi, engem csak az bőszít fel, hogy eleve elzárkózik mindentől, amivel örömet szerezhet nekem, felháborít az a savanyú makacsság, az a szörnyű félelem, nehogy…

Ina halkan félbeszakította :

- Szeretném, ha meg tudnád venni.

Blažej úgy tett, mintha nem hallaná.

- Tudom, hogy ez számomra elérhetetlen álom.

- Mennyibe kerül?

- A kocsimat beszámítja ellenértékként, és rá kell fizetnem negyvenezret. ^

- Hétfőre el tudom hozni - mondta halkan Ina.

Blažej először nem értette, miről beszél a lány.

- Elhozni? Mit?

- Hétfőre jó lesz?

Az orvos kijött a sodrából.

- Hogyhogy jó lesz? Mi lesz jó? Honnan szerzel hétfőig negyvenezret?

- A hozományomból - felelte Ina szárazon.

A férfi meghökkent.

- Neked hozományod van?

- Apuka betett a lányainak fejenként nyolcvanezret a bankba. Blažej doktor elképedt.

- Mi a te apukád, az istenért?

- Tetőfedő - mondta Ina. - Anyukám meg szakácsnő.

- És hányan vagytok testvérek?

- Három lány.

Ez egy kicsit mellbevágta az orvost. Aztán megkérdezte :

- És hozzányúlhatsz a hozományodhoz?

- Azt hiszem. Apukám megbízik bennem.

A férfinak erről csak egy dolog jutott az eszébe.

- És apukád nem úgy értelmezi majd, hogy…

- …hogy férjhez akarok menni magához… hozzád?

Az orvos hevesen tiltakozott:

- Nem, ezt nem… ezt - elakadt a szava - …de mégis.

- Ne félj, tudom, hogy sohasem válsz el a feleségedtől - mondta Ina csöndesen.

Blažej borzasztóan megkönnyebbült.

- Nem is tudom, mit mondjak erre.

Már jóval két óra előtt, mint rendesen, most is nagy tömeg várakozott a kórház előtt. Ki-ki csomaggal vagy degeszre tömött táskával a kezében álldogált, és a szomszédos virágüzlet is aratott. Az öreg portás néni kinyitotta a kaput, a rokonok szétszéledtek az épületben, ellepték a lépcsőházakat.

Štrosmajer, megpillantva a látogató menet élét, felkiáltott:

- Jönnek a látogatók, meneküljön, ki merre lát - s azzal eltűnt az orvosi szobában, ahol már ott ült Alžbeta és Cvach.

Štrosmajer folytatta az apokaliptikus látvány ecsetelését.

- A látogatók siserehada elárasztotta a kórtermeket. Megtömi betegét rántott hússal és kuglóffal, poharát telegyömöszöli mindenféle gizgazzal, és elmagyarázza hőn szeretett rokonának, hogy érdeklődött a szomszédoknál, akik szerint másutt egészen másképp és jobban kezelnék.

Mialatt Štrosmajer a mondókáját fújta, Cvach felállt és kiment a szobából. Alig csukódott be mögötte az ajtó, Štrosmajer Albetához fordult, aki kopogtatta az írógépet.

- Látta, Bettike? - kérdezte. - Látogatási nap… Cvach doktor szakterülete. Ez az ő, úgymond, önmegvalósításának a napja. Végigjárja a folyosókat és a kórtermeket, körbemosolyog és okos tanácsokat ad a hozzátartozóknak. Aki vigaszra szorul, azt megvigasztalja, aki próféciát vár tőle, annak jövendöl. Közben szemrebbenés nélkül bezsebeli az elismerő szavakat azokért a sikeres műtétekért, amelyeknél ő a kampókat fogta, és a baksist sem veti meg.

Alžbeta nevetett.

- Maga rém veszedelmes ember.

- Én? Csak szeretném, ó, de szeretnék az lenni. De hát én csak egy kiskutya vagyok, amelyik megugatja a százszor lepisilt palánkot. - Felállt a karosszékből. - Megyek a főnökhöz. Ő is, hacsak teheti, megszökik a látogatók elöl. És tudja hová?

- Nem tudom.

- A zuhanyozóba. Látogatási idő alatt senki sem zuhanyozik. Ott letelepszünk a kőpadlóra és elfilozofálgatunk.

- Például miről?

- Hogy vajon a beteg kikúrálása szempontjából fontosabb-e a hazugság az igazságnál, és ha igen, mennyivel.

De Štrosmajer nem találta meg főnökét, mert útközben a lánya rohanta meg, hangosan lamentálva:

- Apu, képzeld, elment.

Štrosmajer nem értette, miről van szó.

- Ki ment el, honnan és hová?

- Hát ő, a lakásból, és egy csomó mindent magával vitt.

Az orvos ettől sem lett okosabb.

- Mi mindent vitt el tőled?

- Koffert, piperetáskát, ruhát, cipőt…

- Nem értem, miért vitte el a ruhádat meg a cipődet.

- Én nem mondtam, hogy az enyémet - vágott most már gorombán apja szavába Irena a saját ruháját, cipőjét.

- Ha egyszer az övé volt, akkor talán…

- Hogyhogy az övé? - kiáltotta a lány. - Ezt a holmit mind én vettem neki!

- Vagy úgy? Mégis, ha ajándékba adtad, csak nem kívánod, hogy visszaadja.

Irena most csakugyan méregbe gurult.

- Mi az, hogy nem kívánod? Tetőtől talpig felruháztam, ő meg fogja magát és lelécel. Azt már nem!

Az orvos vegyes érzelmekkel nézte a lányát. Ingerült, boldogtalan teremtés, tele bosszúvággyal. Hosszan és mélyen felsóhajtott.

- Idehallgass, Irena, nem volna okosabb, ha fütyülnél az egészre?

- Milyen egészre?

- Arra a kofferra, piperetáskára, ruhára, cipőre meg arra a Mirecekre.

Irena elcsodálkozott.

- Mirecekre? Hol van már Mirecek? Én Tumáról beszélek.

Most viszont Štrosmajer csodálkozott.

- Ki az a Tuma?

- Az egyik anyagbeszerzőnk. De hiszen említettem neked egy hónappal, ezelőtt, amikor pénzért jöttem…

- Csak annyit mondtál, hogy tetszik neked…

- Na látod, hogy tudsz róla…

- Tudok, de nem értem. Miért kellett mindjárt odavenned a lakásodba?

Irena felpattant a helyéről.

- Sejthettem volna, hogy semmit nem segítesz, helyette prédikálni fogsz.

És mielőtt még az orvos észbe kaphatott vagy egyetlen ellenvetést tehetett volna, a lány kirohant az ajtón.

Véget ért a látogatási idő. Alžbeta, kezében egy szép virágcsokorral belépett Přemysl Rezek szobájába.

- Jó estét!

- Jó estét… - felelte a jégkorongozó -, illetve jó napot.

Az orvosnő ekkor vette észre, hogy a falon, pontosan a fiúval szemben ott függ, a ruhaakasztón szépen elrendezve egy mez.

- Ez a magáé?

A fiú meg felelőképpen büszke volt a szerelésére.

- Igen, behozták nekem. Legszívesebben máris fölvenném.

A lány nem tudta, mit mondjon hamarjában. Igen ártalmasnak és veszélyesnek találta ezt a doppingszert. A fiú észrevette a zavarát.

- Olyan vagyok, mint egy taknyos kölyök, ugye?

- Ugyan, dehogy. Amint látja, én is hoztam magának valamit. Egy szép kislánytól, akit nem engedtek be. - Átnyújtotta a csokrot.

- Jana üdvözli.

Rezek megnézte a csokrot, aztán félretette.

- Jana? Nem ismerek semmiféle Janát.

Ez meglepte Albetát.

- Nem ismeri? Hogy lehet az?

- Mondtam már, nem ismerem - ismételte meg a fiú határozottan.

- Világos hajú, szép, elegáns és nagyon kedves…

Rezek legyintett.

- Nem egy ilyen volt már.

Alžbeta megütközött a fiú beképzeltségén.

- Hogy ezt elhiteti saját magával, rendben van, de nem értem, miért akarja velem is elhitetni.

Ezzel sarkon fordult.

Az ifjabb Karel Sova lassan bandukolt hazafelé a prágai alkonyatban. Már befordult a házba, amikor egy csöndes hang szólította meg a kapu előtt vesztegelő autóból:

- Karel!

Megfordult, és megpillantotta apját. Sova igazából nem tudta, vajon örül-e a fia ennek a találkozásnak vagy nem.

- Szevasz, apa!

Az öreg Sova kinyitotta a kocsiajtót, a fiú szó nélkül beült mellé.

- Valami dolgod volt errefelé?

- Igen.

Ezután hallgattak egy darabig. Sova már elviselhetetlennek érezte a csöndet, mire megszólalt a fiú:

- Hát bezáródott a csapda.

- Nem értem.

- Ha más mondaná, felüvöltenék, hogy ilyen nincs.

A főorvos most már megértette, miről van szó, de hagyta, hadd beszélje el a fia.

- Műszak után történt, én már utcaiba öltöztem, egyik kolléga kibontott egy üveg italt, ajándékba kapta, merthogy fia született. Alig ittunk meg három decit, amikor beviharzott a főnővér. Valami nagy karambol történt, mondja, rengeteg a sebesült, aki élés mozog, öltözzön át és mosakodjon be. A haver meglépett, én szó nélkül átmentem a műtőbe. Egy fél óra múlva megérkezett az öreg, az eredményt magad is kitalálhatod.

- Ittasan operáltál? Hogy jött rá?

- Ahogy ez már Csehországban szokás, mindig akad egy jó tét lélek, aki segít - felelte Karel keserűen. - De akkor már mindegy volt, milyen alkalomból történt.

- Ha ittas voltál, akkor nem mindegy

Karel csak most tört ki igazából.

- Nekem mondod ezt, nekem, aki mindig engedelmes fiad voltam!

Az apa halkan sóhajtott. Karel még hozzátette:

- Egetverő idióta vagyok…

- Van hová menned? - kérdezte Sova hosszú hallgatás után.

- Miért kérded?

- Hogy nem akarsz-e hozzám jönni?

- Nem, azt nem akarok.

Kis idő múlva megfogta az ajtókilincset.

- Feljössz?

- Azt hiszem, már nem. Ments ki Hanicskánál.

- Jó éjszakát.

- Jó éjszakát.

Az ajtónyitásra a kocsi belsejében kigyulladt a lámpa. Apa és fia most néztek először egymás szemébe.

- Téged semmiért sem hibáztatlak, természetesen.

- Hová mégy dolgozni?

- A járási társadalombiztosítóba, hetenként egyszer operálhatok… de csak felügyelet mellett.

Az apa nem tudta, mit válaszoljon.

- Gyertek el hozzánk, kérlek… ezt nyugalomban kell megbeszélni.

- Hamar végzünk majd - felelte a fiú, és kiszállt a kocsiból.

Ma tele volt a társalgó, ahol az orvosok kávézni és dohányozni szoktak. A többi műtőben is épp most végeztek a sebészek, és zöld hacukában - sokan még a kötényt sem vetették le - vitáztak vagy élcelődtek a többiek rovására.

- Ki a soron következő? - kérdezte Blažej Štrosmajertől.

- Přemysl Rezek… singcsonttörés.

- Ahá, ez a főnök gipszkoncertje. Akkor én most szabad vagyok.

Štrosmajer a könyökével oldalba bökte; fél lépésre az asztaluktól ott állt a főorvos. De Blažej tüntetően felállt és elment.

A szóban forgó férfit, Rezeket már átszállították a műtőbe. Králová előkészítette az altatásra, Alžbeta odalépett hozzá. A fiú hangosan köszönt.

- Jó napot, doktornő!

- Jó napot!

Ránézett a fiúra, akin meglátszott, hogy ma már nem fél.

- Haragszik rám?

A lány úgy találta, hogy ez a kérdés, enyhén szólva, nem illik ide.

- Én? Dehogy. Foglalkozzunk inkább a könyökével.

- Tudom - suttogta a fiú. - Csak azért kérdeztem, mert a múltkor olyan… természetesen ismerem azt a lányt.

Králová kérdőn nézett Albetára, mi ez a furcsa beszélgetés műtét előtt. A lánynak ez nagyon rosszul esett.

- Kezdhetjük?

- Tőlem igen - felelt rá az altatóorvosnő.

- Tőlünk is. Megyek a főorvos úrért.

Alžbeta elindult, a fiú még szomorkásan utánaszólt:

- Bocsásson meg nekem!

És újra elkezdődött a beöltözés, a kesztyűhúzás, a köpenyfeladás szertartása…

Mikor a műtét véget ért, a mosdóban levetkőztek, levették a köpenyt, lehúzogatták a kesztyűt, egyszerre elkezdtek túl hangosan beszélni, hogy feloldják magukban a feszültséget.

- Mérnök urak, azt hittem, soha nem mozdul már meg az a karcsont - szólalt meg elsőnek Štrosmajer.

- Most már erősen rögzítve van - mondta elgondolkozva a főorvos.

Alžbeta - inkább csak a maga megnyugtatására - közbeszólt:

- De hát a röntgen kimutatta, hogy végül is a helyére került..

A főorvos kiigazította:

- Egyelőre. A sebész sohasem állíthatja, hogy sikerült a műtét vagy nem. Kivált az ortopédsebész. Meglátjuk, mit hoznak az elkövetkező hetek.

Ezzel átment az öltözőbe, ahol már egy teremtett lélek se volt. Belépett a fülkéjébe, és ekkor sóhajtozást hallott valamerről. Megfordult, és az áttetsző függönyön át megpillantotta Vrtikát, az öreg sebészt.

- Te vagy az, Zbynek?

- Én.

Egy újabb keserves sóhaj. Sova félrehúzta a függönyt. Ott ült az öreg sebész, még beöltözve, sápadt arcát elborította a verejték. Sovát megrémítette a látvány.

- Valami bajod esett?

- Semmi. Csak végeztem.

- Mivel végeztél?

- Az operálással.

- Ez talán csak pillanatnyi indiszpozíció lehet.

- Ugyan. Hetek óta figyelem magam. Most már csak azon imádkozom, hogy a többiek észre ne vegyék. Tudod-e, Karlik, milyen kimerítő munka úgy operálni, hogy közben ügyelnem kell arra, hogyan fogjam a műszereket, nehogy szemet szúrjon, mennyire remeg a kezem. Én befejeztem. Inkább a magam jószántából, mint hogy a kollégák mondják. Inkább önszántamból.

Sova vigasztaló szavakat keresett.

- No… hiszen te is megértél egyet és mást a műtőasztalnál ez alatt a negyven év alatt.

A sebész szomorúan elmosolyodott.

- Meg én. Veled együtt.

Sova kicsit elsiette a választ.

- De én semmi ilyet nem észleltem magamon. Az én kezem nem remeg.

- Ha remegni fog, akkor már majdnem késő lesz.

Ez a mondat úgy hangzott Sova fülében, mint egy megfellebbezhetetlen ítélet.

NEGYEDIK FEJEZET

Ina három számot tárcsázott, és három szót mondott a telefonba

- Megvannak a képek!

Pillanatokon belül kivágódott az ajtó; Blažej doktor lépett be.

- Mutasd!

A lány átadta a röntgenfelvételeket. Blažej a fény felé fordítva átnézte őket, és felhorkantott;

- A szentségit! Ez már valami! Kíváncsi vagyok, milyen nótát fúj majd az öreg - mondta, és hangjából az elégtételt nyert ember magabiztossága csengett. Aztán megpuszilta a lány arcát, száját, és a lelkére kötötte: - Én nem láttam semmit!

Kisvártatva Sova főorvos lépett a rendelőbe.

- Jó napot.

Ina nyomban fölpattant.

- Jó napot kívánok, főorvos úr.

- Szeretném megnézni a beérkezett fölvételeket.

A lány átadta a röntgenképeket. Sova sorra megnézte őket; hosszan, figyelmesen. Aztán szó nélkül visszaadta a lánynak.

- Köszönöm. Viszontlátásra.

- Viszontlátásra.

Amint becsukódott az ajtó a főorvos mögött, Ina felkapta a telefonkagylót. Ismét három számot tárcsázott, s ezt mondta:

- Most volt itt… megnézte… jó sokáig…. semmit… egy szót se szólt… megköszönte, visszaadta, aztán elment. Na pá…

Blažej letette a hallgatót, aztán - épp mindenki bent volt - a jelenlevőkhöz intézte szavait :

- Hölgyeim és uraim, hamarosan figyelemreméltó események tanúi leszünk.

- Nem részletezné? - érdeklődött Štrosmajer.

- Sajnos, nem mondhatok többet, nem szabad elárulnom hírszerző központomat - mondta Blažej sunyin.

Kopogtatás hallatszott, nyílt az ajtó, belépett Sova főorvos.

- Jó napot.

Mindnyájan figyelő tekintettel néztek a főnökre. A főorvos azonban Blažej felé fordult.

- Kolléga úr, kötelességemnek tartom, hogy elmondjam önnek: a singcsont begipszelése, ahogy eredetileg képzeltem, sajnos, nem járható út. Nyújtásos cerclage, ez lesz a megoldás. Önnek volt igaza.

A helyiségben még a légy zümmögését is hallani lehetett volna. Blažej - meglepetésre - zavarba jött.

- Hát… megesik az ilyesmi… Meg fogjuk csinálni egykettőre… Minden rendben lesz.

Přemysl Rezek azonban nem fogadta ilyen nyugodtan a hírt.

- Miféle könyökoperáció? Most hallom először. Azt hittem a könyököm már rendben van, végre a lábam is sorra kerül - mondta ingerülten Huňkovának, aki kapkodva-hebegve mentegetőzött:

- Hát… szóval nem egészen sikerült elsőre, úgyhogy most még egyszer megcsinálják. Van ilyen.

Rezek magából kikelve ordított:

- Maguk kísérleti nyúlnak néznek engem?! És ezért aszalódjak még egy évig! Azt már nem! Beszélni akarok a főorvossal!

A riadt Huňková nem mert ellenkezni a nekibőszült Rezekkel. Szerencsére volt annyi esze (kivételesen), hogy nem Sova főorvoshoz ment a sportoló óhajával, hanem Štrosmajerhez.

- És kitől tudja ezt a beteg? - kérdezte az orvos.

Huňková riadtan pislogott.

- Nem tudom… valahogy kiderült… magától.

- Magától. Hát persze. Szűz Mária sem csak úgy, magától esett teherbe.

Alžbeta úgy tett, mint akit nagyon leköt az olvasnivalója; nem kevés erőfeszítésébe került, hogy visszafojtsa kitömi készülő nevetését.

- Szóval beszél a beteggel vagy sem? - kérdezte Huňková sértődötten.

- Beszélek hát. Már repülök is, galambom - így Štrosmajer. A nővér nem állhatta, ha Štrosmajer galambomnak szólítja.

- Van nekem rendes nevem - jelentette ki önérzetesen.

Štrosmajernek azonban semmi kedve nem volt Huňková önérzetének pátyolgatásához.

- Engedjen az utamra, jóasszony, mert még olyat mondok, hogy magam is megbánom.

Így hát, jól fölpaprikázva, Rezekkel is a kelleténél élesebb tónusban kezdte.

- Hallom, beszélni akar velem.

- Nem magával, hanem a főorvossal - vetette oda gőgösen Rezek.

- Az nem én vagyok. Viszlát - mondta Štrosmajer, azzal sarkon fordult és indult kifelé, de az ajtóban utolérték Rezek szavai :

- Kinek a lelkén szárad az a kontármunka, amit velem csináltak?

Erre már visszafordult Štrosmajer doktor.

- Miféle kontármunkáról beszél?

- Hát a könyökömről. Ne tegyen úgy, mintha nem tudná.

Ez az utolsó mondat mintegy megadta az alaphangot a további diskurzushoz.

- Honnan veszi, hogy fusermunka volt?

- Mi más lenne, ha egyszer az egészet újra kell csinálni?!

- Sajátos elképzelései vannak a sebészetről.

- Az most mellékes. Inkább arra válaszoljon, amit kérdeztem: ki a felelős. Ki operált engem?

- Senki. Mert nem műtétet végeztünk, hanem külső rögzítést, ha érti egyáltalán, miről van szó.

- Értem hát. Nem olyan bonyolult ez az egész, mint ahogy azt maguk beállítják.

- Óhajt még valamit kérdezni?

- Óhajtok. Méghozzá változatlanul ugyanazt: kinek a lelkén szárad a külső rögzítés?

Štrosmajer megrökönyödötten hallgatott egy darabig, aztán határozottan kijelentette:

- Mindnyájunk lelkén. Mert mindenki részt vett a munkában.

- Ki az a mindenki?

- Mindenki, vagyis az egész ortopédosztály.

- Itt valami nem stimmel.

- Feltehetőleg azért, mert halványlila gőze sincs arról, miféle munka folyik egy kórházban.

- És ha újra megműtenek, abban is mindenki benne lesz?

- Úgy van.

- Persze most egész más műtétről van szó.

- Úgy van.

- Vagyis az első műtétet mindenki elcseszte, most meg mindenki remekelni fog.

Štrosmajer még jobban feldühödött.

- Legyen szíves megválogatni a szavait.

- Meg tudná mondani, miért nem csinálták meg már elsőre jól?

Štrosmajer, a főorvos helyettese, ekkor úgy érezte, ideje áttérnie a tegezésre.

- Hát ide hallgass, édes fiam. Az ortopédia más, mint a korongbökdösés; felelősségteljes, komoly munka. Darabokra törve kerültél hozzánk, és most szép lassan újra összeraktak, barátocskám. Nem akarunk nekedesni. Érted már? Óvatosan kell eljárnunk. Megpróbáljuk úgy csinálni, hogy a lehető legkevesebb fájdalommal járjon. Hogy kibírd. Szerinted persze elővesszük a nagy kést, és összevissza szabdalunk, mint hentes a karmonádlit. De akár hiszed, akár nem, mi is azt akarjuk, hogy épkézláb emberként hagyd el a kórházat. Kivétel nélkül mindnyájunknak ez a célja. Tisztességes orvosok vagyunk, nem hentesek. De ha te ezt hiszed rólunk, hát tessék, nyugodtan mehetsz egy házzal odébb. Mert mi csak azt tudjuk meggyógyítani, aki maga is gyógyulni akar. Vagyis bízik bennünk.

Rezeket a nyersen őszinte, hosszú monológ meghökkentette, sőt zavarba hozta. Egyáltalán nem számított arra, hogy valaki ilyen hévvel, mi több, szenvedéllyel válaszol neki.

- Nem akartam én semmi rosszat… csak azt hittem … kicsit unom már itt magam… és egyre kevesebb van hátra a szezonból… ne haragudjon…

Štrosmajer elmosolyodott.

- Nem haragszom én, fiam. Nekem se lenne mindegy, ha itt kellene kuksolnom egy kórházi ágyon. Minden rendben lesz, majd meglátod. Úgy fogjuk megcsinálni, hogy akkor se recsegjenek-ropogjanak a csontjaid, ha majd két kanadai védőjátékos jól megszorongat.

Aztán megveregette Rezek vállát.

- Köszönöm. Tulajdonképpen ezt szerettem volna hallani - mondta Rezek, csaknem suttogóra fogott hangon.

Egy nap, a koraesti órákban Sova főorvos hazafelé menet megpillantotta a fia autóját a kertkapuban. Önkéntelenül meggyorsította a lépteit. Az előszobához vezető néhány lépcsőfokot már fiatalosan szaladva tette meg. Az ajtó nem volt kulcsra zárva. Sova főorvos belépett az előszobába, és vidáman kiáltott be: - Hová bújtak a vendégek?

De senki nem válaszolt.

- Ema, hol van Karel?

Ema helyett egy fiatal női hang válaszolt:

- Karel nincs itt, apuka. Egyedül jöttem.

A főorvos megfordult; az egyik szoba ajtajában ott állt a szokásosnál is szigorúbb arccal a menye, Kateřina. Sova egy pillanatra meghökkent, aztán mintha nem is okozott volna neki csalódást a fia távolmaradása, kedvesen üdvözölte az asszonyt: - Isten hozott, Katuskám. Hol van az én kis unokám?

- Hanát nem hoztam magammal.

- Miért nem?

- Komoly dolgokról szeretnék magával beszélni, apus, a kislány csak zavarna.

Ez nem hangzott valami biztatóan. A főorvos egy kézmozdulattal hellyel kínálta a menyét.

- Apuka. Nem akarom szaporítani a szót: Karel iszik.

Sova egy szót sem szólt. A menye folytatta:

- Hogy egész pontos legyek, munka közben is iszik.

- Honnan tudod?

- Emiatt bocsátották el a klinikáról. Lehet, hogy apuka nem is hallott még erről?

- Elbocsátották?

- Tudom, tudom, én is ismerem a mesét: ünnepség, tömegszerencsétlenség az úton, helyszíni elsősegélynyújtás, mindenki lelépett, csak Karel tartott ki… Maga is elhitte?

- Én? Persze…

- Mert én nem.

- Miért nem?

Az asszony egy pillanatra mintha zavarba jött volna, de azért folytatta:

- Mert azóta is iszik.

- Honnan tudod, hogy munka közben is?

- Először is látom, amikor elindul a kórházba.

- Műtéti napokon is? - hitetlenkedett egyre a főorvos.

- Akkor is.

Sova fölállt, keresztülszelte a szobát, odament az ablakhoz; megállt. Aztán iszonyú hosszú idő után megkérdezte:

- Akarod, hogy beszéljek vele?

- Ezért vagyok itt.

Sova bólintott.

- Te persze nem hiszed, hogy Karel megváltozhat? - kérdezte.

- Őszinte kérdésre őszinte válasz: nem hiszem.

Sova ismét csak bólintott.

- Tudom, elég szomorú, hogy erről kell beszélnünk…

- Az.

- Hát még nekem - sóhajtott az asszony. - írom a kandidátusit, megérti apuka, mekkora feszültségben élek. Sem időm, sem kedvem, hogy kibogozzam és rendbe hozzam Karel zűrös ügyeit, azért sem, mert nem hiszem, hogy rendbe hozhatók. - Aztán az órájára nézett. - Már ott kellene lennem a pályakezdő pedagógusoknak rendezett ankéton.

Sova nem tartóztatta a menyét. Kikísérte egészen a kocsiig; aztán lassan, nagyon lassan becsukta a kertkaput. Visszament a házba, tanácstalanul körülnézett a hallban, majd hirtelen elhatározással úgy döntött, hogy fölmegy Emához. De alig tett meg néhány lépcsőfokot, hirtelen kinyílt a konyhaajtó.

- Ne fáradjon, főorvos úr, idelent vagyok a konyhában - mondta Ema.

- Hallotta?

- Igen. őnagyságának nincs ideje arra, hogy törődjön az urával. De amikor Karel elhozta az írógép mellől és tanárnőt csinált belőle, bezzeg nem kérdezte, van-e erre az urának ideje vagy sem. Nem tetszik nekem ez az egész, főorvos úr, megmondom úgy, ahogy van.

- Nekem sem - válaszolta Sova lassan, szomorúan.

Kellemes este lesz - gondolta öltözködés közben Alžbeta, aztán újra nógatni kezdte Dana Královát:

- Tényleg nem akarsz eljönni velem? Pedig ma ritkaságokat fogunk hallani. Korai Beatles-lemezeket, abból az időből, amikor még teljesen kezdők voltak.

Králová csak mosolygott, és szótlanul nemet intett.

- Lusta vagy felöltözni?

- Á, dehogyis, csak ez már nem nekem való.

- Mi vagy te, vénasszony?

- Nem tartod gyanúsnak, ha egy harmincöt éves hajadon orvosnő elmegy a lemezklubba?

- Hát, ha így vesszük, az is gyanús, ha egy huszonhat éves hajadon megy el.

- Majd meglátjuk, mit fogsz mondani kilenc év múlva. Bár… te biztosan férjhez mész, és lesz egy csomó gyereked.

A tükörnél álló Alžbeta a mondat második felére felkapta a fejét.

- Szeretnéd, ha lenne egy csomó gyereked?

- Egy is elég lenne - mondta komolyan Dana, aztán halk és határozott hangon, melyből kitetszett, hogy már rég végiggondolta az egész ügyet, kis szünet után hozzáfűzte: - Most, hogy lassacskán öregedni kezdek, egyre inkább érzem, hogy kell, sőt elengedhetetlenül szükségem van egy gyerekre.

- De Danka, ha nincs férfi a közeledben, aligha lesz valami a dologból. Nélkülük sajnos nem megy.

És Dana ekkor ezzel a halk, ám határozott kijelentéssel lepte meg Albetát:

- Már hogy ne menne.

- Mi megy? Hogy megy?

- Nekem nem férfi kell, hanem gyerek. - Aztán, mintha megbánta volna, hogy máris túl sokat árult el magáról, hirtelen másra terelte a szót.

- Iparkodj, kisanyám, a végén még elkésel, és ferde szemmel néznek majd rád a többiek.

Alžbeta odalopakodott a klub ajtajához, belépett a félhomályos kisterembe, s leült a legközelebbi szabad karosszékbe. Ebben a pillanatban - mintegy Alžbeta érkeztére várva - fölhangzottak egy Bach-oratórium erőteljes akkordjai. A lány csodálkozva figyelte a zenét - ez bizony nem Beatles. Másodjára akkor csodálkozott el istenigazából, amikor a lemezlovas helyén megpillantotta Řehoř doktort, az érsebészt. A zene után az orvos vette át a szót.

- Azt szokták mondani, hogy Bach zenéje mennyei zene. Bizonyára költői hasonlat ez, szerintem nem is egészen pontos. Bach zenéjének legfőbb ereje véleményem szerint éppen abban rejlik, hogy nem a mennyekbe száll, hanem hozzánk, földi halandókhoz szól, bárhol is éljünk e földön, bármelyik korban. Csak ennyit akartam mondani. Köszönöm a figyelmüket.

A tapsolok karához Alžbeta is őszinte örömmel csatlakozott.

- Elnézését kérem, kedves kollegina, amiért Bach muzsikájával együtt kénytelen volt végighallgatni az én fejtegetéseimet is, de hát senki sem akarta elvállalni - mondta az érsebész, amikor Albetával elhagyták a klubhelyiséget.

- Meg kell vallanom, eredetileg nem Bachra készültem, hanem a Beatlesre, de úgy látszik, eltévesztettem a dátumot - vallotta be őszintén Alžbeta. ^

- Az holnap lesz - mondta mosolyogva az érsebész.

- Most már én is tudom… Egyébként semmi baj, Bach is, a maga kiselőadása is nagyon tetszett.

- Bizonyára csak udvariasságból mondja - vetette ellen az orvos, hiszen Bach muzsikájáról mindenkinek más a véleménye. Akár az életről.

- Hát akkor nekem az életről is ugyanaz a véleményem, mint magának - válaszolta mosolyogva Alžbeta.

- Aligha. De majd elválik. Jöjjön el a jövő héten a romantikusok koncertjére. Majd meglátja, úgy hajba kapunk, mint annak a rendje.

- Azt akár holnap is megtehetjük, a Beatles-bemutatón.

- Holnap? Nem tudok elmenni.

- Szolgálatban van?

- Á, dehogy. Csak éppen időpocsékolásnak tartom.

- Micsoda? - szörnyűlködött Alžbeta. - Úgy látszik, nem kell holnapig várnunk, hogy összevesszünk. Maga még nem olyan öreg, hogy leszólja a modern zenét.

- Nem tudom - tűnődött el Řehoř vagy én vagyok már tényleg öreg, vagy Bach és a Beatles kizárja egymást.

Alžbeta most már feldühödött.

- Maga vájtfülű, én meg botfülű vagyok. Ezt akarta mondani, ugye?

- Nem. Nem hiszem. Nem tudom. Csak azt tudom, hogy maga… nagyon csinos. De hogy botfülű is lenne… azt nem tudom - aztán mereven meghajolt. - Szép álmokat, kollegina! - mondta s mire Alžbeta fölocsúdott volna, már el is tűnt.

Reggel Sova főorvos postabontás közben megkérdezte Jahymnét:

- Van valami változás a holnapi műtéti tervben?

- Egyelőre nincs. Bár a belgyógyászaton még várnak. Nem tudni, hogyan vészeli át az éjszakát az öreg Kratochvilné.

Sova szótlanul bólintott, és tovább bontogatta a leveleket. Az egyik borítékból egyetlen lapból álló levelet vett ki, és olvasni kezdte:

Tisztelt Főorvos Úr! Nem tudom, emlékszik-e még arra a sovány, szőke fiatalemberre, aki pár évvel ezelőtt az Ön keze alatt inaskodott, s akivel Ön igen nagy türelemmel ismertette a gyermekkori végtagficamok terápiás eredményeit. Az a fiatalember én volnék. Azóta már, ahogy mondani szokás, révbejutottam, s jelenleg a zdári kórház ortopédosztályának főorvosa vagyok. De nem ezért kerestem fel Önt soraimmal. Ennél nyomósabb okok késztettek erre. Nemrégen ugyanis az osztályunkra került az ön fia, Karel…

A főnővér - látván, hogy főnöke mennyire beletemetkezett a levél olvasásába - csupán egyetlen semmitmondó megjegyzésre szorítkozott:

- Majd holnap reggel elválik. Nem igaz?

- De.

És be sem várva a főnővér távozását, újra belemerült a levélbe.

 … Lehet, hogy erről tud Főorvos Úr, de az is lehet, hogy nem. Tudomásomra jutott ugyanis, hogy fiának távozása a klinikáról nem volt egyszerű. Tisztában vagyok azzal is, hogy ifjabb Karel Sova személyében osztályunk kiváló sebésszel gyarapodik. Szomorúan kellett azonban konstatálnom, hogy az ön fia, kedves Főorvos Úr, nem rendelkezik kellő önuralommal, s ez sajnálatos módon az itallal való élésre, pontosabban visszaélésre vonatkozik.

Bizonyára megért* Főorvos Úr; ha egyszeri botlásról lett volna szó, hajlandó lennék szemet húnyni a történtek fölött. Az ismétlődő esetek azonban meglehetősen káros következményekkel járnának a fia pályafutására. Arra kérem tehát Önt, kedves Főorvos Úr, hasson a fia lelkére, mielőtt én beszélek vele. Nem szívesen válnék meg egy ilyen jólképzett szakembertől, aki örökölte öntől a gyors és pontos tájékozódás ritka képességét, aki..

A többit már el sem olvasta Sova, a levél az asztal lapjára hullott. A főorvos a tenyerébe temette az arcát, töprengett. Kopogtatás zavarta meg.

- Tessék!

Vrtika főorvos állt az ajtóban.

- Elnézést a zavarásért, kedves Karel… történt valami?

- Nem, nem, semmi. Kerülj beljebb, ülj le.

- Köszönöm, de egy rohanásban vagyok. Csak azért ugrottam be hozzád, hogy meghívjalak a búcsúztatómra. Ugye eljössz?

- Hát mégis elszántad magad? - nézett barátjára Sova. - És hogyhogy ilyen hirtelen?

- Minél előbb, annál jobb. Nem igaz? - válaszolta kitérően Vrtika főorvos. - Szóval eljössz, Karel? Csak egy páran leszünk ott, csupa olyan ember, akit szeretek.

- Szívesen megyek. Örömmel. Mikor lesz?

- Ma, estefelé. Tudom, hogy nem illik az utolsó pillanatban szólni, de hát mit csináljak? Hol ez nem ér rá, hol az, mindenki annyira elfoglalt, hogy a végén rájöttem, az egyetlen ember, aki korlátlanul ráér, én vagyok.

Ez nem hangzott valami derűsen. Sova elmosolyodott, aztán hogy megvigasztalja zavartan hebegő barátját, megnyugtatta:

- Ne búsulj pajtás, nekem is van időm bőven. Én ott leszek.

Vrtika elköszönt. Távozása után Sova tekintete ismét az asztalon heverő levélre esett.

Vagy féltucat orvos ült az asztalnál, mind javakorabeliek; közöttük egyetlen nő. A belépő Sovát harsogó üdvrivalgással fogadták, kivált Vrtika örvendezett nagy hangon. Alighanem már fölhajtott egy-két pohárkával, meglehetősen jó hangulatban volt.

- De jó, hogy eljöttél, Karel, már azt hittem…

- Hiszen megígértem…

- Hát persze, hogy megígérted. De hát tudod, hogy van az, manapság nem mindenki veszi komolyan az ígéreteket. Az ifjú házasok örök hűséget ígérnek egymásnak, a főnök bármit megígér, amit csak kérsz, a gyerekek a szülőknek, szülők a gyerekeknek ígérgetnek, az orvosok a betegeknek, a betegek az orvosoknak, és egyikük sem váltja be az ígéretét.

A szóáradatnak Sova vetett véget; fölemelte a poharát, hogy sajátos pohárköszöntővel búcsúztassa barátját.

- Úgy látszik, jobban teszem, ha nem ígérek semmit. Csak kívánok neked hosszú, békés éveket… ahogy mondani szokás: életed alkonyán.

Ki-ki fenékig ürítette a poharát, csak Sova nedvesítette meg az ajkát egy fél korty borral.

- Köszönöm Karel, és ezennel átadom neked a jogart.

Sova nem értette a célzást.

- Miféle jogart?

A többiek mosolyogtak.

- Természetesen képzeletbeli jogarról van szó; a legidősebb főorvost illeti meg. És az én távozásom után te leszel a ház legidősebb főorvosa, Karel.

A kitörő tapsvihar zavarba hozta Sovát.

- Tényleg én lennék már a legidősebb? Sose hittem volna…

Naivan őszinte beismerése tovább fokozta az általános derültséget.

- Miért? Mit hittél? Hogy te leszel a kórház ifi teniszcsapatának erőssége?

A vidám zsivajgásba csakhamar új vendég toppant be, Štrosmajer doktor. Már az ajtóból harsogta:

- Nézzünk csak oda! A szegény nyugdíjasnak hogy megeredt a nyelve! És én még azt hittem, hogy egy gyászoló gyülekezetet találok itt, a szegény kezdő nyugdíjas megsiratóit.

- Nicsak. Már megérkezett az utolsó mohikán, a Štrosmajerek dicső nemzetségének sarja, címerében fűrész, véső és kanapé - üdvözölte az új vendéget az ünnepelt.

A társaság ismét harsány nevetésben tört ki. Štrosmajer sem maradt adós az ugratással.

- A te címeredben viszont tű, cérna és egy jókora vakbél díszeleg.

A társaság most már dülöngélt a nevetéstől. Sovának meglehetősen nehezére esett, hogy beleélje magát ebbe a hangulatba. Štrosmajer ide-oda járkált az asztal körül, vidáman fecsegett, de azért a nagy vidámság közepette sem kerülte el a figyelmét, hogy valami bántja a főnökét.

- Úgy látom, nem valami jól szórakozik… - súgta Sova fülébe.

- Dehogynem, odafigyelek én…

De Štrosmajer nem tágított.

- És azt is tudom, miért nem.

- Igazán? Én nem tudom.

- Mert ezek itt nemcsak öregek, de infantilisak is, mi? Legalábbis maga így látja őket.

Sovát megdöbbentette kollégája éleslátása.

- Hát… ami azt illeti… jól látja. Ugyanakkor épp az imént tudtam meg, hogy e pillanatban én vagyok itt a második legidősebb.

- Anyakönyvileg talán igen - válaszolta lakonikusan Sova helyettese.

A sarokban árválkodó kisasztalon megcsörrent a telefon. Vrtika emelte föl a kagylót.

- Igen… mi vagyunk azok… Karel, téged keresnek Zdárból… a kórház.

- Nem kapcsolnád valahová máshová, hogy ne zavarjam a többieket? - kérte Sova.

- Menj az orvosi szobába, az most úgyis üres. Majd odakapcsoltatom.

- Köszönöm - mondta Sova és kisietett.

Az orvosi szobában már csengett a telefon, mire odaért. Sova megpróbált nyugodt hangon beszélni.

- Járási kórház?… Sova doktort keresem…. várok… Nincs a szobájában? … De hiszen szolgálatban van… méghozzá éjszakás…

És ebben a pillanatban döntött.

- Nem, köszönöm, ne keresse tovább… csak ennyit szerettem volna tudni. Köszönöm, viszontlátásra.

Vrtikától csak hosszú mentegetőzés után sikerült búcsút vennie. Nyomban kocsiba ült és elindult.

Útközben eleredt az eső. Sova meglehetősen feszült idegállapotban, de azért koncentráltan vezetett. A táj, amelyen keresztülhaladt, tele volt gyönyörű erdőkkel, de a főorvos észre sem vette, csak az útra figyelt. Egyvégtében tette meg az utat, csak a célnál, a zdári kórház előtt állt meg. Futva rohant be az ódon épületbe.

A vastag falú, komor, néptelen földszinti folyosón ajtóról ajtóra járt, sorra elolvasta a névtáblákat. Végül az egyik ajtón bekopogtatott, de odabentről senki nem válaszolt a kopogtatásra. Sova lenyomta a kilincset és belépett. Bent íróasztal, rajta lámpa, egy szék, három fotel, három kis szekrény, heverő. A szoba lakója feltehetőleg valahol a közelben lehetett, mert az íróasztalon égett a lámpa.

Sova körülnézett, de nem látott senkit. Az egyik szekrényke alsó része félig nyitva maradt. Sova kíváncsian szemügyre vette, majd a cipője orrával szélesebbre tárta az ajtót, hogy belelásson a szekrénybe. Ekkor meghallotta fia hangját a háta mögül.

- Az italt keresed?

Az idősebb Sova megfordult; arcára kiült a döbbenet. Öregnek, megviseltnek látta most Karelt.

- Szervusz fiam.

- Szervusz apa.

Kezet fogtak. Aztán az ifjabb Sova betelepedett az egyik fotelba, és támadó éllel megkérdezte az apjától:

- Most ki árult be?

- Ha annyira akarod tudni, megmondom.

- Nem muszáj, magam is rájövök.

- Amikor először hallottam, nem hittem el. De most már kénytelen vagyok elhinni.

A fiatal Sova közönyösen, már-már apatikusan válaszolt:

- Azt a munkát, amit itt rámsóznak, fél kézzel is meg tudnám csinálni.

Az idősebb Sova megemelte a hangját:

- Hagyd ezeket a nagyképű allűröket. Kíváncsi volnék, mit szólnál, ha főorvos lennél és az alorvosod beszélne így veled.

- Belőlem alighanem hiányzik az a bizonyos főorvosi szemlélet.

- Az a bizonyos orvosi szemlélet, nem? - nyomta meg a szót az idősebb Sova, s ettől a fia felbőszült.

- Minek nézel te engem? Miféle gyerekes kérdéseket teszel fel nekem?

- Miért? Mire számítottál?

- Inkább azt kérdeznéd, hogy kerültem ide az isten háta mögé. Hogy miért nem bíznak rám tisztességes munkát. Vagy ez talán nem érdekel?

Az idősebb Sova higgadtan válaszolt fia heves kitörésére:

- Itt, ahogy te mondod, az isten háta mögött a beteg éppúgy beteg, a fraktúra éppúgy fraktúra, mint Prágában. Fölkészült, tiszta fejű sebészt igényel mind a kettő. Ennyit elöljáróban. Továbbá te mindig mindent a főorvosaidra fogtál. Most már új főnököd van, olyan ember, aki sokra becsül téged és segíteni akar rajtad…

- Hát persze. Ezért nem ereszt a komolyabb esetek közelébe.

Az idősebb Sova most már kijött a béketűrésből, tőle szokatlan módon ordítani kezdett:

- Te csodálkozol ezen? Állandóan figyelnie kell rád! Én az ő helyében a műtőasztal közelébe sem engednék egy olyan sebészt, mint te.

Přemysl Rezek már megint a műtő felé gurult. A zöldek átvették a fehérektől, és betolták a beteget a maguk előkészítő helyiségébe. Rezek megpillantotta Albetát.

- Jó napot kívánok, doktornő.

- Jó napot kívánok.

- Hogy van, kedves doktornő?

- Köszönöm, jól. És maga? Látom, beszédes kedvében van - mondta Alžbeta, akinek nem kerülte el a figyelmét Rezek mímelt jókedve.

- Hogy én? Mért ne lennék? Életemben negyedszer altatnak, már föl sem veszem.

- Negyedszer? Talán harmadszor.

- Itt harmadszor. De volt egy altatásom a jégen is. Egyszer egy német úgy kiütött, hogy nyomban az álmok birodalmába zuhantam.

- Tényleg elaltatta? Ez talán kicsit túlzás - hitetlenkedett a naiv Alžbeta.

Rezek elnevette magát.

- Hát persze hogy túlzás. De azért nem akkora! - Aztán komolyan megkérdezte: - Szóval ma véglegesen rendbe hozzák a könyökömet?

- Véglegesen.

- Pedig tulajdonképpen nincs is rá szükségem. Mármint a könyökömre. Eddig mindig könyöközés miatt állítottak ki. Mostantól kezdve viszont egyszerűen megmondanám a bírónak, hogy valakivel összekevert, mert nekem nincs is könyököm, tehát nem is tudok belekönyökölni egy másik játékosba.

Alžbeta hallgatta a fiút, s egyszeribe úgy tűnt fel neki, hogy egyébről sem tud beszélni, csak arról, hogy mikor megy vissza a jégre, hogyan megy vissza a jégre - és ez nagyon meghatotta.

- Attól tartok, a főorvos úr nem ismeri ki magát a jéghoki finom árnyalataiban, gyanútlanul rendbe hozza a könyökét úgy, hogy maga újra alkalmas legyen a kiállításra.

- Ennek is megvan a maga előnye. Legalább a karomat nyújthatom magának az első sétánál. Igaz, doktornő?

Mit válaszolhatott erre Alžbeta?

- De még mennyire - mondta mosolyogva.

ÖTÖDIK FEJEZET

Egy barátságtalan, koratavaszi napon Sova főorvos hazatérve elsőként egy boríték nélküli, összekapcsolt hivatalos levelet vett észre az előszobai kisasztalon. Utána Emát, amint kisírt szemmel sertepertél körülötte.

- Mi történt? - kérdezte Sova értetlenül.

- Olvasta már?

- Nem. Mi az?

- Prágából jött. A bíróságtól.

Sova még most sem kapcsolt.

- Prága, VI. kerületi bíróság - olvasta fennhangon. - De hát minek ír nekem a prágai bíróság? Talán orvosi szakvéleményre van szükségük. De miért éppen engem szemeltek ki?

Ema már nem bírta türtőztetni magát, s nyersen odavetette:

- Egy fenét orvosi szakvélemény! Idézés bontóperes tárgyalásra. Sova megdöbbent.

- Hogy jött rá?

- Nyissa csak ki.

Sova fölbontotta a levelet, amelyben ez állt: Prága, VI. kerületi bíróság. Tárgy: Tanúmeghallgatás. Felperes: Kateřina Sovová, Prága, VI. Kolárova 42, alperes dr. Karel Sova, Týniste 39. Folyó év március 13-án … A főorvos nem olvasta tovább.

- Istenem, milyen öreg, naiv és buta vagyok - szólt rezignáltan. Ekkor Ema már föltartóztathatatlanul zokogott. Sova mintegy maga magának mondta:

- De hát miért éppen engem idéztetett be tanúnak Kateřina? Mihez, az istenért?

Ina az apró dohányzóasztalon kétszemélyes vacsoraféléhez terített. Két-két tányér, evőeszköz, pohár, szalvéta, s egy váza, egy szál rózsával. Nagyon szépen festett az egész, sőt megható volt a maga egyszerűségével. De a legszebb, a legmeghatóbb maga Ina volt. Még utoljára belenézett a tükörbe. A brosst megint fölöslegesnek találta, újra levette.

Kisvártatva kopogtattak. Ajtót nyitott. A vendég nem volt más, mint Blažej felesége. Szokatlanul nyugodtnak, magabiztosnak és kiegyensúlyozottnak tűnt most.

- Ön ugye Jiřina nővér?

Ina szótlanul bólintott.

- Jó estét. Csak telefonon ismerjük egymást. Blažejné vagyok.

- Jó estét - mondta Ina, és a szeme sem rebbent.

- Bemehetek?

- Tessék - mondta a lány, és előre engedte az asszonyt.

Az első, amit Blažejné a szobában észrevett, a két személyre megterített asztal volt.

- Látom, vendégeket, bocsánat, vendéget vár. ígérem, nem fogok sokáig alkalmatlankodni.

- Foglaljon helyet.

Úgy tűnt, a lány annyira fölkészült mindenre, annyira számolt tettének minden következményével, hogy most sem félt. Blažejné nyitott borítékú levelet vett elő a táskájából.

- Azért kerestem föl, mert levelet kaptam. Névtelen levelet, természetesen. A levélben az áll, hogy a férjem magával… pontosabban… magához… jár. El akarja olvasni?

Ina nemet intett. így, szemtől-szembe a lánnyal Blažejné kezdett veszíteni fennsőbbséges magabiztosságából, de azért igyekezett megőrizni fölényességét.

- Csak azt szeretném mondani, hogy egy szavát sem hiszem a levélnek. Nem egy ilyen névtelen levelet kaptam már a férjemről, és amint látja, mind a mai napig együtt élünk.

Ina moccanatlanul ült. Egyetlen szemvillanással, egyetlen, még oly visszafogott arcrezdüléssel sem adta az asszony értésére, hogy egyetért vagy együttérez vele.

Blažejné hirtelen úgy döntött, fölemeli a hangját. Mégiscsak ki kell zökkentenie nyugalmából ezt a lányt.

- Csak azt szeretném mondani, ha kiderül, hogy a levél bármely állítása igaz, ez magára nézve, ugye erről nem kell külön meggyőznöm, fölöttébb kínos következményekkel járna.

Ina még erre sem válaszolt. Blažejné kénytelen volt nyomatékkal hangsúlyozni:

- Elhiszi ezt nekem?

A lány végre megszólalt:

- Természetesen.

Most is hiányzott hangjából a félelem vagy az alázat.

- Ez is valami - mondta hűvösen Blažejné. - Viszontlátásra, Jiřina nővér.

- Viszontlátásra.

Blažejné még visszafordult az ajtóból.

- Szabad megkérdeznem, mi az édesapja foglalkozása?

- Tetőfedő.

- És hányan vannak testvérek?

- Hárman.

Ettől újra megbillent Blažejné kimódolt nyugalma. Épp ez a lány kölcsönöz pénzt Arnotnak! Na hiszen! - gondolta.

Távozása korántsem volt olyan hatásos, mint a belépője.

- Viszontlátásra vagy mondjam azt, isten vele?

Ina erre sem reagált.

Blažej doktor meglehetősen vegyes érzelmekkel a kocsijában ülve látta, amint felesége kilépett a kapun. Tekintetével még nyomon követte, amint befordult a sarkon, aztán hirtelen kiugrott a kocsiból, és villámgyorsan beszaladt a házba. Hármasával vette a lépcsőket.

Amikor - még mindig felindulva - kinyitotta kedvese szobájának ajtaját, ott látta a rendíthetetlen nyugalmú Inát, aki épp az újra feltűzött bross hatását vizsgálta a tükörben, ki tudja hányadszor.

- Itt volt? - kérdezte Blažej zihálva.

Ina bólintott.

- Mit akart tőled?

- Egy névtelen levél volt nála. Hogy együtt járunk,

- Ezt már ismerem. Saját maga szokta írogatni őket - legyintett a férfi. - És te mit mondtál?

- Semmit.

Ina rendíthetetlen, már-már jeges nyugalma, amely pár perccel ezelőtt még Blažejnét kibillentette nyugalmából, most a férjét ki hozta a sodrából.

- Hogyhogy semmit?! Téged hidegen hagy az egész!? Nem féltél?

- Nem.

- Nem értem! Hiszen jól tudtad, hogy bármelyik pillanatban rátok nyithatom az ajtót.

És most olyat hallott a szerelmes természetű doktor, hogy alig akart hinni a fülének.

- Erre vágytam.

Páni félelem fogta el Blažejt. Meghatott csókot lehelt kedvese arcára, de agya veszélyt, igen nagy veszélyt jelzett. És ez a veszély be is következett - sokkal előbb, mint Blažej várta.

Csakhamar újra megnyílt az ajtó, és megjelent Blažejné. Diadalittas pillantással végigmérte először Inát, aztán a férjét. Ám amit mondott, az már nem annyira diadalittas, mint inkább szomorú volt.

- Hát azt hiszitek, vakokkal vagytok körülvéve?

Aztán újra betette az ajtót maga mögött.

Blažej lehuppant a heverőre, és bambán maga elé meredt. Ina egykedvűen a könyvszekrény oldalának támaszkodott. Jó sok idő telt el, mire végre megszólalt:

- Nem vagy éhes?

A férfi szótlanul nemet intett.

- Hazamennél inkább?

- Azt hiszem, igen.

Ennyit mondott, se többet, se kevesebbet.

A testes asztali lámpa fénye egy halom szétterített térképet világított meg, Sova főorvos gondosan tanulmányozta őket. Ema behozta a kávét.

- Eddig három Týniste nevű helységet találtam, egyiknek sincs tízezernél több lakosa.

- Jobb lenne, ha Kareltól kérdezné meg, melyikben van most a három közül - mondta Ema kissé ingerülten.

Sova úgy tett, mintha nem hallotta volna a házvezetőnő epés megjegyzését. Egyre csak a térképeit nézegette.

- Értem már. A főorvos úr nem akarja megkérdezni Kareltól. Nem igaz? - így Ema.

Sova ügyesen kitért a válasz elől:

- Még keresgélem egy darabig.

Blažej doktor fölment a villa emeletére, odafönt levetette a kabátját, a cipőjét, csak aztán lépett be a szobába. A felesége divatlapot olvasgatott.

- Jó estét.

Blažejné hátra sem fordulva visszaköszönt. Férje leült az egyik fotelba. Nem tudta, mit is mondjon most. Fölvett a kisasztalról egy képesújságot, kinyitotta, megpróbált úgy tenni, mintha olvasna, de abszurdnak találta a gondolatot, hogy itt üljenek egymás mellett, és úgy tegyenek, mintha elmerülten olvasnának.

- Épp ma tartunk olvasónapot?

- Már este van - felelte kimérten a felesége.Te persze másképp képzelted.

Blažej magában kénytelen volt elismeréssel adózni az asszony szarkazmusának, de elhatározta, nem hagyja, hogy a felesége a bolondját járassa vele.

- Másképp bizony.

- Hát igen. Nem maradt számodra más, csak a beismerés.

- Miért, mit akarsz még?

- Hogy én? Mit akarok? Ezt még sohasem kérdezted tőlem.

- Most megkérdezem.

Blažejnéből most elemi erővel tört ki minden elkeseredése, megalázottsága.

- Mondd, hogy képzeled?! - kiáltott a férjére. - Heteken, hónapokon át hazudsz nekem, az orromnál fogva vezetsz, most pedig, amikor tetten értelek, még annyi tapintat sincs benned, hogy úri módon viselkedj! Azt hiszed, úgy beszélhetsz velem, mint egy pincérrel, aki odaadja a számlát, te kifizetted és kész? Minden mehet tovább a maga útján?!

Blažejnek semmi kedve nem volt tovább hallgatni az asszony tirádáit. A hisztériás kitörés meghaladta a tűrőképességét. Fölmordult hát:

- Utoljára kérdem, mit vársz tőlem!

Felesége megértette, hogy elérkezett a robbanás előtti utolsó pillanat. Meglepő módon lehiggadt, s tárgyilagosan kezdte elősorolni feltételeit:

- Először: azonnal szakítasz. Másodszor: apa semmit sem tudhat az egészről. Harmadszor: a nőt azonnal rúgják ki.

Blažej rögtön kész volt a válasszal.

- Az első kettőt állom, de a lányt hagyd békén.

Felesége hirtelen nem tudta, mit feleljen. Meglepte, hogy a férfi ilyen könnyűszerrel megadja magát. Még valamit akart volna mondani - alighanem arról a nőről de Blažej fölpattant ültő helyéből, és kivágtatott a szobából.

Végre szót lehetett érteni vele - gondolta az asszony, és elmosolyodott. Ez is egyfajta elégtétel.

Alžbeta berobbant a szobába, Dana éppen a heverőn feküdt, olvasott.

- Szevasz, Danka.

- Látom, jót tesz neked Chopin. Megszépültél tőle.

Alžbeta vidáman csevegett.

- Óriási! Valóságos titán! Én mondom neked!

- Ne beszélj! És erre néhány lemez után a klubban jöttél rá?

- A lemez stimmel, de nem a klubban - kuncogott Alžbeta.

- És hol, ha szabad érdeklődnöm?

- Řehoř érsebész békés hajlékában!

Ez már tényleg érdekelte Dana Královát.

- Ne mondd!

- Pedig így van. Természetesen a szemedből kiolvastam azt is, amit hozzágondoltál.

- Egyelőre nem történt semmi.

- Ahogy mondod. Egyelőre nem történt semmi.

Dana gyanakvó szemhunyorítással nézett a szobatársnőjére.

- Hát… ha te mondod…

- Mondom hát, mert így igaz - válaszolta a lány, majd lehuppant Dana mellé a heverőre.

- Talán valami kifogásod van az érsebészek ellen?

- Általában a sebészekből van elegem, kivéve Řehoř doktort. Vele tényleg az égvilágon semmi bajom - mondta Dana őszintén.

Alžbeta arcát átszellemült mosoly ragyogta be.

- Tudod… nekem sincs az égvilágon semmi bajom Řehoř doktorral.

- Most már bánom, hogy elköltözöm innen. Jobb szerettem volna, ha naponta tudósítasz a Romancotok fejleményeiről.

Alžbeta nem értette, mire céloz a kolléganője.

- Költözöl? És mikor?

- Hamarosan. Épp most intézték el nekem.

- Hogyhogy? Ilyen hirtelen?

- Új tények kerültek napvilágra, s ezek fölgyorsították az eseményeket - mondta Dana titokzatos mosollyal.

- Miféle tények? - kérdezte Alžbeta még mindig értetlenül.

Králová halkan, keresetlen egyszerűséggel válaszolt:

A lánynak elállt a lélegzete.

- Mit beszélsz?

- Jól hallottad.

- De hisz én… de hisz te…

- Nem emlékszel? Mondtam neked régebben, hogy gyereket szeretnék - mondta mosolyogva Dana.

- Hogyne emlékeznék, de azt hittem, hogy… szóval hogy egyelőre még nem jársz senkivel.

- Nem azt mondtam, hogy férfira vágyom, hanem gyerekre. Gyerekem pedig lesz. Ez most már biztos.

Alžbeta még talán soha az életében nem volt ennyire zavarban, mint most.

- És ki az… ki az apja?

Gyereket várok, Betti.

- Olyan fontos ez? - kérdezte vissza Dana.

- Nem, dehogy.

- Örülök, mert nekem sem fontos. Most már nem fontos. Na, oltsd el a villanyt, kérlek. A kismamáknak sokat kell aludniuk.

Sova a kerületi bíróság előtt fékezett. Az öreg épület masszív, tiszteletet parancsoló volt. Sova csak üggyel-bajjal talált parkolóhelyet.

Csakhamar Kateřina is föltűnt az épület előtt. Komoly és szigorú volt, mint mindig.

- Jó napot apuka.

- Jó napot.

Kezet fogtak.

- Nem haragszik apuka, hogy tanúként kérettem be?

- Nem tudom, mit vársz tőlem - mondta Sova zavartan.

- Csak annyit, hogy igazolja a tényállást.

Szótlanul léptek be az épületbe. Az első ember, akit a folyosón megláttak, Karel volt. Sokatmondó tekintettel nyugtázta, hogy apja és felesége együtt jöttek a bíróságra. Halkan köszönt mindkettőjüknek. Sova még mindig nem ocsúdott fel zavart-kusza lelkiállapotából. Azt sem tudta, hogyan köszönjön vissza a tulajdon fiának; illik-e például a bíróság épületében kezet fognia vele. De Karel máris letelepedett az ormótlan bírósági pad túlsó szélére. Közben megérkezett Kateřina ügyvédnője, s az asszony most vele foglalkozott, úgyhogy az öreg Sova magára maradt, mint a szedett fa. Szeme sarkából figyelte a fia arcát; hogy megöregedett! Aztán leült melléje. Nagynehezen sikerült kiböknie az első darabos mondatot: - Týnisteben dolgozol most, Karel?

A tartózkodó, de barátságosnak indult beszélgetést a hangosbemondó személytelenül rideg hangja szakította meg.

- Sováné kontra Sova. Kérjük a feleket, fáradjanak be.

Ifjabb Sova fölállt, odacammogott az ajtóhoz. Udvariasan előreengedte a feleségét, majd az ügyvédnőt, aztán ő is belépett a terembe. Az ajtó becsukódott.

Sova nagyon magányosnak érezte magát a komor folyosón. Bánatosan tekintgetett az ajtó felé, amely mögött kezdődött fia házasságának nyomasztó és alighanem utolsó fejezete. Tűnődő-rezignált gondolatait ismét a hangosbemondó zavarta meg.

- Doktor Sovát kérem.

A főorvos fedetlen fővel lépett a tárgyalóterembe.

- Jó napot kívánok.

A bíró, jó ötvenes férfi, udvariasan visszaköszönt:

- Jó napot kívánok. Elkérhetném egy percre a személyazonossági igazolványát?

Sova átnyújtotta, a bíró halkan diktálni kezdte a gépírónőnek az adatokat. Idősebb Sova körülnézett a teremben. Balra tőle Kateřina ült az ügyvédnővel, jobbra a fia, egyedül.

A bíró visszaadta az igazolványt, majd hivatalos hangon felszólította:

- Figyelmeztetem a tanút, hogy köteles a bíróság előtt az igazat és csak az igazat mondani. A hamis tanúzást a törvény bünteti.

Sova bólintott.

- Tisztelt tanú! Elmondaná kérem, ön szerint milyen volt a fia és a felperes házassága?

Mit mondjon? Sova némi tűnődés után így válaszolt:

- Szerintem… amennyire ezt egy harmadik személy egyáltalán megítélheti …, normális házasság volt.

- Soha nem tapasztalt konfliktust a házasfelek között?

- Talán csak olyanokat, amelyek a házasfelek eltérő jelleméből fakadtak.

- Vagyis semmi olyat nem tapasztalt, ami a házasság feldúltságára utalt volna?

- Semmit.

- A felperes soha nem említette önnek, hogy föl akarja bontani a házasságát?

- Nem, ilyet nem mondott.

- Vagyis önnek az volt a benyomása, hogy a felek kiskorú gyermeke viszonylag kiegyensúlyozott környezetben él, s maga a házasság mint olyan, teljesíti társadalmi funkcióját.

- Úgy van.

A bíró, akinek nyilván ez volt a sokadik szokványos esete ezen a napon, most Kateřina ügyvédjéhez fordult.

- Van kérdése a tanúhoz?

Az ügyvédnő már alig várta, hogy szót kapjon.

- Igen, van. Tanú úr! Ön az imént azt állította,hogy ügyfelem és az alperes között soha semmiféle konfliktust nem észlelt. Nem gondolja, hogy az alkohol is lehet az efféle konfliktusok, sőt válságok oka és tárgya ?

Sovának elszorult a szíve; most jönnek a legkeservesebb pillanatok.

- Az attól függ, ki milyen mértékben fogyaszt alkoholt…

- Ebben egyetértünk, ön ezt a mértéket normálisnak tartja?

- Ezt nem tudom. Nem élünk közös háztartásban.

- De hát valamit mégiscsak tudott erről.

- Tudtam.

- Kitől?

- Kateřina egyszer említette nekem.

- Vagyis ügyfelem felkereste önt, hogy figyelmeztesse a veszélyre.

- Igen.

A ravasz fiskális asszonynak csak sikerült besétáltatnia az öregurat a maga utcájába.

- Vagyis nem állja meg a helyét korábbi állítása, miszerint ügyfelem nem figyelmeztette önt, hogy a házasság válságba került.

- A kérdés így hangzott: nem mondta-e Kateřina, hogy fel akarja bontani a házasságát.

- Igen, a kérdés így hangzott - erősítette meg a bíró is.

Az ügyvédnő készséggel retirált:

- Elnézést kérek.

- Van még kérdés? - kérdezte a bíró enyhe türelmetlenséggel a hangjában.

- Igen, van - mondta az ügyvédnő, mintha nem hallotta volna ki a bíró szavaiból a bujkáló sürgetést. - Ön köztiszteletben álló sebész, főorvos - fordult a tanúhoz. - Úgy hírlik, rendkívül szigorú, nem csak másokkal, de önmagával szemben is.

Érezhető volt, hogy a következő mondatot különös gondossággal készítette elő az ügyvédnő.

- Nem gondolja, hogy valamennyi foglalkozás közül épp az orvosokra nézve a legveszélyesebb az alkohol?

Sova már torkig volt az ügyvédnő demagógiájával.

- Úgy gondolom, erre a kérdésre fölösleges válaszolnom - jelentette ki higgadtan.

De a túlbúzgó ügyvédnő nem érte be ennyivel; folytatta.

- Nekem nem kell válaszolnia, de önmagának igen. Mit tett akkor, amikor ügyfelem elmondta önnek, hogy a férje munkaidőben is iszik?

A csata elveszett. Semmi értelme végigharcolni a dicstelen befejező szakaszt.

- Fölkerestem a fiamat.

- És mit sikerült megtudnia tőle?

- Hogy egy kicsit másképpen állnak a dolgok, mint korábban hittem.

- És maga hitt a fiának?

- Igen.

- Ön tapasztalt orvos és jó pszichológus. Bizonyára tudja, hogy az alkoholisták képesek mindenféle épületes históriát kitalálni bűnös szenvedélyük igazolására.

Sova hallgatott.

- Nos, miért nem válaszol, főorvos úr?

Sovának a legnagyobb önuralomra volt szüksége, hogy megőrizze hidegvérét.

- Mert nem kérdezett semmit tőlem.

- Akkor ismételten megkérdezem: hitt a fiának?

- Hittem.

- És amikor elbocsátották a klinikáról, akkor is hitt neki?

- Úgy tudom, hozzájárulással lépett ki.

- Ami a klinika részéről nagylelkű gesztus volt. Ezt a tanú úr épp olyan jól tudja, mint mi.

Sova ismét kénytelen volt hallgatásba burkolózni.

- Van még kérdés? - kérdezte a bíró, most már alig leplezett türelmetlenséggel.

- Még lenne, tisztelt bíróság. Mi csak egyetlen egy tanút hívattunk be, érthető az érdeklődésünk.

- Tessék - sóhajtott a bíró megadóan.

- Megkérdezem a tanút - lendült újabb támadásba az ügyvédnő-, van-e tudomása arról, hogy az alperes távozni kényszerült újabb állásából is, mégpedig az előbbiekkel azonos okokból?

- Igen.

- Kérdezte tőle ezeket az okokat?

- Igen.

- És ismét hitt a fiának?

- Most… most már nem - mondta idősebb Sova kiszáradt torokkal, megalázottan.

- Megkérdezhetem-e, hogy ön, az elvek szerint és kompromisszumok nélkül élő, sziklaszilárd jellemű ember, levont-e valamiféle következtetéseket a fiára nézve?

- Igen.

- Éspedig?

Sova kétségbeesetten hallgatott.

- Nem köteles válaszolni a kérdésre - sietett segítségére a bíró.

Az ügyvédnő azonban mohón sürgette a választ:

- Szóval? Hajlandó válaszolni, főorvos úr vagy sem?

- Nem válaszolok.

- Köszönöm - mondta diadalittasan az ügyvédnő -, nincs több kérdésem.

A bíró ifjabb Sovához fordult:

- Van kérdése a tanúhoz?

Karel az apja szemébe nézett, aztán kijelentette:

- Nincs.

- Köszönöm. A tárgyalást berekesztem.

Sova főorvos búcsúzásképpen kissé meghajolt a bíró felé, majd szótlanul kisietett a teremből.

Štrosmajer doktor váratlanul betoppant Rezek jégkorongozó szobájába, és a következő beszédet intézte hozzá:

- Bizonyára hallott róla, kedves barátom, a kórházi tamtamok éjjelnappal működnek, hogy hamarosan sorra kerül a lába.

- Hallottam valamit…

- Na ugye. Most pedig elmondom, mi mindent fogunk csinálni magával, mert szükségünk van a maga beleegyezésére is.

- Beleegyezem - vágta rá Rezek.

- Várjon már, az ég áldja meg, még el se kezdtem. Azt sem tudja, mihez adja a beleegyezését. Magának eltörött a combcsontja. Fölakasztottuk a lábát, és a csont újra összeforrt. Csakhogy ferdén. Most tehát szétfűrészeljük, kiegyenesítjük és újra kiékeljük.

- Mit jelent az, hogy kiékelik?

Štrosmajer előkapott a zsebéből egy darab papirost, és megmutatta a műtéti tervrajzot.

- Itt, ahol egy darabka csonttal több van, lecsípjük a fölösleget és áttesszük oda, ahonnan hiányzik.

- És össze fog forrni újra az egész?

- Arra mérget vehet - jelentette ki Štrosmajer -, az emberi szervezet igencsak szereti önmagát; beszippant mindent, ami a javát szolgálja. De sajnos elég ostoba is, mert olykor azt is magába szívja, ami a kárára van. Ez lenne tehát az egyik művelet. Természetesen az egészet Poldi-féle acélsínnel rögzítjük. De megpróbálkozunk egy másik művelettel is. Ennek lényege a következő. A törés után az egyik lába rövidebb lett. Úgy látszik, a kiékelés után is hiányozni fog még belőle vagy három centi. Úgyhogy szeretnénk egy kicsit megnyújtani a csontot.

- És azt hogy csinálják?

Štrosmajer megint elővette a papírt.

- Úgy, hogy csinálunk egy Z alakú bevésést, aztán a csontot meg? nyújtjuk a megfelelő hosszra; arra a helyre pedig, ahová nem jutott csont, pedig kéne, házi csontbankunkból áthozzuk a pótlást, szépen bevakoljuk az egészet, aztán azt mondjuk: na, dolgoztunk már eleget, most a fiatal szervezet is tegye meg a magáét. És meg is fogja tenni. Ennyi az egész. Pár hónap múlva kivesszük magából a traverzeket, szépen integetünk a kórház ablakából, maga meg hazamegy és egyszer hosszú vakációként fogja emlegetni az egészet. Na, aláírja?

- Lenne még egy kérdésem - húzta az időt Rezek.

- Hadd hallom.

- Doktor úr azt mondta az előbb, hogy megpróbálkoznak a nyújtással is. Ez azt jelenti, hogy megpróbálják. Vagyis nem biztos, hogy meg* csinálják?

- Ha nem lesznek meg a kedvező feltételek, elállunk a nyújtástól.

- És akkor megint elhalasztják a műtétet? - kérdezte Rezek.

- El.

- De én nem akarom, hogy elhalasszák.

- Gondolja, hogy mi igen? Azt hiszi, olyan nagy öröm folyton ugyanazzal a csonttal bíbelődni?

Štrosmajer megpróbált végig könnyed maradni, de Rezek halálosan komolyan vette minden szavát.

- És megígéri, hogy sikerülni fog?

- Mi-cso-da?!

- Szóval megígéri?

Štrosmajer később töviről-hegyire elmondta az egész beszélgetést Albetának. Fölöttébb mérges volt saját magára.

- …én meg mint valami szemmel vert tinó, csak bámulok a pasasra, bámulok, és ígérgetek, ígérgetek: persze, hogy sikerül. Szavamra;mint gimnazista a szűzlánynak: nem fog fájni, nem fog fájni. Hiába, öregszem.

Alžbeta elnevette magát.

- Ellenkezőleg, az én szememben inkább fiatalodik.

- Maga ugrat engem, Bettike - mondta Štrosmajer, és így is gondolta. - Ha az öregnek elmondanám, hogy ígérgettem a betegnek, kiátkozna…

E beszélgetés után néhány nappal, pár órával a műtétet követően Štrosmajernek már nemigen volt kedve tréfálni. Pedig megpróbálta:

- Na, fiatalúr, kialudta magát? - kérdezte Rezektől, majd könnyedén megpaskolta az arcát.

A fiú gyorsan ébredt, és mindjárt megkérdezte:

- Sikerült?

Štrosmajer közelről látta a fiatalember még láztól csillogó szemét, igyekezett lassan, tagoltan beszélni.

- A csontegyengetésre gondol? Úgy kiegyenesítettük, hogy egészséges korában sem lehetett egyenesebb!

Přemysl Rezek elmosolyodott. Az ajtó felől Alžbeta nézett rá.

- Na, és azon kívül, hogy egyenes, elég hosszú is?

- Hát… még gyönge három centi hibádzik belőle, hogy igazi legyen.

A fiú száraz torokkal nyelt egyet. Az orvos nyugtatni próbálta:

- Hidd el, kisöreg, most nem ment. Elkezdett dermedni. Majd a legközelebbi nekifutásra. Érted?

Alžbeta szorongó szívvel figyelte a fiú arcát, testi és lelki kínjainak tükrét. Aztán nagysokára megszólalt Rezek:

- Nem baj, majd az edzéseken behozom.

Az orvosok összenéztek; mindent vártak, csak ezt nem. Alžbeta nem tudott már uralkodni magán, gyöngéden megsimogatta a fiú arcát.

Blažej doktor már átöltözött, és hazafelé indult. A folyosón, az egyik félig nyitott ajtóból meglátta Inát, amint egy íróasztalnál ül és ír. A lány nem vette észre, annyira lefoglalta a munkája. Blažej óvatosan megkerülte a félig nyitott ajtót és ment tovább, a kijárat felé. Néhány lépés után azonban megtorpant, majd lassan elindult visszafelé. Belépett a félig nyitott ajtón, s becsukta maga után.

- Szervusz.

Ina ráemelte tekintetét, nyomban fölállt, és elébe sietett. Gyorsan, talán hogy megelőzze, míg a lány egészen közel ér hozzá, Blažej ezt mondta:

- Csak azt akartam… azt szeretném mondani, hogy… hogy abba kell hagynunk. Muszáj.

A lánynak földbe gyökerezett a lába. Forgott vele a világ.

- Gondolom most a legrosszabbakat gondolod rólam, de én. Ne haragudj, kérlek…

- Nem haragszom.

- A pénzt pedig igyekszem minél előbb visszaadni.

- Nem sürgős.

Olyan nyugodtan, olyan természetes méltósággal beszélt a szoknyavadász Blažejjel, hogy a férfi ettől még jobban megzavarodott. Közelebb lépett a lányhoz, kezet nyújtott, de aztán nem állta meg és szorosan magához ölelte. Hosszan, forrón csókolták meg egymást. Aztán a doktor észbe kapott, és egészen halkan, inkább csak magának, ennyit mondott: - Te jó isten!

És kirohant a szobából.

A kórház főkapuján látogatók tódultak befelé, közöttük egy zömök negyvenöt év körüli férfi; barázdált arcú, a haja csaknem teljesen kopaszra nyírva - igazi iparos típus. Sem csomag, sem virág nem volt nála. Nem állt be a liftbe várakozók közé, gyors léptekkel nekivágott a lépcsőnek.

Az ortopédia folyosóján Blažej doktornak épp sikerült ügyes mozdulattal kiszabadítania magát egy szőkeség közeléből, aki az imént még jóformán sarokba szorítva vallatta az orvost. Blažej doktor nevetve tűnt el a zuhanyozó ajtaja mögött. Ott aztán végre rágyújtott, kikönyökölt az ablakon, és szép nyugodtan bámészkodott kifelé. Békés magányát ajtónyitás zavarta meg. Azt hitte, valamelyik kollégája jött be, hátra sem nézve vidáman beljebb invitálta a jövevényt: - Tessék befáradni!

Ekkor megjelent, az embermagasságig csempézett fal mentén a zömök férfi.

- Blažej doktor úr?

Az orvos válasz helyett kioktatta:

- Ez a zuhanyozó, kérem, látogatóknak tilos…

Ám a jövevény rá sem hederített. Nyomatékkal megismételte:

- Blažej doktor Úr?

- Az vagyok. De mondtam már, hogy…

- Én meg Jiřina apja vagyok.

Blažej úgy érezte, teljesen kiszáradt a torka. A férfi közelebb lépett.

- Mivel a lányomból egy szót sem lehet kihúzni, eljöttem, hogy beszéljek magával.

- Inka küldte?

A tetőfedő nemet intett.

- Mondtam már, hogy nem. De ez az egész nem smakkol nekem. Magának se, mi?

Blažejnak végre sikerült úgy-ahogy összeszednie magát. Megpróbált könnyed, csevegő stílusban válaszolni.

- Fogalmam sincs, miről beszél.

- Elveszi a lányomat vagy sem?

A tetőfedő céltudatosan, kerülő utak nélkül rohamozta meg, s ez ismét kizökkentette az orvost amúgy is erőltetett nyugalmából.

HATODIK FEJEZET

- Én??… Hát… Én?… Ki mondta ezt magának?

- Az nem fontos. Azért vagyok itt, hogy tiszta vizet öntsünk a pohárba:

A beszédjéből meg a viselkedéséből úgy látom, maga nős,

- Hát… ami azt illeti…

- Úgyhogy a lányom csak hancúrozásra volt jó magának.

- Muszáj erről beszélnünk?

A tetőfedő száraz tenyerével megtörölte verejtékező sörtés kobakját - a zuhanyozóban igen meleg volt.

- Igaza van, nem muszáj. De hová lett a negyvenezer?

Ez volt a harmadik csapás, amit az orvosnak el kellett most viselnie.

Nem éppen talpraesetten reagált.

- Miféle negyvenezer?

A tetőfedő kicsit félrehajtotta a fejét, mint aki rosszul hall.

- Még ezt is megtagadná a lányomtól?

Blažej éles, sőt nyers hangot ütött meg.

- Senkitől semmit nem tagadok meg és le. Semmit. De ez a mi dolgunk, a lányáé és az enyém. Kérem, ne avatkozzon bele.

Már csak ez hiányzott.

- Mit mond? Hogy ne avatkozzam bele?! - kérdezte vagy inkább mondta sötéten a tetőfedő. - Van fogalma arról, hány órámba került, hány tetőre kellett fölmásznom, hány cementes zsákot meg ládát kellett fölcipelnem a lépcsőn, míg összeszedtem azt a nyomorult negyven-  ezret? És maga azt meri mondani, hogy ne avatkozzam bele?

Blažej magában kénytelen volt belátni, hogy rossz nyomon indult el; hangot változtatott.

- Én egyáltalán nem akarom lekicsinyelni a maga munkáját, kedves uram, csak azt szeretném mondani, hogy a pénzt a lányától kértem kölcsön, és nem magától.

De a tetőfedőt már nem lehetett lecsillapítani. :

- Még hogy kölcsönkérte! Gazember! Nem kölcsönkérted, hanem kicsaltad belőle, mert házassággal hitegetted! És aztán szép sorjában elmondta, ami a szívét nyomta. Blažej azonban nem volt hajlandó végighallgatni a sértéseket.

- Kikérem magamnak ezt a hangot! Velem nem szoktak így beszélni. Én nem vagyok csaló!

- Hát akkor én vagyok a csaló?! - üvöltötte a tetőfedő. - Én, amiért odaadtam neked a pénzemet, te meg zsebre vágtad?! Még hogy nem csaló! Elmondom én ezt följebb is, ne félj semmit. - Majd újra áttért a magázódásra. - Hol a főnöke?

Aztán megragadta Blažej köpenyét, és elkezdte kifelé vonszolni a zuhanyozóból, mire az orvos megvadult:

- Azonnal eresszen el! Ez mégiscsak sok… Nem hallja? Eresszen el!

Közben csépelte, csavarta a tetőfedő kezét, ujjait, mindhiába. A tetőfedő bal keze, amellyel sokszor órákig szokta fogni a biztonsági kötelet, erős volt, nem engedett a szorításból. Egészen az ajtóig sikerült vonszolnia Blažejt; ki is nyitotta az ajtót, s képes lett volna rá, hogy akár a látogatókkal teli folyosóra is kirángassa az orvost, sőt elráncigálja egészen Sova szobájáig. Blažej azonban belekapaszkodott az ajtófélfába.

A tetőfedő zihálva, fújtatva, szitkozódva folytatta tovább, ismét tegezve az orvost.

- Ne félj semmit, elrángatlak én a nagyfőnökhöz, akár ajtóstól is.

- Utoljára kérem, eresszen el azonnal, mert rendőrt hívok!

- Te hívsz rendőrt?! - üvöltötte a tetőfedő - Majd én hívok rendőrt!

A dulakodás természetesen nem kerülte el az arra járók figyelmét.

Az emberek megálltak, megbámulták őket, a személyzet - akik közül e pillanatban ott volt a folyosón Cvach, Huňková, Jahymné, sőt csakhamar annak fia, Roman is - otthagyta a munkáját, mindenki csak bámészkodott, s több-kevesebb kárörömmel szabad folyást engedett az eseményeknek.

- Hol a főorvos? - kérdezte a tetőfedő a köréjük sereglettektől.

- Magának elment az esze? - sivította Blažej.

- Nekem nem. De neked igen, ha azt hiszed, hogy ezt megúszod szárazon. Telebeszélni egy lány fejét, kicsalni a pénzét… a pénzemet!

Ekkor, ki tudja honnét, fölbukkant Ina. Halkan, de érezhető szemrehányással a hangjában csak ennyit mondott:

- De apuka!

Ekkor eleresztette Blažejt, és a lánya felé fordult.

- Te vagy az, Jirinka?

- Menjen haza, apuka - kérlelte a lány szelíden.

A tetőfedő még látta, amint Blažej szaporán az orvosi szoba felé siet.

- Már a markomban volt, de nem hagyom annyiban - fortyogott tovább a tetőfedő.

- Nagyon kérem apukát, tessék hazamenni…

És lám, a halkszavú, sudár szép lánynak egy pillanat alatt sikerült szép csöndesen lecsillapítania felbőszült apját. A tetőfedő megsimogatta a kobakját.

- Kár, de nagy kár.

Ina elkísérte az apját a liftig. A folyosón az élet visszatért a normális kerékvágásba. A lift felé távozókat egyvalaki tartotta szemmel: Cvach doktor, akinek nem kerülte el a figyelmét az sem, hogy Roman Jahym Inával és apjával szinte egyidőben ugrott be a másik liftbe.

Ina egészen a főkapuig kísérte az apját, aki - úgy látszott - nemcsak megnyugodott, hanem meg is szeppent.

- Nem akartam én semmi rosszat. Segíteni akartam rajtad, mert láttam, hogy emészted magad.

- Jól van apuka, tudom.

- Ne haragudj, kislányom.

- Dehogy haragszom, apuka.

- És szombaton várunk.

- Persze. Hazamegyek.

Nem fogtak kezet, nem is csókolták meg egymást búcsúzóul, mégis; látnivaló volt, hogy ez a két ember nagyon szereti egymást. A kijárati lengőajtónál még megállt egy pillanatra a férfi, s baljával tétován búcsút intett.

Amikor Ina megfordult, Roman Jahymmal találta magát szemben.

- Ez volt az édesapja? - kérdezte a fiú.

- Igen - válaszolt Ina, és folytatta volna útját, de Roman eléje állt.

- Valami baj van?

- Már elmúlt.

- Segíthetek valamiben?

- Köszönöm.

- Nagyon szívesen segítek magának bármiben. Ugye tudja?

- Tudom.

Végre elérkezett a várva várt költözés napja. Dana Králová és Alžbeta Čeňková fölfelé ment a lépcsőn, egy-egy bőrönddel a kezében.

- Álljunk meg. Fújd ki magad egy kicsit - szólt Alžbeta.

- Mi sportolók, soha nem adjuk föl a cél előtt - jelentette ki magabiztosan a kismama.

Félemeletnyivel följebb Řehoř doktor haladt fölfelé a lépcsőn. Meghallotta a kolléganői beszélgetését, megfordult, majd leszaladt, és kivette a két nő kezéből a bőröndöket.

- Segíthetek?

Alžbeta csak sóhajtott, Králová válaszolt helyette is:

- Az bizony jól jönne, Tomas, még leejtjük.

- Hová vigyem?

- Még egy emelettel följebb, a harmadik ajtó balra.

- Egyágyas szobába költözöl?

- Legfőbb ideje, nem?

Řehoř csak most vette észre, hogy Dana szemmel láthatóan anyai örömök elé néz. Megállt, megkövülten bámult egy darabig, aztán hirtelen előresietett a két bőrönddel. A két nő összenézett.

- Most esett le a tantusz - jegyezte meg Dana.

- De megállta, hogy egy szót se szóljon.

- Bezzeg Štrosmajer nem volt ennyire tapintatos. Te jó isten, Dana, kit tettél apává?, kérdezte.

- De Sova nem szólt egy szót sem, emlékszel? - így Alžbeta.

- Tévedsz. Az öreg fölkeresett, és négyszemközt sok erőt meg kitartást kívánt az elkövetkezendők elviseléséhez. Miközben a saját főorvosom csak hebegett-habogott és bocsánatot kért, hogy a rengeteg adminisztráció miatt még nem volt ideje gratulálni a házasságkötésemhez. És amikor azt mondtam neki, hogy nem késett le semmiről, mert nem is volt semmiféle házasságkötés, hát azt hitte, viccelek vele.

Így értek ahhoz a bizonyos ajtóhoz.

- Fáradjatok beljebb a gyerekszobába, akarom mondani a kismamaszobába. Merthogy a kettő egy és ugyanaz - mondta Dana, és Albetára nézett: vajon milyen képet vág majd Řehoř.

Az érsebész megállt, letette a két bőröndöt egy meglehetősen távoli sarokba, majd zavartan így szólt:

- Köszönöm… izé… kívánom, hogy erezd jól itt magad.

- Maga még nem is gratulált Dankának - mondta Alžbeta. A két nő élvezte a szerencsétlen férfi zavarodottságát, aki ettől persze még inkább zavarba jött, s tanácstalanul méregette Danát.

- Elnézést, úgy látszik én vettem észre utolsóként. Gratulálok. Természetesen.

De Alžbeta nem érte be ennyivel.

- Nem is érdekli, mikor volt az esküvő?

- Úgy tudom, nem volt esküvő - felelte a lassan-lassan ocsúdó Řehoř.

- Jól tudod. És azt tudod-e, hogy ki a gyermek apja? - kérdezte most Dana.

Az érsebész eltűnődött.

- Azt hiszem… nem is tudom… Azt hiszem, nincs is apja.

- Hogyhogy nincsen?! Minden gyereknek van apja.

- Félreértesz, rosszul fejeztem ki magam. Azt akartam mondani, hogy a gyereknek természetesen volt apja, de már nincs, mert ebben az esetben ez nem is fontos.

Králová helyeslően bólintott.

- Nagyon jól mondod. Ezért kapsz tőlem egy anyai csókot - és vidáman, magabiztosan puszit nyomott az elképedt férfi arcára.

- De hadd kínáljam meg a vendégeimet. Van egy üveg istentelenül rossz löttyöm, várandósoknak persze szigorúan tilos. Azelőtt ki nem állhattam, de mióta gravid lettem, szörnyen kívánom. Egy pillanat, elmosom a poharakat - darálta egyszuszra Dana, majd derűsen kitotyogott a fürdőszobába.

Alžbeta és Řehoř kettesben maradtak a szobában.

- Elemében van. És még soha nem volt ilyen szép, nem találja? - kérdezte halkan a lány.

- Igen, nekem is ez a benyomásom.

- Hiányozni fog nekem.

- Vigasztalódjék Chopinnel. Egyszer már úgyis megígérte, de még nem jött el.

- Féltem, hogy unni fogom. Meg különben is, hirtelen annyi munkám lett, egyetlen szabad estém sem maradt.

Az érsebész elszomorodott.

- És egy kis időre sem akar kikapcsolódni? A zene megnyugtatja az embert.

De választ már nem kapott, mert visszajött Dana a három megtöltött pohárral.

- Kettőt teletöltöttem, egyet csak félig, hadd tudja meg ez a gyerek, mi várja idekint.

Fura biciklik, kerék nélkül, nyereg nélkül, pedál nélkül - melyik hogy. A tágas tornateremben egyetlen ember tartózkodott: Přemysl Rezek. Szorgosan végezte az előírt gyakorlatokat. A félig nyitott ajtón Alžbeta kukkantott be - úgy látszik, keresett valakit. Rezek észre sem vette. A lány be akarta csukni az ajtót, de aztán önkéntelenül megállt: a fiú szívós kitartásában volt valami lenyűgöző. Rezek észrevette a lányt. Abbahagyta a gyakorlást.

- Jó napot kívánok, doktornő.

- Jó napot. Ne zavartassa magát, folytassa.

- Folytatom is, naponta emelem az edzésadagomat.

- Csak ne vigye túlzásba.

- Á, dehogy. Blažej doktor úrral pontosan megbeszéltem, mit szabad csinálnom^s mennyi ideig. Mert ugye, doktornő, én nem vagyok egyszerű beteg, én profi vagyok.

Alžbeta megdöbbent.

- Maga tényleg vissza akar menni a jégre?

- Hát persze. Nem csak akarok, de vissza is megyek.

A lány hallgatott.

- Nem hiszi, doktornő? Mert még nem ismer engem. Nem tudja, mekkora akaraterő van bennem. Jól jött az a jégen is.

Azzal visszament a tornaszerhez, hogy egy újabb gyakorlattal gyötörje magát. Alžbeta elnézte még egy darabig; valósággal megkövült a fiú újabb és újabb erőfeszítései láttán. Aztán, látszólag minden különösebb indok nélkül, Přemysl Rezek ismét leállt, s verejtékben úszó arcával a doktornő felé fordult.

- Úgy látom, a doktornő mondani akar valamit nekem…

- Én? Nem, nem. Csak tudja… azon tűnődöm, nem volna-e helyes, ha ezt az óriási akaraterőt, ezt a nagy lendületet, ami hajtja, valami másra… másra fordítaná.

Rezek nagyokat fújtatott; kis ideig nem szólt egy szót sem.

- És mire? Én csak a hokihoz értek, semmi máshoz - mondta aztán.

- De hát maga más akadályokkal is képes megküzdeni, nem csak a jégkoronggal - mondta Alžbeta hirtelen támadt lelkesedéssel.

- Miféle más akadályokra gondol? Vagy azt akarja mondani, tréningezhetek akármennyit, a lábam úgyse jön rendbe annyira, hogy visszamehessek játszani?

Alžbeta sietve visszakozott:

- Dehogyis, félreért. Ugyanolyan normálisan fog járni, mint a többiek. Lehet, hogy észre sem veszik…

De nem fejezhette be - Přemysl Rezek tekintete megállította.

- Szóval azt akarja mondani doktornő, hogy hiába csinálom ezt az egészet?

Alžbeta hirtelenjében nem is tudta, hogyan magyarázza meg a fiúnak, mi a való helyzet, mit is mondjon erre. Igyekezett higgadt, tapintatos, de egyúttal tárgyilagos is maradni.

- Szó sincs róla, épp ellenkezőleg. Szüksége van az edzésre, már csak azért is, hogy új életpályáját jó erőnlétben kezdje.

S ekkor a fiú fölkapta a mankóját és szó nélkül kiment a teremből.

Nem egészen egy óra múlva a folyosón csellengő betegek és az épp arra járó személyzet tanúja lehetett annak, amint Sova főorvos kirontott a kettesből, s gyors léptekkel - hogy pontosak legyünk: inkább futó léptekkel dühös arccal vágtatott valahová. Nem is fogadta a betegek és a személyzet köszönését, ilyet még nem látott a világ! Erélyesen bekopogtatott az orvosi szoba ajtaján, majd be sem várva a választ, belépett. Sarkig tárta az ajtót, és egyenesen Albetához intézte szavait, olyan hangnemben, aminőt aligha hallottak még tőle ebben a kórházban.

- Kollegina. Lesz szíves felvilágosítani, ki bízta meg, hogy egyes betegeket orvosi tájékoztatásban részesítsen?!

Sova érkeztének módja, az arcán tükröződő harag, a hang, ahogy Albetához szólt, semmi jót nem ígért. Štrosmajernek és Blažejnek torkán akadt a falat, Cvach kezéből majd kiesett a kávéscsésze. A doktornőnek fogalma sem volt arról, mi bűnt követett el.

- Én nem mondtam senkinek semmit…

- Neeem?! - mennydörögte a főorvos. - A kettesben fekvő ifjú betegünknek sem?

A lány ereiben meghűlt a vér.

- Én … én csak segíteni akartam rajta…

- Szép kis segítség, mondhatom! Mi itt vért izzadunk, hogy teljes indikációt érjünk el nála, maga meg a szájába rágja, hogy ha a feje tetejére áll, akkor sem lesz belőle sportoló többé!

- Én azt hittem

azt hittem, hogy valahogy föl kell készítenem őt.

- Mire? Az isten szerelmére, mire?

- Hát arra, hogy nem lesz már élsportoló,

- És honnan tudja ezt maga olyan biztosan?

- Hát én… nem csak én… mindnyájan tudjuk.

- Mindnyájan! Én például nem tudom. Nem vagyok olyan jóstehetség, mint a többiek.

Alžbeta segélykérően körülnézett, de senki sem moccant.

- Tudja, hogy mi jár az olyan orvosnak, aki tönkreteszi a kollégái munkáját?

- Nem tudom.

- Értésére adják, hogy távozása az osztályról fölöttébb kívánatos.

A verdikt kimondása után Sova sarkon fordult, és bevágta maga mögött az ajtót. Még mielőtt a többiek felocsúdtak volna, újra nyílt az ajtó, és a főorvos, immár jeges nyugalommal, a következő zárómondattal fejezte be villámlátogatását: - Eszébe ne jusson, hogy most megvigasztalja a beteget - azzal elment, ezúttal véglegesen.

Az orvosi szobában jódarabig síri csend honolt. Elsőként Cvach szólalt meg:

- Bocsássa meg, kedves kollegina, hogy nem keltem a védelmére. De én tényleg nem emlékszem rá, hogy valaha is beszéltünk volna arról, hogy Rezek már nem játszhat többé.

Alžbeta fölpattant és kirohant az orvosi szobából.

Blažej doktor komoran hallgatott, Štrosmajer azonban nem tudta lenyelni a mérgét:

- Megáll az eszem! Cvach, neked különös tehetséged van ahhoz, hogy megtaláld, hol van a legnagyobb szar, hogy aztán jól megkeverd.

Štrosmajer még azon az estén fölkereste Sova főorvost a lakásán.

- Elnézést kérek, hogy bejelentés nélkül zavarom házuk nyugalmát. Isten bizony nem akartam. Tarokk-partira indultam, s erre jártam…

- Maga még mindig kártyázik? És legalább tud is már? - fogadta Ema nem valami barátságosan.

- Minél jobban szeretem, annál kevésbé tudom - válaszolta Štrosmajer. - És mivel nem megy ki a fejemből az a lány, gondoltam benézek a főorvos úrhoz.

- Miféle lány? - kérdezte a mindig éber Ema.

- Van nálunk egy fiatal doktornő. Irtó rendes lány… gondolom, ebben egyetért velem a ház ura is.

Sova kitért a válaszadás elől. Ehelyett inkább Emához fordult:

- Ema, mivel kínálhatnám meg a vendéget?

- Van egy kis rétes, de tudom, azt nem szereti.

- Dehogynem, már szeretem, sőt imádom - vágta rá lelkesen Štrosmajer.

- A fene se érti, mi üt ezekbe az orvosokba úgy ötven fölött - mondta Ema sokatmondóan.

- Orvosi klimax a neve ennek - válaszolta Štrosmajer. - A nőkről, sajna, szép lassan le kell mondanunk, úgyhogy rávetjük magunkat a falnivalóra.

Aztán bementek a nappaliba. Sova hellyel kínálta Štrosmajert, majd maga is leült, a helyettesével szemben.

- Komolyan gondolta, hogy elküldi Albetát? - kérdezte Štrosmajer.

Sova nem siette el a választ.

- Kolléga úr. Előfordult már a praxisában, hogy egy másik orvos így tönkre tegye a munkáját?

- Elő hát. Egyszer…

- Jó régen lehetett - vélte a főorvos.

- Vagy negyedszázada. Azt mondta az egyik betegem rokonainak, hogy már úgysem húzza sokáig.

- És mi lett a vége?

- A betegnek jó vége lett: meggyógyult. Annál rosszabb történt a kollégámmal: elkaptam a frakkját. Úgyhogy számomra sem valami fényesen végződött a történet.

Sova hallgatott, Štrosmajer folytatta:

- Csakhogy az egészen más eset volt. Az a kollégám rosszindulatból tette, amit tett, a mi Bettikénk pedig merő jóindulatból.

- A végeredmény szempontjából egyre megy. A fiú mély depresszióba esett.

Bevonult Ema a réteses tállal.

- Már csak ennyi maradt. Ha előre tudom, hogy vendég jön…

- Nem baj, így is biztató a látvány. Mióta az orvosoknak nem hoznak disznótoros kóstolót, kopasztott libát, köpült vajhegyeket meg egész kalácsokat, csak nyakra-főre bonbont, az ember nem ehet egy jót.

- Panaszkodni azt tudnak. Közben meg úgy tesznek, mintha mindegy lenne, mi van a tányérjukon. Pedig titokban mind szereti a hasát.

- Most rám céloz - jegyezte meg Sova.

Ema nem mondott sem igent, sem nemet, méltóságteljesen kivonult. Štrosmajer zavartalanul folytathatta Sova puhítását.

- De hát ez a lány az életben többé nem tesz ilyet. Ez világos, mint a nap. Legalábbis számomra. De a maga számára is. Vagy tévednék?

- Mi maga? Őrzőangyal és ügyvédi munkaközösség egyszemélyben?

- Magam sem tudom. Talán azért viselem a szívemen a sorsát, mert tőlem megtagadta a sors, hogy ilyen jóravaló, derék lányom legyen.

Sova csodálkozva nézett helyettesére, s inkább csak azért, hogy leplezze zavarát, megkérdezte:

- Ő küldte magát ide?

- Hová gondol?

- Ezt én sem gondoltam komolyan - vallotta meg Sova.

- Már azt hittem…

- Tudja, először nagyon mérges voltam.

- Azt meghiszem. Én annak idején forró piszkavassal mentem neki a kollégámnak. - Sova elnevette magát, Štrosmajer folytatta: - Egyszer egy cigányasszony azt jósolta a tenyeremből, hogy ilyen mérges csak 4kétszer leszek életemben. A második még várat magára.

Sova egyre jobban mulatott magában. Štrosmajer vérszemet kapott.

- Hogyan mondjuk meg a mi kis Bettinknek, hogy mégsem kell elmennie az osztályról?

- De nagyot ugrott előre, kedves kolléga - hűtötte le Sova.

- Nem szeretném, ha megtudná, hogy itt jártam…

- Vagyis azt akarja, hogy én mondjam meg neki.

- Ez lenne a legjobb megoldás.

- Nyilván abból indul ki, kolléga úr, hogy minden egyéb megoldás valakit kellemetlenül érintene. Ez viszont csak engem.

- Pontosan.

A főorvos szívből fölkacagott. Ekkor kintről éles csengetés hallatszott.

- Milyen nagy a forgalom itt ma - kedélyeskedett Štrosmajer.

Ema zsémbesen lépett a szobába.

- Megint a kórházból jöttek? - kérdezte és elindult ajtót nyitni, de Sova megállította:

- Hagyja csak, majd én…

Hatalmas, sötét autó állt meg a ház előtt, a kapunál meg Karel volt felesége, Kateřina várakozott.

- Jó estét, apuka.

- Jó estét.

Sova kinyitotta a kaput, közben egy oldalpillantással az autó felé sandított: egy szemüveges férfi ült benne. Kateřina feldúltnak látszott.

- Apuka, a fia elrabolta a gyereket - mondta már bent a házban.

- Mi az, hogy elrabolta?

- Amikor kiderült, hogy a bíróság nekem ítélte a kislányt, megvárta a gyereket az iskola előtt, és levitte magával Týnistebe.

Sova háta mögött ott állt Ema és Štrosmajer; némán figyeltek.

- Szeretném, ha eljönne most velem.

- Karelhez?

- Vissza kell adnia nekem Hankát! És jobb, ha szépszerével teszi, még mielőtt valami újabb botrányba keveredik emiatt.

Sova töprengett egy percig, aztán halkan csak ennyit mondott:

- Egy pillanat, csak magamra kapok valamit.

- Jobb lesz, ha én most elmegyek - szólt Štrosmajer Emához. - Az efféle dolgokhoz nincs szükség kívülállókra. Majd mondja meg a főorvos úrnak: kívánom, hogy szerencsével járjon.

- Én már tudom a végét - morogta Ema, és még volt érkezése, hogy egy gyűlölködő pillantást vessen a prágai autóra.

Amikor a főorvos elhelyezkedett az egyik hátsó ülésen, Kateřina bemutatta az útitársát.

- Apuka, ez itt doktor Kovář, aki lélekben végigcsinálta velem az egész, pert.

A férfi hátrafordult.

- Dr. Kovář, örvendek.

- Dr. Sova.

Týniste dimbes-dombos vidéken, hegyek között fekszik. Az aprócska város egészségháza meglehetősen messze esik a főútvonaltól. Szerencsére könnyűszerrel megtalálták, éppen telihold volt. Kovář pontosan az egészségház kapuja előtt állt meg.

- A földszinten és az első emeleten vannak a rendelők, egy emelettel följebb pedig az orvosi szállás. Becsöngessünk?

Sova nem válaszolt. Kateřina kiszállt a kocsiból és odament a kivilágított kapu elé. Becsöngetett. Várniuk kellett, egyelőre senki nem jött; ajtót nyitni. Kovář doktor is kiszállt a kocsiból. Odament a csengőhöz,^ és háromszor egymás után jó erősen megnyomta. Kisvártatva világosság gyűlt a folyosón.

Ifjabb Sova jött ajtót nyitni. Utcai ruhában volt, még nem aludt. Úgy látszott, nemigen lepték meg a késői látogatók.

- Karel, Hankáért jöttünk - jelentette ki Kateřina.

- Hankáért? Miért?

- Mert nekem ítélték.

- De mind a kettőnk gyereke.

- De nekem ítélte a bíróság.

- Én fellebbeztem.

- Az ítélet jogerőre emelkedett. És amíg másodfokon nem dönt a bíróság, ehhez kell tartanunk magunkat - szólt közbe Kovář doktor.

Karel még csak nem is válaszolt, levegőnek nézte a jogászt.

- Hanicskánk jól érzi magát nálam.

- Látni akarom - makacskodott Kateřina.

- Csak látni?

Kovář doktor ismét szükségét érezte, hogy beavatkozzék.

- Ellenszegülés esetén a helyi rendőrséghez fordulunk. És ha hozzá veszik még az alkoholizálást, hát nem sok jót jósolok itt magának. De másutt sem.

Karel még most sem hederített rá.

- Beengedsz hozzá? - kérdezte Kateřina.

- Be. De csak téged.

Az asszony elgondolkozott egy darabig.

- Engem és apukát - felelte aztán.

- Miféle apukát?

Kateřina az autó felé nézett, amelyből épp ekkor szállt ki az idősebb Sova. Karel is odanézett, találkozott a tekintetük. Ez zavarba hozta Karelt. Erre nem számított. Félreállt az útból. Így hát hárman mentek fölfelé a lépcsőn, némán, szorongva.

A legfelső emeleten három ajtó volt egymás mellett. Kettő félig nyitva, az egyikből egy fiatal házaspár, a másikból egy nyakigláb fiatalember kukucskált kifelé. Karel a harmadik ajtóhoz lépett és halkan kinyitotta.

Takaros szoba volt, az egyik fala - akár a padlásokon vagy tetőterekben - rézsútos. A faburkolat, a bútorzat természetes faanyaga otthonossá tette a csöppnyi helyiséget. Csak egyetlen ágy volt benne, azon feküdt Hanka. Az ágy körül a falon, meg a fölötte levő polcon rengeteg játék meg kép. Karel nyilván itt is meg akarta teremteni a gyermek megszokott környezetét, mesevilágát. Saját magának az ágy tövében, egy gumimatracra ágyazott.

A csendéletet egy kis lámpa fénye világította meg. Az idősebb Sovát mélyen megrendítette a látvány, s úgy tűnt fel, Katerinát sem hagyta hidegen. De ez csak pillanatokig tartott nála, csakhamar megtalálta szokásos hangját.

- Sajnálom, Karel, de kénytelen vagyok ragaszkodni a bíróság ítéletéhez.

Karel érezte, hogy fölösleges lenne itt minden vita; voltaképpen az egész akció is fölösleges volt, de azért a biztonság kedvéért még egyszer elismételte:

- Én fellebbeztem.

- Az nem jelent semmit. A gyermek megfelelő nevelése csakis nálam van biztosítva - jelentette ki Kateřina.

Halk, fojtott hangon beszéltek, de annál kínosabban hangzott minden szó.

- Miért? Nálam nem lenne biztosítva? Én talán nem szeretem? Én nem adok meg neki mindent, amire szüksége van? Itt minden szempontból sokkal jobb lenne neki, mint Prágában. Téged még sok minden érdekel, engem már csak a kislányom.

Karel nagyon el volt keseredve, fenyegetőzött és kérlelt egyszerre.

- Szóval kiadod a gyereket önszántadból vagy sem?

Karel nem válaszolt. Kateřina Sovához fordult:

- Mondjon már maga is valamit, apuka.

Sova nem tudta, mit is mondhatna; teljesen tanácstalan volt.

- Karel, kérlek, értsd meg a szituációt. Ne nehezítsd meg a magad és a mások helyzetét - mondta végül.

Karel kissé megemelte a hangját.

- Te bezzeg minden helyzetben nyomban kiismered magad, mi?! Az erősebb hang elegendő volt ahhoz, hogy a kislány fölébredjen.

Kinyitotta a szemét, meglátta, mindhármukat.

- Szia, anyu! Kirándulni mentem apuval.

- Látom, kislányom. De most már haza kell jönnöd velem, vége a kirándulásnak - mondta Kateřina.

- Miért? - értetlenkedett a kislány. - Hiszen nincs tanítás.

- Azt mondtam, velem jössz - és már kezdte is huzigálni a kislányra a pulóvert, de Hanka nyafogott.

- De én nem akarok! Apu, mondd meg anyunak.

Karel leült a matracára. Arcát a tenyerébe temette, hallgatott.

- Apuuu! Miért nem szólsz semmit?

Ezt már nem tudta elviselni az idősebb Sova. Kiment a szobából.

Kateřina ideges, kapkodó mozdulatokkal öltöztette a kislányt, közben odasziszegte Karelnek:

- Szóval ezt akartad! Most aztán boldog lehetsz.

Idősebb Sova kint a folyosón nekitámaszkodott a lépcsőkorlátnak.

Várt. Óráknak tűnő percek után kinyílt a kettes szoba ajtaja, ahonnan nem sokkal előbb a nyakigláb fiatalember leskelődött kifelé.

- Jó estét, doktor úr.

- Jó estét.

- Ugyebár, ha nem tévedek, ön is orvos…

- Igen, az vagyok. Miért?

- Nem tudom, mi történik itt, de el tudom képzelni. Igaz, semmi közöm hozzá, én csak egy egyszerű karbantartó melós vagyok, meg sofőr, meg házmesterféle… Tudja, az ablakból hallottam, amit az a szemüveges a doktor úrnak, mármint a miénknek mondott. Mi a fenét akart azzal az alkohollal?

Sova szemügyre vette a fiatalembert, és tömören válaszolt:

- Magának is van valami megjegyeznivalója?

- Hát, ami azt illeti… Már ne vegye rossz néven, doktor úr, de én úgy vettem ki a szemüveges szavaiból, mintha azt akarná mondani, hogy a doktor úr, mármint a miénk, iszákos lenne. Maga nem úgy értette, doktor úr?

- De igen - hagyta rá Sova.

- Hát éppen ez az, amitől begurultam. Mert a doktor úr már hónapok óta itt lakik, de egy kortyot nem ivott. Elhiheti nekem, doktor úr.

- Honnan tudja ezt ennyire biztosan?

- Én szoktam vinni kocsival a doktor urat. Ki a tanyákra, a hegyek közé. Minden háznál főznek sligovicát. És jó szívvel kínálják. Ember legyen a talpán, aki meg tudja állni, hogy bele ne kóstoljon. Azok a doktorok, akik előtte voltak, egy se tudta megállni. Megkóstolta az mind a pálinkát. De ez nem. Úgy látszik, utálja.

- Úgy látszik - visszhangozta Sova, és megkönnyebbülten felsóhajtott.

Ema még ébren várta meg a főorvost.

- Elvették tőle?

- El.

- Hát KisKarel? Még mindig iszik?

- Nem.

- Biztos ebben, főorvos úr? - hitetlenkedett Ema.

- Azt hiszem, biztos lehetek ebben.

- És most hogyan fog majd segíteni rajta, főorvos úr?

- Azt én is szeretném tudni - sóhajtott Sova.

- Hogyhogy szeretné? - méltatlankodott Ema. - Főorvos úr, hiszen maga nap mint nap fontos dolgokban dönt a műtőasztalnál. Nem létezik, hogy ne tudná, mit kezdjen a tulajdon fiával.

A főorvos hosszan, szótlanul nézett Ema arcába, aztán lassan, nagyon lassan ezt mondta:

- Ema, nagyon kérem, ne kínozzon maga is. Gyötrődöm én eleget magamtól is. Nincs ember a földön, aki ennyire fontos lenne nekem, mint a fiam. Annyi mindent szeretnék tenni érte. És mégis, az utóbbi időben mintha mindig mindent ellene tennék. Legalábbis a látszat ezt mutatja. A fiam a szemem láttára csúszik a szakadékba. És én csak legfeljebb asszisztálok hozzá. Tényleg nem tudom, hogyan rántsam ki a bajból…

- De hiszen hallotta, hogy nem iszik már - mondta Ema könnybe lábadt szemmel.

- Nem az ital az ő baja most már. Az a baj, hogy iszonyatosan közönyös lett. Semmi nem érdekli, senkiben nem bízik, senkinek nem hisz, nem vár senkitől segítséget… még az édesapjától sem. És én nem tudom, hogyan operáljam ki belőle ezt a rosszindulatú daganatot.

Emán kívül aligha érte meg valaki, hogy Sova főorvos így kitárulkozzék, így kiadja magát egy másik embernek.

- Mondja meg ezt neki úgy, ahogy most nekem - mondta Ema halkan. Sova megrázta a fejét.

- Épp ezt nem tehetem.

- Miért nem?

- Mert mi nem szoktunk egymással ilyesmikről beszélni.

Egy nap kora reggel Blažej doktort megvárta az apósa, és szó nélkül egy borítékot nyomott a kezébe. Blažej csodálkozva kérdezte:

- Mi ez?

- Pénz. Gondolom fölösleges mondanom, mennyi.

Blažej elsápadt.

- Értem.

- Nem tartok neked erkölcsprédikációt, azt megkapjuk mindketten az asszonyoktól. Csak egyet ígérj meg nekem.

- Mi legyen az?

- Hogy szakítasz vele.

- Már megtörtént.

Az öregúr fürkészőn nézett rá.

- Biztos?

- Biztos. Nagyon szépen köszönöm apuka - mondta aztán, mint egy jólnevelt kisgyerek.

- És Alenának egy szót sem.

- Éppen ezt akartam kérni.

Alžbeta egy féléves gyönyörű kislány lábait vizsgálta, jól megdolgoztatta az ízületeit, majd a mamához fordult:

- Úgy látom, nincs itt már semmi baj.

Ekkor lépett be Blažej doktor. Alžbeta nyomban megkérdezte tőle:

- Mi a véleménye, doktor úr? Itt vannak a felvételek.

Blažej doktor figyelmesen megnézte a felvételeket, végigböngészte a korábbi leleteket, amelyek ott feküdtek szétterítve Jarmila nővér asztalán, aztán rábólintott:

- Minden a legnagyobb rendben. Nem kell többet kezelésre jönni. A gyermek anyja most mosolyodott el először.

- Nagyon köszönöm, doktor úr - majd valamivel halványabb mosollyal Albetához - magának is, doktornő. - Aztán sebtiben fölöltöztette a gyereket, a karjába kapta, és kiviharzott vele a rendelőből.

Blažej kivárta, amíg a nővér is kimegy, hogy új beteget hívjon be.

- Megtenne nekem egy szívességet? - mondta aztán.

- Én? - kérdezte riadtan Alžbeta.

- Megkérhetném, hogy adja át ezt a borítékot Ina nővérnek? És mondja meg neki, kérem, ne haragudjon rám.

A lány, nem értette mindjárt, miről van szó.

- De hiszen maga is átadhatja, Ina épp szolgálatban van.

- Tudom.

Alžbeta most már végképp nem értett egy szót sem az egészből.

- Nagyon szívesen megteszem, de…

Blažej közbevágott:

- Tekintse a dolgot rendkívüli gyávaságom megnyilvánulásának. És köszönöm, hogy megteszi.

Néhány perccel később a doktornő már át is vitte a borítékot.

- Köszönöm - vette át Ina sápadtan és szomorúan.

Alžbeta szerette volna jobb kedvre deríteni, de nem tudta, hogyan.

- Nincs kedve ma este átjönni hozzám? Hogy ne szomorkodjék…

- Nem fogok szomorkodni - vágta rá dacosan Ina.

Kopogtattak. Roman Jahym lépett be.

- Jó napot kívánok.

- Jó napot - válaszolt Ina. Alžbeta biccentett, és kisurrant a szobából. Roman örült, hogy végre kettesben maradtak.

- Inácska, vasárnap meghívtak egy házszentelőre. Nincs kedve velem jönni?

- Nem tudok. Haza kell utaznom.

- Nem baj, kocsival megyek. Beugorhatunk magukhoz is.

- Nem, köszönöm, most nem tudok - és kiment a szobából.

- Engem nincs kedved magaddal vinni? Én szívesen mennék - szólt át a nyitott ajtóból Huňková.

A fiú fancsali képet vágott.

- Azt hiszem, nem megyek sehová - dünnyögte, és rosszkedvűen elindult kifelé. Az ajtóban még utolérte Huňková hangja:

- Inácskáért meg ne törd magad. Már foglalt.

HETEDIK FEJEZET

Alžbeta és Řehoř belépett a szülészet egyik négyágyas szobájába. A kismamák egyike Dana Králová volt. Alžbeta egy doboz bonbont, az érsebész egy csokor rózsát hozott ajándékba; mindketten fehér köpenyt viseltek.

- Nicsak, vendégek jöttek! - örvendezett Dana.

- Kedves Danka - kezdte ünnepélyesen a lány - Már mindent tudunk. A kislány Eliska névre hallgat, súlya három egész negyvenkilenc tized kilogramm. Ehhez csak gratulálni tudunk. Nehogy azt hidd, hogy a bonbont betegtől kaptam! Nekem senki nem hoz semmit. A rózsát pedig nem loptuk… vagy igen? - fordult Řehořhoz.

Az orvos nemet intett.

- Én is gratulálok. Milyen érzés anyának lenni?

Královát valóban meghatotta a látogatás.

- Köszönöm, igazán kedvesek vagytok - mondta, majd szipogott egyet. - Nem tudom, mi van velem. Utoljára tizennégy éves koromban sírtam, most meg állandóan bőghetnékem van.

Alžbeta puszit nyomott Dana homlokára, Řehoř ünnepélyesen megrázta a kezét.

- Majd küldünk egy pszichológust, ő megmondja, mi ez. De még mindig nem válaszoltál arra, milyen érzés anyának lenni.

- Eleinte nem kellemes - sóhajtott Dana. - Amikor Eliskát először megmutatták, nem fogott el rögvest az anyai szenvedély. De amint kinyitják a gyerekek szobáját, úgy érzem, az összes közül fölismerem az én gyerekem hangját, és amikor szoptatni hozzák, akkor… Na, ne faggassatok már annyit, inkább adjatok egy zsebkendőt.

Ekkor egy nővér kintről sarkig tárta az ajtószárnyat, és betolta az újszülötteket. Úgy feküdtek egymás mellett, mint kenyeres kocsin a cipók.

- Hát akkor én talán mennék is - szólt hirtelen Řehoř -, örülök, hogy ilyen jó kedélyállapotban találtunk, és viszontlátásra, minél előbb az osztályon.

De Dana megragadta a köpenye csücskét.

- Várj, hová rohansz! Még nem is láttad Eliskát.

Az érsebész zavarba jött.

- Nem szeretném, ha előttem …

- Hogy lehet egy orvos ilyen szégyenlős - zsörtölődött Dana.

Egy éltesebb nővér adta át Danának a csecsemőt.

- A legszebb kislány a keltetőben.

Albetát egészen lázba hozta az újszülött látványa.

- Szóval ő az a várva várt Eliska. De aranyos!

- Milyen szép - tette hozzá tűnődve Řehoř.

A tapasztalt nővér rögtön rávágta a megfelelő kádenciát:

- A szeme meg tisztára olyan, mint az apjáé. Igaz, doktornő?

- Bizony - felelte Dana szemrebbenés nélkül -, maga nagyszerű megfigyelő, nővér.

- Hát hiába, a többéves gyakorlat…

És tolta tovább a csecsemőket, minden kismamának mondott valami hasonló szívderítőt.

Alžbeta suttogva megkérdezte:

- Miért beszélt a gyerek apjáról? Meglátogatott?

- Ugyan már - legyintett Dana. - Ez így szokás. Itt mindenkinek azt mondják, hogy a gyerek szakasztott az apja. Mert a kismamák örülnek neki. Miért hazudtolnám meg?

- Most már tényleg mennem kell - jelentette ki Řehoř határozottan.

- Minden jót, Dana.

- Szervusz.

Alig tette ki a lábát az érsebész, Dana tüstént megkérdezte Albetától:

- És ti ketten hogy haladtok?

- Hát… haladunk, haladgatunk … - mondta kissé zavartan a lány.

- Bár a te szavaiddal szólva, egyáltalán nem ragadott még magával a szenvedély.

- Én a szenvedélyes anyai szeretetről beszéltem.

Alžbeta tűnődve rámosolygott az újszülöttre.

- Azt hiszem, arra nekem is nagyobb érzelmi esélyem van, mint bármi másra.

- Majd csak eljön annak is az ideje. Fiatal vagy még.

Alžbeta elmerengett ezen egy darabig, majd titokzatosra fogott hangon, mint az összeesküvők, megkérdezte:

- Danka, nem akarod, hogy telefonáljak valahová… Vagy jobb lenne, ha táviratoznék?… Valakinek…

Dana először nem is értette, miről beszél a lány.

- Nem akarod, hogy értesítsek valakit? Lehet, hogy ő is szeretné látni a lányát.

- Elment az eszed - mérgelődött Dana. - Megmondtam már, ez a gyerek egyedül az enyém, senki másé. Nem vagyok hajlandó osztozkodni.

Alžbeta azonban teljes bizonyosságot akart nyerni.

- Szóval nem bántad meg? És nem érzed egyedül magad?

- Hogyhogy egyedül?! … Hiszen ketten vagyunk, Eliska meg én.

Szavaiban nem volt sem sértettség, sem büszke zárkózottság, csak természetes emberi méltóság.

A kórháztól kőhajításnyira Blažej doktor üldögélt vadonatúj Hondájában, és feszülten figyelte a kijövőket.

Na, végre! - gondolta, amikor a kórház kapujában föltűnt Ina. Blažej megvárta, míg a lány kissé eltávolodik az épülettől, aztán indított, s pillanatok alatt utolérte. Kinyitotta a járda felé eső ajtót, majd szolgálatkészen fölajánlotta: - Elvihetlek egy darabon, Inácska?

A lány megriadt. Körülnézett, látja-e őket valaki, de sehol egy ismerős. Ina gyorsan beugrott az autóba.

- Engem vártál itt?

Blažej az ajkába harapott; úgy látszik a lány félreérti a helyzetet.

- Jobb lesz, ha továbbmegyünk, igaz?

Blažej gázt adott.

Az erdőszélen megállt. Útközben hallgatott; nemigen tudta, hogyan kezdje mondandóját. Zavarában rágyújtott; a lányt is megkínálta cigarettával. Ina elutasító kézmozdulatot tett.

- Még mindig nem dohányzol?

- Még mindig nem - válaszolta halkan Ina, s már kezdte sejteni, hogy a férfi most nem szerelmi légyottra hívta.

- Megkaptad a pénzt? - kérdezte az orvos.

- Meg.

- Még egyszer köszönöm. Igazán.

A lány hallgatott.

- Szeretnélek megkérni valamire - tért a tárgyra Blažej. - Azt hallom, hogy a nagyfőnökség egyre erősebben szorongatja Sovát. Azt akarják, hogy mi ketten, mármint te meg én, ne dolgozzunk egy helyen. Én eddig, nem értettem egyet ezzel. De kezdek rájönni, hogy ez a helyzet nem valami jó nekünk. Főleg nekem.

Ránézett Inára. A lány nem mondott sem igent, sem nemet.

- Úgyhogy szeretném kérni vagy egyelőre legalábbis megkérdezni tőled, nem kérnéd te magad az áthelyezésedet. - Kissé elfordította a fejét, hogy ne kelljen a lány szemébe néznie. - Hely van bőven. De ha akarod, én is szerezhetek. Szóval… megtennéd ezt nekem?

A lány minden erejével igyekezett megőrizni a nyugalom látszatát.

- Jó. El fogok menni.

Aztán hirtelen kinyitotta a kocsi ajtaját, és menekülésszerűen kiszállt.

Blažej elképedt.

- Ina!

De a lány vissza sem nézett, ment egyenesen, gyors léptekkel a város felé. Az orvos kiugrott az autóból és utánaeredt.

- Miért rohantál el? Nem akartalak megbántani. Hiszen én csak olyasmit kértem tőled, ami mindkettőnk javára válik. Várj, Ina! Hadd vigyelek legalább haza.

A lány nem is válaszolt. Egyre gyorsabban távolodott. Blažej kezdett le-lemaradozni mellőle, míg végül megállt, legyintett és visszaballagott a kocsijához.

Amikor Roman Jahym késő délután mentőautójával a kórház felé hajtott, ugyancsak elcsodálkozott az országúton lépkedő Ina láttán.

- Hát maga? Hogy kerül ide az országútra, Ina?

- Csak úgy, sétáltam egyet - vágta rá a lány, de Roman észrevette, hogy vörös a szeme.

- Valami baj van?

- Semmi. Maga már végez?

- Ebben a pillanatban. Ikreket vittem Petrovicébe.

Ina megállt, ránézett a fiúra.

- Nincs kedve este moziba jönni, Roman? - kérdezte hirtelen elhatározással.

Roman majd kibújt a bőréből örömében.

- Hogy nekem?! Magával? Hát persze, menjünk! - lelkendezett.

- Mit adnak?

- Nem tudom, majd meglátjuk… Beülhetek?

Roman gyorsan kinyitotta a mentőkocsi ajtaját. Úgy érezte, mintha álmodnék.

Az éjszaka Štrosmajer úgy aludt, mint akit agyonvertek. Talpig orvosi fehérben, a lábán kórházi szandál. Még az ajtónyitás zaja sem ébresztette föl, amikor a lánya megérkezett. A lány néhányat köhintett, majd halkan keltegetni kezdte az apját.

- Apu, kelj föl. Apu, nem hallod?

Štrosmajert nem lehetett egykönnyen fölébreszteni, ha egyszer elaludt.

A lány körülnézett, be akarta kapcsolni az asztali lámpát, közben lesodorta az asztalon álló bögrét. A csörömpölésre nyomban fölpattant az apja, felkapta a telefont és jelentkezett:

- Štrosmajer. Kit hoztak?

Irena végre megtalálta a kapcsolót. Világot gyújtott.

- Csak én vagyok az, apu.

A lány hosszú estélyit viselt, öltözéke inkább feltűnő volt, mint szép, kivált ebben a környezetben.

- Szervusz. Hány óra?

- Fél három.

- És mi szél hozott erre? Ilyenkor!

- Ne félj, nem történt semmi. Csak koncertünk volt, utána meg valami fogadásféle, Prágából is eljöttek meghallgatni.

Štrosmajer még most sem értette, mit keres nála a lánya éjnek évadján.

- Vagy úgy. Na, és sikeretek volt?

- De még mekkora! Bohun azt mondja, kitörünk ebből a sárfészekből és végre megszabadulunk.

- Örülök neki. Anyádnál voltál mostanában?

- Holnap okvetlen felnézek hozzá - fogadkozott buzgón Irena.

- Nem muszáj már holnap…

- De, de, holnap feltétlenül elmegyek. Igazán nem szép tőlem, hogy eddig halogattam. De eszméletlenül sokat próbáltuk az új műsort. Persze ez nem mentség…

Az apa nem tudta, mire vélje az önkritika-rohamot. Hallgatott hát és várt.

Nem kellett sokáig várnia. Irena pillanatokon belül színt vallott.

- Apu. Egy kis pénzre van szükségem… kölcsön.

- Mennyire?

- Mennyi van nálad?

- Most?!

- Most. Vár a taxi.

A sebész végre kapcsolt.

- Az a kis fogadásféle vagy mi, még nincs kifizetve, igaz? - kérdezte.

- Dehogynem. Csak Bohun bedobott még egy pár rund konyakot… amire már nem futotta. Bohun azt mondja, időben invesztálni, az a legnagyobb művészet. Érted, apu?

Štrosmajer megadóan elővette a pénztárcáját.

- Nem értem, de nem kell nekem mindent értenem. Van nálam… várj csak - és számolni kezdte: - öt… hatszázharminc korona.

- Tudsz adni egy ötkilóst?

- Adhatok éppen. Csak nem fogok éhen halni.

A lány besöpörte a pénzt. Fölállt, aztán amikor apja becsukta a pénztárcát, hirtelen elhatározással így szólt:

- Tudod mit, apu? A biztonság kedvéért adj még egy százast. A harmincat meg odaadhatnád taxira…

- De akkor reggel egy kiflirevalóm sem marad - ellenkezett Štrosmajer.

- Ugyan már - mondta könnyedén Irena -, majd veszel az apróból. Biztosan van nálad, tele van a zsebed. Kösz. És szia! - Azzal káprázatosnak szánt esti toalettjében kilibegett a szobából.

Štrosmajer zsebre vágta üres pénztárcáját, leoltotta a lámpát, s megpróbált újra elaludni.

Přemysl Rezek ismét a műtő felé gurult. Ezúttal ő maga tréfálkozott a fehérekkel:

- Uraim, úgy nézzenek rám, hogy utoljára kocsikázom magukkal.

A műtőben még nem kapcsolták be a világítást, a tárgyak hidegen csillogtak. Nővérek sürögtek, hogy előkészítsék a terepet. Még egyszer ellenőrizték a nagy hidraulikus szerkezetet, amellyel könnyen állítani lehetett a műtőasztalt.

Přemysl észrevette, hogy Králová doktornő helyét ezúttal egy ismeretlen altatóorvos foglalta el.

- Neve? - kérdezte a sportolót szenvtelen hangon.

- Doktor úr, engem a Sumavától a Tátráig mindenki ismer.

Ez a bejelentés semmiféle hatással nem volt az új orvosra, annál kevésbé, mert az orvosi rendtartás szerint a műtétre előkészített beteg személyi adatait a műtőben ellenőrizni kell. Ezt meg is mondta a betegnek.

- Přemysl Rezek - mondta a fiú.

Az orvos - még mindig szenvtelenül - leolvasta a nevet a kartonról, és rábólintott.

- Stimmel. Műfogsora van?

- Az én koromban?

- Van vagy nincs?

- Nincs!

- Kezdhetjük.

Hozzáfogott az altatáshoz, de Rezek ellenállt.

- Čeňková doktornő nem lesz itt? - kérdezte, mintha az élete függne ettől.

- De igen. Éppen bemosakszik.

- Doktor úr, kérem… szeretnék beszélni vele.

- Minek húzza az időt ezzel is? - Csak három szót.

Az altatóorvos habozott, de aztán mégiscsak átment Albetához.

- Kollegina, a beteg szeretne beszélni magával.

Minden szem Albetára szegeződött.

- Velem? - kérdezte és elpirult.

- Mondjam, hogy nem ér rá?

- Nem, máris megyek.

És gyorsan, hogy kikerülje kollégái fürkésző pillantásait, besietett a műtőbe. Rezek a lány felé fordította tekintetét. Igyekezett könnyed hangot megütni.

- Jó napot kíván a maga félelem és gáncsnélküli betege.

- Jó napot, Přemysl. Mi a baj?

- Nem tudom, mi van velem, magam sem tudom megmagyarázni, de egyszerre csak citerázni kezdtem. Szükségem van rá, hogy valaki azt mondja, sikerülni fog.

Alžbeta ránézett, s látta, hogy a fiú valóban fél. Megpróbálta a tőle telhető legmagabiztosabb hangon megnyugtatni:

- Miért ne sikerülne? Itt vagyunk mind, a főorvos urat is beleértve. Egy óra múlva túl lesz az egészen.

A fiú hálás tekintettel nyugtázta Alžbeta szavait.

- Köszönöm. Csak ezt akartam hallani. Azt hiszem, nem ártana, ha most szunyálnék egy órácskát, ugye doktornő?

Meghatódott a fiú igyekvésétől.

- Én is úgy vélem. Szép álmokat.

- Köszönöm.

Búcsút intett Rezeknek, majd jelezte az altatóorvosnak, hogy kezdheti. Aztán visszament az orvosi előkészítőbe. Štrosmajer nyomban lerohanta:

- Bettike, ne is tagadja, maguk között valami szép Romanc kezdődik.

- Ugyan már - tiltakozott Alžbeta -, a fiú fél, és ez érthető.

- A nők szívét azzal hódíthatjuk meg, ha eljátsszuk a rettenthetetlen 5 hőst vagy, és ezt csinálja a dörzsöltebbje, az érzékeny nebáncsvirágot, aki csakis a kiszemelt nőtől remél oltalmat. ; Alžbeta még mondott volna valamit, de Sova békés hangon, ám határozottan kiadta az utasítást:

- Kezdünk! Mindenki a helyére!

*

Este Řehoř doktor sötét ruhában, kezében becsomagolt virágcsokorral érkezett Dana Králová ajtajához. Bekopogott, várt. Dana ajkára tett mutatóujjal nyitott ajtót - a gyerek épp aludt, nem akarta, hogy fölébredjen.

- Jó estét, Dana. Alžbeta itt van?

- Nincs. Ma még nem is láttam. De kerülj beljebb!

- Nem akarlak zavarni…

- A beszélgetés nem zavarja Eliskát, csak az ajtónyitás.

Řehoř belépett, meglátta a gyönyörű kisbabát.

- Milyen szép - mondta.

Dana figyelmét nem kerülte el az orvos ünnepélyessége.

- Tudom, szakasztott az apja. Ide figyelj, Řehoř, úgy festesz, mint aki lánykérőbe készül.

Řehoř, Dana legnagyobb meglepetésére, rábólintott.

- Albetához?

- Eltaláltad - bólintott újfent a férfi.

- És egy ilyen napon, amikor tudja, hogy életre szóló fordulat várja, egyszerűen nincs itthon?

- Nem tudja.

- De azért csak sejti, nem?

- Még csak nem is sejti.

- Azt akarod mondani, hogy meg se beszéltétek? - hüledezett Dana.

- Nem. Én képtelen vagyok ilyesmit előre megbeszélni. Albetának meg, azt hiszem, eszébe sem jutott.

- Ha most azt mondod, hogy nem is jártok együtt, hát itt esem össze.

Řehoř egyre jobban zavarba jött.

- Hát… hogy úgy mondjam, plátói alapon. Együtt hallgatunk zenét, együtt járunk moziba meg a klubba, de amúgy nincs köztünk semmi.

- Ne haragudj, de ez nem fér a fejembe. Hadd faggassalak tovább. Csókolóztatok már?

- Még nem.

- Nem csókolóztatok, és te meg akarod kérni a kezét?

- Elég furcsa, mi? - kérdezett vissza megszeppenve Řehoř.

- Hát én életemben nem találkoztam ilyen esettel. Te igen?

- Én sem - vallotta meg az érsebész. - De hát olyan nagyszerűen megértjük egymást, úgyhogy azt hittem… megengeded, hogy itt hagyjam ezt a virágot és ha …

Ekkor kopogtattak, nyílt az ajtó és belépett Alžbeta. Megpillantotta Danát és Řehořt.

- Szervusztok. Mit csinál Eliska? - kérdezte.

- Várt téged, de nem jöttél, hát elaludt. Jó, hogy már itt vagy, legalább elugorhatok a gyógyszertárba.

És be sem várva a választ, már szaladt is, miközben még egy intéssel bátorította a férfit.

Alžbeta a kislányt nézegette.

- Rém aranyos, ugye? - kérdezte.

- Igen, rém aranyos - vágta rá idegesen a férfi.

Alžbeta csak most vette észre, hogy Řehoř ünneplőben van.

- Készül valahová?

A férfi ismét megszeppent.

- Igen, megyek… vagyis jöttem. - Aztán megemberelte magát:

- Magához.

- Hozzám?!

- Alžbeta, nagyon kérem, hallgasson meg. Ha törik, ha szakad, el kell mondanom, ha már elhatároztam. Szóval azért jöttem, hogy megkérjem a kezét.

Albetát a nyilatkozat nem rémítette meg, még csak meg sem lepte túlzottan.

- Tudom, azt akarja most mondani, hogy nem vagyunk annyira… hogy még nem tartunk ott… Én csak azt tudom, hogy az életben nem találok magán kívül még valakit, akivel örömmel, minden gátlás nélkül élném le egész életemet.

Řehoř akart még valamit mondani, de aztán zavartan elhallgatott, és várakozóan Albetára nézett, aki kis ideig hallgatott. Csakhamar belátta, hogy most válaszolnia kell.

- Köszönöm ezt a szép vallomást. Én is azt hiszem, sőt meggyőződésem, hagy nagyon jól megértenénk egymást. De az a helyzet, hogy én még nem vagyok felkészülve arra, hogy ilyen sorsdöntő lépésre szánjam el magam. Nagyon nem szeretném elveszíteni magát, de ugyanakkor szeretnék független is maradni. Egy kicsit zavaros, amit itt összehordok, ugye?

- Én megértem - nyugtatta meg Řehoř.

- Maga igen rendes ember, Tomas, és ezért én nagyon szeretem magát.

Aztán két kezével megfogta a férfi arcát, gyöngéden magához vonta, és megcsókolta, Řehoř felsóhajtott.

- Alžbeta, várni fogok magára. Ameddig csak akarja.

*

Aznap este a főorvos egyedül volt otthon, maga főzte meg a kávéját. Szalvétát tett a kávéscsésze mellé, a fotelba ült, és kinyitott egy könyvet. De még mielőtt elmerült volna az olvasásban, kulcscsörgés hallatszott az előszoba felől. Bizonyára Ema jött haza. Már a hallban hallatszottak a léptek, mikor Sova vidáman kikiáltott: - Már meg is jött, Ema? Hogy érezte magát a keresztlányánál?

De a szoba ajtajában nem Ema, hanem Karel jelent meg esőáztatta kabátban.

- Szervusz apa. Ema rosszul van.

Sovát meglepte fia váratlan látogatása.

- Mi az, hogy rosszul? És te hogy kerülsz ide?

- Én hoztam haza. Nem a rokonaihoz utazott, hanem hozzám. Ott lett rosszul.

Sova fölpattant.

- És most hol van?

- A kocsiban. Azt hiszem, legjobb lenne, ha bevinnénk a kórházba.

Sova nem habozott.

- Gyerünk.

Kifelé menet Karel röviden elmondta az apjának, mit észlelt Emával kapcsolatban.

- Hashártyagyulladásnak látszik, de az is lehet, hogy valami más. Nem tetszik nekem ez az egész. TýnistTýnisteben úgy kezdődött, mint egy egyszerű vakbélirritáció, de ahogy jöttünk hazafelé, egyre csak azt hajtogatta, hogy semmi baja, nem akarja, hogy hozzáérjek, pedig tapintásra nagyon érzékeny a hastájéka.

- Soha nem panaszkodott. Hiszen ismered. Volt egy kis baj a szívével, kezeltük a meszesedését meg a visszereit, de hasi fájdalmakkal soha.

Odaértek a kocsihoz, Karel kinyitotta az ajtót; az autóban kigyúlt a fény. Sova megpillantotta a félig ülő, félig fekvő helyzetben gubbasztó, holtsápadt Emát.

- Miket művel, Ema lelkem?

De Ema ezekben a nehéz percekben sem tagadta meg önmagát.

- Csak ijesztgetni akarja a főorvos urat - és szemrehányóan nézett Karelre. - Nincs semmi bajom, csak összerázott ez a tragacs. Bebújok a jó meleg ágyba és holnapra kutyabajom.

- Ezt már szeretem. Mehetünk a kórházba - mondta Sova olyan hangnemben, hogy még Ernának sem volt kedve ellenkezni vele.

Sova beült a fia mellé, elindultak.

- Hová helyezzük el, főorvos úr? - kérdezte a kórházban az ügyeletes orvos a felvételi irodában.

Sova egy pillanatra eltűnődött, majd beszédes tekinteteket váltva a fiával, így döntött:

- A sebészetre.

Már távozóban voltak, amikor Sova megkérdezte az orvostól:

- Megkérhetem egy szívességre? El tudna küldeni Vrtika főorvos úrért? Mondják meg, én kéretem…

Apa és fia elindult a tolóágy után, amelyen Ema feküdt. Egy kicsit úgy festettek, akár egy gyászmenet.

Ema behunyta a szemét. Látszott rajta, hogy nagyon szenved.

- Nem ment még nyugdíjba ez a Vrtika? - kérdezte Karel halkan az apjától.

- De igen.

- Nem sértődnek meg majd a többiek?

- Nem azt akarom, hogy helyettük kezelje Emát, csak azt, hogy megnézze.

Odaértek a sebészeti rendelőhöz. Az alorvos észrevette Sovát, udvarias kézmozdulattal beljebb tessékelte. Sova ránézett a fiára és intett, hogy ő is tartson velük.

- Majd idekint várok - mondta Karel. Az apja beleegyezően bólintott.

Karel leült a sötét, néptelen folyosón és várt. Fáradt volt. Nézelődött, egykedvűen elolvasgatta a szemközti ajtók feliratait. Ilyen volt egykor az én birodalmam is, gondolta rezignáltan.

Kisvártatva nyílt a sebészeti ambulancia ajtaja, Sova meg az ügyeletes orvos jött ki a folyosóra.

- Ez itt Dias doktor, ez a fiam, szintén sebész - mutatta be egymásnak a két férfit Sova.

Karel kezet nyújtott Dias doktornak, s nyomban helyreigazította az apját:

- Nem sebész vagyok, hanem körzeti orvos.

- Elég csúnyának látszik. Valami rosszra gyanakszom. Morfiumot javallanék; ha nem múlnak a fájdalmai, megnyitjuk - mondta Dias.

Karel bólintott, Sova Dias doktorhoz fordult:

- Mielőtt bármit adnánk neki, szeretném, ha Vrtika főorvos úr is megnézné a beteget. Kitűnő diagnoszta, évekig dolgoztunk együtt, csak a legjobbakat mondhatom róla.

Bosszús árnyék suhant át Dias doktor arcán, de csak egy pillanatra.

- Nincs ellene kifogása?- kérdezte nyájasan Sova.

- Ugyan, dehogy! Csak nem tudom, honnan kerítsem elő…

- Már elküldtem érte.

Ebben a pillanatban nyílt a liftajtó, és Vrtika főorvos lépett ki a folyosóra. Sova elébe ment.

- Rendes vagy, hogy bejöttél.

- A kedvedért bármikor, Karel - mondta az öreg sebész. Aztán kezet fogott a két másik orvossal is, és besietett az ambulanciára.

Karel ismét egyedül maradt a folyosón. Megint ólmos fáradtságot érzett. Egy nagy zsebkendővel megtörölte verejtékező arcát. Várt.

Vrtika befejezte a vizsgálatot s a többi kollégával kilépett a folyosóra. Már fehér köpeny volt rajta.

- Valami van a hasüregben, de nem merném egyértelműen meghatározni, mi az - mondta. - Telefonáljanak a belgyógyászatra, hogy küldjenek át valakit. A morfiummal különben egyetértek, de vérképet és röntgenfelvételt is csináltatni kell. És készítsék elő a műtőt is.

Senkinek sem volt ellenvetése. A fiatal sebész tettrekészen ajánlkozott:

- Megyek és intézkedem.

- Nagyon köszönöm, kedves kolléga - mondta Vrtika, aztán kezét Sova vállára tette, és mélyen felsóhajtott: - Mi, öreg sebészek, már csak ilyen alkalmakkor találkozunk.

- Sajnos.

Přemysl Rezek aludt a műtét után, a villanyfény sem zavarta. Alžbeta lépett az ágyához, rátette hűvös kezét a beteg homlokára, majd megfogta a pulzusát. Mindent rendjén talált. Az ajtónál leoltotta a villanyt, s ez - érdekes mód - fölébresztette a fiút.

- Ki az?

- Én.

Rezek megismerte Alžbeta hangját, s a félig nyitott ajtó folyosói fényében azt is észrevette, hogy a lány utcai ruhában van.

- A doktornő nincs szolgálatban?

- Nem, most nem.

- És mégis bejött hozzám?

- Nincs ebben semmi különös, itt lakom a szomszédban.

- Várja valaki a doktornőt?

- Nem. Miért kérdi?

- Akkor üljön le egy percre.

Alžbeta érezte, hogy ezt a kérést nem szabad visszautasítania.

- Már ülök is - mondta.

- Ne féljen doktornő, nem arról akarom Faggatni, hogy sikerült a műtét.

- Ortopédiai műtét esetén erre úgyis csak hosszabb idő elteltével lehet választ adni.

Rezeket megviselte a láz, ajka kicserepesedett, a szeme csillogott, de azért megpróbált mosolyogni.

- Lehet, hogy most hülyegyereknek néz, de én biztosra veszem, hogy sikerült… És azt is, hogy ez a maga érdeme.

- Az én érdemem? - csodálkozott Alžbeta. - Ez azért túlzás. Én csak

összevarrtam a bőrét.

- Mindegy, hogy ki mit csinált. Nem biztos, hogy a góllövőnek van a legnagyobb érdeme a saját góljában. Egy biztos: maga gyúrt át engem.

- Hogy érti azt, hogy átgyúrtam?

- Tudja doktornő, maga olyan, mint egy jó edző. Ha a csapat másképp játszik, másképpen győz vagy viseli el a vereséget, mint azelőtt, azt mondják: az edző átgyúrta a csapatot. Maga ezt tette velem. És ezt soha nem felejtem el.

Alžbeta vegyes érzelmekkel fogadta a fiú szavait. Örült is, meg feszélyezte is.

- Köszönöm - mondta de most már tényleg jó lenne, ha aludna.

- Aludni küld, pedig épp most vallottam szerelmet magának - mondta Rezek csalódottan. Igaz, sok ilyen vallomást hallhatott már életében a doktornő itt a kórházban. És biztos úgy fogadja őket, akár a többi orvosnő: szerencsétlen nyomorult betegek ömlengése, amihez jó képet kell vágni.

- Én nem tartom magát szerencsétlen nyomorultnak. Jó éjszakát - mondta Alžbeta, fölállt és indulni készült.

- Ne haragudjon, doktornő, tényleg nyomorult vagyok, ha Így beszélek magával.

- Nem történt semmi.

- Ne udvariaskodjon folyton velem, doktornő - tört ki ingerülten Rezek. - Ne mondja nekem, hogy nem történt semmi, amikor igenis történt… És ne bocsásson meg nekem mindent, mint egy taknyos gyereknek.

Alžbeta megszeppenve hallgatott, Rezek úgyszintén. Aztán sikerült lecsillapodnia; halkan, nyugodtan folytatta:

- Az a baj, hogy nekem eddig minden sikerült az életben. Amikor kicsi voltam, az anyám mutogatott, hogy milyen szép kisfia van, még a tévében is szerepeltem. Amikor a többi srác megkapta az első fizetését, nálunk otthon már egymásnak adták a kilincset az egyesületi mandrók, hogy egymást túllicitálják és a maguk klubjába csalogassanak engem; amikor a többiek épp hogy elboldogultak az első csajokkal, én nem győztem levakarni őket. Amikor mások összeszedték a pénzt az első külföldi útra, én egyetlen szezon alatt megjártam Montrealt, Stockholmot, Moszkvát és Davost. Megesett, hogy futólépésben tettük meg az utat Prágában az egyik repülőgéptől a másikig. És egyszer csak mindennek befellegzett, azért, mert egy szép napon százharminccal repesztettem a sima országúton. És hasonló sebességgel pattantak le rólam a pénzes egyesületi pasasok, meg a lányok, meg a gépek; egyszerűen minden. És már nem voltam szép kisfiú, száguldó középcsatár, csak egy beteg, akinek eltört a lába meg a feje, amely ráadásul még zúg is. Sosem érdekelt, melyik egyesület embere sündörög körülöttem, az utazást már halálosan untam, torkig voltam az üvöltő lelátókkal meg a rajongó lánykákkal, fütyültem mindenre, de amikor egyik napról a másikra mindez megszűnt, úgy éreztem magam, mint egy narkós, akitől megvonták az adagját. Megpróbáltam elfojtani magamban ezt az érzést, de sokszor azt hittem, megőrülök. Mert a több száz barátból, a több ezer szurkolóból csak egyvalaki maradt meg: maga, doktornő. Igaz, maga nem maradt, hanem lett, mert nem tartozott az előző életemhez. Bele kellett kapaszkodnom magába, doktornő, nem kérdeztem, jó-e ez a doktornőnek vagy sem, kisajátítottam magamnak, pedig nincs rá jogom. Ne haragudjon rám, többé nem teszek ilyet…

Rezek hirtelen elhallgatott. Békés lett és alázatos. Alžbeta még soha nem látta ilyennek.

- Jó éjszakát doktornő, szép álmokat - mondta nagysokára a fiú és alig hitt a fülének, amikor Albetától ezt a választ hallotta:

- Ne küldjön el, itt akarok maradni… magánál.

Kinyílt a műtő ajtaja, és Vrtika lépett ki Dias doktorral; mindketten zöld műtőruhában, maszkjuk már a nyakukban, hasuk tájéka vérfoltos.

- Befejeztük - jelentette Vrtika Sovának. - A belet ellátó ér eltömődött, elég hosszú szakaszon, majdnem hetven centit vettünk ki belőle. Úgy látom, egyelőre rendbe jött. Átküldjük az intenzívre, aztán majd meglátjuk.

- Komplikációktól tartasz?

- Azok bizony gyakran adódnak ilyenkor. És félek, hogy már nem fogunk boldogulni velük.

A megműtött Emát tolták el mellettük. Aludt még, sápadt volt, alig lélegzett, nemigen emlékeztetett hajdani önmagára. Az orvosok félreálltak az útból, hosszan néztek a tolóágy után, míg a folyosó végén el nem tűnt a szemük elől.

- Köszönöm, hogy eljöttél - mondta aztán Sova a barátjának,. Kezet szorított vele, majd elbúcsúzott Diastól is.

- Köszönöm.

Karel is odalépett hozzájuk, és sorra kezet fogott velük. Egyikük sem szólt egy szót sem.

A két Sova elhagyta a kórházat, süket csöndesség fogadta őket odakint. Sehol egy teremtett lélek. Vagy mégis? Alžbeta szaladt ki a főkapun. Kissé meglepte, hogy ilyen későn itt találja a főorvost. Sova is meglepődött.

- Jó estét, főorvos úr - mondta Alžbeta, és már ment is tovább.

- Ez Čeňková doktornő, ő is itt dolgozik nálunk.

Karel nem reagált, egykedvűen kinyitotta a kocsi ajtaját.

- Hazaviszlek.

Amikor a ház elé értek, Sova megkérdezte:

- Nem akarsz itt aludni? Hová mennél ilyen késő éjszaka?

- Reggel hatkor kezdek rendelni. Tulajdonképpen nem is érdemes lefeküdnöm - hárította el a marasztalást Karel.

- Majd odatelefonálunk, hogy valaki helyettesítsen holnap.

- Nincs aki helyettesítsen. Egymagam látok el két körzetet.

Sova ámulva nézett a fiára.

- Hát akkor, jó éjszakát. És vezess óvatosan - mondta ellágyulva.

- Jó éjszakát neked is, apa.

Kezet fogtak, Sova kiszállt az autóból. Tűnődve nézett az egyre távolodó piros fény után.

A kórház főkapuja elé földíszített lakodalmas autókonvoj érkezett. A vőlegény, Roman, a vőlegény anyja, Jahymné főnővér, a menyasszony, Ina és a menyasszony apja, Galuska tetőfedő szállt ki a kocsikból. Derűs látványt nyújtottak, így együtt.

Jahymné óvatosan kiemelte a kocsiból a hófehér asztalkendővel letakart tálakat és diadalmasan vonult velük befelé.

Az ifjú pár pirosló arccal szállt ki a liftből és megilletődve lépdelt az oly sokszor látott folyosó kőpadlóján. A vőlegény bekopogtatott az ambulancia ajtaján, majd be sem várva a feleletet, sarkig tárta az ajtót.

Odabent már felsorakozott az összes szolgálatos nővér és orvos. Roman ünnepélyes szózatot intézett az egybegyűltekhez.

- Tisztelt hölgyeim és uraim, engedjék meg, hogy átnyújtsak kedves mindannyiuknak egy kis lakodalmi kóstolót, hogy megőrizzenek minket jó emlékezetükben.

Ina gyönyörű esküvői ruhájában mosolyogva seperte be az elismerés és ámuldozás megnyilvánulásait. Szinte kézről kézre adták a menyasszonyt, csókolgatták, ölelgették, elhalmozták jókívánságokkal. Štrosmajer is besorolt a gratulálók közé.

- És én marha, ezt a lányt szalasztottam el! De hát kinek van ideje szerelemre? Roman! Nézz rám! A sárga irigység eleven szobrát látod magad előtt - harsogta jókedvűen.

Végre Sovának is sikerült az ifjú pár közelébe jutnia.

- Tiszta szívből gratulálok, kedveseim. Kívánom, hogy mindig nagyon szeressék egymást, hogy a kölcsönös tisztelet és a türelem vezérelje életútjukon.

Ina és Roman fogadta a gratulációkat, az öreg Galuska bort töltött.

- Aki letette a szolgálatot, az nyugodtan koccinthat a lányom boldogságára.

Jahymné körbekínálta az ínycsiklandozó süteményeket. Amikor odaért Štrosmajerhez, megkérdezte:

- Ugye remekül néznek ki?

- Persze hogy remekül! De miért beszél úgy a boldogságról, mint valami betegségről?

- Csak sokáig tartson - sóhajtott a főnővér -, olyan hirtelen jött az egész…

Ina Roman karján odafordult Blažejhez. Az orvos a tekintetek kereszttüzében ezt mondta:

- Inka, a legjobbakat kívánom az új életéhez, szívből kívánom… mert megérdemli. Magának is a legjobbakat, Roman. Legyenek boldogok.

- Köszönjük, doktor úr, azok leszünk - mondta Ina halkan, de elszántan, és arcon csókolta a férjét.

Aztán Alžbeta félrevonta Inát, és halkan, hogy a többiek ne hallják, ezt mondta :

- Én nemcsak azt kívánom neked, hogy jó férjed és egészséges gyerekeid legyenek, hanem azt is, hogy teljesüljön mindaz, amit a legjobban kívánsz magadnak.

- Köszönöm - mondta kissé zavartan Ina.

De Alžbeta nem érte be ennyivel.

- Jó érzés lehet menyasszonynak lenni. Ugye boldog vagy?

- Nagyon szép volt az esküvő, sokan jöttek el - mondta Ina kitérően. A naiv Alžbeta tovább kíváncsiskodott.

- De engem az érdekel, hogy te boldog vagy-e.

Ina félrenézett, anyósa már szedegette össze a tálakat.

- Úgy látom, mennünk kell. Várnak ránk.

Alžbeta csak nem kapott érdemi választ a kérdésére.

NYOLCADIK FEJEZET

Egy nap Přemysl Rezek szobájába két férfi széles lepedőben hozott valamit, jobban mondva valakit. Mint matróz a függőágyban, úgy gubbasztott benne az új beteg, akit az ágy fölötti állványszerkezetbe helyeztek el.

- Öregem, ebben a fészekben kell kitartanod hat héten át, nem ártana, ha megbarátkoznál vele - oktatta ki az egyik beteghordó.

- Ez lenne a fészek? - kérdezte az ifjú új beteg. - Akkor nekem való.

- Miért?

- Mert az én nevem Penkava*.

*Penkava  pinty, csehül.

Úgyhogy végre megvan a saját fészkem. És miért kell ebben lennem?

- Azért, mert amikor rád esett a fal vagy mifene, eltörött a medence-csontod, és ebben a fészekben szépen összeforr majd.

A fiú révetegen elmosolyodott.

- Aha, már értem. Hát ezért lett csupa horzsolás a fenekem. Mintha csúszkáról pottyantam volna le.

Az ajtóban megjelent Rezek, aki már fenn járt, igaz, két mankóval.

- Jó kis csúszka, nem mondom - morogta az egyik beteghordó -, kis híján a sírban Kötöttél ki. Na, megyünk. Mindjárt jön a nővér, az majd gondjába vesz. Légy jó!

Rezek odament az új beteghez, kezet nyújtott. Penkava arca fölragyogott.

- Přemysl Rezek? Eltaláltam? A legjobb bottechnikás, a legerősebb góllövő?

- Voltam.

- Hogyhogy? Aki tud, az tud. Hamarosan elhajítod ezeket a mankókat és… reszkess, ellenfél! - mondta, aztán kezet nyújtott ő is. - Vaclav Penkava vagyok, jelenleg fészeklakó.

Přemysl Rezek mindjárt szívébe zárta ezt a jóindulatú fiút.

- Mi történt veled? - kérdezte.

- A gyárban fölrobbant egy oxigéntartály, azonnal lángra lobbant az egész műhely, én hülye meg visszamentem a zsebrádiómért. És rám esett a plafon, vagyis hát jobban mondva egy darab panel, jókora darab.

- Jól kifogtad!

Belépett Huňková nővér, fontoskodva és enyhén ingerülten, mint mindig.

- Jó napot. Maga az új beteg?

- Jó napot kívánok, nővérke. A nevem Penkava, de szólíthat nyugodtan Vaclavnak.

Huňková zavarba jött, mert nem tudta eldönteni, vajon tényleg ilyen kedves a fiú vagy csak ugratja. Az utóbbi mellett döntött.

- Látogatókat csak az előírt látogatási időben fogadhat. Dohányzás, szeszes ital fogyasztása szigorúan tilos, a tévét csak az kapcsolhatja be, aki… de ez nem magára vonatkozik.

- Maradt valami a ruhámból? - kérdezte megszeppenve a fiú.

- Átvettünk valami ruhafélét, de szörnyű állapotban.

- Nyugodtan dobják el. De nem adtak be a ruhával egy kisrádiót? Nem emlékszem pontosan, hogy amikor rám esett a plafon, a kezemben volt-e már a rádió vagy sem?

- Megvan a rádiója. De a kórteremben nem szabad rádiózni - jelentette ki fagyosan Huňková.

- Miért nem? Legalább elszórakoznánk…

- Zavarja a többi beteget, a tornához meg hangszóróból adunk zenét.

- És milyen klassz zenét - vigyorgott Rezek -, persze az ötvenes évekből…

- Azt hiszem, világos, amit mondtam - szólt Huňková az új beteghez és várta, visszafelesel-e. De a fiú rendkívül jóindulatúnak mutatkozott.

- Tudom nővérke, ha csak egy mód volna rá, behozná nekem a rádiót? Ha nem lehet, hát nem lehet - mondta békésen.

Huňkovának elállt a lélegzete.

- Micsoda? Jó, jó, majd meglátjuk - és kivonult a kórteremből.

- Hát |nem mondom. így még nem beszélt vele senki - mondta Rezek.

- Nagyon kedves nő - mondta Vaclav naivan.

- Kicsoda? Huňková?! Mindenki vörös bestiának hívja. Mindenki utálja.

De az új beteg nem hagyta kizökkenteni magát nyugalmából.

- Mert nem ismerik az embereket. Én rögtön láttam, hogy nagyon rendes nő.

Sova közelebb lépett Ema betegágyához, amely mögött különböző műszerek követték nyomon a beteg állapotát.

- Jó napot, Ema.

Most már valamivel jobban nézett ki, de azért még látszott rajta, hogy fölöttébb megviselte a műtét.

- Jó napot főorvos úr. Jaj, szegénykém, mi lehet most odahaza? Hogy bírja egyedül a házimunkát ?

- Kit érdekel a háztartás - mosolygott Sova de maga hogy van? Hogy érzi magát?

- Már jól. Megmondtam, hogy nincs nekem komoly bajom. Kivágtak fél métert a belemből és kész. És mit eszik mostanában, főorvos úr? Ki takarít? Azt hiszem, tiszta fehérneműt hagytam eleget.

- A szomszédasszony kisegít erre a pár napra.

Több se kellett Ernának.

- Studmckáné? - kérdezte szörnyülködve.

- Igen, ő volt olyan kedves…

Ema nem osztotta a főorvos véleményét.

- Képzelem, mekkora felfordulást hagy maga után az az asszony. Tudom, hogy bűzlik az egész ház az odakozmált tejtől, az égett zsírtól.

- Ugyan, dehogy. Legalábbis én nem érzem. De mondja csak Ema, tényleg jól érzi magát?

- Hát nem mondom, a műtét után kicsit bágyadt voltam, most meg idegesít ez a sok gép itt. Remélem, nem a főorvos úr operált engem?

- Nem, nemén.

- Azért. Jesszusom! Csak nem valamelyik ismerős orvos azok közül, akik hozzánk járnak?

- Vrtika főorvos úr volt a tettes.

Ema nem volt elragadtatva a hírtől.

- Nem lett volna szabad. Akkor máskor ne is hívja meg, főorvos úr.

- Legyen nyugodt, Ema, nem fogom meghívni többet - nyugtatta meg Sova az asszonyt. - Örülök, hogy már ilyen jó állapotban találtam. Egy kis türelem, és hamarosan hazajön. Viszontlátásra.

- Már megy? Még nem is mondta, mi van Karellel!

- Még az éjjel visszautazott.

- Miért nem fogta ott nálunk?

- Próbáltam, de azt mondta, reggel szolgálatba lép. Mert két körzetet lát el.

- Agyondolgozza magát az a szegény fiú.

- Miért nem mondta meg nekem, hogy hozzá készül?

- Hát… nem kell mindent tudnia. De már megbántam. Ott lettem rosszul. Mert fölizgattam magamat.

- Fölizgatta magát? Miért? - érdeklődött óvatosan Sova.

- Azért, mert a maga fia olyan csökönyös, mint egy öszvér. Nem lehet vele beszélni.

Sova tűnődve hallgatta Emát.

- Kár minden szóért, nem használ - jegyezte meg.

- Hát akkor mi használ neki, mi?

- Hiszen ha tudnám!

Az orvosok kifelé jöttek a mosdóból. Mindegyikük zöldben, mind piszkosak, vérfoltosak, holtfáradtak. Egyedül Štrosmajer volt eleven, mint a csík.

- Bettike, nem szabad ilyen átéléssel csinálni, mert az szörnyen kimerítő - magyarázta Albetának.

- Nem tehetek róla, mindig akkora feszültséget érzek.

- Az nem baj. Egy kis feszültség nem árt, de nem végkimerülésig. Olyan ez, mintha minden flörtjét úgy élné meg, mintha száz százalékig szerelmes lenne. Pedig vannak ötven százalékos szerelmek, meg hetvenöt százalékosak, s csak ha eljön az igazi, a nagy ő…

Ki-ki bement a saját öltözőfülkéjébe átöltözni; Štrosmajer onnan is folytatta:

- Érti, miről beszélek, kedves Betti?

- Persze hogy értem. De sajnos én csak a százszázalékos szerelmekben hiszek.

- Rosszul teszi, gyermekem. Harmincéves korára kiszáradt vénkisasszony lesz magából. Bezzeg én… nézzen csak rám, elmúltam ötven, s mégis friss vagyok és életvidám.

Amikor Alžbeta kilépett a folyosóra, Přemysl Rezek haladt el mellette.

- Hová igyekszik annyira, uram?

- Nagy napom van, doktornő!

- Szabadna tudnom, mitől nagy ez a nap?

- Attól, hogy ma megyek először egyedül sétálni.

- Ne mondja! A kertbe?

- Igen. Nem kísérne el egy darabon, doktornő?

- Nagyon szívesen elkísérném. Sokkal szívesebben mennék a kertbe magával, mint egyedül az értekezletre, ami nemsokára kezdődik.

- Vagyis nem jön?

- Sajnos, nem mehetek. Majd legközelebb.

Mindketten őszintén sajnálták az elmulasztott alkalmat. Elbúcsúztak. Rezek egyedül vágott neki a kerti sétának.

Gyönyörűen sütött a nap, teljes pompájában virult a későtavaszból koranyárba váltó természet. Rezek fölnézett az égre, jó mélyet szippantott a friss levegőből, s úgy érezte, soha ilyen szép, ilyen mámorító nem volt még a tavasz.

Lassan mendegélt a kavicsos úton, eleinte botra támaszkodva, aztán anélkül is egész jól belejött. Egyre messzebbre került az épülettől, már az erdei fák közelében járt. Egy kicsit elfáradt, keresett egy padot, hogy kifújja magát. Meg is találta visszafelé menet az első kanyar után: Alžbeta ült rajta. Először azt hitte, káprázik a szeme - a naptól, az erős levegőtől, a fák bódító illatától vagy attól, hogy csak nemrégen vált el tőle. De legnagyobb ámulatára, a képzelet-vélte Alžbeta mosolyogva szólt hozzá: - Jó napot uram, hogy érzi magát?

- Mi szél hozta erre, doktornő?

- Megelőztem. Láttam az ablakból, merre megy, s mivel a tervezett értekezlet a megjelentek csekély száma és a napsütés-túlkínálat miatt elmaradt, gyorsan ideszaladtam a másik kapun. És most itt vagyok. - Aztán játékos könnyedséggel hozzátette: - Azt hiszem, már jó órája ücsörgők itt.

- Bocsássa meg, hogy ilyen későn érkeztem a randevúra - mondta a fiú nagy boldogan, és leült Alžbeta mellé.

- Most az egyszer megbocsátok - mondta Alžbeta, kislányos boldogságában.

Egy-egy beteg ment el mellettük, mind mosolyogva nézték a két fiatalt.

- Szép itt, ugye? - szólt kissé zavartan Rezek.

- Nagyon szép.

- Mintha nem is kórházban volnánk.

A fiú félénken Albetára nézett, s nagyon szépnek látta most.

- Szép hely, de azért én minden porcikámban érzem, hogy kórházban vagyok…

- Miért nem találkoztunk valahol másutt, mondjuk egy vonaton! - sóhajtott Rezek.

- Figyelmeztetem, hogy nagyon nehezen ismerkedem vonaton. Nem jó a példa - oktatta ki tréfásan Alžbeta.

- Persze, hogy nem jó. Úgy látszik, ki kell jutnom a kórházból, hogy valahol másutt találkozzunk, mintha soha nem is lettem volna itt. Itt még a kezét sem foghatom meg - mondta és a lány szemébe nézett.

- De én igen! Legföljebb úgy teszek, mintha a pulzusát mérném - mondta Alžbeta, és tréfásan megfogta Rezek kezét. A fiú is megfogta a lányét, aztán lassan az ajkához emelte.

*

- Te teljesen megőrültél - szörnyülködött Dana Králová Alžbeta elbeszélését hallva.

- Azt hiszem, igazad van.

- A legjobb orvost, akit valaha is ismertem, mi több, aki iránt te is kifejezett rokonszenvet éreztél egyszerűen ejted, csak azért, mert egy másikkal kéz a kézben üldögélsz a parkban.

- Nem csak kézfogásról van szó.

- Csak nem azt akarod mondani, hogy orgiát rendeztetek a parkban?!

- Nem, dehogy. Ha erre gondolsz, megnyugtatlak, valóban csak kéz a kézben üldögéltünk ott, de…

- Mit de?

- De azért más ez az egész.

- Vagyis hozzámégy feleségül?

- Hová gondolsz?! Ha Rezek kimegy a kórházból, állás után kell néznie, ő ugyan azt hiszi, visszamegy majd a jégre…

- Ebből is láthatod, mennyire éretlen. Eszébe sem jut, hogy valami rendes munkát végezzen.

- Csakhogy ő úgy gondolja, ha szívvel-lélekkel játszik, az ugyanolyan tisztes foglalkozás, mint bármelyik másik.

- Boldogok a lelki szegények. Mellesleg nekem ez a megszállottság is az idegeimre menne. Csak egyet kérek, vagy tanácsolok, vagy javaslok neked: egy szót se szólj erről Řehořnak. Az ilyen kacifántos kapcsolatok hamar lángot vetnek, de gyorsan el is égnek, és még hamu sem marad utánuk. Te meg közben esetleg elszalasztod életed legnagyobb esélyét.

- Tévedsz, Danka. Azonnal el kell mondanom mindent Řehořnak - mondta Alžbeta határozottan.

- Ha megteszed, beszámíthatatlannak nyilváníttatlak - mondta Králová most már tényleg mérgesen.

- Danka, bármit is gondolj felőlem, de nekem el kell mondanom ezt neki. Nem bírom elviselni a felemás megoldásokat, a felemás kapcsolatokat.

- De hisz én nem életfogytiglani ígéretet kérek tőled - kérlelte Dana.

- Csak azt szeretném, ha nem égetnél föl minden hidat magad mögött. Nehogy azt hidd, hogy egy egyedülálló nőnek olyan könnyű a helyzete. Most még erősnek hiszed magad, de ez az érzés hamar elmúlik, s marad az egyedüllét, a magány.

Alžbeta csodálkozva nézett barátnőjére, ez a hang új, szokatlan volt tőle.

- Nem értem, mire mondod ezt.

- Te semmit sem értesz. De nem tudom jobban megmagyarázni, úgy látszik, ezt mindenkinek a saját bőrén kell tapasztalnia - mondta Dana, majd másra terelte a szót. - Nem értem, hol marad Řehoř a gyerekkel ilyen sokáig.

Szerencsére nyílt az ajtó, megérkezett Řehoř a kislánnyal.

- Üdvözlöm a hölgyeket. Jelentem, éhesek vagyunk.

- Épp ideje, hogy hazajöttetek - mondta Dana, és vetkőztetni kezdte Eliskát.

- Ha az ember a kórház körül sétál a gyerekkel, százötven nővér akarja megbámulni - indokolta vidáman a késedelmet Řehoř,

- Te meg ilyenkor büszkén kihúzod magad, mi ? - kajánkodott Alžbeta.

Králová azonban másként, a maga módján magyarázta a nővérkék érdeklődését.

- Inkább arra kíváncsiak, milyen egy hajadon orvosnő gyereke.

Amikor Alžbeta és Řehoř kiléptek Dana Králová lakásának ajtaján, odakint a folyosón fura szomorúság telepedett rájuk. Hallgattak. Aztán odaértek a férfi szobájának ajtaja elé.

- Ma aligha van időd a számomra, igaz? - kérdezte vagy inkább mondta az érsebész.

Ám meglepetésére Alžbeta így válaszolt:

- Dehogynem, ráérek.

~ Most rögtön?

- Most rögtön.

Beléptek a szobába, Řehoř sebtében összeszedegette a szanaszét heverő holmiját.

- Ülj csak le, nem vártam vendéget - mentegetőzött. - Nem vagy szomjas?

- Nem. Köszönöm.

- Tegyek föl valami lemezt?

- Tegyél, de csak valami háttérzenét, mert szeretnék közben mondani valamit.

- Jó. Van egy új Bachom. Prelúdiumok.

Kivette a lemezt a tasakból, rátette a korongra, bekapcsolta a lemezjátszót.

- Majd halkabbra állítom, hogy ne zavarjon.

Minél többet beszélt Řehoř, minél figyelmesebb volt, a lány annál elviselhetetlenebbnek érezte a helyzetet.

Bach muzsikája harsány akkordok nélküli, egyszerű, megnyugtató zene volt. Alžbeta is megnyugodott tőle, erőt és bátorságot merített belőle.

- Azt szeretném mondani, hogy valaki belépett az életembe. S* ezzel, úgy gondolom, a te életedbe is. Azért kell ezt elmondanom neked, mert szeretném, ha még nagyon sokáig jó barátok maradnánk. Ha ezt ezek után még lehetségesnek tartod.

Řehoř nem szólt egy szót sem. Lehajtotta a fejét, majd bólintott. Alžbeta azt kívánta, bárcsak mondana valamit a férfi, de érezte, hogy nem képes rá, talán még el is bőgné magát. így halkan csak ennyit mondott neki: - Köszönöm.

A kétágyas szobában ma minden a feje tetejére állt. A falnál férfiak álltak szorosan egymás mellett, mások az ágyon könyököltek, volt, aki merő viccből az ágy alá telepedett; ültek az asztalon, az ablakpárkányon - zsivaj, általános hangzavar.

Penkava elemében volt.

- Jöhettetek volna többen is, fiúk. Csak vigyázzatok, nehogy megdőljön a fal! Ha egy panel ráesik a hátsótokra, nem sokkal jobb érzés, mint ha egy gerenda vágja kupán az embert - rikoltozta vidáman.

Egy nagydarab, bozontos hajú fiú, a brigádvezető volt a szóvivő:

- öregem, nem tudtuk eldönteni, ki jöjjön be hozzád. így hát bejöttünk mind.

- Az a jó! Legalább így megtudhatom, kit trafált még el a plafon.

És csakugyan, a fiúk között volt egy-két könnyebb sérült; ragtapaszos arcokat, kezeket, sőt begipszelt végtagokat is lehetett látni.

- Ne izgulj, nincs már semmi bajunk - mondta a szóvivő - elkaptál minket, mint a nyulakat, úgy húztál ki. De szerencsére csak a fülünk szakadt egy kicsit.

Szavait harsány nevetés nyugtázta.

- Nem tudtuk, mit hozzunk neked ajándékba. Először nem akartunk órát hozni, mert a Rumcájszban is órát ad az uraság az erdésznek. De aztán semmi jobb nem jutott eszünkbe, úgyhogy maradt az óra.

Azzal a brigádvezető kivett a zsebéből egy csinos kék dobozkát, és fölnyitotta a fedelét: csillogó kvarc karóra volt benne, a legmodernebb típus, öröm volt ránézni. Penkava nem tudta, merre nézzen, hol a fiúkra pislogott, hol az órára.

- De hát fiúk… én igazán… nem kellett volna - mondta zavartan.

A fiúk is zavartan hümmögtek, krákogtak.

- Na, tedd csak el, és szó se essen róla többet - mondta végül a szóvivő. .

Valamivel később a brigádvezető fölkereste Sova főorvost.

- Csak azt szeretném mondani, főorvos úr, hogy Vaclav Penkava a robbanás után még tizenegy emberünket mentette ki a tűzből, és újra meg újra visszament a lángok közé. Nagyon szeretnénk, ha minél előbb fölgyógyulna.

- Erről nem is szólt nekem - csodálkozott Sova. - Ő úgy mondta, hogy csak a kisrádiójáért ment vissza.

- Ez igaz, csakhogy a rádió az én zsebemben volt. És amikor hullott lefelé az áldás a plafonról, rám feküdt, hogy megvédjen … Főorvos úr, elmondaná nagyjából, mi baja van Vaclavnak?

- Különböző belső és külső sérüléseken meg égési sebeken kívül fraktura pelvis. Vagyis medencetörés, pontosabban eltörött mindkét szeméremcsontja. Minthogy a medence vérrel jól ellátott testrész, meglehetősen nagy vérveszteség érte, sokkos állapotba is került. Az intenzív osztályunkon csaknem két liter vért kapott. Szerencsére, az eddigi vizsgálatok szerint a húgyhólyag és más életfontosságú szerv sértetlen maradt.

- Vagyis idővel teljesen rendbe jön?

Sova elgondolkodott, aztán legjobb meggyőződése szerint válaszolt:

- Igen, teljesen rendbe fog jönni.

A brigádvezető kezet nyújtott.

- Minden eshetőségre itt hagyom a címemet. Tudja, főorvos úr, Vaclav gyermekotthonban nevelkedett, nincs családja, vagyis mi vagyunk a családja.

Reggeli nagyvizit a gyermekosztályon. Az egyik kislánynak igen magas láza volt, valósággal tüzelt a homloka. Sova alig tudta visszafojtani haragját, s - szokásától eltérően - nem törődve azzal, hogy szavait esetleg illetéktelenek is hallják, megkérdezte Cvachtól: - Maga volt az éjszakai ügyeletes, kolléga úr?

- Igen, főorvos úr.

- És mivel magyarázza a negyven fok körüli reggeli hőmérsékletet?

Cvach most nem volt sem magabiztos, sem alázatos.

- Vírusos fertőzés.

- Csípőízületi fájdalmakkal együtt?

- A röntgenfelvétel nem jelzett semmit…

- És maga beérte ennyivel?

Cvach lehorgasztott fejjel hallgatott.

- Miért nem végzett próbapunkciót a csípőben? Miért nem adatott be antibiotikumot?

Cvach még mindig hallgatott.

- Intézkedjem, főorvos Úr? - ajánlkozott Blažej.

- Megkérném - hagyta rá Sova.

Blažej ölbe vette a kislányt, és kivitte a kórteremből. Sova ügyet sem vetve Cvachra, folytatta a vizitet.

Bent a rendelőben Blažej és Jahymné gyors, rutinos mozdulatokkal előkészítették az antibiotikum injekciót. A művelet közben középkorú orvosnő nyitott rájuk.

- Szervusz, gyere beljebb - üdvözölte Blažej.

- Szervusz. Mit állapítottál meg?

- Elhanyagolt koksitist.

Az orvosnő odament a gyerekhez, segített tartani a fejét.

- Én már tegnap észleltem. Este küldtem át hozzátok.

Blažej megrökönyödve nézett a gyermekorvosnőre, aki hamarosan fölkereste Sovát.

- Elnézését kérem, kollegina - mentegetőzött a főorvos.

- Nincs miért elnézést kérnie, főorvos úr.

- De igen. ígérem, jóvátesszük a hibát. A mi specialistánk minden szükséges felszerelés birtokában nem ismerte föl azt, amit önnek az egyszerű gyermekrendelőben sikerült fölismernie. Köszönöm.

Kezet fogtak.

- Hol van Cvach doktor? - fordult a gyermekorvosnő távozása után Sova a nővérhez.

- Várja, hogy a főorvos úr hívassa.

- Hát akkor jöjjön.

Cvach halkan jött, nesztelenül csukta be maga mögött az ajtót. Nem tudta, illik-e most köszönnie vagy nem, hiszen nemrég váltak el. Végül beérte egy néma főhajtással.

- Üljön le - mondta Sova.

- Köszönöm.

Sova egy pillanatig tűnődött, hogyan fogjon hozzá, de Cvach megelőzte:

- Főorvos úr, szeretném elmondani, hogy tudatában vagyok a hibának és tévedésnek, amit elkövettem. Azt is tudom, hogy ilyesmi nem fordulhat elő egy orvosnál.

Várta a fejleményeket.

- Nem bizony - bólintott Sova

- Nem keresek kibúvókat, nem mentegetőzöm, nem fogom rossz-néven venni, ha főorvos úr az előírások értelmében fog eljárni.

- Nem az előírásokról van szó - sóhajtott Sova -, azokat mind a ketten ismerjük, és azt is tudjuk, hogy az előírások legfeljebb egy-egy konkrét esetet oldanak meg.

- De hát más eset nem fordult elő - védekezett Cvach.

- Ahogy vesszük. Emlékeztetnem kell, kolléga, hogy én már pár évvel ezelőtt is haboztam az ön minősítésekor. De önnek végül is sikerült meggyőzni engem. Most pedig azt hiszem, tévedtem. Maga is úgy véli?

- Nem értem a dolgot teljes összefüggésében, főorvos úr…

- Megpróbálok világosabban fogalmazni. Önt nem zavarja, kolléga, hogy osztályunk többi orvosa önt kívülállónak tartja? Nem érzi ezt megalázónak, megszégyenítőnek?

- Ezt én a sebészek nyers modorának rovására írom - felelte Cvach kitérően.

- És az sem zavarja, hogy a magánál fiatalabb kollégák már igényesebb feladatokat kapnak, mint ön?

- Ez természetesen zavar. De én kivárom a magamét, főorvos úr. Én tudok várni.

- Nem lenne bölcsebb, ha ehelyett inkább számot vetne a való helyzettel, és olyan munkahelyet keresne, ahol ismereteit és egyéb jártasságát, mondjuk a szervezés terén, jobban tudná hasznosítani ?

- Azt akarja mondani főorvos úr, jobb ha önként nézek új állás után?

- Pontosan.

Csönd támadt a szobában. Óráknak tűntek a percek. Cvach érezte, hogy meg kell szólalnia. De ekkor nyílt az ajtó.

- Főorvos úr… gyorsan… Ema… - hebegte Jahymné.

Sova nem kérdezett semmit, fölpattant és gyors léptekkel kisietett a szobából. Cvach ülve maradt.

- Megvárja a főorvos urat? - kérdezte Jahymné.

- Nem, már nincs értelme.

Sova benyitott a kórterembe. Dias doktor állt Ema ágyánál. Ema zihálva, csukott szemmel feküdt.

- Milyen az állapota? - kérdezte Sova Dias doktortól.

- Nagyon súlyos.

- Letális?

- Csináltattam EKG-t. Infarktus. Az elülső szívfalon.

- Mit kap?

- Már csak Dolsint.

Tehát vége. Sova megfogta a hűséges Ema kezét. Az asszony kinyitotta a szemét.

- Itt van?

- Itt, Ema.

- Ígérje meg nekem…

- Igen - s figyelmesen hallgatta.

- Hogy elmegy Kiskarelhez…

A tekintete megtört, szemében kihunyt a fény.

- Vége - mondta halkan az orvos Sovának.

Sova bólintott, aztán lassan, nagyon lassan fölállt és súlyos, ólmos léptekkel elhagyta a kórtermet.

Huňková nővér ezen a napon különös gonddal fésülködött. Aztán ugyanolyan gondossággal igazgatta világoskék blúza gallérját, de meggondolta magát. Sietve kigombolta, levetette, másikat vett elő.

- Miért dobod el, hisz tisztán vetted föl reggel? - kérdezte csodálkozva egy fiatal nővér.

- De már délután két óra van.

Aztán elővett a szekrényéből egy kisrádiót, és elsietett. Ideges volt, minden ajtónyikorgásra gyanakodva kapta föl a fejét. Már-már céljához ért, amikor kivágódott egy szemközti ajtó, és Jahymné, szokásához híven, katonás hangon megkérdezte: - A kétágyasba megy, nővér?

Huňková zavarba jött.

- Igen. Vagyis nem egészen. Segítsek valamit?

- Mérje meg a medencetörésesnek a lázát.

- Hát persze, épp oda indultam.

Sugárzó arccal libbent is volna tovább.

- Hová megy? - förmedt rá Jahymné.

- A kétágyasba… a főnővér mondta…

- Nincs is magánál hőmérő!

- Jé… tényleg…

Jahymné egy szót sem szólt, csak kétségbeesetten emelte szemét az ég felé.

Vaclav Penkava megkapta a hőmérőt, de a rádiót is.

- Nincs semmi baja! - örvendezett és gyors egymásutánban belehallgatott több rádióállomásba.

- Szabad halkan rádióznom?

- Hát… ha már elhoztam…

- Nagyon kedves a nővérke. Számíthat rám. Nem fogom elfelejteni. És megvédem mindenkivel szemben.

Huňková veszélyt szimatolt, s szokása szerint nyersen, barátságtalan gyanakvással reagált.

- Miért, panaszkodott rám valaki?

De a fiú maga volt a megtestesült nyugalom.

- Ugyan, dehogy. Üljön le minálunk, nővérke, ne vigye el az álmunkat.

- Nekünk szigorúan tilos szolgálatban a kórtermekben üldögélni.

- Ugyan már, ki veszi azt komolyan?

- Hát a főnővér. Ha belépne, lenne haddelhadd. Úgyis tudom, hogy ővele szemben akar megvédeni. Igaz? Merthogy ő szapul engem. Igaz?

- A főnővér? - csodálkozott Vaclav. - Dehogyis. Nagyon rendes asszony.

- Még hogy rendes asszony! Se éjjel, se nappal nem hagy nyugtot az embernek.

- Majd ha maga dirigál itt, még nagyobb rend lesz. És olyan tisztaság, hogy a padlóról lehet majd enni. Igaz?

Huňková elképedt.

- Honnan veszi, hogy főnővér akarok lenni?

- Első percben láttam magán. Mert olyan szigorú a tekintete, pedig tulajdonképpen vajszíve van. Az isten is főnővérnek teremtette.

Ettől már leült Huňková.

- De hát itt sohasem lesz belőlem főnővér.

- Miért ne? Ha én rájöttem, hogy maga született főnővér, a főnökök is rájönnek majd.

- Itt mindenki butának tart - mondta kissé félénken és ezúttal őszintén Huňková.

- Pedig nem az, ugye? - kérdezte ártatlanul a fiú.

A nővér ismét kieresztette a tüskéit - az efféle kérdésekre fölöttébb érzékeny volt.

- Hogy érti ezt?

A fiú nem jött zavarba.

- Mikor mondták magának utoljára, hogy valamit, finoman szólva, meggondolatlanul tett volna ?

- Két perce sincs, mielőtt bejöttem ide - mondta az igazságnak megfelelően. - A főnővér…

- Mi baja volt magával a főnővérnek?

- Hogy lázmérő nélkül jövök magához.

- Tényleg nem volt magánál lázmérő?

- Tényleg nem volt.

- Na látja, neki volt igaza.

- Nem volt, mert én azért jöttem magához, hogy átadjam a rádiót, nem pedig azért, hogy megmérjem a lázát.

- Csakhogy mielőtt elindult volna ide, szépen megfésülködött és tiszta blúzt vett föl. Arról meg elfelejtkezett, hogy kamuból egy lázmérőt is hozzon magával. Ez nem volt valami okos dolog.

Huňková elnézte egy darabig ezt az igen jóindulatú, de egyúttal idegesítően őszinte fiút. Aztán úgy döntött, előveszi kelléktárából az őszinte felháborodást.

- Csak nem képzeli, hogy a maga kedvéért fésülködtem meg?! És a maga kedvéért váltottam blúzt?!

Méltóságteljesen fölállt, távozni készült, de Vaclav újabb őszinteségi rohama megállította.

Én is a maga kedvéért kértem kölcsön fésűt meg tükröt, hogy rendbe hozzam magam.

A nővér zavarba jött, most aztán elakadt a szava.

- Én bezzeg örültem volna, ha észreveszi, hogy a maga kedvéért fésülködtem meg. Maga meg haragszik, hogy én szóvá tettem - mondta Vaclav szomorkásan.

- Pedig észrevettem. Dehogyis haragszom - hadarta nagy boldogan Huňková.

Cvach egy papírlappal a kezében sorra járta az orvosokat meg a nővéreket.

- A múlt hónapról mindenki harminchét koronával tartozik a kávéalapnak.

És nyomban az orruk alá tolta a névsort és az elszámolást. Blažej kivett a fizetési borítékból egy ötvenest, Alžbeta fillérre kiszámolta az összeget. Štrosmajer így sopánkodott:

- Harminchét korona! Kész tönkremenés! És ha belegondolok, hogy tulajdonképpen nem is szeretem a kávét.

Benyúlt a szekrényébe, elővett a pénztárcájából két húszkoronást, visszatette a pénztárcát a helyére, aztán, mikor már becsukta a szekrényt, egy pillanatra elgondolkodott. Újra elővette a pénztárcáját, átszámolta a pénzt, és csodálkozva közölte: - Nevetni fogtok, de valaki elvett hét darab százast a fizumból.

- Ugyan már, ki lopna tőled hét darab százast! Itt az életben még nem tűnt el semmi - intette le ingerülten Blažej.

- Eddig én is ezt hittem.

- Nem tetted máshová?

- Ugyan, mi a fenének vennék ki a fizetésemből hét darab százast? Mi a fenének tenném máshová?

Ez hihetően hangzott, senkinek nem lehetett ellenvetése. Kínos csend állt be. Blažej most Cvach és Alžbeta felé fordulva kérdezte:

- Nem járt itt idegen? Talán egy beteg? Akit egy pár percre magára hagytatok?

A többiek a fejüket rázták.

- Úgy kell nekem. Legközelebb majd jobban fogok vigyázni - mondta Štrosmajer, nem túl meggyőzően.

Aztán nyílt az ajtó, Jahymné dugta be a fejét.

- Kéne egy kórleírás arról a lábtörésesről.

Ez Alžbeta feladata volt, s miközben a nyomtatványokat kereste, Blažej megkérdezte a főnővértől:

- Nem látott valakit bejönni a szobába? Mármint az elmúlt két órában?

- Nem. Csak a lányát - nézett Štrosmajer felé -, de vele beszélt a doktor úr, igaz?

Štrosmajert mintha szíven ütötték volna.

- Hogy? Irena? Persze, persze.

Alžbeta átadta a kitöltött papírt Jahymnénak.

- Tessék.

- Köszönöm - mondta a főnővér és kiment a szobából.

A bentmaradtak furcsállva néztek Štrosmajerre. Az szegény csak motyogni tudott, verejték gyöngyözött a homlokán.

- Elnézést kérek mindenkitől. Megfeledkeztem róla, mint a halálról. Hát persze, hogy Irena vette el, vagyis én adtam neki. Bocsássanak meg nekem.

Senki nem kérdezett semmit. Minden világos volt.

*

A fúvószenekar egy régi, érzelmes dalt játszott: Süss rám arany napnak sugára…

Ema koporsójára lassan ráhullottak az első rögök. A temetésre néhány rokon jött el, meg Sova, Štrosmajer, Alžbeta, Cvach, Jahymné és Ina.

A zenekar elhallgatott. A temető kapujánál megállt egy kocsi. Karel szállt ki belőle és sietett a temető felé.

A szertartás végén a kórháziak részvétüket fejezték ki a rokonságnak. Karel odalépett az apjához.

- Jó napot, apa.

- Jó napot, Karel.

- Egy vajúdó nőt vettem fel útközben, de nem értünk időben a kórházba. Úgyhogy magam vezettem le a szülést. Ezért késtem ennyit.

- Különben minden rendben van?

- Már minden.

Aztán odamentek ők is Ema testvérnénjéhez, hogy részvétüket nyilvánítsák.

- Hogy történt? - kérdezte Karel a sír felé nézve.

- Infarktus.

- Sokat szenvedett?

- Gyors lefolyású volt.

Amikor a gyászolók lassacskán kezdtek elszéledni, Karel így szólt az apjához:

- Menj előre, szeretnék még egy darabig itt maradni.

- Hazafelé benézel majd?

- Hát persze.

Aztán fölberregtek az autók és elindultak.

Štrosmajer búcsúzni készült Sovától.

- Mi elbúcsúzunk főorvos úr.

- Megkérhetném, hogy tartson velem? - vágott a szavába Sova.

- De hát ez csak a szűk családi körre…

- Én sem ismerek senkit Ema családjából - mondta Sova, majd visszanézett a temetőbe, ahol az alacsony sírkövek és cserjék között magányos férfi állt szomorúan, Karel, az ő fia…

- Nem akarok zavarni…

- Fontos ügyben szeretnék beszélni önnel.

A főorvos-helyettes nem kérdezett többet.

A gazdagon terített asztal körül Ema vidéki rokonsága ült. Halkan beszélgettek. Sova is halk szóval Štrosmajerhez fordult:

- Azt mondják, az ember csak akkor tudja megbecsülni embertársát, amikor elveszíti. A babonáktól eltérően ebben a szólásmondásban van igazság. Ema volt e ház őrzőangyala, s nekem szörnyen hiányzik az ő örökös elégedetlensége, hogy minden cselekedetemet felülbírálta.

- Talán nem mindet.

- Majdnem mindet. Ema nincs többé. Elnémult a ház, mintha az is vele halt volna. Néhány fal, pár bútordarab, ennyi az egész. - Sova elhallgatott, zavarba jött. - Nézze el, kérem, hogy ilyesmivel terhelem, tulajdonképpen nem ezért hívtam ide. Nyomósabb ok késztetett rá. Szeretném elmondani önnek, úgy döntöttem, hogy a legelső alkalmas időpontban nyugdíjba megyek.

- Micsoda?! - döbbent meg Štrosmajer.

- Mondjuk a következő negyedév kezdetétől.

- Szólt már erről valakinek?

- Nem. Úgy gondoltam, önnel kell először tudatnom.

- Akkor ne is szóljon, mert ez szerintem merő képtelenség.

Sova hajthatatlan maradt, ő már lezárta ezt a kérdést.

- Most alighanem megharagszik rám, kolléga, de nem azért mondtam ezt önnek, hogy meghallgassam a Véleményét, hanem azért, hogy tényként számoljon elhatározásommal.

Erre már nem tudott mit válaszolni Štrosmajer. Mikor megérkezett Karel, Sova odasúgta a helyettesének:

- Csak arra kérem, a fiamnak ne szóljon róla.

KILENCEDIK FEJEZET

Štrosmajer valami kórleírást gépelt. Két ujjal pötyögtetett, szája szögletében szipkába dugott cigaretta, és sűrűn pislogott, mert szemébe szállt a füst.

Nyílt az ajtó, Alžbeta lépett be. Leült a heverőre, és maga elé bámult.

- Hogy van a betegünk? - kérdezte a sebész.

- Annyira meglátszik rajtam, hogy honnan jövök? - kérdezte Alžbeta.

- Vajmi kevés dolog marad titokban ezen a földön, egy járási kórházban pedig semmi. Úgy értem, sem egy orvosnő és betegének megható szerelmi históriája, sem az, hogy egy ortopédsebész lánya az apja pénzét lopkodja.

- Sokat beszélnek erről, ugye?

- Arról a pénzről? Folyton.

- Úgy értettem, hogy rólam és Přemyslről.

- Legyen nyugodt, magukról is.

- És, enyhén szólva, helytelenítik a kapcsolatunkat…

Az orvos hevesen rácsapott az írógépre.

- Én már ebben az életben nem tanulok meg gépen írni. Egy Stendhallal lesz szegényebb a világ.

- Maga kitér a válasz elől?

- Hát, megpróbáltam, de mindjárt tudhattam volna, hogy nem megy. - Felállt, eldobta a cigarettát. - Maga azt kérdezi, kicsi Betti, hogy orvosi körökben helytelenítik-e a maguk kapcsolatát. Hadd válaszoljak egy kérdéssel: ha tegyük fel, így van, otthagyná őt?

- Nem.

- Na látja, akkor inkább ne is kérdezzen, inkább üljön a géphez és lediktálom magának, ami még hátravan.

A lány nevetve engedelmeskedett. De ekkor megszólalt a telefon. Felvette a kagylót. Irena, Štrosmajer lánya szólalt meg:

- Štrosmajer doktor urat keresem.

Az orvos átvette a hallgatót.

- Tessék.

- Itt Irena, szia! Apu, el tudnál jönni hozzánk csütörtökön vacsorára?

- Milyen nevezetes eseményre készültök csütörtökön? Házassági évfordulótok lesz?

- Olyasvalami - kuncogott a lány.

- Hát jó, akkor elmegyünk mamival - váltott hangot sietve az orvos.

- Nem, nem, mamit hagyd - mondta a lány, ellentmondást nem tűrő hangon.

- Ez egy kicsit furcsán hangzik, nem gondolod?

- Nem tudnál legalább néhanapján a kedvembe járni?

Az effajta kérdések mindig leveszik az apát a lábáról.

- Hát… jó.

- Akkor ne felejtsd el, csütörtök, fél hét. Szia!

Štrosmajer letette a hallgatót, és némán konstatálta: No, meg van oldva a csütörtöki vacsorám.

Vaclav Penkava lelkendezve fogadta az őrzőből átszállított Přemysl Rezeket.

- Üdv, neked, Szántóvető Přemysl*, ki visszatértél az utolsó szántásból.

*Cseh mondabeli alak.

Milyen volt?

- Köszönöm kérdésedet, szép volt, de elég volt.

A beteghordók átrakták az ágyra és kimentek.

- Köszönöm.

- Egyforma hosszúak már a lábaid?

- Talán.

- Elő sem vették a centimétert, hogy lemérjék?

- Gondolom, elővették, csak én átaludtam az egészet.

- Ez a te formád. Amikor engem műtöttek, egy percre sem hunytam le a szemem. Nem én. Rám dől a ház, ezek meg azt sem engedik, hogy egyet szippantsak az altatógépből.

Ekkor nyílt az ajtó, és beviharzott Huňková.

- Vasek, nem akarsz ide egy hordozható tévét?

Csak ekkor vette észre Přemyslt, és visszahőkölt.

- Jó napot.

- Jó napot.

Penkava felkuncogott.

- Most persze elszóltad magad… Kíváncsi vagyok, hogy mászol ki belőle.

A nővér elhadarta, mi a helyzet a tévével.

Az egyik betegnek van egy hordozható készüléke, de úgysem tudja nézni, mert valami baj van a szemével.

- Odanézz, mellébeszél, hogy ne kelljen kimondania: elhatároztuk, hogy összeházasodunk.

Rezek hitetlenkedve felkiáltott:

- Micsoda?

- Bámulsz mi, hogy mi mindenre képes egy ilyen szétgyapált fenekű szerelő?

- Ti tényleg összeházasodtok?

Huňková nem tudta, mit tegyen nagy zavarában.

- Vasek csak tréfál.

Vasek ráförmedt:

- Te ezt igazán tréfára fogod?!

Huňková sietve visszakozott:

- Én nem.

- Én sem. Nahát, nem akarok ilyesmit hallani többé.

- Ez gyönyörű - álmélkodott egyre Rezek. - És mióta ismeritek egymást?

- Dühbe gurulok, ha azt akarod mondani, hogy ez olyan futó ismeretség.

- Eszembe sincs.

- Azért mondom! Igaz, kicsit hamar ment, de csak azért, mert olyan későn találkoztunk és sok évet veszítettünk, és mindent be kell pótolnunk, főleg a gyerekek miatt.

Ettől Huňková még jobban zavarba jött. Gyorsan elbúcsúzott.

- Hát akkor itt hagyom a tévét, majd még benézek. Viszlát!

Amikor bezáródott az ajtó a nővér mögött, Rezek újra felkiáltott:

- Megáll az eszem! Sejtettem, micsoda balhékat kell majd itt megérnem, de az mind semmi ehhez képest. Nem vagy egy kicsit kiborulva?

- Hát persze, hogy ki vagyok borulva. Csak nem szabad mutatnom előtte.

- Miért nem?

Penkava egyszerűen, őszintén válaszolt:

- Mert ő már harminc felé jár, nem éppen szemrevaló lány, és el tudom képzelni, mi mindent tapasztalt már ezen a téren.

Rezek elcsodálkozott a szomszéd ágyon fekvő csúnya fiú nem mindennapi érzékenységén és tapintatán.

- Fantasztikus mázlija van ennek a lánynak, hogy rád dőlt a ház - jegyezte meg halkan, csak úgy, magának.

*

Valaki kitartóan nyomja a csengőt. Sova kinézett a sötétbe.

- Ki az?

- Ki más lehetne… természetesen én - hallotta a főorvos Štrosmajer mérges hangját.

Sova kaput nyitott.

- Mi újság?

- Nem tudja? Maga ma délután beadta a lemondását, főorvos úr.

Sova bezárta a kiskaput, és bevezette a vendéget.

- De hát ez semmi újat nem mond magának.

- Mi az, hogy nem mond?! Ez valami merőben új dolog a számomra.

- Nem értem, mennyiben.

Betessékelte Štrosmajert a házba.

- Annyiban, hogy én, ostoba, egész másképp értettem és természetesen rosszul. Azt, hogy formálisan lemond az állásáról, én formálisan átveszem a helyét, de valójában minden marad a régiben. És egyszer csak hallom, hogy maga végleg elmegy, hogy pályázatot írnak ki, hogy a pályázatra két ember jelentkezik majd, mint rendesen, vagyis én és még valaki, hogy kilegyen a létszám, és mert se égen, se földön nem találnak egy valamire való ortopédorvost, engem neveznek ki főorvosnak és egyszerre akkora felelősség szakad a nyakamba, hogy még! Én felelek majd a betegekért, az orvosokért, a nővérekért, a törülközőkért meg a lepedőkért, Arnotért, hogy ne szaladgáljon annyit a nők után és Cvachért, hogy beletrafáljon az érbe.

Sova képtelen volt elfojtani feltörő nevetését.

- Mindabból, amit felsorolt, úgy érzem, egyetlen dologban vétkeztem maga ellen, és ez Cvach kolléga. Ezt az esetet nem fejeztem be, és már aligha fogom lezárni. Iszik egy kávét?

- Kávét nem, töményet, de duplát.

Kapott egy pohárka konyakot, felhajtotta az utolsó cseppig, és közben egyfolytában beszélt.

- Cvach… ő már csak az az egy szem cseresznye egy förtelmes ízű habostortán, amelyet nekem kell elfogyasztanom… méghozzá egyedül. Nem azért jöttem, hogy közölje velem, mi minden vár rám, én azért rohantam ide lóhalálában, hogy egyetlen kérdésemre válaszoljon: miért teszi le a vakolókanalat és hagy itt csapot-papot ilyen hirtelen… Miért? Valami nagyon fontos oka lehet rá. És ne mondja nekem, hogy műtét közben egyszer csak reszketni kezdett a keze, ezt az egyet ne tessék mondani nekem.

- Nem kezdett reszketni a kezem.

- És azt se mondja, hogy egy ember, aki harmincöt éve ilyen szívvel-lélekkel operál, se szó, se beszéd abbahagyja, és még csak nem is vágyódik vissza. Hiszen belehal, ha nem operálhat.

Sova újra töltött a pohárkába.

- Belehalni talán nem fogok, de biztosan visszavágyom majd.. méghozzá nagyon.

- Akkor miért

és most már ne kerteljen.

- Úgy érzem, valami fontosabb feladatot kell elvégeznem, amíg az erőmből futja. Vagy legalábbis ezzel áltatom magam.

- És mi az a fontos feladat, illetve… mi lehet fontosabb annál, hogy kiegyengesse az emberek sérült csontjait?

- A fiamon akarok segíteni.

- El akar menni a fiához?

- Igen.

- Itt akar hagyni mindent, és odaköltözni hozzá, a világ végére?

Sova némán rábólintott.

- És hogyan tud segíteni rajta? Majd maga vezeti a háztartást?

Sova rövid habozás után válaszolt a kérdésre:

- Átveszem tőle az egyik körzetet.

Štrosmajert alaposan mellbevágta a válasz.

- Képes elmenni körzeti orvosnak?

Sova nem felelt. Lassan, arcán halvány, elégedett mosollyal kortyolgatta a kávéját.

- Maga… egy ilyen klassz ortopéd főorvos

öreg napjaira felcsap körzeti orvosnak?

- Sokat töprengtem a fiamon, meg a magam tehetetlenségén, azon, hogy mennyire nem tudok segíteni rajta. Köztünk megszakadt minden vagy majdnem minden kapcsolat.

- És kinek a hibájából?

- Egy idő után már nem fontos, hogy kinek a hibájából. Mindent egybevetve rájöttem, hogy kettőnket, őt meg engem csak a munka, a gyógyítás köthet össze már. Ha nem itt, hát máshol.

- Jézusisten, attól félek, hogy igaza van. Mikor kezdi?

- Elsején.

Štrosmajer egy darabig eljátszadozott a konyakospohárral, majd így szólt rekedtes hangon:

- Tehát belőlem főorvos lesz, magából körzeti. Isten tudja, melyikünkre vár nehezebb sors.

*

A főnővér végigjárta a folyosókat, bekukkantott a kórtermekbe. Cvach megigazította a nyakkendőjét, lesimította a haját, és elindult, hogy megtegye a látogatási napokon szokásos folyosói körútját. Štrosmajer bemenekült az üres zuhanyozóba. De alighogy belelapozott egy folyóiratba, kopogtattak.

- Szabad!

Legnagyobb csodálkozására nem látogató, hanem Huňková lépett be az ajtón, igen zavartan sőt, izgatottan.

- Jó napot, doktor úr, magát keresem.

Štrosmajer úgy vélte, hogy ma már épp elégszer találkoztak és szemrebbenés nélkül megjegyezte:

- Nem maga az ügyeletes…

- Tudom, de magát keresem…

Az orvos elcsodálkozott.

- Tessék.

A nővér még mindig zavartan topogott.

- Sokat gondolkoztam, kihez is forduljak, de aztán maga mellett döntöttem, mert úgy éreztem, maga ért meg engem a legjobban.

A főorvos-helyettest most már furdalta a kíváncsiság.

- Én?

- Tudom, hogy még nem felejtette el azt a buta históriát…

- Ugyan, dehogy…

- De azt hiszem, hogy tökéletesen igaza volt. Én akkor csakugyan bután viselkedtem…

Štrosmajer úgy érezte, hogy az ájulás környékezi.

- Akkor? Azaz bocsánat…

- Hát, lehet, hogy most is, de mégis meg kell kérdeznem valamit.

- Éspedig?

- Kényes és bizalmas dologról van szó, nem haragszik?

- Nem, miért? Ha tudok valamiben…

- Bejött az osztályra egy beteg, illetve behozták.

- Ki az? És mivel került be?

- Medencecsont-töréssel.

- Ahá, az a medencés a kettesben.

- Az. És az a furcsa dolog történt, hogy a beteg el akar venni.

- Feleségül? - kérdezte Štrosmajer leplezetlen rémülettel.

- Igen.

- Hát persze… természetesen gratulálok… feltéve, ha maga is viszonozza az érzelmeit.

- Igen, köszönöm… én… én boldog vagyok. Ezért is kerestem fel. Vasek, Vaseknek hívják, súlyosan megsérült,

- Igen, de már jobban van.

- Egy olyan, hogy is mondjam, kényes helyen sérült meg.

- Milyen értelemben kényes?

- Olyan értelemben, hogy össze akarunk házasodni.

Az orvos csak most kapcsolt, és innen kezdve meglehetősen nehezére esett megőriznie a komolyságát.

- Igen, ilyen értelemben valóban kényes.

- Azt szeretném tudni, hogy a medencecsontján kívül egyebe is megsérült-e.

- Arra kíváncsi, vajon nem károsodott-e olyan szerve, amelyik fontos funkciót tölt be a házaséletben?

- Igen.

Olyan csönd telepedett a helyiségre, hogy még a vízcsap csöpögése is jól hallatszott.

- Persze nem vagyok urológus, hanem ortopédsebész…

- Csak azt szeretném mondani, mielőtt befejezné, hogy nekem teljesen mindegy, mit mond, én már döntöttem.

Štrosmajer újra, isten tudja hányadszor, elképedt.

- De hát ezzel életfogytiglan… aszkézisre ítéli magát.

- Szeretem őt.

Štrosmajer fürkészve nézett a nővér szemébe.

- Ilyen nagyon?

A nővér bólintott.

- Akkor viszont nem tudom, miért fordult hozzám?

- Én azért jöttem magához, hogy ha baj van… kérem, ne mondja meg neki.

- Nem hiszem, hogy volna mit elhallgatnom előtte, mert egyelőre minden jól megy, de azért ezt az utolsó kérését nem felejtem el.

És - még mindig döbbenten - halk hangon hozzáfűzte:

- Azt hiszem, amíg élek nem felejtem el.

Reggel Sova főorvos a műtő felé tartott. Gyors, határozott léptekkel, egyenes derékkal, mint mindig. Nem nézett se jobbra, se balra, így lépett be az öltözőbe. Összeszedte a zöld műtőruhadarabokat, és eltűnt az egyik öltözőfülkében. Észre sem vette, hogy a folyosó sarkán Andrea, a fiatal műtősnővér leselkedik utána, és kezével hátrainteget valakinek, jelezve, hogy akit vártak, megérkezett.

Sova benyitott a mosdóhelyiségbe. Különös látvány fogadta: ott állt katonásan felsorakozva az egész műtőszemélyzet, Ludmilától, a főműtősnővértől kezdve a zöld beteghordókig.

Andrea előrelépett, kinyújtott kezében rózsacsokor, és elmondta köszöntőjét:

- Tisztelt főorvos úr!

Az orvosok a háta mögött álldogáltak és füleltek.

- Engedje meg, hogy utolsó műtétje alkalmából megköszönjük mindazt, amit értünk tett ez alatt a hosszú harmincöt év alatt…

Štrosmajer nem állta meg megjegyzés nélkül:

- Amire Andrea különösen jól emlékszik…

- Hogy annyi mindenre megtanított bennünket, hogy türelmes volt…

Štrosmajer látta, mennyire feszélyezi Sovát ez az ünneplés.

- …kívánunk jó egészséget és kérjük, hogy mindig jószívvel gondoljon ránk.

A lány pukedlizett, s kitört a taps, miután átnyújtotta a virágcsokrot. Sovának Válaszolnia kellett. Elgyötört arccal segélykérő pillantásokat vetett Štrosmajerre.

- Tisztelt és kedves műtőszemélyzet. Nem tudom, melyik kémközpont jelentette önöknek, hogy ez lesz az utolsó műtétem, de sajnos ez igaz, így hát nem marad más hátra, mint hogy megköszönjem önöknek a szép szavakat, meg a rózsákat, s elmondjam, hogy mindig szívesen dolgoztam önökkel, még ha néhanapján ezt nem is mondtam ki fennhangon… de így gondoltam. És ha olykor mégsem így gondoltam…

- … akkor azt fennhangon ki is mondtam - fejezte be a mondatot Štrosmajer.

- Szeretnék még egyszer mindannyiuknak köszönetet mondani. Önök a mi hűséges segítőtársaink, és mi teljesen megbízunk önökben. Ma például egy csípőízület pótlása, avagy egy totál endoprotézis van műsoron. Bízom benne, hogy a legcsekélyebb komplikáció nélkül végezzük el ezt a nehéz műtétet. Csak azt kérem, jól készítsenek elő mindent… még azokat a műszereket is, amelyeket talán nem is használunk majd. Továbbá kérem, gondosabban ügyeljenek arra, hogy jól látható legyen a műtéti terület, hogy elkerüljük a fölösleges beszédet, hogy legyen kéznél elegendő vér, hogy a műtősnővér tartsa szemét a seben, koncentráljon, hogy…

Mindnyájan földbegyökerezett lábbal hallgatták. Štrosmajer megelégelte a prédikációt:

- Ámen! - mondta foghegyről.

Sova rámeredt, látta, hogy túllőtt a célon, így hát bocsánatkérő mosollyal mondta ő is:

- Ámen!

Az egész ortopédosztály - a sebészektől a kézbesítőig - megjelent az autóscsárdában, hogy részt vegyen a főorvos búcsúestjén. Roman Jahym valami autós-sztorival szórakoztatta Inát és a többi nővért, amikor megjelent a felszolgálónő.

- Jahym úr! Jahym úr!

- Az én vagyok - rikkantotta Roman.

- Telefon, erre tessék.

És kifelé mutatott. Roman Inára nézett és felsóhajtott:

- Jajaj, látom már, hogy elhívnak.

Elindult a megadott irányba, észre sem vette, hogy Blažej milyen éberen figyeli minden lépését.

Arnot Blažej egymagában ült a poharával, látszott, hogy nem vágyik társaságra. Tekintete néha Inára tévedt, de hogy az asszony nem nézett vissza, tovább siklott.

Kisvártatva visszajött Roman.

- Mondtam! - szólt a feleségéhez. - Mezihorí, ez oda és vissza… legalább egy óra. Még itt talállak benneteket, ugye?

- Egész biztos - mondta Ina. - Kikísérlek.

- Rendes vagy.

Kimentek. Blažej észrevétlenül utánuk eredt, azaz nem egészen észrevétlenül. Az a valaki, aki vizsla tekintettel követte a fiatal párt, és közben észrevette az orvos távozását is, anya, anyós és főnővér volt egyszemélyben: Jahymné.

Ina és Roman átmentek a presszón, a nyomukban Blažejjel, aki megállt a pultnál, és a látszat kedvéért vett egy doboz gyufát. Az ablakon át a félhomályban is jól kivehette kettőjük körvonalát. Megálltak a mentőautó mellett, két-három szót váltottak, megcsókolták egymást, Roman beszállt és elindult. Csak ekkor lépett ki az orvos a helyiségből. Az ajtóban találkoztak.

- Inka!

Az asszony megtorpant.

- Elmegy? - kérdezte zavarában.

- Nem, utánad jöttem.

Az asszony hallgatott.

- Szeretnék beszélni veled. Egyre téged nézlek, egyre rád gondolok.

- Be kell mennem - hadarta az asszony.

Blažej elállta az útját.

- Nekünk soha az életben nem szabad elhagynunk egymást. Lehetek én nős, te meg férjes asszony, lehet, hogy napokig, évekig nem látjuk egymást… de amint újra találkozunk, megint egymáséi vagyunk, ketten, egyedül, és nem akarunk látni senki mást, csak egymást. Én téged, te engem.

Halkan beszélt, de gyorsan, csak úgy ömlött belőle a szó, érezte, mint válik semmivé tekintélye, orvosi önbizalma, amely mások gyógyításából, megmentéséből táplálkozott. Most ő szorult segítségre.

- Hiába menekülsz előlem, a tied vagyok, te pedig az enyém. Elmegyek hozzád, eljössz hozzám, mert mi mágnesként vonzzuk egymást. Te az enyém vagy, annyira az enyém, hogy nem számít, hogy férjhez mentél, hogy vele szeretkezel éjszakánként, hogy a szemem láttára csókolóztok; ez mind nem jelent semmit, mert te az enyém vagy és senki másé… én meg a tied vagyok és senki másé.

Ina már meg sem próbált kimenekülni ebből a szóözönből, nem lökte félre a férfit, hogy visszamenjen a többiekhez.

- Inka!

- Tessék?

- Mit mondasz most nekem?

Az asszony ekkor megpillantotta anyósát. A főnővér körülnézett a presszóban, majd kidugta fejét az ajtón, alig két méterre tőlük. Jócskán besötétedett már, és éppen egy falka fiatal nyomakodott be az ajtón, eltakarva a kilátást. Ina villámgyorsan megfordult, és a fal mentén a másik bejárathoz surrant.

Blažej magára maradt, lassan elindult a presszóajtó felé. Ott találkozott Jahymnéval. A főnővér olyan gyanakvóan méregette, hogy magyarázkodni volt kénytelen.

- Cvachot várom, hogy átvegyem tőle az ügyeletet.

- Maga? - csodálkozott a főnővér. - De hát ma éjszaka Čeňková az ügyeletes.

- Nekem azt mondták, hogy én. Összevissza beszélnek - morgolódott, és bement.

Jahymné gyanúja alaposan megrendült. Amikor visszatért az étterembe, Ina már a helyén ült. A főnővér a menyére nézett és megszólalt:

- Elment már Roman? - Hangjában nyugtalanság, elégedetlenség vibrált.

- Már régen.

Blažej lépett a terembe. Úgy ült le, hogy jól lássa Inát.

Megszólalt a zenegép, többen, főleg a fiatalok, elindultak a táncparkett felé. Inát is felkérte egy fiú. Az asszony felállt és elindult; közben viszonozta Blažej pillantását. Attól fogva csak egymást nézték. Olyan sokáig és annyira elviselhetetlenül, hogy Ina így szólt táncpartneréhez: - Bocsánat!

Nem magyarázkodott, nem mentegetőzött, kiment a teremből. Blažej követte.

Elhallgatott a zene, kiürült a táncparkett, de Jahymné hiába nézelődött, sehol sem találta a menyét.

Blažej, Inával az oldalán a kocsihoz futott, kinyitotta, mindketten sietve beszálltak. Vadul beletaposott a gázba, a kocsi egyet szökkent, és elindult az országút felé. Egy pillanatra meg kellett állnia, hogy utat adjon az autóscsárda parkolójához kanyarodó Wartburgnak. Cvach doktor szállt ki a Wartburgból, és csodálkozva nézett a gyorsan távolodó kocsi után.

Amikor Alžbeta megpillantotta a belépő Cvachot, Sovához fordult, és kezet nyújtott.

- Főorvos úr, én elbúcsúzom, mert sietek a kórházba.

Sova is felállt.

- Mindent köszönök magának, és jöjjön, látogasson meg minket.

- Okvetlenül elmegyek. Érezze jól magát, és sok sikert kívánok.

- Én is magának.

Alžbeta már a szolgálati kocsiban ült, amikor az ajtóban megjelent Sova, és intett, hogy várjon. Nem tudta, mire vélje Sova megjelenését, de kiszállt a kocsiból és elindult visszafelé. Az öregúr nagy zavarában egyik lábáról a másikra állt.

- Csak azt akartam mondani, úgy vélem, nem volna helyes, ha úgy válnánk el egymástól, hogy meg ne mondjam: tévedtem.

- Miben tévedett.

- Magát illetően.

A lány nem értette, miről van szó.

- Én kezdettől fogva lebecsültem a munkáját… de most szeretném a szemébe mondani: nem hiszem, hogy nem válhat magából ortopédorvos, sőt ellenkezőleg, bizonyos vagyok abban, hogy már most is egy ortopédorvossal beszélek. Örülök, hogy bocsánatot kell kérnem magától.

Albetát meglepték és meghatották a főorvos szavai, elő kellett vennie a zsebkendőjét, és megtörülnie a szemét.

- Köszönöm, olyan nagy örömet okozott nekem, amilyet talán még soha nem éreztem.

Kezet fogtak, Sova gálánsan kezet csókolt, és addig várt a bejárat előtt, amíg a lány el nem tűnt a sötétben.

Aznap este, jobban mondva éjszaka, Alžbeta kilépett a liftből, és végigszaladt a folyosón. Meglátott egy embert, aki a földön ült az orvosi szoba előtt. Már öt lépésről felismerte Rezeket. Lehajolt hozzá.

- Hát te mit keresel itt?

- Téged várlak.

- És miért nem alszol?

- Nem tudok. Tudnom kell, hol vagy. Nem haragszol?

- Én ma senkire nem haragszom - kiáltott fel a lány túláradó örömmel.

- Miféle öröm ért, hogy ilyen boldog vagy? - csodálkozott a fiú.

- Ma avattak igazából ortopédorvossá. Medicinae orthopediae docta.

És megcsókolta a fiú csodálkozó arcát.

Štrosmajer Jahymné segítségével behordta cókmókját az üres főorvosi szobába.

- Van itt két ruhaakasztó, elég lesz?

- Persze, nem is tudom, mit akasszak a másodikra.

- Itt vannak az íróasztal kulcsai, ami az asztalban van, majd maga veszi át, ugye?

- Hogyne. Nem túl nagy ez az asztal?

- Kér valami virágot ide?

- Mármint növényt? - kérdezte Štrosmajer. - Ne, inkább ne, még elfelejtem megöntözni.

A főnővér nagy zavarában kezet nyújtott.

- Hát akkor, kedves főorvos úr, kívánom, hogy érezze jól magát itt… és hogy jól tudjunk együtt dolgozni.

Az orvos is zavarba jött.

- Köszönöm. Én is ugyanezt kívánom magának… kedves Marta - mondta meleg hangon.

Jahymnét megrémítette az orvos szokatlan hangja. Kirohant a szobából.

- Viszontlátásra, főorvos úr - mondta még futtában.

Štrosmajer beült a főorvosi székbe, hátát a széktámlának vetette, aztán előredőlt, két kezét sután az asztalra fektette. De egyik testtartás sem illett hozzá, feszélyezte. Már-már sikerült valamiképpen elhelyezkednie, amikor a könyökénél megcsörrent a telefon. Megijedt tőle, ezt nem várta. A következő csengésre már felvette a kagylót.

- Tessék.

A lánya, Irena kereste.

- Hallom, főorvos lettél.

- Még nem hagyták jóvá a kinevezésem.

~ Akkor felemelik a fizetésedet, ugye?

- Jócskán. Mennyi kell?

- Csodálkozni fogsz, de ma nem ezért hívlak.

- Ne izgass - szörnyülködött Štrosmajer még fölmegy a cukrom.

- Nem pénz kell, hanem az, hogy gyere ma hozzám vacsorára.

- Az elmaradt múltkori helyett?

- Eljössz?

- Meg kell néznem, nincs-e más dolgom.

- Apu, nagy szükségem van rád.

- Mi történt?

- A szokásos - felelte Irena kurtán. - Hétre várlak.

Štrosmajer megborotválkozva, fehér ingben érkezett a vacsorára. Még nyakkendőt is kötött. Becsöngetett, Bauer, Irena élettársa jött ajtót nyitni. Štrosmajer a lehető legnyájasabb képet vágta.

- Jó estét kívánok.

A fiatalember sötét nadrágot és fehér inget viselt.

- Jó estét. Micsoda meglepetés. Jöjjön be.

Látszott, hogy váratlanul érte a látogatás. Ez nem nagyon tetszett az orvosnak.

- Irena nem mondta, hogy meghívott?

- Egy szóval sem.

Ekkor előkerült Irena, és harsányan üdvözölte apját.

- Szia! Pontos vagy, mint egy kvarcóra. Mindjárt vacsorázunk. Bohuslav, te addig tölts valamit apának!

Bauer végigmérte az orvost, sunyin mosolygott, ami felbosszantotta és határozottan idegesítette Štrosmajert.

- Mikor hívta meg magát Irena?

- Ma, miért?

- Csak kérdezem. Hát akkor jöjjön, majd töltök valami italt. Megint az az alattomos mosoly, amit Štrosmajer annyira rühellt. Ahogy befejezték a vacsorát, Bauer az órájára nézett.

- Hív a kötelesség, mennem kell - mondta.

- Miféle kötelesség? - kérdezte Irena fojtott, ugyanakkor izgalomtól remegő hangon.

- Fellépésünk van.

A lányt szemmel láthatóan felkészülten érte a válasz.

- Nincs.

- Előbb próba, utána fellépés - helyesbített Bauer.

- Arról én is tudnék.

- Nem feltétlenül.

- Talán meghívtál volna, nem?

- Most más műsort próbálunk.

- És más bemondónőket.

- Csak nem csaptál fel nyomozónak? - fakadt ki mérgesen Bauer.

Štrosmajer szinte kívülállóként figyelte ezt a szócsatát. Irena segélykérőn nézett rá.

- Apu, mondd neki, hogy vigyen magával.

- Én? De hát ez a ti dolgotok.

- Hogy tudd, miről van szó. Megjelent a láthatáron valami Zorka… ezért olyan sietős a fiatalúrnak.

- Teljesen beleestem a te Zorkádba - horkantotta az élettársa.

- A papa a Grand Hotel vezetője… az se kutyafüle.

- Nem vagyok hajlandó ebben a hangnemben társalogni veled.

És már szedelőzködött is. Irena felkiáltott:

- Hagyod, hogy elmenjen? Én etettem, öltöztettem, őmiatta loptam el azt a pénzt, nem magamnak, hanem neki.

Štrosmajer csak hebegni tudott.

- Jól van, na. Csak nem fogod erőszakkal visszatartani? Menjen, ha menni akar…

- Nem engedem el. Ha te nem segítsz, majd segítek magamon.

Megkerülte Bauert, és kisurrant az előszobába. A két férfi hallotta, hogy kétszer kattan a kulcs a zárban. Majd becsapódott a konyhaajtó, onnan is két kattanás hallatszott.

- Most bezárkózott a konyhába - jegyezte meg Bauer. - Mondja, lehet egy ilyen nővel élni?

- Gyakran fordul elő ilyesmi maguk között? - kérdezte halkan az orvos.

- Mostanában csaknem minden nap.

- Tehát maga tényleg itt akarja hagyni?

- Csodálja?

Az orvos rámeredt. Azt akarta mondani, hogy nem csodálkozik, ehelyett így szólt:

- Segíthetek valamiben?

- Tudja mit? Segíthet.

- Hogyan?

Bauer felállt, és körözni kezdett a szobában.

- Maga most főorvos lett, igaz?

Štrosmajer bólintott.

- Engem nem érdekel se Zorka, se más csaj, fütyülök rájuk. Nyugodtan megülök én Irena mellett. De volna egy ajánlatom a maga számára.

- Miféle ajánlata?

- Maga mint főorvos, most belekerül a tojásba. Tolong majd a nép, mindenki a főorvossal akarja megoperáltatni magát, mit számít magának egy pár ezres. Kössünk alkut: fizessen nekem egy szerény apanázst, mondjuk ezerötöt, és itt maradok.

Štrosmajer azt hitte, rosszul hall.

- Fizessek magának azért, hogy itt maradjon a lányomnál?

- Bizony. A fele úgyis gyermektartásra megy el.

A következő pillanatban a sebész vasmarokkal torkon ragadta Bauert, és fojtogatni kezdte. Bauer felüvöltött:

- Megbolondult? Úgy tesz, mintha nem tudná, hogy a lánya elkurvul ha én itt hagyom.

Štrosmajer vadul ellökte magától, a szék és az asztal fogta fel a zuhanó testet. Ezután kirohant az előszobába, de látva, hogy Irena kulcsra zárta az ajtót, visszafordult a konyha felé, és beordított halálra rémült lányának: - A kulcsot!

Irena ijedten adta oda a kulcscsomót. Štrosmajer kinyitotta, majd iszonyú erővel bevágta maga mögött az ajtót.

Másnap reggel Jahymné lépett be a rendelőbe, Štrosmajert szólongatva:

- Főorvos úr! Főorvos úr! A lányát beszállították az intenzív osztályra.

- Irenát? - Az orvos nem hitt a fülének. - Mi történt vele?

- Gáz, gyógyszer.

Štrosmajernek nem volt több kérdése.

- Bocsánat - suttogta, és kisietett.

- Milyen gázról, milyen gyógyszerről van szó? - kérdezte a méntő- orvost.

- Dormogen meg valami nyugtató… a tűzhely mellett ágyazott meg magának.

- Milyen állapotban van?

- Először megijedtem, de úgy látszik, nem olyan veszélyes. Fiatal még, kibírja a szíve. Mennem kell, még másik beteghez is hívtak…

Štrosmajer megkereste Královát.

- Eszméleténél van?

Dana bólintott.

- Ébredezik.

A műszerfalra mutatott, az orvos komoran nézegette a kijelzőket.

- Nem sérült meg az agykéreg?

Dana megrázta a fejét.

- Nem hiszem.

- Miért tette? - kérdezte Alžbeta a rendelőben.

- Egészen pontosan én sem tudom - felelte Štrosmajer. - Alighanem magam is ludas vagyok a dologban.

- De rendbejön?

- Valószínűleg. Talán túlságosan is, ha majd felébred vagy kijózanodik. Habár… ki tudja.

Megszólalt a telefon. A nővér vette föl a kagylót.

- Itt van. Adom. - Štrosmajernek súgta: - Az igazgató úr keresi.

Az orvos átvette a kagylót.

- Štrosmajer.

- Kaptam egy jelentést, amit nem értek - mondta az igazgató. - A rendőrségen jelentkezett valami Bohumil Bauer, vitt magával egy orvosi látleletet. Azt mondja, elrepedt a kulcscsontja, és állítja, hogy ezt maga okozta, amikor megtámadta. Miféle ostobaság ez?

- Ez így igaz.

- Tudja, mit jelent ez most, amikor jóváhagyásra vár a kinevezése.

- Tudom. Azt jelenti, hogy nem fogják jóváhagyni.

Letette a kagylót. Elhúzott a két csodálkozó nő mellett, és valami bujkált a szája körül, talán egy mosoly.

TIZEDIK FEJEZET

Arnot Blažej a gyermekrendelőben átnézte a röntgenfelvételeket.

- A mag még kifejletlen, a kezelést folytatjuk, egy hónap múlva mutassák meg a gyereket - diktálta Jarmila nővérnek.

Újabb felvétel.

- A kezelést befejeztük, kengyelhasználat nem szükséges.

Újabb felvétel.

- A kezelést befejeztük.

Rövid kopogtatás hallatszott, majd Ina nővér nézett be az ajtón.

- Zavarhatom egy pillanatra, doktor úr? - kérdezte Ina.

Blažej Jarmila felé csippentett a szemével.

- Jöjjön csak, Ina - mondta kegyesen.

De Ina másképpen szervezte meg ezt a találkozást.

- Bemennék, de… hoztam valakit… kijönne egy percre?

Az orvos csak most fordult Ina felé, és rögtön észrevette rajta, hogy fontos dologban jár. Letette hát a röntgenfelvételt.

- Mindjárt jövök - szólt oda Jarmilának.

A folyosón körülnézett, de egy teremtett lelket sem látott.

- Itt nincs senki.

- Nincs - mondta Ina. - Azért rohantam ide, mert jó hírem van a számodra.

Blažej suttogóra fogta a hangját.

- Csak nem érsz rá ma este?

- Nem erről van szó. Kineveznek főorvosnak.

- Mit beszélsz?

- Már meghozták a döntést.

- Mit jelentsen ez?

- Štrosmajer bajban van. Összeverekedett egy pasassal, és eltörte a kulcscsontját.

- Ezt én is tudom.

- A pasas följelentette a rendőrségen, bírósági Úgy lesz a dologból, ezért nem hagyták jóvá Štrosmajer kinevezését.

Mindez logikusan hangzott, Blažej mégis tovább kérdezősködött.

- Kitől tudod?

- Az igazgató titkárnője mondta el az anyósomnak az üzemi bizottságban.

- Igazán?

- Már az üzemi bizottság is megtárgyalta.

A férfi arca pillanatonként változtatta színét; hol elsápadt, hol kipirult.

- Tényleg?

- Örülök, hogy tőlem hallottad először.

Blažej magához szorította az asszonyt, igyekezett palástolni izgalmát, és így szólt:

- Inka, ezt soha nem felejtem el neked.

- És talán, talán holnap délben ráérek egy órácskát - mondta Ina boldogan. - Hol talállak?

- Nem tudom - felelte Blažej meghatódva. - Valahol a kórházban. De mi lesz, ha műtéthez hívnak?

Ina értetlenül nézett rá. Blažej látta, hogy megbántotta az asszonyt, sietett kiengesztelni.

- Lehet, hogy mégis összejön. Mindenképpen jelentkezem majd.

Körülnézett a folyosón, aztán megcsókolta az asszony arcát.

- Nagy vagy.

Cvach doktor még aznap fölkereste a kórház igazgatóját.

- Igazgató elvtárs, bizonyára tudja, milyen ügyben járok.

- Sejtelmem sincs - mondta az igazgató őszintén.

- Hallottam, illetve hallottuk, hogy új főorvost kapunk.

- Működésbe léptek a kórházi tamtamdobok?

- Nem hittem a fülemnek, hogy Blažej kollégáról… mármint elvtársról van szó.

- Miért nem hitt a fülének?

- Mert úgy vélem, hogy a főorvosi posztra csak olyan ember állítható, aki megfelel bizonyos, hogy úgy mondjam, alapvető követelményeknek.

- Blažej nem felel meg?

- Sajnos nem.

- Nem jó ortopédorvos? - mosolygott az igazgató.

- Gyakorlati téren meglehet, de ami az elméleti tudást illeti, már kevésbé, nem éppen erős oldala, ugyebár…

- De úgy tudom, dicsérik az emberek… Sova főorvos úr is elismerően…

- Mondom, hogy nem a szakmai kvalitásairól van szó …

- Hát miről? Talán politikailag pettyes? - kapta fel a fejét az igazgató gyanakodva.

- Politikailag éppenséggel nem - Cvach gondosan megválogatta a szavait -, de társadalmi szempontból határozottan kifogásolható a magatartása.

- Halljuk, miről van szó!

- Elképzelhetetlennek tartom, hogy egy ilyen fontos osztály vezető főorvosa viszonyt folytasson egyik beosztottjával.

- Arra a nőre gondol… hogy is hívják?

- Ina… Ina nővér.

- De hát ez már a múltté. Blažej doktornak az orrára koppintottak, a lány időközben férjhez ment és…

Cvach kihasználta a lélegzetvételnyi szünetet, és gyorsan befejezte a mondatot:

- .. .és folytatják tovább.

- Mit mond?

- Folytatódik a viszony.

- Bizonyos ebben?

- Teljesen.

Az igazgatónak egy pillanatra elállt a szava, de összeszedte magát.

- Akkor majd beszélünk a fejével.

- És megint nem változik semmi.

Az igazgatót kezdte dühíteni a dolog.

- Ide hallgasson, jóember, kolléga, nem olyan egyszerű ez. Manapság a főorvos hiánycikknek számít… nem engedhetjük meg magunknak, hogy egyszeri ballépésért félreállítsunk egy tehetséges embert. Ugyanis nem találunk mást a helyére.

- Pedig, szerintem, ez távolról sem nehéz.

- Talán tud valakit ajánlani - kérdezte az igazgató meglepődve.

Vegyes érzelmek tükröződtek Cvach doktor arcán; felháborodás, fojtott düh, türelmetlenség, egyszersmind kényszeredett nyugalom.

- Szerintem elsősorban olyan emberre van szükség, aki az általános műveltség és a gyakorlat mellett bizonyos szervezői képességgel is rendelkezik, mert a csapatmunka, ugyebár, egyre inkább a tökéletes szervezésen áll vagy bukik. A Sebészetben meg is jelent egy dolgozatom erről… igen behatóan foglalkoztam a kérdéssel.

Ezzel befejezte, a többit az igazgatóra bízta. Ám az igazgató még nem gyanította, mire akar kilyukadni Cvach.

- Ez mind nagyon szép, de még mindig nem oldja meg a problémánkat.

- Mi az, hogy nem?

- Miért? - meredt Cvachra az igazgató. Most végre megértette, hogy egy új jelölt ajánlkozik a főorvosi állásra. - Azt akarja mondani, hogy maga vállalkozna rá, ha jól értettem.

- Pontosan erről van szó.

- Csak most esett le nálam a húszfilléres. - Az igazgató kínjában elvigyorodott.

- Elég sokáig tartott, mi?

Cvach is elmosolyodott, de az igazgató egy röpke másodperc alatt megváltozott, a kedélyes csevegőből határozott, energikus vezető lett. Ez a hirtelen változás nem volt szemmel látható, de nyomban megérződött.

- Nézze, Cvach elvtárs. Mi azért vagyunk itt, hogy elvezessük ezt a kórházat, és minden bajtól megóvjuk a dolgozóinkat. De elsősorban azért vagyunk itt, hogy embereket gyógyítsunk. És semmi szín alatt sem vállalom a felelősséget azért, hogy egy ilyen fontos osztály vezetését ne elsőrangú ortopédorvosra bízzam. Márpedig, ne is haragudjon, maga nem az. Ne higgye, hogy a maga igazgatója ennyire tájékozatlan és nem ismeri a vezetése alatt álló kórház orvosait.

Cvach elsápadt, szinte elállt a lélegzete.

- De azt elismeri, hogy az ember megváltozhat, fejlődhet.

- Feltétlenül - ismerte el az igazgató. - Ám ha én egy olyan embert javasolok főorvosnak, akinek még fejlődnie kell, kidobnának, és azt hiszem, teljes joggal. Ha akarja, ha nem hisz nekem, megpróbálhatjuk.

Cvach doktor végképp elcsüggedt.

- Nem szükséges,.. azt hiszem fölösleges.

Karel belépett a betegekkel teli váróba, és jó hangosan így szólt:

- Sajnálom, de Pribyslavicéba kell mennem egy súlyos beteghez. Úgy számolom, egy óra múlva visszaérek. Aki tud várni, várjon, aki nem, beszéljen meg új időpontot a nővérrel. Viszontlátásra!

Meg sem várta, mit szólnak majd a betegek, sarkon fordult, és besietett a házba. Észre sem vette az utcáról belépő apját. A betegek az öreg, kövér nővérrel egyezkedtek. Sova utolsónak került sorra.

- Jó napot kívánok!

- Jó napot - válaszolt pattogó hangon a nővér. Még soha nem látta itt ezt az embert. - Mi a panasza?

Sova elmosolyodott.

- Semmi az égvilágon. Csak gondoltam, átvehetném a rendelést, amíg Karel visszajön.

A nővér elmosolyodott.

- Sova főorvos úr?

- Sova doktor. Maga pedig Klapetková nővér. Hallottam magáról a központban.

Kezet ráztak.

- Mit gondol, essünk neki?

A nővér elbizonytalanodott.

- Nem tudom, a doktor úr nem ismeri az itteni…

- Ugyan már - legyintett Sova minden emberi test egyedi példány, de mindenütt ugyanaz. Annyi jót hallottam magáról. Majd maga irányít engem és meglátja, nem lesz itt hiba. Nos?

A nővér - mintha hájjal kenegették volna - egészen belepirult.

- Hát… hát… - mondta - nagyon szívesen.

Később Karel lihegve állított be a rendelőbe.

- Nem mondom, jól elhúzódott,… amíg ezzel a beteggel szót értettem, nahát, ez nem mindennapi!

- Mindjárt végzünk - mondta a nővér, és a szeme sem rebbent.

Karel furcsállotta, sőt egyenesen gyanúsnak találta ezt a fogadtatást - és ekkor, a szomszéd helyiségből meghallotta az apja hangját:

- És, ha itt nyomom, nénike, itt is fáj?

- Jajaj, ott a legjobban.

- De el is múlik mindjárt.

- Most igen. De az éjjel le sem hunytam a szemem.

Karel átment a másik szobába. Apját a díványon fekvő öregasszony fölé hajolva találta.

- Szervusz, Karel! - üdvözölte Sova a fiát.

- Jó napot! - köszönt vissza barátságtalanul Karel.

Sova úgy tett, mintha nem venné észre fia rosszkedvét.

- Gyere ide - mondta. - Tapogasd csak meg, úgy látom, hashártyagyulladás.

Karel igyekezett elfojtani zavarát.

- Azt hiszem, meg kell látogatnom a fekvőbetegeimet.

A nővér megrökönyödve nézett rá.

- Most már nélkülem is elboldogulnak - mondta Karel egy fokkal szelídebb hangon, és elrohant. Sovát nem zökkentette ki nyugalmából fia gyors távozása.

- Ez a fiú azt se tudja, hol áll a feje - jegyezte meg rezignáltan.

Este Karel mégis rászánta magát, hogy fölkeresse édesapját.

- Jó estét!

Sova letette kezéből a könyvet és örömmel üdvözölte:

- Isten hozott! Már épp készültem átnézni hozzád.

Kezet nyújtott, hátba veregette a fiát, élénken, derűsen, boldogan, s ez sehogyan sem illett Karel borús tekintetéhez.

- Ülj le. Kérsz kávét? Van egy kis süteményem is.

Karel fáradtan leroskadt a heverőre, kezével elhárító mozdulatot tett.

- Köszönöm, nem kérek.

Sova úgy tett, mintha elkerülné figyelmét fia levertsége.

- Idehallgass, Karel, tudod, hogy egész jól felszerelt rendelőd van? Csak, úgy hallom, baj van a javításokkal. Klapetková elmondta, hogy míg kijön egy villanyszerelő…

A fia a szavába vágott:

- Minek jöttél ide, apa?

- Hogy minek? Hát nincs itt szükség még egy orvosra?

- Van, de miért te jöttél?

- Mert a kórházban szögre akasztottam a főorvosi gúnyát, de úgy érzem, hogy még hasznomat vehetik, vagy nem?

- A kórházban is hasznodat vehetik.

- Valóban, de itt talán még nagyobb szükség van rám. Haragszol rám, amiért hívatlanul betolakodtam a rendelődbe és foglalkoztam a betegeiddel?

- Ez zavar a legkevésbé.

- Akkor nem értem, valójában mi zavar téged?

- Azért jöttél, hogy felbolygasd a nyugalmamat.

- Ezt hogy érted?

Karel felpattant a heverőről, és járkálni kezdett a szobában.

- Más szóval, azért jöttél, hogy átnevelj vagy nevezd, aminek akarod. Csakhogy nekem nincs szükségem semmiféle átnevelésre, én itt tökéletesen meg vagyok elégedve a sorsommal, és egy vágyam van csupán, hogy békén hagyjanak az emberek.

- Az emberek … az én vagyok?

- Akinek nem inge, ne vegye magára.

- Hát jó, megpróbálom nem magamra venni, már amennyire tőlem telik. Mi több, el is fogadom kiindulópontnak a te tézisedet. Azért jöttem ide, hogy átneveljelek. Akkor én majd átnevellek, te pedig kapálózni fogsz ellene. Meglátjuk, ki bírja tovább.

Elégedetten belekortyolt a kávéba.

- Most pedig jelöld ki a körzetemet, a rendelési időt, és ossz be mellém egy nővért.

- Miért én, hogy jövök én ahhoz? - kiáltott fel Karel.

- Mert kettőnk közül egyik a főnök… az pedig te vagy - mondta Sova, és kajánul lesett ki a kávésbögre mögül.

Az igazgató bevezette Blažejt a főorvosi szobába.

- Sok sikert kívánok az új funkciójához.

Blažej alig tudta palástolni elégedettségét.

- Ne féljen, itt minden úgy megy majd, mind a karikacsapás.

- Nem is félek - jegyezte meg az igazgató. - Csak a szóbeszédre vigyázzon.

- Miféle szóbeszédre? - kapta föl fejét az orvos.

- Egy kollégája járt nálam, nem nevezem meg az illetőt, és azt mondta, hogy az a szerelmi Úgy… azzal a nővérrel még nem zárult le véglegesen, sőt ellenkezőleg.

Blažej elsápadt.

- Ezt… ezt mondta?

- Nem az a fontos, hogy mondta, hanem az, hogy igaz-e.

- Jelen pillanatban már nem igaz - hebegte.

- Ezt örömmel hallom. Az az orvos ugyanis nem annyira erkölcsi meggondolásokból keresett fel, mint inkább azért, mert erre a főorvosi székre pályázott…

Blažej rögtön kitalálta, kiről van szó.

-…én nagyon nem szeretném, ha fölösleges bonyodalmakba keveredne.

- Gondolja, okosabb volna azt a nővért áthelyezni egy másik osztályra?

- Talán igen.

- Majd elintézem.

Az igazgató gyanakodva nézett rá; valahogy túlzottnak találta a főorvos buzgalmát.

- Hát, ahogy gondolja. Még egyszer sok sikert.

Alig tette ki a lábát az igazgató, Blažej máris a telefonhoz lépett. A házivonalon feltárcsázott három számot.

- Főnővér? Cvach doktort keresem - szólt bele a kagylóba éles hangon. - Nincs ott? Ha megjön, küldje be hozzám… Nem, van még valami … Beszélnem kellene Inával… - elharapta a folytatást -, különben nem, maga jöjjön át, legyen szíves. Igen, azonnal.

Lerakta a kagylót, leült az íróasztalhoz és várt. Kopogtattak.

- Szabad!

Jahymné lépett be, kissé csodálkozó, kissé gyanakvó arccal.

- Itt vagyok dok… főorvos Úr.

- Foglaljon helyet - mutatott Blažej a szemközti székre. - Cvach doktorral ráérek máskor beszélni. Majd én felkeresem.

A főnővér némán biccentett. Blažej pattogó, hivatalos hangon folytatta:

- Fülembe jutott, hogy a kórházban bizonyos pletykák keringenek az Inkához fűződő kapcsolataimról. A jelenlegi kapcsolatokról beszélek. Igen veszedelmes koholmányokról lévén szó, úgy vélem, célszerű lenne, ha a menye átmenne egy másik osztályra. Bízzuk rá, melyikre.

A főorvos kíváncsian várta Jahymné válaszát, de az hallgatott, mint a csuka.

- Ez végtére magának sem lehet közömbös. Már családi okokból sem, így van?

- Hát… így van - szólalt meg végre a főnővér. - Küldjem ide?

- Nem szükséges - vágta rá Blažej. - Most amúgy sem érek rá. De hát ezt maga is el tudja intézni vele, nem igaz?

- Azt hiszem, igen.

- És mondja meg neki, hogy a legjobbakat kívánom az új munkahelyén - mondta búcsúzóul, és egy gondterhelt államférfi fáradt kézmozdulatával elbocsájtotta a főnővért.

Přemysl Rezek egy támla nélküli széken kuporgott, utcai ruhában, két kezében bot, arca sápadt, de mégsem úgy festett már, mint egy kórházi beteg.

Alžbeta lépett ki az egyik kórteremből, meglátta őt és megrémült.

- Mit keresel itt, kedves?

Nyilván erre készült a fiú, mert elmosolyodott.

- Téged várlak. Gyógyfürdőbe megyek.

- Máris? Erre nem számítottam. Mikor indultok?

Rezek az órájára nézett.

- Négy óra múlva.

Az orvosnő nem értette, miért ül itt útra készen.

- De miért készülődsz már most?

- Mert szeretném ezt a négy órát nyugalomban eltölteni… kórházon kívül.

Alžbeta végre megértette a fiú szándékát.

- De én csak egy fél óra múlva végzek.

- Akkor három és fél órát…

- Három és fél órát… Hol akarsz megvárni?

A lány szemébe nézett.

- Azt hittem, ideadod a kulcsot.

Alžbeta megszeppent.

- A szobám kulcsát?

- Igen. így gondoltam - mondta halkan a fiú.

- Esik odakint, ugye? - suttogta Alžbeta zavartan.

- Nem esik.

A lány megpróbálta eltéríteni szándékától.

- Megárt a lábadnak a sok álldogálás…

De Rezeknek erre is megvolt a maga érve.

- Annyi pad van itt a folyosón.

Kérlelhetetlen volt - s a lány szégyenkezve vallotta be magának saját gyávaságát. A zsebébe nyúlt és átadta a kulcsot.

- Háromszázhetes ajtó.

Přemysl Rezek lassan fölvánszorgott a lépcsőn, a harmadik emeleten sorra megnézte az ajtószámokat, Řehoř, az érsebész bukkant fel mögötte a lépcsőházban.

- Jó napot! - köszönt halkan a fiúra.

- Jó napot!

Řehoř továbbhaladt a lépcsőn, Rezek megtalálta a háromszázhetes ajtót. Kinyitotta és belépett rajta.

Řehoř Dana Králová szobájában ült, feszengett.

- Kérdezni szeretnék valamit.

- Hát kérdezz.

- Akarsz a feleségem lenni?

Dana nem jól hallotta, mit mond. A férfi fojtott hangon beszélt, a tetejébe még valami sisteregni kezdett a tűzhelyen.

- Micsoda? Nem értettem.

- Azt kérdeztem, akarsz-e a feleségem lenni.

Dana levett egy fazekat a tűzhelyről és a férfihoz fordult:

- Mit mondsz?

- Most sem hallottad?

- Most már hallottam… de nem értem. Miért mondod ezt nekem?

- Napokon, éjszakákon át törtem rajta a fejem.

Dana leült a férfi mellé. Megesett rajta a szíve.

- De hát az ilyesmin nem töri a fejét az ember. Ezt tudni kell.

- Nagyon nagy baj, hogy nem tudtam mindjárt?

- Baj. Mert ezeregy okod van rá, hogy megkérd a kezem, egyet kivéve: hogy nem tudsz nélkülem élni.

Az érsebész halálosan komolyan válaszolt:

- Azért kérem meg a kezed, mert egyedül vagyok. Olyan egyedül, mint még soha. Amikor végiggondoltam, kivel osztanám meg a magányomat … hát te voltál az egyetlen.

- Albetán kívül.

- Albetán kívül. De hát te sem hódítottad meg mindig, akit szerettél volna.

- Nem mindig… soha - vallotta be szomorúan Dana.

- Téged sohasem kínozott a magány, soha nem érezted, hogy szükséged van valakire?

- Minek kérded, hiszen tudod jól, milyen régen szenvedek a magánytól? Csakhogy ez nem elég a házassághoz.

Řehoř tenyerébe temette az arcát.

Alžbeta és Rezek hosszú, forró csókot váltott a lány szobájának ajtajában.

- Gondolj rám, és légy hű - mondta a lány halkan.

- Hű maradok hozzád. A tied vagyok. Soha senkit nem szerettem ennyire, mint téged.

- Én meg a tied.

Egy utolsó búcsúcsók, és a fiú lassan, bicegve elindult a folyosón, aztán lebotorkált a lépcsőn.

Dana éppen kinézett az ablakon, és suttogva referált Řehořnak:

- Most lépett ki a házból… a mentőautóhoz megy.

Řehoř még mindig a heverőn ült. Aztán kivörösödött szemmel felpillantott.

- Dana, ugye gondolkozol majd az ajánlatomon - kérlelte az orvosnőt.

- Ilyesmiről nem gondolkozik az… gondolkozni fogok rajta.

Cvach benyitott a főorvosi szobába.

- Hát itt volnék - szólalt meg mímelt könnyedséggel.

Blažej a szemközti székre mutatott, majd tovább jegyezgetett a noteszába. Cvach engedelmesen leült. Csak a toll szapora percegése hallatszott a beállott csöndben. Cvach egész halkan fütyörészni vagy inkább sziszegni kezdett egy egyszerű dallamot, de Blažej szigorú pillantására abbahagyta.

Végre befejezte a főorvos az írást, és letette a tollat. Majd elgondolkozva, de határozott hangon megszólalt:

- Egyenkint magamhoz hívatom az osztály dolgozóit, hogy megkérdezzem tőlük, elégedettek-e a munkánkkal, van-e valami építő szándékú javaslatuk, milyen munkát végeznének a legszívesebben, és természetesen mindenkit megkérdezek, nem kíván-e eltávozni az osztályról…

Rövid szünetet tartott. Cvach ezt felszólításnak vette a válaszadásra. Nem késlekedett, habozás nélkül belekezdett:

- Ami engem illet, úgy vélem, helyes volna, ha a műtétek során kipróbálhatnánk minden variációt és…

Nem fejezhette be a gondolatmenetet, mert Blažej fagyosan a szavába vágott:

- Még nem fejeztem be a mondatot, ha megengedi…

- Bocsáss meg.

Talán észre sem vette, hogy míg ő tegezte Blažejt, a főorvos áttért a magázódásra.

- Azt akartam mondani, hogy a kórház vezetősége is el akarja mondani véleményét minden dolgozónak, hogy igényt tart-e rá vagy nem. Nyilván kitalálta, kolléga úr, hogy maga az utóbbi kategóriába tartozik.

Cvach elsápadt. Erre végképp nem számított.

- Miféle utóbbi kategóriába, Arnot?

- Tessék? - kérdezte Blažej fenyegető hangon.

Cvach megadta magát és helyesbített:

- Főorvos úr!

- Azok közé, akikre nem tartunk igényt.

Cvach nyelt egyet.

- Miért ne tartanának rám igényt?

- Azt maga is tudja.

- Semmit sem tudok.

- Azt akarja, hogy a fejére olvassam a felületességét? Felsoroljam a mindennapos balfogásait? Ezt akarja?

Cvach eddig a percig hajlandó volt meghunyászkodni, de most, hogy minden elveszett, végvonaglásában kieresztette a karmait.

- Nem hiszem, hogy megteszi.

- Ha szépszerével elmegy, akkor nem.

- Akkor sem meri megtenni, ha itt maradok.

- Micsoda? Mit képzel magáról?

Cvach most már sziszegett, a fogát vicsorította.

- És nem ajánlom, hogy fenyegetőzzék!

- Adok magának negyvennyolc óra gondolkodási időt.

- Saját magának adja azt a negyvennyolc órát.

Felállt a székből, meghajolt a dühöngő Blažej előtt, és faképnél hagyta.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Alžbeta úgy rohant be az orvosi szobába, mint a fergeteg.

- Odalent azt mondták, hogy levelem van.

Štrosmajer valami jelentést írt az írógépen.

- Nem érzi, hogy izzik a szoba levegője? Ez a levél infravörös sugarat vagy mi a csodát áraszt magából a…

A lány fölvette az asztalról a levelet, és nevetve feltépte a borítékot.

- Kommentár nélkül, ha szabad kérnem.

- Gondoltam, galambősz fejem feljogosít rá.

Alžbeta egy szuszra elolvasta a levelet. Štrosmajer meg csak mondta a magáét.

- Ne haragudjon, Betti, a világért sem akarok beavatkozni a belügyei-be, de nem találja, hogy a legistenibb dolog a világon feltépni egy borítékot? A folytatás is finom, de az a sietség, kapkodás, az a pislákoló remény… Ugyanolyan érzés, mint amikor az ember ügyetlenül próbál kigombolni egy női blúzt. Nem mintha valami világra szóló fölfedezést várna tőle, mégis mindig lenyűgöző élmény.

- Nekem nincsenek lenyűgöző élményeim.

- Most a borítékról beszél vagy a blúzról?

- Egyikről sem.

- Nem úgy van az - csóválta fejét rosszallóan Štrosmajer. - Megvoltak a vizsgálatok?

- Ne aggódjon kérem, minden vizsgálat pozitív eredménnyel járt.

Zsebre vágta a levelet és kiment. Az ajtóban majdnem összeütközött a belépő Cvachhal. Štrosmajer folytatta ujjgyakorlatát az írógépen, de az első öt leütés után megszólalt Cvach :

- Kolléga úr, szeretnék tanácsot kérni magától - mondta fakó hangján.

- Miről van szó?

- Hogy nevén nevezzem a dolgot: a főorvos ki akar ebrudalni az osztályról. Gondolja, hogy van valami reményem az itt maradásra?

Az öreg orvos megvakarta a fületövét.

- Én is megpróbálom.

- Mit?

- Nevén nevezni a dolgot. Én a maga helyében a lovak közé csapnék, és a lehető leggyorsabban eltűnnék az ortopédiáról.

Cvach szerfölött meglepődött.

- De hát miért?

- Mert maga és az ortopédia hadilábon állnak egymással. Küszködik vele, sőt, olykor megpróbálja betörni, csakhogy az szilaj csikó, leveti hátáról a rossz lovast.

- Olyan biztos ebben?

- Ide nézzen, Cvach. A józanság a legbecsesebb emberi tulajdonság. Az ember ne tartsa kevesebbre magát, mint amennyire mások tartják, de többre se. Tudom, hogy ez pokolian nehéz. Szerencsére a sebészetben könnyebb a dolgunk. Ott két-három éven belül kiderül, mit ér az ember. Magáról ez egyértelműen és mindnyájunk számára világosan kiderült. Hát akkor mi a fenét ragaszkodik ennyire az osztályhoz?

Cvach nagyot nyelt zavarában.

- Nem kaptam lehetőséget, hogy bebizonyítsam…

- Itt nem osztogatják a lehetőségeket - kiáltott fel Štrosmajer. - Itt kezekről, lábakról, emberéletekről van szó. Hiába kapálózik, ezt a harcot elvesztette, kiütötték.

Cvach hosszasan elgondolkodott Štrosmajer szavain, végül kétségbeesetten visszatért a rögeszméjére:

- Én, magával ellentétben, nem hiszem, hogy az új főorvos kirakna innen.

Štrosmajer hitetlenkedve meredt erre a csökönyös, korlátolt emberre.

- De az ég szerelmére, a maga képességein egyetlen főorvos sem tud változtatni. Ez nem a főorvos dolga, hanem a magáé, egyedül a magáé!

- Látom, elhatározta, hogy támogatni fogja az új vezetést. Nem veszem rossznéven magától… de ez sem változtatja meg az elhatározásomat - mondta Cvach szomorú, de határozott hangon.

Štrosmajer dermedten bámult rá. Ez az ember teljesen elvesztette ítélőképességét, gondolta.

- Ennek a vitának semmi teteje. Felejtse el, hogy kérdezett tőlem valamit és azt is, hogy én válaszoltam rá.

Cvach szó nélkül kiment a szobából. Štrosmajer ingerülten leütött egy billentyűt a gépen, majd még egyet, de nem figyelt oda, a betűkar a hengeren koppant, a papír elszakadt, dühösen kirántotta a gépből a másolatokkal együtt, és elkeseredetten felüvöltött: - A fene egye meg!

Arnot Blažej megrajzolta egy ízület keresztmetszetét, és éppen hozzáfogott a sebészi beavatkozás sémájának felvázolásához, amikor valaki kopogtatott.

- Tessék!

Cvach dugta be fejét az ajtón.

- Lesz értekezlet vagy rosszul emlékszem?

- Jól emlékszik, jöjjön be.

Cvach belépett a szobába. A főorvos hellyel kínálta, majd váratlanul, mintegy mellékesen megkérdezte:

- Hát, gondolkozott?

- Min?

- Az elmenetelén.

Cvach is megpróbált közönyösen tárgyalni, de nem sok eredménnyel

- Nem… illetve igen.

- Mikorra tervezi?

- Hogy… mikorra… semmikorra… Úgy döntöttem, hogy mégis maradok.

Cvach fürkészőn figyelte Blažejt, de annak a szeme sem rebbent. Fölemelte a telefonkagylót, három számot tárcsázott és beleszólt:

- Nővér, maga is jöjjön át, legyen szíves, több műtétünk lesz.

Visszarakta a kagylót, valamit feljegyzett.

- Hát ha marad, akkor marad - állapította meg szárazon. Mindössze ennyit mondott, és Cvach nem akart hinni a fülének.

Kisvártatva megérkeztek a többiek is, elkezdődhetett az értekezlet.

- Tisztelt kollegák - szólította meg a jelenlevőket Blažej. - Legelőször is csináljuk meg a holnapi műtéti beosztást. - Van itt egy combnyak fraktúra, ezt doktor Štrosmajer operálja, én asszisztálok, Čeňková doktornő és Cvach doktor a második és harmadik asszisztens.

Ez idáig rendben volt.

- Azután van itt egy bursa exstirpatio, ezt Čeňková doktornő végzi, asszisztál Štrosmajer doktor.

Ebben sem volt semmi rendkívüli.

- Ezt a maratoni műtéti napot azonban egy totál endoprotézissel kezdjük. Operál Cvach doktor, első asszisztens Čeňková doktornő, a dobogón Štrosmajer doktor és én. Ez volna hát a holnapi program.

Ha a szoba közepén bomba robban, az sem okozott volna akkora megrázkódtatást, mint ez a pár szó.

- Van valakinek kérdése?… Úgy látom senkinek, akkor áttérhetünk a… - Elhallgatott, mintha most vette volna észre a szólásra jelentkező Cvachot. - Van valami észrevétele, kolléga úr?

- Nem jól értettem, amit mondott - szólalt meg Cvach kiszáradt torokkal. - Alighanem tévedett a totál endoprotézist illetően, ugyanis…

- Miért, mit mondtam?

- Hogy ezt a műtétet én végzem.

- Hogy maga operál?

Belenézett a jegyzeteibe, mintha nem tudná fejből a holnapi beosztást, elolvasta a vonatkozó passzust, majd helyeslően bólintott.

- Igen, így van, maga operál. Elvégre váltogatnunk kell egymást, és magát sem gátolhatjuk a fejlődésben. Végtére is maga kérte… és joggal.

Cvach nem szólt egy árva szót sem. Mit is mondhatott volna?

A sebészet vezérkara végighaladt a folyosón. Egymás mellett lépdeltek, Blažej, kezét a zsebébe süllyesztve, Štrosmajer hátratett kézzel, Alžbeta egyikről a másikra pillantgatva, Cvach gondterhelten.

Beléptek a mosdóhelyiségbe, a jelzőórát beállították tíz percre, és elkezdték a bemosakodást. A mosdókagyló fölé hajolva, szemük sarkából figyelték Cvachot és egymást.

Teljesen szokatlan volt a csend, még a műtőszemélyzet sem mert megszólalni, pedig máskor beszélgetéstől, ugratástól, rosszmájú megjegyzésektől visszhangzott a helyiség. A műtősnővér ráadta Cvachra a műtőkabátot, a sapkát, a kesztyűt, a maszkot. Mindezt Cvach úgy fogadta, mintha elviselhetetlenül nehéz súlyokat, terheket aggatnának rá vagy járomba fognák.

Megérezte magán orvoskollégái és a személyzet tekintetét, hallotta, hogy Blažej halkan dudorászni kezdett, látta, hogy a beteget már betolták a műtőbe, hogy Králová előkészíti, majd elaltatja. Tudta, hogy el kell indulnia, oda kell lépnie az asztalhoz és elkezdeni a műtétet.

A főorvos odaintett Štrosmajernek és Albetának, hogy engedjék előre; kollégái sorfala előtt vonult be a terembe Cvach, a műtőorvos. A többiek lassan követték a műtőasztalon alvó beteghez. Blažej és Štrosmajer a szemközti oldalon fellépett a dobogóra, Alžbeta Cvach jobb oldalán helyezkedettel.

A műtősnő átnyújtotta Cvachnak az első műszert. A főorvos a kezével intett; és felgyulladt a hatalmas lámpaegyüttes, izzó fénnyel árasztva el a műtőt.

Ebben a pillanatban Cvach kiejtette kezéből a szikét, letépte a maszkot.

- Azt hiszem, úgy gondolom - mondta elhaló hangon -, hogy ezt a műtétet nem tudom levezetni.

Blažej borotvaéles hangja hasított a levegőbe:

- Magam is úgy gondolom, kolléga úr!

A főorvos leugrott a dobogóról.

- Szíveskedjék felfáradni a helyére - szólította fel Cvachot -, ide a dobogóra.

Alžbeta követni akarta, de Blažej ráförmedt:

- Ez magára nem vonatkozik, kollegina, maradjon ott, és próbálja meg az asszistenskedést.

Műtét után Arnot Blažej lecibálta kezéről a vérfoltos kesztyűt.

- No lám - mondta Štrosmajernek -, remekül ment.

Később a pihenőben, ahová betértek rágyújtani két műtét között, Štrosmajer odasúgta a főorvosnak:

- Volna egy aprócska kérdésem.

Blažej már előre nevetett.

- Azt akarod kérdezni, hogy mit csináltam volna, ha Cvach nem adja fel?

- Pontosan azt.

- Akkor én fogtam volna le a kezét. Bevallom neked, már-már attól féltem, hogy rákényszerülök.

- Nem mondhatnám, hogy el vagyok bűvölve az effajta eljárástól.

Blažejról lepergett az öreg orvos méltatlankodása.

- De most a markomban van. Ti évekig nem tudtatok megszabadulni tőle, én pár nap alatt túladok rajta.

Az orvosi szoba asztalán megcsörrent a telefon. Alžbeta vette föl a kagylót.

- Ortopédia.

- Itt a Sparta Praha - hangzott a válasz. - Čeňková doktornőt keressük.

Alžbeta nem ismerte fel Rezek hangját.

- Az beszél.

- Közölnünk kell önnel, doktornő, hogy egy magához meglehetősen közel álló jégkorongjátékos az imént szerződött le a mi klubunkba, és kéri, hogy hagyja jóvá az átigazolását.

Alžbeta végre felismerte a beszélőt.

- Honnan beszélsz, Premek?

- Prágából… ahonnan sokszor csókollak.

- Én is téged. Mit keresel Prágában?

- Nagy dolgok vannak, drágaságom. Míg az én fafejű klubvezetőim leírtak engem, addig a gyógyfürdőben fölkeresett a Sparta intézője, és azt mondta, hogy ők bíznak a felépülésemben, és átigazolási szerződést kínálnak nekem. Én meg aláírtam. Hát nem gyönyörű?

Alžbeta elbizonytalanodott.

- Lehet… magam sem tudom, de mit jelent ez?

- Ez azt jelenti, hogy itt fejezem be az utókezelést meg azt, hogy elkezdek edzeni, hétről hétre növelem a terhelést…

- És azt is jelenti, hogy soha nem jössz már ide?

- Erről most szó sem lehet - mondta Rezek hidegen. - Kizárt dolog, ha nem akarok kimaradni a jövő idényből. Képzeld, lemérték a rajtsebességemet, ugyanannyi, mint volt…

- És mikor lesz egy kis időd?

- Hívjál fel, ha erre jársz. Tudod, az erőm és az állóképességem még nem a régi, de majd behozom. Lehet, hogy kivisznek Finnországba, az első mérkőzésre. Álmomban sem hittem volna, hogy ilyen hamar…

Albetának feltűnt, hogy a fiú egészen más hangon beszélt, mint azelőtt; türelmetlenül hadar, világhódító nagy igyekezetében megfeledkezik mindenről és mindenkiről.

Sova krumplislángost vacsorázott, jóízűen falatozott. Karel lépett be az ajtón Veronikával, az új, fiatal nővérrel és a gondnokkal; beteglátogató kőrútról jöttek meg. Sova vidáman fogadta az érkezőket.

- Gyertek gyorsan, aki nem siet, annak nem jut langalló.

- Ott ragadtunk a kórházban - magyarázta Karel. - Útközben összetalálkoztam egy volt évfolyamtársammal, ő aztán körbevezetett minket.

- És jócskán dicsekedett - fűzte hozzá Veronika.

- Volt is mivel. Elkészült egy új pavilonjuk, érdekes megoldás, majd később elmondom.

Eközben Veronika otthonosan megterített, ételt, italt készített, és takarosan feltálalta. Karel talán észre sem vette. Annál éberebben figyelt az apja.

Vacsora után az öreg Sova tejeskávé mellett olvasgatott. Kopogtattak, és Karel lépett be. Sova a szemüvege fölött fürkészte a fiát.

- Azt hittem, tévét nézel a többiekkel.

- Dögunalmas filmet adnak. Az ember előre tud mindent, de úgy kell tennie, mintha izgulna.

- Még Veronika sem tudott ottmarasztalni?

Karel apja szemébe nézett, és a fejét csóválta.

- Tudom, mire gondolsz. Csakhogy semmi kedvem hozzá.

- Ez nem kedv kérdése.

^ Tudom, hogy ez nem kedv kérdése - helyeselt Karel. - De, apa, én ma láttam valamit Hradecben. Csak úgy, félszemmel, üvegen át bekukkantottam a műtőbe, és amikor megláttam ott a srácokat operálni, kimondhatatlan, őrült vágy fogott el valami rendes munka után.

- Amit itt csinálsz, az nem rendes munka?

- De az, tudom, hogy az. Bizonyos szempontból jóval fárasztóbb és bonyolultabb a sebészet minden ágánál, de mit csináljak, ha engem megfertőzött, elkábított, rabul ejtett a sebészet. Én műtőasztalnál akarok dolgozni, maszkkal az arcomon, késsel a kezemben… Néha hazafuvarozom Veronikát, ülünk egymás mellett, érzem, hogy közelednem kéne hozzá, de én egyre csak a kivilágított műtőt látom magam előtt, a fölfedett sebet… és akkor minden véget ér vagy elkezdődik, magam sem tudom, talán inkább véget ér…

Sova figyelmesen nézte a fiát, látta és érezte keserűségét, látta és érezte olthatatlan vágyát, és nem tudta, mitévő legyen.

- Bizonyos vagyok benne, hogy még visszakerülsz a műtőbe. És ne gondold, hogy ezt vigaszképpen mondom.

- De mikor, mikor? Legszebb éveimet vesztegetem el… az idő rohan… reménytelenül, kilátástalanul…

Sova erre már nem tudott mit felelni. Hallgattak hát - ültek és hallgattak.

Karel törte meg a csendet egy idő után.

- Tudom, hogy jórészt magamnak köszönhetem, de a büntetést túl keménynek találom.

Kezét apja vállára tette, felállt és elindult.

- Jó éjszakát!

- Jó éjszakát, Karel!

Nem, erre nincs vigasz.

Két nappal később Sova elindult Borba. Kocsiját a kórház parkolójában hagyta, az előcsarnokon áthaladva viszonozta a portás néni köszönését. Vegyes érzésekkel fordult be az ortopédia, egykori birodalmának folyosójára.

A nővérek illedelmesen üdvözölték, a beteghordók szinte vigyázzba álltak előtte, a régi betegek kikukucskáltak a kórtermekből, elújságolták szobatársaiknak a szenzációt.

Sova tartózkodó udvariassággal válaszolt minden kérdésre, mosolygott, és szívósan igyekezett palástolni meghatottságát. Az egyik ajtó előtt kis híján beleütközött Jahymnéba, aki szokása szerint most is gondterhelt arccal lépett ki a szobájából. Sova ráköszönt: - Jó napot kívánok.

A főnővér elképedve kapta föl a fejét.

- Főorvos úr! Látogatóba jött?

- így is mondhatjuk.

Kinyílt az orvosi szoba ajtaja. Štrosmajer lépett ki rajta Albetával. Megpillantották Sovát. Elsőnek Štrosmajer tért magához.

- Nem igaz! - rikkantotta. - A tettes mindig visszatér a tett színhelyére.

- Isten hozta, főorvos úr - lépett Sovához Alžbeta.

Kezet ráztak.

- Köszönöm a szíves fogadtatást.

- Csak nem hiányzunk?

- De igen, olykor nagyon is.

Huňková tűnt fel a folyosón, majd kisvártatva egy másik nővér, egy zöld meg egy fehér beteghordó. Lassan népes csoport állta körül Sovát.

Blažej lépett ki a szobájából, de a folyosón ácsorgók láttán megtorpant a küszöbön, s hogy nem értette a csődület okát, erélyes hangon rászólt az embereire:

- Tessék a folyosót szabadon hagyni!

Szétnyílt a kör, és ott állt Blažej szemtől szembe Sovával. Mindkettőjüket zavarba hozta ez a találkozás.

- Jó napot! Bocsásson meg, de azt hiszem, én vagyok a hibás - mentegetőzött Sova.

- Jó napot! Isten hozta az osztályunkon!

Kezet fogtak.

- Hát eljött meglátogatni bennünket? Kár, hogy nem jelezte előre, mert akkor úgy alakítottuk volna a programot.

- Csak pár percre jöttem - mondta Sova. - Méghozzá önhöz. Szeretnék kérdezni valamit, de ha kell, várhatok.

Blažej megörült, hogy Sova őmiatta tett meg ekkora utat.

- Kerüljön beljebb, az ön számára, természetesen, tudok időt szakítani.

Sova körbejártatta tekintetét volt beosztottjain, kezével búcsút intett. Egyetlen kérdést olvasott ki valamennyiük tekintetéből: vajon mit akar megbeszélni Blažejjal?

A főorvos a nagyvonalú házigazda szerepét játszotta. - foglaljon helyet nálunk, kolléga úr. Mivel kínálhatom meg? Egy kis konyakkal, talán?

Sova körülnézett a szobában, ahol életének annyi évét töltötte.

- Köszönöm, nem kérek - utasította vissza az italt. - Kocsival vagyok, nemsokára indulok vissza Týnistebe.

- Akkor legalább egy kávét.

- Azt sem kérek.

Blažej ennek ellenére fölemelte a kagylót- új készülék volt.

- Két kávét kérek - mondta kurtán, parancsoló hangon.

Letelepedett az egyik karosszékbe.

- Hát, mondja el végre, miért vállalkozott ilyen hosszú útra?

- A dolog igen egyszerű, főorvos úr, és bevallom, számomra igen jelentős. Arról van szó ugyanis, hogy a fiam rövidesen újra sebészként dolgozhat. És mert tudom, hogy itt van üresedés, s mert remélem, elhiszik nekem, hogy nem ajánlanék olyasvalakit, akiben később csalódniuk kellene, hát eljöttem, hogy beszéljek az érdekében.

Blažejt váratlanul érte Sova bejelentése. Nem is tudta, mit válaszoljon hamarjában. így hát megpróbált óvatosan tájékozódni.

- Beszélt már erről az igazgatóval?

- Nem beszéltem. Nem akartam az ön tudta és beleegyezése nélkül.

- A fiát elbocsátották a klinikáról?

- ő maga ment el, de lényegében elbocsátották.

- Az elbocsátás oka?

- Alkohol.

A főorvos a homlokát ráncolta.

- Ezután ment a járási egészségházba?

- Igen - felelte kimérten Sova. ~ Azt hittem, ismeri ezt a históriát.

- Hallottam valamit harangozni. Hogy áll most a fia?

- Milyen tekintetben?

- Az ivásra gondolok.

Ez a kérdés igencsak megalázó volt.

- Nem jöttem volna ide, ha a fiam ügye nem rendeződik.

- No, tegyük fel - mondta Blažej nem sok meggyőződéssel, de Sova kérdő tekintetét látva, gyorsan hozzátette: - Úgy értem, tegyük fel, hogy a fia semmit sem titkol el ön előtt. Miért nem jött el Ő maga?

- Nem érzi elég erősnek magát vagy talán az optimizmus hiányzik belőle.

- Nem tudja, hogy ön idejött?

- Nem.

- Talán nem is érdekli.

- Ellenkezőleg.

- Bizonyos ebben?

- Mostanában éjjel, nappal együtt vagyunk.

Nem lehetett már tovább faggatózni. Blažej hosszan elgondolkodott, majd egy meglepő mondattal rukkolt ki:

- Majd keresek neki valami állást.

Sova értetlenül nézett rá.

- Hogy értsem azt, hogy keres neki valami állást?

- Megkérdezem a környékbeli főorvosokat.

- Nem arról van szó, hogy ön másutt érdeklődjön, hanem arról, hogy a fiam itt dolgozzon.

- Miért éppen itt? Ha rendben van a szénája, akkor bárhol dolgozhat.

- De nekem ezeregy okom van rá, hogy itt dolgozzék. Tudom, hogy van itt néhány ortopédorvos, aki majd a szárnyai alá veszi, azonkívül, és ez sem elhanyagolható tényező, ez a szülővárosa, itt áll a szülői ház, ahol a gyermekéveit töltötte. Ez mind segít majd leküzdeni a magányát… Higgye el, főorvos úr, sokat törtem ezen a fejem.

Blažej egy darabig hallgatott, aztán így szólt színtelen hangon:

- Én ezt mind elhiszem, de mégsem dolgozhat itt.

Sova felkapta a fejét. Ennyire nyílt elutasításra nem számított.

- De miért nem?

- Nekem is van ezeregy okom, doktor úr.

- Megkérhetem, hogy legalább egyet mondjon el?

- Például olyan kevesen vagyunk, hogy nincs időnk másokat szemmel tartani.

Sova kétségbeesetten tiltakozott:

- De hát nem kell őt szemmel tartani.

- Ezt mondja ön. Az alkoholistákra kiszabott próbaidőt még nem töltötte le, ugye?

- Mondom, hogy teljesen rendbe jött.

- Ezt mondja Ön - mondta makacsul a magáét Blažej.

- Megkérdezhetem, van-e egyéb oka is - kérdezte Sova végtelen szomorúsággal.

- Hogyne. Azt szeretem, ha magunk választjuk ki és magunk neveljük az orvosokat. Minden orvos hoz magával bizonyos szokásokat az előző munkahelyéről. Nem örülnék neki, ha egy klinikáról jött sebész akarna beleszólni a munkánkba. Még fölényeskedésnek vélnék a többiek… ez pedig határozottan megbolygatná az osztály nyugalmát.

Valami derengeni kezdett Sova agyában; ez az ember a tekintélyét félti.

- Ugyancsak nem ideális állapot, ha a fiú ott dolgozik, ahol az apja főnökösködött éveken át. A tehetség nem örökletes tulajdonság. Jó néhány primitív gondolkozású ember automatikusan a fiára ruházza majd az ön jó hírét; és ez senkinek sem tenne jót. Mindenki harcolja ki a maga hírnevét.

- Az én fiam ezt már megtette - jegyezte meg Sova. - A szó pozitív és negatív értelmében egyaránt.

- Voltaképpen miért nem megy vissza a klinikára?

- Tudja jól, hogy nem vennék vissza.

- Rólunk pedig azt feltételezte, hogy tárt karokkal fogadjuk majd.

Sova feltápászkodott a karosszékből.

- Nincs szüksége tárt karokra, de segítő kezet talán megérdemelne. Viszontlátásra, főorvos úr!

Az ajtóban összetalálkozott Jahymnéval. A főnővér tálcán hozta a kávét.

- Ne haragudjon, de már nincs időm meginni. Hamarább fejeztük be a beszélgetést, mint gondoltuk.

Gyors léptekkel és lehorgasztott fejjel ment el.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Régi patriciusház a prágai Moldva-parton, szecessziós ablakok, vasvirágok a lépcsőházban. Alžbeta Čeňková megállt az egyik ajtó előtt, és megnyomta a P. Rezek mérnök névtábla alatti csengőt. Alig vette le ujját a gombról, máris nyílt az ajtó és megjelent Přemysl Rezek édesanyja. Röntgenszemmel méregette a lányt.

- Jó napot kívánok. Ne haragudjon, még egyszer elnézését kérem, de… - hebegte zavartan Alžbeta.

Rezeknél szívélyes hangon félbeszakította:

- Nincs miért mentegetőznie, doktornő. Premek ugyan még nem jött haza, de minden pillanatban várjuk. Jöjjön be.

Alžbeta az előszobában levetette kabátját, és belépett a Chippendale bútorzatú nappaliba. Rezekné otthon is elegáns ruhában járt.

- A férjem még dolgozik, negyedév végi hajrájuk van. Mivel kínálhatom meg? Egy kis likőrrel?

- Köszönöm, azt szívesen elfogadom. Přemysl hogy van?

- Jaj, végtelenül boldog, hogy itthon lehet.

- Ezt megértem, de én az egészségére gondoltam. Hogy van a lába?

Rezekné kitöltötte az italt, és nagyon büszkén mondta:

- Sikerült megszereznünk a legjobb rehabilitációs szakorvost, Semerád docenst. Bizonyára ismeri.

- Csak névről.

- Gondolom, örülni fog, ha megsúgom, hogy a legnagyobb elismeréssel nyilatkozott a bori ortopédorvosok munkájáról.

Alžbeta egy kurta biccentéssel nyugtázta a dicséretet.

- Ugye a vége felé maga volt Premek kezelőorvosa? - puhatolózott Rezekné látszólag könnyedén.

- Én? Nem, mindvégig Sova főorvos úr betege volt. Én még csak inaskodom ott.

Rezekné átnyújtotta a likőrös poharat.

- De Premek sokat beszélt magáról.

Alžbeta belekóstolt a likőrbe, hogy időt nyerjen.

- Talán azért, mert nagyjából egykorúak vagyunk, és sokat beszélgettünk Přemysl dolgairól - felelte óvatosan.

- Ezt is megköszönöm magának, a lelki támaszt. Szegénykémet nagyon letörte az a baleset. Gondolom, nem titkolta el maga előtt, így van?

Átható tekintettel nézett a lány szemébe; ki akarta fürkészni, vajon meddig jutott el a fia ezzel a lánnyal. Alžbeta a kérdésre kérdéssel válaszolt:

- És most? Még mindig olyan letört?

- Dehogyis - örvendezett az anya. - Mintha kicserélték volna. Tudja, akkoriban elfordultak tőle az emberek… de most megint növekszik az ázsiója.

- Ezt megértem.

Rezekné kérdőn tekintett a lányra, és mintegy mellékesen megkérdezte:

- Maguk megbeszélték, hogy Prágában is találkoznak majd?

Alžbeta megpróbált ugyanilyen könnyedén válaszolni:

- Abban állapodtunk meg, hogy felhívom, ha Prágában járok. - Megelégelte a faggatózást. - De most már mennem kell…

- Igazán nem várja meg?

- Kérem, adja át neki üdvözletem, és mondja meg, hogy majd újra benézek.

Ebben a pillanatban megszólalt a telefon.

- Ez ő lesz - mondta Rezekné és fölvette a kagylót. - Hát te meg hol kujtorogsz, Premek? Vendéged van, itt vár, te meg… hogy kicsoda? Leesik az állad, ha megtudod. Várj, adom.

Alžbeta átvette a kagylót. Zavartan toporgott, nem tudta, miként viselkedjék az idegen hölgy jelenlétében.

- Szia, Premek!

- Szia! - A fiú személytelen hangja elárulta, hogy fogalma sincs, kivel beszél.

- Itt Alžbeta.

Přemysl elcsodálkozott.

- Szia! Hogy kerülsz ide?

- Beteget szállítottunk Prágába, és maradt egy kis időm.

Rezeket nem indította meg Alžbeta látogatása, inkább zavarba hozta.

- Miért nem telefonáltál előre? - kérdezte.

- Nem tudtam, hogy engem küldenek. Hazajössz?

- Rohannék, ha rajtam múlna, de Brnóba utazom a csapattal.

- Kár.

- Amúgy sincs sok időd, így legalább nem fáj majd a szívünk - vágta ki magát talpraesetten Rezek.

- Majd megkérem a pilótánkat, hogy induljon vissza nélkülem - próbálkozott egy iskoláslány ártatlanságával Alžbeta.

- Majd legközelebb, jó? Nagyon fontos nekem ez a brnói meccs.

- Értelek, ne haragudj… … de mi az, te már játszol? - kérdezte hirtelen szigorú hangon.

- Dehogyis, csak ott akarok ülni a fiúkkal a kispadon. Ilyenkor az edzők árgus szemmel figyelik, hogy együtt lélegzünk-e a játékostársakkal…

Beszélgetés közben Alžbeta mindvégig Rezeknét figyelte, aki kiment a konyhába diót törni, de a nyitott ajtón át mindent hallott.

- Hát… hát akkor érezd jól magad Brnóban.

- Kit érdekel Brnó?! Jövő héten Finnországba utazunk, az lesz az igazi! Majd küldök egy szép képeslapot.

- Örülni fogok neki… Hát akkor, szervusz! Adjam még édesanyádat?

- Ne add, csak mondd meg neki, ne izguljon, majd a fiúktól kapok kölcsön fogkefét és holnap éjjel érkezem.

- Csak holnap lesz a meccs?

- Ha ma lenne, már most lekéstünk volna. Nézd meg az órádat.

- Igazad van, csakugyan lekéstétek volna.

- Viszlát, a fiúk már cibálják ki a kezemből a kagylót.

Alžbeta lerakta a kagylót, és kiszólt a konyhába:

- Azt üzeni, hogy a fiúktól kap kölcsön fogkefét, és hogy holnap éjjel érkezik.

Rezekné bejött a konyhából.

- Most láthatja, milyen nehéz az élet egy hokijátékossal.

Ez volt az egyetlen kedves, emberi hangú, egyértelmű mondata.

- Látom - felelte Alžbeta rezignáltan.

Roman Jahym kocsija megállt a kórház személyzeti bejárata előtt. Cvach doktor állt a kapuban, lábánál két hatalmas bőrönd, egy kézitáska és egy csomag.

- Jó napot! - köszönt rá Roman.

Cvach alaposan fel volt paprikázva.

- Roman, legyen szíves, kerítse elő a maguk diszpécserét. ígért nekem egy kocsit, amely átköltöztet Roudnicébe… egy hónappal ezelőtt eladtam a masinámat… most itt állok egyedül, mint az ujjam.

- Szólok neki, doktor úr.

A diszpécser ódzkodott.

- Lehet, hogy valaki ígért neki kocsit Roudnicébe… most persze lapít az illető, a diri sincs bent, én meg nem viszem el a balhét.

Roman elvigyorodott.

- Az meg ott szobrozik a kapuban, már egész lila a feje a méregtől.

Cvach tajtékozni kezdett, amikor meghallotta a hírt.

- Csibészek, csavargók, ez jellemző rájuk.

- Doktor úr - mondta Roman jóindulatúan én ebben nem tudok segíteni, de ha akarja, legalább az állomásig elvihetem ezzel a sok csomaggal…

Bármennyire dühöngött is Cvach, annyit mindenesetre megértett, hogy ez is több a semminél.

- Ha lesz szíves - sziszegte.

Elindultak hát; Roman nyugodtan vezetett, Cvach egyre sistergett, mint Papin-fazékban a gőz.

- Az ember nekik adja a legszebb éveit, mégis kiverik, mint egy kutyát. Pedig milyen lelkesen kezdtem én itt a pályát… csak úgy faltam a szakirodalmat! Még idegen nyelveket is tanultam, hogy lépést tartsak a világgal. De ezek minden mészárost többre becsülnek a művelt embernél. Vágni, metélni, fúrni, fűrészelni, ez minden, amit elvárnak az embertől, a többire fütyülnek.

A következő percek eseményeit valószínűleg az váltotta ki, hogy Roman halkan fütyörészni kezdett. Jókedvében volt, a kocsi úgy siklott, akár egy hajó a sima tengeren. Csöppet sem zavarta a mellette ülő doktor dohogása. De talán az is egyik oka volt az elkövetkező eseményeknek, hogy váratlanul feltűnt előttük Blažej Hondája. Valahonnan egy mellékutcából bukkant elő.

- És ez közöttük a legnagyobb és legcinikusabb gazember. Egy abszolút hidegvérű Hasfelmetsző Jack.

Roman már a dalocska refrénjénél tartott. Cvach látta, hogy rá sem hederít, s ebben a pillanatban úgy érezte, hogy Roman Jahym, ez a tejfölösszájú suhanc, aki sohasem bántotta, sőt kiviszi kocsiján az állomásra, az egyetlen ember, akin kitöltheti a bosszúját. Belé akarta fojtani ezt a megalázó füttyszót, el akarta torzítani ezt az elégedett, sima arcot, amelyet egyetlen ránc sem barázdált. Ki akarta borítani ezt az embert - és meg is tette.

- Én a maga helyében nem cammognék ilyen nyugodtan a főorvos úr mögött.

- Miért ne? - csodálkozott Roman. - Engem nem zavar.

- Csakugyan nem? Azt hittem, fontos magának a felesége.

Roman csak legyintett.

- Ugyan, régi mese ez már.

- Hát nem olyan régi - szította tovább a tüzet Cvach. - Mikor volt Sova főorvos úr búcsúestje az autóscsárdában?

Ez talált.

- De hát én is ott voltam - mondta Roman.

- Igen? Egész idő alatt?

Jahym hirtelen rátaposott a fékre, a kocsi csikorogva megállt.

- Mit mondott? - üvöltött fel Jahym.

Cvach megijedt; rájött, hogy túllőtt a célon.

- Én csak azt mondom, amit mindenki látott.

- Mindenki? Szóval mindenki látta?!

Ezzel Roman kiugrott a kocsiból, kinyitotta a jobb oldali ajtót, kabátjánál fogva kirángatta az orvost a kocsiból, és a járdára hajigálta a holmiját. Visszaült, megfordult a kocsival, és elindult a kórház felé.

Cvach, bár kitették a szűrét, elégedetten mosolygott.

Roman eszeveszett, életveszélyes iramban hajtott. Szemében a téboly lángja lobbant, ölni tudott volna - akárcsak Cvach az imént.

Kiszállt a kocsiból, becsapta az ajtót, és besietett a kórházba. Megállás nélkül rohant, nem nézett se jobbra, se balra, senki köszönését nem fogadta. Belépett az intenzív szoba előterébe. Az ügyeletes nővér csodálkozva kapta föl a fejét, de Roman rá sem nézett, bement a szobába. Ina és Králová egy ziháló öreg hölggyel foglalatoskodott. Egyenesen a feleségéhez lépett, mit sem törődve a doktornővel.

- Megmondanád, mit csináltál a búcsúesten azután, hogy elmentem?

Ina rámeredt, de mielőtt válaszolhatott volna, közbeszólt Králová:

- Roman, nem látja, hogy dolgozunk?

Jahym elengedte a füle mellett az orvosnő szavait, a feleségét nézte mereven.

- Hol jártál, míg én oda voltam, megmondanád, hol?

Az orvosnő megharagudott.

- Roman, nem hallotta, mit mondtam?

- Állítólag mindnyájan látták.

Králová az ajtóra mutatott.

- Azonnal menjen innen, különben hívom a főnökét - mondta halkan, de ellentmondást nem tűrő hangon.

Roman hátrálni kezdett, de le nem vette szemét az asszonyról.

- Szóval nem mondod meg?

Nem várta meg a választ, kirohant az intenzív szobából.

- Talán beszélni akart vele? - kérdezte később Králová.

Ina megrázta a fejét.

- Nem akartam.

Roman elhúzott a diszpécser mellett, de az utánaszólt:

- Gyere csak, Roman, fuvarod van. Roman, hová rohansz?!

Hiába várt válaszra, Jahym eltűnt a folyosókanyarban.

Beült a kocsijába, indított és kilőtt, csak úgy sivítottak a kerekek. Jobbra-balra figyelt, hátha rátalál arra a kocsira vagy valami nyomra. Egy útkereszteződéshez érkezett; balra a város felé, jobbra az autóscsárdához vitt az út. Roman úgy döntött, hogy jobbra kanyarodik, s a távolban meglátta az autóscsárdát. Jobbra rántotta a kormányt, lehajtott az autóscsárda parkolójába, és nyomban felfedezte az acélszürke Hondát. Kiszállt, körüljárta a kocsit, majd belépett a házba.

Arnot Blažej, kártyalapokkal a kezében, az asztalfőn ült. Roman maga is meglepődött, hogy ilyen könnyen megtalálta a főorvost, s azon is, hogy ilyen nyugodtan játszik itt. Megkerülte a kibicektől körülvett asztalt, a főorvos háta mögé lépett, aki éppen a siker fényében sütkérezett.

- Lehet, hogy kihúzom a várva várt lapocskát?

Boldogan fejezte be a partit, és bekaszírozta a pénzt.

- Akinek szerencséje van a kártyában, annak nincs szerencséje a szerelemben - jegyezte meg egy kibic.

- Attól tartok, hogy igaza van, barátom.

Roman rekedtes hangja ürömcseppként hullott az általános örömbe:

- Beszélnem kell magával, doktor úr.

Blažej talán meg sem hallotta - osztott.

- Doktor úr - szólt újra Roman, most már nyomatékosabban.

Valaki kijavította:

- Főorvos úr!

Blažej csak most tekintett föl és vett tudomást Roman Jahym jelenlétéről. Barátságosan rámosolygott.

- Szervusz, Roman!

- Beszélnem kell magával.

- Valami zűr van a kórházban?

- Nem. Nekem van beszélnivalóm magával.

Blažej sejteni kezdte, miről lehet szó.

- Nem égetően sürgős, ugye?

- De igen - mondta Roman határozottan.

- Csak nem hagyom abba, amikor ilyen jó lapjárásom van. Még felingerelném vele Fortunát.

- De nekem beszélnem kell magával - mondta fogcsikorgatva Roman.

Többen rászóltak:

- Csöndet kérünk! Ne zavarjon!

Roman legszívesebben rájuk borította volna az asztalt, de erőt vett indulatain, és otthagyta őket. Még hallotta maga mögött Blažej harsány hangját:

- Tessék, uraim! Most aztán elverhetik rajtam a port.

Már esti sötétségbe hajlott az alkony, amikor Blažej kilépett az autóscsárdából. Elbúcsúzott partnereitől, akik kikísérték a parkolóba, és elindult a kocsijához. A kocsihoz érve látta, hogy egy sárga Lada állja el az utat. A vezetőülés üres volt.

- Ki ez a hülye? - dohogta mérgesen.

Benézett a kocsiba. Egy alak feküdt a hátsó ülésen, Roman Jahym. Blažej bekopogott az ablakon, Roman felébredt vagy legalábbis úgy tett, mintha most ébredt volna fel. Blažej kinyitotta a hátsó ajtót.

- Mit jelent ez, az istenit neki?! - kérdezte ingerülten.

- Mondtam már, kérdezni akarok valamit magától.

Blažej sarkon fordult, és szó nélkül a saját kocsijához lépett. Jahym kiugrott a kocsiból és utánasietett.

- Megmondaná, mit csinált Sova főorvos Úr búcsúestjén, amikor engem elhívtak?

Blažej kinyitotta a kocsiajtót.

- Mi ez, kihallgatás?

- Igenis, az.

Beült a volán mögé.

- Csakhogy egy kihallgatáshoz két ember kell, egy, aki kérdez, és egy, aki hajlandó válaszolni.

- Ketten vagyunk.

- Csakhogy belőlem hiányzik a hajlandóság.

- Én nem mozdulok innét, amíg nem válaszol.

Blažej elmosolyodott.

- Akkor majd egyedül éjszakázik itt.

Ezzel indított is, megkerülte a Ladát, áthajtott a szegélykövön, a járdán, a parkolót az országúttól elválasztó gyepen és virágágyakon. A fiú már csak a motorbúgást hallotta. Két ugrással a kocsijánál termett, indított és a nyomába eredt.

A két kocsi nagyjából egyforma sebességgel száguldott. Csak Roman egy gondolattal vadabbul és egy gondolattal vakmerőbben vezetett, hogy megelőzze a Hondát. Már-már utolérte, országúti fényszórójával jelzett is Blažejnak, hogy álljon meg, ő azonban hirtelen balra kanyarodott egy mellékút felé. Ebben a pillanatban Roman száguldó Ladája a Honda bal oldalába szaladt. A két kocsi egymásba ékelődött, visszapattant és újra egymáshoz ütődött. Mindkét kocsi az árok szélére sodródott, a Honda félig bele is borult. Az éles csattanást, ütődést és üvegcsörömpölést síri csend követte.

Roman megpróbált fölegyenesedni az ülésen. Mellkasát beütötte a kormánykerékbe, végigtapogatta bordáit. Három, végtelennek tűnő másodperc alatt, nagyokat nyögve sikerült kiegyenesítenie a hátát. Megpróbálta kinyitni az ajtót. Iszonyatos fájdalom hasított a bal kezébe. így hát jobb kézzel fogta meg a kilincset. De az ajtó nem engedett. Lassan átcsúszott a másik ülésre. Sikerült kinyitnia a jobb oldali ajtót. Körbejárta a kocsit, csak a bal oldali ajtaja sérült meg, különben üzemképesnek látszott.

Benézett a Honda ablakán, de sehol sem látta Blažejt. Hörgést hallott, megfordult. A főorvost fekve találta kocsija nyitott ajtaja előtt. Roman odalépett hozzá, és fölébe hajolt.

- Hogy érzi magát? - kérdezte elakadó hangon.

Blažej kinyitotta a szemét.

- Fel tud állni? - kérdezte Jahym.

- Hagyjon békén.

Ettől a mentős méregbe gurult.

- Mi az, hogy hagyjam békén? Gyerünk a kórházba.

- Veled nem megyek sehová.

Roman bal kezével megragadta a főorvos gallérját, és a földön húzva átvonszolta a saját kocsijához. Ép kezével belökdöste az ülésre. Nehezen ment, de végül maga is bepréselődött valahogy.

- És most imádkozz, hogy elinduljon.

Indított. Fél kézzel végzett el minden műveletet. Egyesbe kapcsolt, a kocsi meglódult, Roman figyelt, nem döglik-e be.

A Lada lassú menetben megérkezett a kórház elé, bekanyarodott a személyzeti bejárathoz, csörömpölve megállt, közben szünet nélkül szólt a kürtje.

A diszpécser rohant ki elsőnek a kórházból.

- Megbolondultatok? Mi ez a zenebona éjnek idején? - kiáltotta.

Kinyitotta a kocsiajtót és a belső lámpa fényénél megpillantotta Roman

Jahymot, aki a volánra borulva a mellével nyomta a kürt gombját.

- Mérnök urak! - nyöszörgőtt Roman.

*

Dana Králová alaposan elképedt.

- Arnot! Mi történt?

Az egyik beteghordó válaszolt helyette:

- Karambol. Roman Jahym hozta be, ő is összetörte magát.

Ina érkezett, halottsápadtan hallgatta a mentőst.

- De Roman jobb állapotban van, talán egy bordatöréssel megússza, a központi ügyeleten helyeztük el.

A főorvos felnyögött és kinyitotta a szemét.

- A kezem!

Dana Králová óvatosan hozzáért, Blažej felszisszent fájdalmában.

- Ennek a kezemnek már lőttek.

- Hát a fejed, a hasad? - érdeklődött Dana.

- Azt hiszem, azzal nincs baj. Pokolian szomjas vagyok.

- Nem itathatlak meg, hátha műtőasztalra kerülsz. A mellkasod?

- Semmi baja, végigtapogattam, nincs belső vérzésem. Hanem a kezem, az valami rémes.

Králová Ina felé fordult:

- Inka, Dolsint.

Beadta az injekciót.

- Hívjátok ide Štrosmajert - mondta Blažej. - Azt hiszem, ma ő az ügyeletes.

Ina elszaladt Štrosmajerért.

- Le kell vennünk rólad ezt a zakót meg az inget.

- Várj egy kicsit, míg hatni kezd az injekció - nyögte Blažej. - Különben megőrülök, úgy fáj.

Štrosmajer sietős léptekkel haladt az intenzív osztály felé. Útközben megkérdezte a diszpécsert:

- Nem tudja, mi történt Blažejjal?

- Senki sem tudja pontosan. Mind a kettőt elég rossz állapotban szedtük ki a kocsiból.

- Ki az a mind a kettő?

- Hát… őt meg Roman Jahymot.

Štrosmajer füttyentett. Nem is kérdezősködött tovább. Az intenzív szobában már a kezelőorvos joviális hangján szólalt meg:

- Neked is most kell karamboloznod, amikor ilyen létszámhiánnyal küszködünk?

A főorvos máris jobban érezte magát.

- Szevasz! ígérem, többé nem teszek ilyet.

Štrosmajer óvatosan megfogta a kezét.

- Mondd, miket műveltél vele?

Blažej kitérő választ adott.

- Alighanem sreponálnod kell majd, meg sínbe raknod.

De Štrosmajer nem adta meg magát.

- Hát persze, hogy sreponálom meg gipszbe rakom, de alapos koccanás lehetett. Hogy történt?

- Egyszerű baleset, na…

- És kivel ütköztél?

- Romannal.

- Eredj már, két ilyen ragyogó sofőr!

Blažej Inára sandított.

- Balszerencsés véletlen.

Štrosmajer némán összenézett Královával. Kis idő múlva már a röntgenfelvételeket nézegette.

- Ha jól látom, kétszeres singcsont fraktúra és diszlokáltan törött radius. Te is úgy látod?

Blažej alaposan, tüzetesen megvizsgálta a felvételeket. Egy darabig hallgatott, aztán így szólt szomorúan:

~ Attól tartok, hogy igazad van.

Hangjából Štrosmajer kiérezte a főorvos elkeseredését, ezért ő is hangot váltott.

- Egyszóval műtét lesz - mondta tömören és tárgyilagosan. - Egyelőre altatással sreponáljuk és gipszbe rakjuk, holnap reggel pedig megműtjük.

Blažej bólintott.

- Nem gondolod, hogy komplikációk léphetnek fel?

- Milyen komplikációk?

- Nem tudom.

Štrosmajer látta, hogy Blažej fél. Szokott tapintatával nyomban meg is kérdezte:

- Félsz?

- Ha egy sebész fél keze tönkremegy, akkor már a kutya sem ugat utána.

- Rendbe hoztunk mi már jó néhány hasonló fraktúrát, nem igaz? Blažej helyeslően bólintott, de ettől még nem múlt el a félelme.

- Volna egy kérésem!

- Éspedig?

- Szeretném, ha Sova műtené meg a kezem.

Štrosmajer megdöbbent. Blažej feszülten figyelte Štrosmajer reagálását.

- Remélem nincs kifogásod ellene - kérdezte halkan, kérlelőn.

Hol van már az a magabiztos Blažej főorvos - mondta Štrosmajer tekintete.

- Mi kifogásom lehet az ellen, hogy valaki jobban bízik Sovában, mint bennem? Csak azon csodálkozom, hogy éppen te választod őt.

A férfi habozás nélkül válaszolt:

- Száz százalékig biztos akarok lenni abban, hogy rendbe jön a kezem, biztos, érted?

Egy beteghordó a kettes kórterembe tolta Romant, mögötte Huňková lépdelt.

Ina nesztelenül, mint egy angyal suhant be a kórterembe, hogy meglátogassa a férjét. Jahymné, a főnővér állt az ajtóban.

- Mit keresel itt?

- Romanhoz jöttem.

Anyósa gyűlölködve nézte.

- Nincs itt semmi keresnivalód. Mert miattad történt az egész. Egyáltalán hogy mersz idejönni?

Ina szó nélkül megfordult és elment.

Reggel Štrosmajer lassan, nagy keservesen lekászálódott a heverőről.

- Eredetileg nyugodtabb éjszakára számítottam… Isten hozta.

Sova állt a szoba közepén, mellette Alžbeta. A két férfi kezet fogott.

- Na, mit szól hozzá? Kellemetlen, mi?

- Mikor történt?

- Tegnap este, tíz óra tájban.

- Láthatnám a felvételeket? - kérdezte Sova.

Štrosmajer átnyújtotta a képeket, Sova, a fény felé tartva sorra megnézte őket.

- De már sreponálva van.

- Hogyne - felelte Štrosmajer. - Óhajt újabb felvételeket csináltatni műtét előtt?

- Nem szükséges. De beszélni akarok a pácienssel.

Arnot Blažej már ébren volt. Körüljártatta tekintetét azon a szobán, ahová eddig főorvosként lépett be.

Štrosmajer érkezett.

- Szervusz. Te már fent vagy?

- Nem sokat aludtam.

- Itt van Sova.

- Már? - kérdezte megilletődve.

- Igen. Beszélni akar veled.

- Miről?

- Nem tudom.

- Talán feltételeket szab? - kérdezte Blažej nyugtalanul.

- Mondom, hogy nem tudom.

Arnot Blažej lázasan gondolkozott.

- Nem beszélt neked a fiáról?

Štrosmajer megelégelte az időhúzást.

- Hát akkor beküldöm, jó? - és azzal kiment.

- Blažej jobb kezét az oldaldeszkának támasztotta, hogy ülve fogadja Sovát. Kopogtattak.

- Tessék!

Belépett Sova.

- Jó reggelt!

- Jó reggelt!

Sova intett Štrosmajernek, hogy kövesse. Az orvos némiképp csodálkozva engedelmeskedett.

- Köszönöm, hogy eleget tett a kérésemnek, doktor úr - szólalt meg szorongva Blažej.

- Mielőtt eleget tennék a kérésének, hadd kérdezzek valamit öntől, főorvos úr.

Blažej képtelen volt leplezni izgalmát.

- Tessék, miről van szó?

- Mint műtőorvosnak nemcsak az a kötelességem, hogy levezessem .az akciót, hanem hogy műtét után is én kezeljem és lássam el a beteget. Erre azonban nem vállalkozhatom. Körzeti orvos vagyok, helyhez köt a munkám. Csak azzal a feltétellel operálom meg, ha a további kezelést olyan orvos veszi át tőlem, akit én jelölök ki, mivel megbízom benne.

Kibújt a szög a zsákból gondolta Blažej, és nagyot nyelt.

- Ezt megértem… de ki legyen az… ki az az orvos?

- Štrosmajer doktor.

A főorvos kimondhatatlanul meglepődött. Štrosmajer is csak zavartan bámult.

- Ezzel én természetesen egyetértek.

- Štrosmajer doktor úr is?

- Tessék? Igen, persze.

- Ez esetben lássunk munkához - mondta kurtán Sova.

- És… ez… ez az egyetlen feltétele?

- Ez.

Blažej furcsállotta a választ.

- Nincsenek más feltételei?

- Nincsenek. Mi másra gondolt? - kérdezte meglepetten az öreg orvos.

- Én? Semmire, rendben van - hadarta a főorvos.

Kifelé menet Štrosmajer könnyed hangon megkérdezte tőle:

- Megnyugodott a lelked?

De nem kapott választ.

Egy órával később Sova a kórház kapujában elbúcsúzott Štrosmajertől.

- Köszönöm a műtétet - mondta Štrosmajer. - Meg a leckét, amit kaptunk.

- Nem tudok semmiféle leckéről - felelte Sova. - Viszontlátásra.

- Egyszer majd meglátogatom és elbeszélgetünk róla - ígérte Štrosmajer. - Viszontlátásra.

Igyekezett vissza Blažejhez. A kettes kórterem ajtaja előtt összetalálkozott Inával. Az asszony sápadtan lépett ki a kórteremből.

- Mi a helyzet, Inka? - puhatolta.

- Talán rendbe jön - felelte a nővér.

- Én nem Roman egészségi állapota felől érdeklődtem, hanem a kettejük dolgáról.

- A kettőnk nevében válaszoltam - sóhajtotta alig hallhatóan Ina.

A főorvost az őrzőben találta.

- Azt szeretném mondani neked - mondta Blažej arra szeretnélek megkérni, hogy egy időre lásd el helyettem a főorvosi teendőket…

Štrosmajer nyomban a szavába vágott:

- Ezt ne kérd tőlem, Arnot, óva intelek.

- Miért?

- Mert ha elvállalom, az lesz az első dolgom, hogy fölemelem a telefonkagylót, és idehívom Sovát. Mind a kettőt.

A választól elállt a lélegzete.

- Pontosan ezért kérlek, hogy helyettesíts.

Annyi alázat áradt ebből a mondatból, hogy Štrosmajer csak hápogni tudott.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Štrosmajer belépett a szobába, és felkapta a telefonkagylót.

- Halló, Týniste? Štrosmajer beszél a bori kórházból.

Karel volt a vonal másik végén.

- Itt Sova. Az apámmal akar beszélni, ugye?

- Nem vele, Karel, mert tudom, hogy még nem érhetett vissza. Csak azt szeretném örömmel közölni, mármint a főorvos úr nevében, hogy ortopédosztályunkon állás várja…

- Vagyis mondjam meg neki… - vágott közbe Karel.

- Természetesen, mondja meg neki, de ez mindkettőjükre vonatkozik. Karel döbbenten hallgatott.

- Halló! Ott van még? - kiáltott a kagylóba Štrosmajer.

- Itt vagyok.

- Azt hittem, letette.

- Apa intézte el? - kérdezte hitetlenkedve Karel.

- Egy szót sem szólt erről, és ezzel el is intézte… ha érti, mire gondolok.

- Komolyan beszél?

- Halálosan komolyan. Mi, Karel, csak futólag ismerjük egymást, de én, alapjában véve komoly ember vagyok.

Karel felkuncogott, Alžbeta is, aki a szobában gépelt.

- Ha lesz egy kevéske idejük, kapják magukat mind a ketten, és jöjjenek ide. Megbeszéljük a megbeszélni valókat és munkához látunk.

Karelnek még most sem fért a fejébe a dolog.

- És apa nem is tud róla?

- Nem tud róla. A főorvos úr rögtön az édesapja elmenetele után döntött így.

- Szóval én mondjam meg neki?

- Megtenné nekem ezt a kis szívességet?

- Meg hát. És köszönöm.

- Szóra sem érdemes. De csipkedjék magukat, mert annyi itt a munka, hogy nem győzzük. Viszontlátásra.

Štrosmajer lerakta a kagylót, és cigarettáért nyúlt.

- Ezt mind maga eszelte ki? - kérdezte Alžbeta az írógép mellől.

- Dehogy! Tényleg Arnot üzente!

- Maga kényszerítette rá? - kérdezte gyanakodva a lány.

- Nem kellett kényszeríteni.

Ezt nem hiszem.

- Na látja. - Štrosmajer mélyen leszívta a füstöt. - És mégis igaz. Egy sebész is képes az igaz hitre térni. Persze ehhez az kell, hogy megtörjön benne valami. Ez esetben egy orsócsont is megtette.

Alžbeta bekopogtatott Řehoř ajtaján, amely nyomban ki is nyílt.

- Igazán nem zavarlak? - kérdezte a lány.

Az érsebész egy kézmozdulattal betessékelte. Alig lépett be Alžbeta, mindjárt észrevette, hogy ki van takarítva a szoba, az asztalon két pohár áll, meg egy gyertyatartó, benne égő gyertyával.

- Foglalj helyet.,

- Köszönöm.

- Tölthetek egy kis bort?

- De én nem inni jöttem, hanem Bachot hallgatni.

- Vöröset iszol vagy fehéret?

Ezt már Alžbeta nem állta meg nevetés nélkül.

- Mi a fene, kétféle borod van?

Az érsebész zavarba jött.

- Nem tudtam, milyet szeretsz, hát kétfélét vettem.

- És te mit szeretsz?

- Amit te.

- Én vöröset.

- Akkor én is vöröset.

Kihúzta az üvegből a dugót, és mindkettőjüknek töltött. Alžbeta megemelte a poharát.

- Hát akkor egészségünkre!

- Meg a találkozásunkra!

Koccintottak, ittak. Aztán hallgattak egy sort. A lány törte meg a csendet:

- Tegyél már fel valamit!

- Bocsáss meg, máris.

Řehoř kiválasztott egy lemezt, ráhelyezte a korongra, elindította a lemezjátszót és fölcsendült a zene. Alžbeta kényelmesen elhelyezkedett a székben, fejét a támlán pihentetve élvezte a lassan kibontakozó főmotívumot. Ekkor kopogtattak az ajtón.

A lány kérdő pillantást vetett a férfira: ki lehet az? Řehoř kezével intett, hogy maradjon nyugodtan a helyén, majd ő intézkedik. Felállt és ajtót nyitott.

Dana Králová lépett kimerülten a szobába.

- Szia, Gregory.

- Szia.

- Hullafáradt vagyok, de az ajtón át meghallottam a muzsikát, gondoltam, ezt végig kell hallgatnom.

Pillantása az asztalra, a borospoharakra, az égő gyertyára esett, és csak akkor vette észre Albetát. Megdöbbent, jobban, mint várták, Řehoř leállította a lemezt.

Csönd támadt. Alžbeta érezte, hogy a helyzet erősen félreérthető. Felállt, és mosolyogva az orvosnőhöz lépett.

- Szevasz Dana, gyere, ülj le.

Dana az érsebészre nézett, az asztal felé fordult, majd visszanézett Albetára, és csak ekkor oldódott fel.

- Szevasz! Te itt vagy?

- Meghívtam, hogy hallgassa meg ezt a Bach prelúdiumot - magyarázta Řehoř.

- Jobban mondva, néhány taktust hallottam belőle a klubban és meghívattam magam - fűzte hozzá a lány.

- Tölthetek neked is egy kortyot?

Králová elcsodálkozott.

- Vöröset iszol? Hiszen te mindig következetesen kitartottál a fehér bor mellett.

A férfi zavartan magyarázkodott:

- Én… vagyis nekem vannak ilyen periódusaim vagy korszakaim, ha úgy tetszik. Hol fehér bort iszom, hol pedig vöröset.

- És most éppen korszakváltás van nálad, ugye?

Řehoř kitért a válasz elől.

- Tölthetek?

- Mi az hogy!

Řehoř töltött, Dana magasba emelte a poharát.

- Éljenek a szüleink gyerekei!

És be sem várva a többieket, egy hajtásra magába döntötte a bort. De nyomban elszégyellte magát, és zavarában valósággal ráförmedt az érsebészre:

- Na mi lesz? Hadd szóljon az a prelúdium.

- Az elejétől?

- Hát persze hogy az elejétől - mondta Dana erélyesen. - Mindent mindig az elején kell kezdeni.

Felkapta az asztalról az üveget, és teletöltötte a saját poharát, Řehoř visszatette a tűt a lemez szélére, újra megszólalt a zene.

Dana leült és átadta magát a zene élvezetének. A férfi is visszaült a helyére, de nem mert Albetára nézni. Egyre Danát bámulta, szinte meg-bűvölten. Králová úgy hallgatta a lemezt, mintha a muzsikán kívül semmi más nem létezne a számára. De egyre súlyosabban nehezedtek rá az orgona akkordjai, s úgy érezte, nem bírja sokáig. Egy fortisszimónál hirtelen letette a poharát.

- Bocsássatok meg! - mondta, és mielőtt bárki megakadályozhatta volna, kisietett a szobából.

Amikor becsapódott mögötte az ajtó, Řehoř ijedten leállította a gramofont, és Albetára nézett.

- Utána megyek - mondta a lány határozottan.

- Ne menjek veled?

- Isten őrizz.

Řehoř csak akkor szólalt meg, amikor a lány már az ajtóban volt.

- Visszajössz?

Albetát meghatotta a férfi hangjában vibráló szorongás.

- Ne félj, visszajövök.

És már rohant is végig a folyosón, egyre szaporább léptekkel. Hármasával vette a lépcsőket. Az ajtón is türelmetlenebbül kopogtatott, mint szerette volna.

- Bújj be!

Dana meglepően nyugodtnak látszott, bébiholmit rendezgetett az asztalon.

- Mi történt, Danka?

- Semmi. Mi történt volna?

- Akkor miért rohantál el?

- Már így is túl sokáig maradtam.

- Mit gondolsz, mit műveltünk mi ott?

- Ugyan kérlek, csak nem fogunk hajba kapni a gavalléron, mint két múlt századbeli delnő? Nagyon jól tudom, hogy én mindig is kényszer-megoldást jelentettem neki, pótcselekvést. Igaz, én sem viselkedtem éppenséggel úrinő módjára vele.

- De nem is jelentett túl sokat neked. Nekem viszont a barátom, legalábbis olyasféle.

- Hogy te minek tekinted őt, azt nem tudom, de hogy ő nem csak baráti érzelmeket táplál irántad, arra mérget vehetsz.

- És te?

- Mit én?

- Neked sem közömbös. Észrevettem, ahogy beléptél.

- Arra gondolsz, hogy elállt a lélegzetem? Hát, nem mondom, paff voltam… de ez minden.

- Ez minden? - Alžbeta kételkedett a válasz őszinteségében.

- Ez minden - mondta újra Králová. - Ha többről lenne szó, már rég hozzámentem volna… neked meg kiraktam volna a szűröd.

Elmosolyodtak mind a ketten. Dana utolsó mondata elég meggyőzően hangzott.

- Megígértem, hogy visszamegyek.

- Hát akkor menj vissza!

- Mit üzensz neki?

- Hogy kívánok nektek sok boldogságot, egészséget és egy tucat gyereket - mondta Dana most már virgoncan.

- Nem biztos, hogy szó szerint átadom neki.

- Szia!

Albetát teljesen lefegyverezte Dana nagyvonalúsága.

- Irtóra örülök, hogy ilyen barátnőm van.

- Siess már, ne várakoztasd!

A lány kilépett a folyosóra, de pár lépés után visszafordult. Most már kopogtatás nélkül nyitott be Danához.

- Te, ennek így semmi teteje - mondta könnyedén. - Menjünk át mind a ketten és…

Ajkára fagyott a szó, döbbenten meredt Dana könnyben úszó arcára.

Sova a kórház elé hajtott, megállt és kiszállt a kocsiból. Karel követte. Mindketten elgondolkodva álldogáltak egy darabig a főbejárat előtt.

- Soha életemben nem kívántam apámuram keze alatt dolgozni. És most… utolért a nemezis.

Sova hallgatott. Látta, hogy Karel rózsás hangulatban van. Kezét fia vállára tette, mintha még most is oltalmába venné.

Štrosmajer Andrea segítségével levetette a véres műtőkabátot, és meglepetten felkiáltott:

- Nini, kit látok belépni a manufaktúrába? Üdvözlöm az elveszett fiúkat ortopédia-anyánk szerető karjaiban.

E szavakkal fogadta a két, immár zöldbe öltözött Sovát.

- Jó napot kívánok. Ha nem haragszik, megmutatnám a fiamnak a kórházat.

A nővérek és a műtősök viszonozták a köszönést.

- Kolléga úr, szeretnék mindjárt az elején tisztázni valamit - szólalt meg Sova, amint kettesben maradtak. - Nem két Sova jön dolgozni ide, hanem egy.

- Hogyhogy? - csodálkozott Štrosmajer. - Karel nem jöhet?

- Karel jöhet, én nem.

- Miért ne jöhetne? Ki találta ki már megint ezt az ostobaságot?

- Én.

Már a folyosón jártak. Štrosmajer terjengős magyarázatba fogott.

- Egész életében arra várt, hogy együtt sebészkedjék a fiával… jobban mondva, hogy átadja neki a stafétabotot. Aztán becsapott a mennykő. Most, hogy kezd kiderülni az ég a fejük fölött, itt állnak a kapu előtt, hát épp ezt az utolsó lépést nem tenné meg? Ne mondja, hogy nem szeretne egy pár évet vagy legalább pár hónapot együtt dolgozni vele, megbizonyosodni a rátermettségéről, átadni neki mindazt, amit ez alatt a negyven év alatt tapasztalt, megtanult, elrontott és kijavított… Ezt persze csak akkor teheti meg, ha együtt maradnak, együtt dolgoznak, váll váll mellett vájkálnak ugyanabban a sebben, munkálják meg ugyanazt az ízületet. Az iskoláját neki, hát mi oka lehet rá, hogy visszatáncoljon?!

Sova mélyen felsóhajtott:

- Az ok neve Týniste - mondta mentegetőzve, kelletlenül.

- Most meg miért hivatkozik egy isten háta mögötti egészségházra? Mi köze annak a maguk dolgához?

- Kolléga úr, ön ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy a jó orvos addig nem hagyja el a betegét, amíg meg nem győződik arról, hogy jó kezekben marad. Én nem mehetek el, nem szabad elmennem Týnisteről, amíg nem állítanak valakit a helyünkbe.

- De hát mindenképpen küldenek oda valakit.

- Én meg addig maradok ott azzal a valakivel, amíg nem bizonyosodom meg afelől, hogy nyugodt szívvel távozhatok. Meggyőződésem, hogy ön ugyanígy cselekedne.

- Ne akarjon megdicsőült szentet csinálni belőlem! Önre itt igényes munka vár, önnek itt a helye, itt minden egyes műtéttel életet ment, emberek egészségét állítja helyre. Ott meg mit csinál? Fájdalomcsillapítókat ír fel, kenőcsöket rendel kipállott bőrre.

Sova türelmesen végighallgatta kollégáját, aztán halk hangon válaszolt:

- Van ott egy nyugdíjas hentesem, endoprotézist végeztem rajta, most meg kell tanítanom járni, gondoznom kell egy skizofrén betegemet, hogy valamennyire visszailleszkedjék a családi életbe, Matejcsik nénit be kell juttatnom a szociális otthonba…

- De hát ezt akárki megteheti maga helyett…

- Talán vagy biztosan megteheti, de azok hárman meg még néhányan énrám várnak.

- Ugyan, csak áltatja magát, azok bárkivel beérik, csak fehér köpeny legyen rajta.

- Az is meglehet… - ismerte be Sova.

Štrosmajer fellélegzett.

- Na, csakhogy egyetértünk végre. Tehát itt marad…

- Semmi szín alatt sem, kolléga úr. Holnap elutazom.

Sova hangja határozott volt, ellentmondást nem tűrő.

Este Alžbeta ügyeletes volt, s éppen gépelt valamit, amikor kopogtak.

- Szabad!

Karel nézett be az ajtón.

- Nem járt erre az apám és Štrosmajer doktor?

- Még nem jöttek ide - felelte a doktornő.

- Akkor megkeresem őket.

- Nem volna okosabb, ha itt várna?

Alžbeta az egyik székre mutatott. Karel leült.

- Köszönöm. Ne zavartassa magát.

Folytatta a gépelést, de nem állta meg, hogy meg ne kérdezze:

- Látta már a műtőinket?

- Láttam.

- És miért nem meri bevallani, hogy soha nem dolgozott még ilyen modem műtőkben?

- Tudja, mi Týnisteből jött vidéki atyafiak…

- Týnisteből… és Prágából.

- Látom, jól elterjedt a híre az én ifjúkori botlásaimnak…

- És örül?

- Minek?

- Hogy itt lehet velünk. Nem személy szerint magunkra értettem, hanem az ortopédiára.

A lány olyasmit firtatott, amit Karel mindenki másnál válasz nélkül hagyott volna.

- Tudom, hogyan érti és rémesen örülök.

Alžbeta úgy érezte, kevés emberrel tudna ilyen nyíltan beszélni, mint ezzel az ismeretlennel.

- Rossz érzés lehet, ha az embert eltaszítják… a műtőasztaltól.

- Nagyon rossz érzés. Sose legyen része benne! És tudja, mi a legrosszabb az egészben ?

- Nem tudom.

- Hogy múlik az idő. Az ember ideje. Csak az érzi, milyen eszeveszetten rohan az idő, aki nem azt csinálja, amit szeretne. Soha többé nem akarom megélni.

Az autóscsárda előtt mirtusszal feldíszített autók hosszú sora és a kilincsen ZÁRTKÖRŰ RENDEZVÉNY tábla. A csárda ma Martha Huňková és Vaclav Penkava, valamint vendégeik rendelkezésére állt.

A kis különtermet - amelyet csaknem betöltötték a T alakban összetolt vendéglői asztalok - részben a kórháziak, részben a szerelők vették birtokukba.

Penkava hangja túlharsogta a vidám zsibongást:

- Tisztelt és kedves vendégeink! Mártuskával igyekeztünk legjobb belátásunk szerint leültetni magukat. Ki-ki megtalálja a nevét a cédulákon. De ha összevissza ülnek, az sem baj.

Ám a vendégek elolvasták a névkártyákat, és mindenki fegyelmezetten elfoglalta kijelölt helyét. Itt volt Sova, Štrosmajer, Alžbeta, Králová, Ina, az összes nővér és természetesen valamennyi szerelőbrigád-vezető a brigádtagokkal együtt. Dúsan megterített asztal várta a vendégeket. A felszolgálónők körbehordták az aperitívet, de senki sem mert beleinni.

Karel szomorúan állapította meg, hogy nem Alžbeta szomszédságába került, pedig éppen a lány mellett árválkodott egy üres szék. Karel kérdő tekintetére a lány egészen halkan, inkább csak szájmozgásával jelezte, hogy a hely Arnot Blažejé.

Közben Vaclav Penkava az asztalfőn ülve megkocogtatta a poharát, és amikor elcsöndesedett a társaság, így szólt:

- Tudom, nem illik, hogy a vőlegény lássa el saját esküvőjén a vőfély tisztét. ígérem, soha többé nem teszek ilyet. De most az egyszer kénytelen vagyok élni vele, mert mi, szerelők amolyan mindenesek vagyunk. Meg aztán nekünk Mártuskával nincsenek közeli rokonaink… ami sokak szerint a boldog házasság záloga…

Ott ült a menyasszony, fehér csipkék között, fehér fátyol mögött, és boldog volt, mondhatni, szép is.

- Röviden szólva, summa summárum, én szólítom majd az ünnepi szónokokat, mármint azokat, akiket pohárköszöntőre kérünk fel. Elsőnek megbízott főorvosunkat, Josef Štrosmajer doktor urat kérem, mondja el pohárköszöntőjét. Pont.

Štrosmajer csinos asztaltársnőit gusztálgatta éppen. Megkövült.

- Én? Miért én? Milyen minőségben?

- Az egyik házasfél… a menyasszony képviseletében - felelte a vőlegény.

A vendégek buzgón helyeseltek. Štrosmajer kénytelen volt beadni a derekát. Pohárkával a kezében szólásra emelkedett.

- Drága menyasszony, kedves vőlegény, tisztelt vendégkoszorú! Amikor magukat látom, ahogy itt ülnek, kéz a kézben, és szemükből a boldogság, az egymás iránti megbecsülés sugárzik, egyetlen dolog jut eszembe hamarjában, nevezetesen az, hogy milyen hihetetlenül változik a világ, és hogy ebben a világban az emberi fajzat változik a legszembetűnőbben. Nekem például, nem is olyan régen, az itt jelen levő Marta Huňkovával…

- Már Penkaváné… - jegyezte meg a vőlegény.

- … pardon, Penkavánéval - helyesbített Štrosmajer - bizonyos konfliktusom támadt. Én őt akkoriban szörnyen ellenszenvesnek találtam, s ha azokban az időkben valaki azt mondja, hogy én fogom felköszönteni az esküvőjén, hát bizony az illetőt enyhén szólva gügyének neveztem volna. És lám, eltelt néhány hónap, én ma ezt a nővérkét végtelenül kedvesnek, vonzónak találom. Szeretjük is mindannyian! Mi hozta ezt a változást? Eljött hozzá valaki, mondott neki valamit, meggyőzte valamiről, megnyerte valamihez, a fülébe súgott valamit… és ő meghallotta ezt a hangot és megértette, amit hallott. Kívül belül megváltozott, a maga javára… meg a miénkre. Azután jött máshonnan egy másik ember, aki, példának okáért, a maga képére formálta át a fiát. Másvalaki pedig megtérített vagy megsegített egy harmadik embert. Engem annyira lenyűgöznek ezek a változások, hogy magamon kívül vagyok az örömtől. Természetesen én is várom, egyre türelmetlenebbül várom, hogy eljöjjön vagy leszálljon hozzám valaki, aki ebből az öregedő, lompos, goromba, doktorból jó modorú, lovagias, jólfésült arbiter elegantiarumot farag, minden társaság díszét. így hát most azokra emelem poharam, akik azért jönnek el közénk, hogy emberebb emberekké varázsoljanak bennünket. Igyunk az ő egészségükre!

A jelenlevők viharos tapssal fogadták Štrosmajer szónoklatát. Huňková odaszaladt hozzá, és cuppanós csókot nyomott az arcára.

Karel eközben fogta a maga névkártyáját, és kicserélte a Blažejéval. Alžbeta már csak a taps elültével vette észre asztalszomszédját.

- Ki akarja túrni a főorvosunkat a székéből? - kérdezte csodálkozva.

- Isten bizony nem a főorvosi székre pályázom. Csak erre, itt, maga mellett.

Štrosmajer Sovához hajolt.

- Öregszem már. Egyre hosszabb pohárköszöntőket mondok, és egyre jobban tetszenek nekem.

- Nekem is tetszett. Egy dolgot kivéve.

- Mióta van joga egy körzeti orvosnak kritizálni bennünket, szakorvosokat?

- Bocsásson meg! - nevetett Sova.

Aztán megpillantotta a belépő Arnot Blažejt. Persze mások is észrevették, pedig a főorvos kerülte a feltűnést. Meglelte a - Karel által suttyomban kicserélt - névkártyáját és leült. Törött keze még most is fel volt kötve. Első pillantása Inára esett. Tekintetük találkozott; Blažej szeméből szomorúság, boldogtalanság áradt. Ina levette tekintetét a férfiről, de nem állta meg, hogy újra rá ne nézzen.

Ismét pohár csendült, a vendégek abbahagyták a falatozást. Kíváncsian várták, kit szólítanak fel pohárköszöntőre.

- Nem kért szót, de azért kap: brigádvezetőnk, Josef Vandas következik.

A brigádvezető felnézett, gyorsan lenyelte a falatot, szalvétával megtörölte a szája szélét, felemelte a poharát és fölállt.

- Kedves menyasszony, kedves vőlegény, kedves vendégek! Štrosmajer doktor úr az imént gyönyörű szavakkal és gondolatokkal árasztotta el egyik társunkat, Vaclav Penkavát. Én meg sok boldogságot kívánok ehhez a kórház-gyár frigyhez, szívből kívánok sok boldogságot. Mi mindannyian különleges lényeknek tekintjük az orvosokat, hiába no, ők tudják, mi rejtőzik a porhüvelyünkben, de még a lelkűnkbe is belelátnak, így hát egy kicsit a markukban tartanak minket. A nagyanyám igen nagyon tisztelte a doktorokat. Azt hitte, elég, ha beletörli az orrát az orvosi köpenybe, máris elmúlik a náthája. Én már nem hiszek ilyesmiben, tudom, hogy orvos nélkül egy hétig is eltart a nátha, orvosi segítséggel legfeljebb hét napig. De azért, szerelés közben, csak kiismertem őket egy kicsit, és meg kell mondanom, hogy ugyanolyan gyarló emberek, mint mi magunk. De azt is tapasztaltam, hogy ha valamelyikünknek baja esett, ők odarohantak, és addig maradtak velünk, amíg a társunkat ki nem húzták a bajból. Ez már a vérükben van vagy az orvosi esküjükben, hogy legfőbb kötelességük másokon segíteni. Ezért mi, vasasok, igen nagyra becsüljük magukat. Én most a doktor urakra emelem poharam és köszönetet mondok azért, amiért gatyába rázták a mi Vaclavunkat, de azért is, mert észrevették, hogy nincs senkije, és menyasszonyt szereztek neki. A menyasszony és a vőlegény egészségére!

Ezután a vendégek már zavartalanul ettek, ittak, tereferéltek. Felborult az ültetési rend, csak Karel tartott ki Alžbeta mellett. Arnot Blažej, miközben gratulált az ifjú párnak, majd Sovával és Štrosmajerrel beszélgetett, óvatosan - vagy óvatlanul - Ina felé közeledett, mintha a lány szép szemét delejezné.

Štrosmajer teli pohárral a kezében Sovához lépett.

- Elmegy?

- Észrevenni rajtam?

- Týnistebe?

- Most már ne akarjon visszatartani!

- Gondolkoztam magán az éjjel…

- És mire jutott?

- Szerencsére elaludtam. Különben félő, hogy igazat adtam volna magának.

- Köszönöm - mosolyodott el Sova. - Sejtettem, hogy végül is kegyelemben elbocsájt.

- Azt nem mondtam. De tartson ott fenn egy helyet egy rossz modorú ortopédorvos számára.

- Hol leszek én már akkor, amikor maga nyugdíjba megy?

- Maga? - harsogta Štrosmajer. - Százéves korában is ott lesz! Majd hordszéken viszik a páciensek viskóiba, füléhez tartják majd a beteg mellkasát, mert ha maga borul rá, menten elalszik.

Sova olyan jóízűen nevetett, hogy erre még Karel és Alžbeta is felfigyelt.

- Még sosem láttam az édesapját ilyen jóízűen nevetni - jegyezte meg a lány.

- Képzelje, én sem. Bár Týnisteben néha túl sokat ficánkolt.

Sova felállt, és egyenesen feléjük tartott.

- Min nevettél, apa?

- Štrosmajer doktor élénk színekkel ecsetelte nekem életem alkonyát. Hazajössz velem?

Karel lopva összenézett Albetával.

- Nem mehetnék egy kicsit később utánad? - kérdezte vagy inkább kérte apját.

- Dehogynem. Még becsomagolok egyet-mást.

Némán meghajolt Alžbeta előtt, és eltávozott.

- Tudja, miért küldtem előre? - kérdezte kis idő múlva Karel.

- Nem tudom.

- Mert arra szeretném kérni, hogy kalauzoljon el engem ebben az idegen városban.

Alžbeta ránézett, túl átlátszó kívánság volt ez.

- Egy városban, ahol én alig húsz hónapja lakom, míg maga legalább húsz évig élt.

Sietve elindultak, s amikor elhaladtak Štrosmajer mellett, a minden lében kanál orvos megkérdezte:

- Hová, hová, Bettike?

- Azt hiszem, jót tesz egy kis séta.

Štrosmajer pillantása Karelre siklott.

- Én is azt hiszem.

Ezután Inán állapodott meg a tekintetük. Blažej már ott ült mellette.

- Alžbeta, tudja maga, mi az a halálos szerelem?

- Nem tudom.

- Hát azok ketten… ezt nevezik halálos szerelemnek. A férfi még tízszer visszatér hozzá és tízszer eltaszítja magától, a nő újra visszafogadja és újra kikosarazza. Végül mindegyikük kiköt majd valaki mellett, de az igazi szerelem az övék marad. Érti ezt?

- Igyekszem megérteni. Hát maga?

- Én értem… de szörnyen kimerítőnek találom… pedig csak néző vagyok.

Karel és Alžbeta megállt a Sova-ház előtt. A fiú kitárta a kiskaput, a lány rövid habozás után belépett a kertbe. Amikor a házhoz értek, az idősebb Sova már nyitotta is az ajtót. Cseppet sem csodálkozott Alžbeta jövetelén. Könnyedén meghajolt a lány felé és így üdvözölte: - Isten hozta minálunk, kedves kollegina.

- Köszönöm a fogadtatást.

Karel belépett a házba, az előszobában felkapta a bőröndöket, meg a spárgával átkötött könyvcsomót.

- Ha volna érzékem a szimbólumok iránt - szólt az idősebb Sova -, azt mondanám, hogy most végignézheti, hogyan megy végbe az őrségváltás a Sova-várban.

Kimentek a kocsihoz, elhelyezték a csomagokat. Sova Albetához fordult:

- Nem szívesen megyek, de muszáj. A bystricei doktornő tartja helyettünk a frontot.

- Helyettünk meg a sebészet ügyel fogcsikorgatva. Szerencsés utat kívánok.

Alžbeta odébb lépett, hogy Sova zavartalanul búcsúzzék Kareltól.

- A csomagjaid után ítélve a napnál is világosabb, hogy nem szándékszol visszatérni.

- Miért, másra számítottál? - kérdezte halkan az apa.

- Egy pillanatig igen.

- De csak egy pillanatig.

- Apa, szeretném elmondani, vagy megköszönni, vagy elárulni neked, hogy tudom, mi mindent tettél értem.

- És azt is tudod, hogy te mit tettél értem?

- Én érted? - értetlenkedett Karel.

- Na látod… ezt viszont én tudom. Visszaadtad nekem mindazt, amit már elveszettnek hittem. Érted, amit mondok? - Választ sem várva nógatta a fiát: - És most eredj hozzá, nem illik egy hölgyet magára hagyni - Ne félj, nem hagyom magára.

Kezet fogtak, Sova könnyedén, kicsit szemérmesen megpaskolta Karel arcát, mint egy kisfiúét, és gyorsan beszállt a kocsiba. Ugyanilyen gyorsan indított és elindult.

Karel és Alžbeta hosszan néztek a kocsi után, amely ahogy távolodott, egyre kisebbnek látszott.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Alig egy évvel később újabb lakodalmat ültek az ortopédián: Karel Sova feleségül vette Alžbeta Čeňkovát. Természetesen csaknem ugyanaz a társaság jelent meg az esküvőn, mint tavaly. Týnisteből eljött az idősebb Sova is, hogy az anyakönyvvezető elé vezesse a menyasszonyt. És megint csak elsőnek távozott a számkivetésbe, ahogyan Štrosmajer nevezte a Týnistei egészségházat.

Derűs őszi nap volt. Az öreg orvos öreg autója lefelé ereszkedett a völgybe, amelynek ölén terült el a tenyérnyi járási székhely. A kocsi a városka utcáin tekeregve kiért a kedves, árkádsoros főtérre. Sova már majdnem kihajtott a főtérről, amikor észrevett az autóbuszmegállóban egy magányosan várakozó nőt, lábainál egy-egy bőrönddel, meg egy dugig tömött utazótáskával. A hölgy már közeledett az ötvenhez; emancipált nő benyomását keltette (nem csak a szájában füstölgő cigaretta miatt).

Sova kérés nélkül megállt előtte, és letekerte az ablakot.

- Jó napot kívánok! Elvihetem egy darabon?

A hölgy odalépett az ablakhoz, és mély, rekedt hangon fogadta Sova ajánlatát:

- Nagyon kedves magától, de félek, hogy nem egy irányba megyünk.

Sova elmosolyodott, sejtette, kiről van szó.

- Miből gondolja?

- Mert én nem valami civilizált helyre utazom.

- Miért, hová utazik?

- Valami… várjon csak… - zsebéből kihalászott egy galacsinná gyűrt cetlit Týnistebe - olvasta a papírról.

Sova tehát jól sejtette, ki ez a nő. Kiszállt a kocsiból és fölemelte a bőröndöket.

- Na látja, én is épp oda tartok.

A nő elcsodálkozott.

- A nevem Sova, maga meg Festová doktornő, ha nem tévedek - magyarázta.

Festová elnyomta a cigarettát a megálló korlátján, és kezet nyújtott.

- Az vagyok. Maga tényleg Sova?

- Mi van ezen csodálkoznivaló?

Festová válasza nyersen őszinte volt:

- Hát… merthogy egyáltalán nem úgy fest, mint egy hajótörött.

- És miért kellene úgy festenem?

~ Hát, ha maga öreg napjaira… hogy egész finom legyek … a béka segge alatt praktizál, ugyan mi másra gondolhat az ember?

A finom lelkű Sova meglehetősen érdesnek találta Festová stílusát, de nem volt ideje meditálni rajta, mert az orvosnő határozott hangon befejezte a gondolatmenetet:

- Én legalábbis hajótörött vagyok.

Sova berakta a csomagokat a kocsiba.

- Azt hiszem, nem kellene elkeserednie - mondta óvatosan. - Tessék,

szálljon be.

Elindultak. Festová tüstént cigarettáért nyúlt, de félúton megállt a keze.

- Szabad itt dohányozni?

Sova zavarba jött, de amilyen jószívű, rábólintott.

- Persze… gyújtson csak rá.

- Mintha a fogát húznák, mi? Nem baj, ilyenkor mindig jobban ízlik a cigaretta.

Nyomban rá is gyújtott, férfi módra mélyen leszívta a füstöt, majd egy akkora füstfelhőt fújt ki, hogy szinte vágni lehetett. Sova lovagiasan tűrte.

- Elmondaná, hogyan jutott idáig? - kérdezte a nő.

- Hosszú történet.

- Vagyis kipurcant a házassága. Akárcsak az enyém. A férjem felcsípett egy cicababát… buta kis pipi, de jó melle van. Mondtam a férjemnek, menjen, ahová akar, de ő azt felelte, hogy nem megy sehová, majd itt fog élni nálunk, azzal a lánnyal. Gondoltam, megbeszélem a gyerekekkel, hogyan kergessük ki a lakásból, hát azt mondták, őket ugyan nem zavarja. Miért is zavarná, amikor a fiam állandóan pumpolja az apját, a lányom meg nyugodtan vihet fel fiúkat éjszakára. Így inkább én jöttem el. Csinos história, mi?

Sova nem tudta, mit válaszoljon, inkább kérdezett:

- Elváltak?

- Minek? - Festová nem értette a kérdést.

- Csak az érdekelt, hogy tartósan kíván-e Týnisteben letelepedni.

- Mi az hogy! - felelte a nő határozott hangon. - Nem tudom, maga hogy van vele, de engem már Týnisteben fognak elkaparni.

*

Blažej elgondolkodva lépdelt a folyosón. Két kezét köpenyegében tartva, szemét a földre szegezve haladt, szórakozottan visszaköszönt mindenkinek, anélkül, hogy felnézett volna.

Marta Huňková lépett ki a kezelőből. Szinte bizonyos, hogy leskelődött, zavartan Blažej elé lépett.

- Jó napot, főorvos úr.

Blažej meg sem állt.

- Jó napot.

A nővér kénytelen volt melléje szegődni.

- Azt hallottam… azt beszélik, hogy rövidesen meglesz a kinevezés… a főnővéri kinevezésem, igaz ez?

- Igaz.

Marta megszaporázta lépteit, hogy le ne maradjon.

- Igaz… szóval igaz… csak tudnom kéne, mikor, hogy felkészüljek…

- Mire?

- Mire… hát gondoskodnom kell szendvicsekről meg borról, ha az igazgató elvtárs is itt lesz, ugye?

Blažej gyorsan lehűtötte a nővér lelkesedését.

- Az igazgató nem jön.

- Miért nem jön?

- Mi dolga lenne itt?

- Hát… az izé… meg aztán … az igazgató el szokott járni…

- Szamárság. Fölösleges eljönnie egy ilyen jelentéktelen eseményhez.

Ez fájt a nővérnek.

- Azt legalább meg tudná mondani, mikor lesz ez a jelentéktelen esemény? - kérdezte Marta fagyosan.

- Valamikor a jövő héten.

- Köszönöm szépen.

Blažej kinyitotta szobája ajtaját, a küszöbről még visszaszólt:

- Kerítsen elő mindenkit főorvosi vizitre.

- Igenis. Én is jöjjek?

- Maga majd a jövő héten.

És belépett a szobájába.

Marta Huňková legszívesebben belerúgott volna az ajtóba.

Sorra nyíltak a kórteremajtók a menet előtt; Blažej haladt az élen, mögötte a kíséret, Štrosmajer, Karel és Alžbeta, végül Jahymné és az osztályos nővér zárta a sort.

A női kórterem példásan kitakarítva, a betegek kellőképpen felcsigázva - mégiscsak hatásos látvány egy ilyen főorvosi vizit.

Az első ágyon középkorú sovány asszony feküdt nyújtókötésben. Karel referált.

- A beteget tizenöt napja műtötték, szubjektíve, objektíve egyaránt panaszmentes.

Blažej meghallgatta Karel jelentését, majd a beteghez fordult.

- Fájdalmai vannak? - kérdezte kurtán.

- Nincsenek, főorvos úr.

A főorvos bólintott, és a következő ágyhoz lépett, amelyen egy fiatal lány feküdt.

- A beteg nyolc nappal ezelőtt menincusműtéten esett át, Egy kevés izzadmányt találtunk a térdében, megpungáltuk, azóta rendbe jött - jelentette Karel.

Mielőtt Blažej bármit kérdezhetett volna, könyörgő hangon megszólalt a lány:

- Megmondaná, főorvos úr, mikor megyek haza?

Blažej Karel felé fordult.

- Tájékoztatta a beteget az állapotáról?

- Igen.

- Akkor hát tudja.

- Tudom - erősködött a lány -, csak azt szeretném tudni, nem mehetnék-e hamarább.

- Nem - felelte tömören a fiatal főorvos, és a következő ágy felé fordította a tekintetét.

Minden úgy ment, mint a karikacsapás, gyorsan, pontosan, mégis valami fojtogató feszültség érződött a levegőben. Štrosmajer szótlanul figyelt, és szeme egy szeizmográf pontosságával regisztrált minden változást.

Öregasszony feküdt a harmadik ágyon.

- A betegnek még mindig nehézségei és fájdalmai vannak mozgás közben… - kezdte el jelentését Karel, de nem fejezhette be, mert a nénike jajveszékelni kezdett:

- Jaj, jaj, nagyon fáj, főorvos úr!

- Mije fáj? - kérdezte Blažej.

- Itt bent… a csontjaim, mintha forró vassal égetnék…

- Mikor műtötték? - kérdezte a főorvos Karelt.

- Nyolc hete.

- Mutassák csak a röntgenleletet.

Az ablak felé tartva nézegette a felvételt. Karel a röntgenképre mutatott.

- Mint látható, a beavatkozás sima lefolyású volt… a protézis jól rögződött - magyarázta.

Blažej szó nélkül visszaadta a felvételt, majd a beteghez fordult:

- Majd megnézzük!

És elindult. Amikor kiléptek a női kórteremből, így szólt Karelhez:

- Nem vagyok bizonyos benne, hogy a műtét sima lefolyású volt.

- De hát a felvétel…

- Már a felvételből is kiviláglik, hogy a csont porózus, és a fejecs is túl mélyen fekszik. Új felvételt kérek! - rendelkezett, és elindult a következő kórterem felé.

Alžbeta dúlt-fúlt.

- Mit komédiázik ez itt nekünk?

A kérdésre természetesen Štrosmajer válaszolt:

- Drága Betti, nagyon nehéz dolog olyan emberrel vitába szállni, akinek igaza van. Legalább olyan nehéz, mint olyan emberrel vitatkozni, akinek hatalom van a kezében. És nálunk ez a kettő piszokul összejött.

- Én viszont úgy látom, hogy a főorvos úr percre pontosan akkor kezdett el pattogni, amikor megtudta, hogy Karel kandidatúrára jelentkezik.

- Ez nem vitás - felelte Štrosmajer -, ambiciózus főnökök nem szeretik az ilyesmit.

És szedte a lábát, hogy utolérje a többieket.

Marta Huňková nagy műgonddal szépítkezett. Kínosan ügyelt a legapróbb részletekre is. Merészen ívelő szemöldökét húzta ki éppen, amikor kopogtattak. Ina lépett a szobába.

- Szia, Marta!

- Szia! Tudod-e, mire készülök?

Ina letelepedett a díványra.

- Kineveznek főnővérnek - mondta kurtán.

- Te már tudod? - csodálkozott Marta. - Persze, hogyne tudnád, amikor az anyósod leköszön. Hogy vártam már ezt a napot! Évek óta! Szépen elterveztem, miket mondok majd neki… és hogyan. És tudod, mit mondok most? Hogy spongyát rá! Hogy kedves leszek hozzá. És kegyes, mint egy királynő. Csodálkozol, mi?

Ám Ina egész más dologban járt; s nem is titkolta tovább.

- Visszaveszel az osztályra? - kérdezte.

- Micsoda? Hová? Ide? - kérdezte a főnővérjelölt.

- Visszaveszel?

- De hát neked Blažej miatt kellett elmenned innen, nem?

- Meg az anyósom miatt.

- De Blažej a felesége miatt sem fogja engedélyezni, hogy visszagyere.

Ina nem gondolt erre a lehetőségre.

- Akkor legalább engedd meg, hogy éjszakánként besegítsek.

Az osztályos nővér kukkantott be az ajtón.

- Mártuska, együtt van már a társaság. Gyere és villogj.

- Megyek már.

Amikor az osztályos nővér eltűnt az ajtó mögött, Huňková lehalkította a hangját.

- És Roman? Tombolni fog, ha megtudja.

- Nem fog, ha egyszer gyereket várok.

- Hűha - képedt el Huňková. - Csak nem vársz gyereket?

- Még nem - felelte Ina, és makacsul hajtogatta a magáét:

- Mikor kezdhetem? A jövő héten?

A szokásos reggeli értekezleten részt vett Blažej, Štrosmajer, Karel, Alžbeta és Huňková. Alžbeta beszámolt az éjszakai ügyeletről.

- Fogadtunk egy alszártörést, begipszeltük, a pácienst hazaküldtük. Elláttunk három kisebb zúzódást, a Cap-fiúnak bevérzett a sebe, Hejdová néninek hőemelkedése volt, amúgy nyugodtan telt az éjszaka.

Blažej meghallgatta a jelentést, majd a többiekhez fordult.

- Van valakinek megjegyzése, kérdése?

Senki sem jelentkezett.

- Köszönöm. Nővérke, adja át Sova kollégának a röntgenfelvételt.

Karel lassú mozdulattal a kezébe vette a képet - a szobában hirtelen megdermedt a levegő. Karel a képet nézte. Alžbeta odaállt mellé. És megszólalt Karel, óvatosan, minden szót alaposan megrágva: - Úgy tűnik, hogy valóban tovább ritkult a csont és a csontfejecs is mélyen fekszik mélyebben, mint annak előtte.

- Úgy tűnik… - jegyezte meg a főorvos, minden indulat nélkül, de éppen ettől volt olyan fenyegető a hangja. - De maga hogyan vélekedik erről, kolléga úr?

Karel mélyen elgondolkodott.

- Én még várnék a kardinális megoldással. Függesztéses extensiót alkalmaznék… és elkezdeném a rekalcifikációs terápiát.

- Maga máris megoldást javasolt, de én azt hiszem, hogy előbb azon kéne gondolkoznunk, hogy mi okozta ezt az állapotot.

- Lényegében három lehetőségünk volt - magyarázta Karel. - Megpróbálkozhattunk volna rekonstrukcióval és összeszegezhettük volna a törött csontnyakat… de tudjuk, hogy ez hosszadalmas utókezeléssel járna, ami a páciens testsúlyát figyelembe véve…

- Ezt mind tudjuk - vágott közbe Blažej.

- Vagy választhattuk volna a totál endoprotézist, de bonyolult beavatkozásról lévén szó… nem tudom. Végül a singleprotézis látszott a leg…

Alžbeta túlságosan mentegetőzőnek, bűntudatosnak érezte férje hangját, nem állhatta meg, hogy közbe ne szóljon:

- Várj, várj, ez úgy hangzik, mintha Arnot szerint sikertelen lett volna a műtét, igazam van?

- Nem a műtét kimeneteléről van szó, hanem arról, hogy egyáltalán nem kellett volna elvégezni.

Ez kemény volt.

- Hanem mit kellett volna csinálni?

- Totál endoprotézist. Extensióval és rekalcifikációval már semmit sem lehet helyrehozni.

Alžbeta Štrosmajer felé fordult, de az orvos mélyen hallgatott. Aztán a férjére nézett, aki halkan megszólalt:

- A totál endoprotézist utolsó megoldásként vettük számításba.

- Akkor most első megoldásként vegye számításba - felelte Blažej, és máris Štrosmajerhez fordult: - Kolléga úr, ezt a műtétet tűzze ki a legközelebbi határidőre.

Štrosmajer rábólintott, majd Alžbeta dúlt arcát látva mímelt könnyedséggel megszólalt:

- Erről az okoskodásról ismerszik meg az ortopédorvos.

- A jó ortopédorvos pedig arról, hogy időben felismeri a hibát és nem okoskodik, hanem jóváteszi - vágta rá a főorvos.

Egyértelmű volt, kinek szól a szemrehányás. Blažej felemelkedett a helyéről és befejezte az értekezletet.

- Köszönöm.

Délután Králová doktornő kilépett a kórház kapuján. Egy kis Renault állt szorosan a járda mellett. Řehoř nézett ki a kocsi ablakán.

- Adjon isten.

- Szia. Mit keresel itt? - csodálkozott Dana.

- Rád várok.

Dana komoran nézett rá, de Řehoř nem zavartatta magát.

- Eliskáért megyünk az óvodába, nem?

- Én igen… de te?

Řehoř nevetett.

- De hát egyszer már engedélyezted, hogy hébe-korba megnézzem.

Dana belátta, hogy csakugyan semmi oka a huzakodásra. Beült a kocsiba, Řehoř elhajtott.

Mikor Eliska meglátta a férfit, egyenesen a nyakába ugrott. Dana Královát meglepte, az érsebészt fölvidította, valósággal felvillanyozta a kislány viselkedése.

- Tudod-e, Eli, hogy nagyon hiányoztál.

- Te is nekem. Jé, új fogad van… pléhből.

- Na látod. Ez azért van, mert a régi kihullott, új meg már nem akar nőni. Hová menjünk?

- Haza - mondta a kislány határozottan. - Megmutatom a játékaimat.

Králová vegyes érzelmekkel figyelte őket. Řehoř - még most is karjában tartva Eliskát - az orvosnőhöz fordult:

- Ezt vedd úgy, hogy a lányán keresztül akarom meghódítani a mamát.

- Most? Szezon után? - vágta rá epésen Dana.

Ez telibe talált, Řehořnak válaszolni sem akarózott. Sértődötten letette a gyereket, és így szólt hozzá:

- Majd legközelebb megnézem a játékaidat. Most nincs időm.

- Miért nincs időd? - kérdezte durcásan a kislány. - Nekünk van, ugye, mami?

- Nekem most nincs időm, mami meg máskor nem ér rá - felelte a férfi. - Talán majd egyszer sikerül összehozni, hogy mind a ketten ráérjünk. Pá, pá.

Megcsókolta a kislány arcát, egy babát nyomott a kezébe, aztán Danától is elköszönt.

- Szevasz Dana, minden jót.

Dana meglehetősen elképedt arccal bámult utána.

Alžbeta vacsorához terített.

- Beszéltél vele?

Karel az apja özönvíz előtti íróasztalánál körmölt.

- Kivel?

- Arnottal.

- Miről kellett volna beszélnem vele?

- Hát arról, hogy megváltoztatta Štrosmajer műtéti tervét, és magát íratta be asszisztensnek melléd. Ez félreérthetetlenül a bizalmatlanság jele.

- De hát joga van hozzá, igaz?

- Már megbocsáss - kiáltott fel Alžbeta -, de szerintem te most meghátráltál.

- Engedményt tettem, ez igaz. De elfogadható engedményt.

- És miből állapítod meg, hogy meddig elfogadható egy engedmény, és mikor válik elfogadhatatlanná?

- Ha már hibát követtünk el, meg kell fizetnünk az árát.

- Miféle hibát? - csodálkozott az asszony.

- Világgá kürtöltük, hogy kandidátusi értekezést készülök írni.

Albetának elállt a lélegzete, le kellett tennie a tálcát.

- Várj, várj! Mondd el ezt még egyszer.

- Hagyjuk, jó?

De az asszony haragja nem csillapodott, ellenkezőleg.

- Hát már ott tartunk, hogy az embernek titkolóznia kell, ha tudományos munkát akar végezni, és hogy igyekszik valamilyen rangot elérni? Ez talán mindennek és mindenkinek hasznára válik majd: a kórháznak, a társadalomnak, a pácienseknek … még Arnotnak is. Hát akkor miért kell ezt titokban, fal mellett, illegálisan csinálni?

- Ne túlozz. Arnot mindenképpen megtudta volna, mert csak a főnök beleegyezésével írhatom meg a kandidátusi értekezést. Legfeljebb túl hamar jelentettük be.

- Neki személyesen kell aláírnia?

- Nélküle nem is adhatom be a kérvényt.

Némán mentek a műtőbe, szó nélkül beöltöztek. Kiléptek az öltöző- fülkéből. Velük egyidőben fejezte be Blažej is a beöltözést. Főbiccentéssel üdvözölték egymást, és elindultak a mosdóba.

Dana Králová már előkészítette a beteget, üdvözölte a belépőket, futó pillantást váltott Albetával. Az asszony apró vállrándítással jelezte a vihar előtti csendet.

- Kezdhetjük? - kérdezte Karel.

Mindnyájan bólintottak, utolsóként Blažej.

- Igen.

Mikor felvágták a beteg lábát, Blažej a seb belsejére mutatott.

- Nézzék csak! Csoda, hogy ez a fejecs nem fúródott bele a medencébe. Még jó, hogy megnyitottuk.

Karel lopva a feleségére pillantott, de a keze nem állt meg. Ki kellett venni a régi protézist. Kemény munka volt. Karel olyan eszeveszettül kalapált, hogy sűrű verejtékcseppek gyöngyöztek a homlokán. A főorvos odaadóan asszisztált neki. Úgy festettek, mint egy tökéletesen összehangolt páros. Végre kikerült a régi protézis, hozzáfogtak a maratáshoz, aztán behelyezték az újat. Karel teljesen kimerült a műtét végére.

Kiléptek a műtőből, Blažej eldobta a kesztyűt, lekapta fejéről a sapkát, és jó hangosan, hogy mindenki hallja, utasította Andreát:

- Mondjon le mára minden műtétet. Egy óra helyett három és fél órát dolgoztunk ezen az egy betegen.

Elhagyta a mosdót. Kisvártatva beviharzott Štrosmajer, aki minden szót hallott. Karel és Alžbeta döbbenten állt a mosdó közepén. Štrosmajer fojtott hangon magyarázkodott:

- Már nem bírtam tovább odafent, hát lejöttem megnézni, mi újság. De talán jobb lett volna, ha nem ennyire részletesen értesülök róla.

Karel levette a sapkáját, megtörölgette vele homlokát, fejebúbját, tarkóját.

- Ez volt minden elismerő szava erről a munkáról - szólt Alžbeta rekedten. - Érti maga ezt?

Az egyik fülkében Blažej már átöltözködött, és a haját fésülte. Végighallgatta a beszélgetést, egy pillanatra elcsodálkozott, aztán folytatta a fésülködést, majd kilépett a fülkéből, és elindult a szobája felé.

Štrosmajer csatlakozott hozzá a folyosón. A kereszteződésben, ahol elváltak útjaik, megszólalt Štrosmajer:

- Kedves Arnot, nem nagyon szeretem a közmondásokat, de van egy, amely olyan, mintha rád szabták volna.

- Éspedig?

- Ha valaki meg akarja verni a kutyáját, még a Szaharában is talál botot.

A főorvos fagyosan válaszolt:

- Azt hiszed, hogy szellemes voltál?

Azzal eltűnt a keresztfolyosón.

Štrosmajer csodálkozó arccal, fejcsóválva lépett be az orvosi szobába. Karel és Alžbeta már bent ült.

- Mi történt magával? - kérdezte az asszony.

- Ó, semmi-Csak udvarias formában kértem egy pofont és meg is kaptam.

A következő pillanatban a főorvos nyitott be; higgadt, de ellentmondást nem tűrő hangon megszólalt, szavait Karelhoz és Albetához intézve:

- Elfelejtettem közölni magukkal, hogy meg kell oldani helyzetüket az osztályon.

Mind a ketten elsápadtak.

- Hogy érti ezt? - kérdezte Alžbeta.

- Mint ismeretes, családtagok nem dolgozhatnak egy munkahelyen. Úgyhogy egyiküknek belátható időn belül el kell mennie az osztályról.

És már be is tette az ajtót maga után. Egy darabig hallgattak, aztán megszólalt Štrosmajer:

- Úgy látszik, ma már csak a rühöt és a himlőt úsztuk meg.

Ideges kopogtatás hallatszott, és Zuzana, az osztályos nővér lépett be a szobába.

- A kis Janik Lebedának tiszta kiütés a teste. Csak nehogy bárányhimlő legyen.

- Na tessék! - kiáltott fel Štrosmajer, és vakargatni kezdte a hónalját. - Máris viszketek.

Marta Huňková mindenféle - piros, zöld és kék - köröket rajzolt beosztottai neve mellé. Igen buzgón foglalatoskodott. Kopogtattak.

- Szabad!

Ina lépett be a szobába. A főnővér mindenki másnak jobban örült volna, de azért barátságosan fogadta:

- Szervusz, Inka. Idenézz, mit dolgoztam ki; mindegyik lány megkapja a maga karikáját, így aztán könnyen át tudom tekinteni a beosztásukat, hogy állnak a szombati, a vasárnapi meg az éjszakai ügyelettel… Ügyes, mi?

Inát egy cseppet sem érdekelte a főnővér leleményessége, rögtön a tárgyra tért.

- Engem mikorra osztasz be?

Puff neki!

Huňková zavarában nyelt egyet.

- Nézd, Ina, megmondom neked kerek perec: ez nem mehet a végtelenségig. Észrevehetik az emberek. Én meg itt eléggé felelős poszton vagyok…

Ina félbeszakította.

- De nincs köztünk semmi.

Huňková kimeresztette a szemét.

- Mi az, hogy nincs?

- Nincs.

- Te meg Arnot… ti már nem jártok …

- Nem.

- Nem is beszéltetek meg semmit?

- Semmit.

- Hát akkor… - hebegte Huňková - hát akkor… rendben van.

- Tehát beosztasz éjszakára?

A beszélgetés alaposan megviselte Huňková főnővér idegeit.

- Nézzük csak, mikorra… hát, mondjuk…

- Holnaputánra?

- Jó… legyen holnapután.

Kinyitotta a dossziét, mutatóujja végigsiklott a névsoron és megállt a kérdéses napon: dr. Blažej volt beírva éjszakai ügyeletesnek. Akkorát sikított, mint aki kísértetet lát.

Aznap este Štrosmajer doktor kissé bizalmatlanul lépett be az ütött-kopott kocsma kicsiny söntésébe. A pult mögött kövér csapos poharakat mosogatott egy kefe segítségével. A söntésben néhány törzsvendég üldögélt vagy őgyelgett. Már-már azt hitte, rossz helyre tévedt, amikor az egyik sarokban Vrtika, a volt főorvos emelkedett föl a helyéről, és sugárzó arccal üdvözölte.

- Isten hozta minálunk, kolléga úr. Már azt hittem, nem is jön el.

- Nem akartam hinni a szememnek, hogy csakugyan ide kell jönnöm.

- Harmincnyolc éve játszunk itt, legalábbis én, de akadnak itt olyanok is, akik a fekete vagy a fehér királynővel ünnepük majd az aranylakodalmukat.

Beléptek az ugyancsak ódon hangulatú belső helyiségbe. A falakat plakettek, zászlócskák, a versenyekről készült fényképek borították, a kis vitrinekben mindenféle serlegek, kupák zsúfolódtak. A szoba közepét hosszú asztal töltötte ki, legalább hat sakktáblával. Két táblán játékhoz készülődtek éppen. Néhány kibic állta körül a játékosokat.

Vrtika a sarokban ülő öregúr elé vezette Štrosmajert.

- Mérnök úr, hadd mutassam be az új tagtársunkat. Kerek egynegyed évszázada agitálom erre a lépésre.

- És legalább ennyi ideje nem játszottam.

Az elnök harsány örömmel üdvözölte az orvost.

- Isten hozta, doktor úr. Sokat, nagyon sokat hallottam magáról.

- Legfeljebb valami csonttöréssel kapcsolatban, de semmi esetre sem mint sakkozóról.

- Én egyszer játszottam vele, és ez bőven elég volt nekem - közölte Vrtika.

Közben egy tizenegy év körüli, szeplős, copfos, szemüveges, csúnyácska kislány lépett a klubhelyiségbe. Az elnök meglátta a belépőt és így szólt:

- Nem volna kedve a mi Oldriskánkkal lejátszani az első partit?

Štrosmajer hátrafordult, és meglátta azt a kis pápaszemes fruskát.

- Ennyire lebecsül, hogy egy prepubertás korú gyerekkel kell játszanom? - kérdezte halkan.

- Nálunk a kor nem számít. És Oldriska igen figyelemre méltóan játszik - mondta mosolyogva Vrtika.

A kislány levetette dzsekijét, és csinos, ám kétségbeejtő színekben játszó pulóverében odalépett hozzájuk. Vrtika bemutatta őket egymásnak.

- Ez Štrosmajer doktor úr. Szívesen játszana veled.

Oldriska arcán nem látszott sem öröm, sem lelkesedés. Végigmérte az orvost.

- Hanyadik létrafokon játszik?

- Miféle létrafokon?

- Mi itt minden idény befejeztével ranglistát készítünk… ezt elneveztük létrának … Oldriska, a doktor úr ma van itt először - magyarázkodott Vrtika.

- Szóval tök amatőr?

- Miből gondolod? - kérdezte sértődötten az ortopédorvos.

- Mert ha rendszeresen játszana valahol, akkor már olvastam volna magáról.

Štrosmajer egyre ellenszenvesebbnek találta ezt a pimasz, rút kiskacsát. Nem is tudta, miért válaszol ilyen választékosan.

- Tudniillik eddig álnéven játszottam.

- Milyen álnéven?

- Capablanca - mondta, és rögtön érezte, hogy ez bizony elég sületlen tréfa volt.

Oldriska meg sem értette, és megvetően dünnyögte:

- Miért pont nekem kell mindig kezdőkkel játszanom?

Ina megitatta a tizenhét év körüli, fájdalmaktól elgyötört fiút, megigazította a párnáját, és megtörölte forró homlokát. A fiú hálásan megfogta a kezét, Ina nem ellenkezett.

Arnot Blažej jelent meg az ajtóban. Mindent látott és nyomban intézkedett. A fiú injekciót kapott, elengedte Ina kezét és elaludt. Az asszony még gyöngéden megtörölgette a halántékát.

Blažej mindvégig szemmel tartotta.

Ina később visszament a szobájába. Léptei visszhangozva kongtak a néptelen folyosón, és egyre fokozódott benne a feszültség. Megfogta a kilincset és benyitott. Halk kérdés fogadta a nővérszobában: - Miattam jársz ide?

Ina felkapta a fejét és megpillantotta Arnot Blažejt. Itt várt rá, a sarokban, egy széken ülve. Ina egy pillanatig habozott, de aztán őszintén válaszolt:

- Miattad.

Blažej fölállt, és izgatottan körbe-körbe járkált a szobában.

- Értsd már meg végre, hogy ennek semmi értelme, hogy köztünk mindennek vége és hogy semmit sem lehet újra kezdeni.

Az asszony hallgatott.

- Megértetted vagy nem?

- Megértettem.

- Akkor mi dolgod van itt, minek jársz ide?

- Miattad.

- De hát mi logika van benne? Ennek nincs jövője, ez…

De ekkor már két tenyerébe fogta az asszony arcát, keze lesiklott a nyakára, vállára, keblére, és magához vonta a hallgatag Inát.

Blažejné feltárcsázta a kórház számát, a férjét kereste. A főorvosi szobában senki sem vette föl a kagylót. Blažejné újra meg újra megpróbálta elérni a férjét.

A nővérszobában is megcsörrent a telefon. A díványon fekvő Ina föl akarta venni a kagylót, de Blažej visszahúzta a kezét. Blažejné nem kísérletezett tovább.

- Kérlek, hogy ne vállalj többé éjszakai ügyeletet nálunk - súgta a férfi a mellette fekvő Ina fülébe.

- Nem fogok - felelte Ina engedelmesen.

Štrosmajer leütötte az ellenfél lovát, de nyomban elveszítette a bástyáját. A bordáit tapogatta.

- Jellegzetes fájdalmat érzek a szegycsont táján - dörmögte. - Ez vagy attól van, hogy halálos beteg vagyok, vagy attól, hogy fel kellett áldoznom az egyik bástyámat. Uraim, elment a kedvem ettől a partitól… pedig még csak az elején tartunk.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Alžbeta valami írásmunkával piszmogott, amikor kopogtattak, és egy huszonöt év körüli, feltűnően jóképű fiatalember dugta be a fejét az orvosi szoba ajtaján. Amennyire a fiatalember megörült, hogy egy ilyen szép doktornőt talált itt, annyira bosszantotta Albetát a váratlanul betoppanó ismeretlen.

- Jó napot.

- Jó napot!

- Ha ez az orvosi szoba, akkor engem ide száműztek, hogy ne zavarjak meg egy kényes beszélgetést. Nevem: Peterka, foglalkozásom: novícius.

- Sováné… foglaljon helyet.

Peterka elfoglalta a felkínált helyet, és magabiztosan mosolyogva folytatta :

- Bemutatkozni mentem a főorvoshoz, de egy halálkomoly úriember ült bent nála. Úgy izzad a szerencsétlen, mintha villamosszékbe ültették volna…

Alžbeta közbeszólt:

- Az a verejtékező szerencsétlen a férjem.

Peterkának a szó szoros értelmében elállt a szava.

Valóban nem baráti csevegés folyt a főorvosi szobában. Blažej doktor kínosan megválogatta ifjabb Karel Sovához intézett szavait.

- Nem szabad haragudnia rám, kolléga úr, amiért ilyen sokáig késlekedtem. Sokat gondolkoztam a maga kérvényén…

- Nem haragszom.

- Nehéz helyzetben vagyok, mert még sohasem kellett ilyen ügyben döntenem. Fel is kerestem emiatt egykori professzoromat, Chabalát Prágában. Ismeri?

- Csak hallomásból.

- Ő persze nemigen könnyítette meg a dolgomat.

- Amennyiben?

- Amennyiben nem mondta meg világosan, mennyit kell várni: egy évet, kettőt vagy hármat. Ő maximalista, nála öt év annyi, mint semmi. Szerinte egy ortopédorvos ennyi idő alatt legfeljebb alapfokon sajátítja el a szakmát.

Karel nyelt egyet.

- De hiszen azt sem tudja, ki vagyok… és a munkámat sem ismeri.

- Hát ez az. Ezért nem vehetem szentírásnak minden szavát.

Csönd telepedett a szobára. Hosszú, kínos csönd. Karel szólalt meg

elsőnek, fáradt, elgyötört hangon:

- És döntött már?

- Döntöttem.

Karel várta a folytatást.

- Gondolom, úgy két-három év elég lesz.

Karel furcsa módon fellélegzett. A főorvos nem vette észre rajta ezt a megkönnyebbülést, és hozzáfűzte:

- Két-három év múlva felelősséggel állíthatjuk, vajon pályázhat-e kandidatúrára vagy nem.

Kemény ütés volt, kegyetlen, de Karel meg se mukkant. Felállt, némán biccentett és elindult kifelé. Blažej utánanézett, aztán visszahívta:

- Itt felejtette a kérvényét.

Karel visszafordult, az íróasztalról fölvette kérvényét.

- Elnézést kérek!

Alig lépett be az orvosi szobába, Alžbeta fölpattant a helyéről.

- Na, mi van?

- Várnom kell két-három évet. Akkor majd meglátják.

- Hihetetlen - döbbent meg az asszony. - És te mit szóltál hozzá?

Karel megpillantotta az ifjú Peterka doktort, és kezet nyújtott neki.

- Sova vagyok.

- Én meg Peterka. Úgy látom, izgalmas szituációba csöppentem bele - mondta nagy élvezettel, de ez az öröme nem sokáig tartott.

- Ha jól értettem, kolléga úr - kezdte a beszélgetést szárazon Blažej -, tanulmányain kívül nincs semmi praxisa, vagy ha van, akkor minimális.

- Dehogynem, ortopédosztályon dolgoztam végig minden szünidőmet … - felelte mosolyogva Peterka.

- Mondom, hogy minimális praxissal rendelkezik, így hát a legelején kezdjük, hogy megismerkedjék kórházunk rendszerével, módszereivel.

- Ez talán nem lesz olyan nehéz.

- Majd meglátjuk - mondta Blažej szigorú hangon. - Meddig marad itt?

A fiatalember felsóhajtott.

- Tíz hónapig, aztán egy év katonaság következik… ezután már mindhalálig.

Blažej erősen rászegezte a tekintetét. Kicsit nyegle az úrfi, nem árt ráncba szedni - gondolta, majd így szólt:

- Majd meglátjuk, kettőn áll a vásár.

Szokatlan látványt nyújtott, ahogy az öreg Sova betakargatta a rózsákat. Festová doktornő kiskocsin hordta hozzá a földet meg az avart. Mindez az egészségház régi, hajdan szép, ma már meglehetősen elhanyagolt kertjében játszódott.

- Ne hagyjuk abba mára? - kérdezte váratlanul a doktornő. - Megőrülök egy cigarettáért.

De az öregúr folytatta a munkát.

- Ezt a darabot még megcsinálom, mit szól hozzá?

- Hát, ha az egészsége érdekében nyüzsög ennyit… - Kinézett a kerítésen. - Még szerencse, hogy jön valaki.

Sova föl sem nézett.

- Ki az?

- Mit tudom én? Nem a férjem, és ennyi nekem bőven elég.

Nem egyvalaki jött, hanem ketten érkeztek: Karel és Alžbeta. Leültek a kis kerti padra, rögtön kiteregették jövetelük célját: Karel elutasított kérvénye miatt utaztak ide.

- Blažej konkrétan meg is mondta, miért nem adja meg az engedélyt?

Alžbeta válaszolt férje helyett.

- Valójában semmi konkrétumot nem mondott. Csak annyit, hogy magával Chalabával tárgyalt a dologról.

- Chalaba professzor a klinikán… - magyarázta Sova Festovának, de az orvosnő közbevágott:

- Ismerem.

- Más indoka nem volt?

- Azt mondta, hogy még nem töltöttem elég időt az ortopédián - felelte Karel.

- Egyszerűen nem látna szívesen az osztályán egy kandidátust, amikor ő nem az.

- Akkor egyszerű a dolog - vágta rá nyomban Festová. - Vessen lasszót a nyakába.

- Miféle lasszót? - csodálkozott Sova.

- Intézze el, hogy ő is pályázhasson.

- Blažej?

- Hát.

Sova elmosolyodott,

- Festová kollegina igen pragmatikus gondolkodású.

Ekkor Festová meglepő kijelentést tett:

- Ha óhajtják, ezt elintézhetem maguknak Chalaba professzornál.

- Megtenné magának a professzor? - hitetlenkedett Alžbeta.

- Ennyit talán megtehet nekem, ha már annyi éven át viszonyom volt vele - felelte az orvosnő a legtermészetesebb hangon.

Sova igyekezett mielőbb kievickélni a kényes beszédtémából.

- A doktornő természetesen tréfál.

- Ezt a viszonyunkra érti?

- Hát talán… arról nincs mit mondanom. De a protekció gondolatát a leghatározottabban elvetem. Az orvostudományban a tehetségnek önerejéből kell érvényesülnie.

Festová elmosolyodott.

- Vagy némi segítséggel!

Štrosmajer doktor befejezett egy kisebb rutinműtétet. Ledobta az utolsó műszert és odaszólt Peterkának:

- Kész, összevarrhatja.

A mosdón keresztül átment a társalgóba, ott kávéscsészével a kezében letelepedett egy székre. Egyet kortyolt, de nyomban feljajdult.

- A fogam!

Králová szólalt meg a háta mögött:

- Beszéltem a fogászokkal. Akár azonnal átmehet, hacsak nem fél. Vagy igen?

Štrosmajer korholóan nézett az orvosnő szeme közé.

- Kollegina, a félelemmel bárki emberfiát provokálhat, csak engem nem.

- Mert maga azt sem tudja, mi fán terem a félelem, mi?

- Ellenkezőleg - kiáltotta Štrosmajer. - Én ugyanis szörnyen félős vagyok, és minél tovább űzöm az ipart, annál félősebb.

- Megeskettem őket, hogy magát különös gonddal kezeljék.

- Ezt már ismerem. Mi is mindig ezt ígérjük.

- Azt mondták, hogy helyi érzéstelenítést kap. Nem érez semmit az égvilágon.

- Micsoda?! - horkantotta Štrosmajer. - Tudja maga, hogyan tud fájni egy ilyen helyi érzéstelenítés? Én csak hallomásból ismerem, de…

Královát elképesztette a férfi nyúlszívűsége.

- Akkor talán elaltatom, ha másképp nem hajlandó kezeltetni a fogát.

Ezt Štrosmajer viszonylag elfogadható ötletnek tartotta,de nem adta meg magát egykönnyen.

- Majd konzultálok a lelkemmel, és közlöm magával az eredményt.

- Inkább a fogával konzultáljon.

Andrea, a műtősnővér érkezett futva.

- Doktor úr, jöjjön, nézze már meg, mit művel Peterka doktor úr… sehogy sem boldogul a varrással.

A fiatalember annyira küszködött azzal a művelettel, hogy Štrosmajer kénytelen volt rászólni:

- Kolléga úr, én azt mondtam, hogy összevarrhatja, és nem azt, hogy stoppolja be.

- Kifogtunk egy második Cvachot - súgta a műtősnő fülébe.

Arnot Blažej felfelé kaptatott a lépcsőn. Alig érintette talpa az utolsó lépcsőfokot, máris kinyílt a lakás ajtaja. Felesége és két kislánya üdvözölte őt, ahogy az már illik. Blažej megcsókolta a feleségét és a gyerekeket, amúgy szertartásosan.

- Aztán jók voltatok?

- Jók voltunk, jók voltunk - skandálták a gyerekek, amihez anyjuk még hozzáfűzte:

- Néhány apróságtól eltekintve.

A gyerekek visszaszaladtak játszani a gyerekszobába, Blažej a feleségéhez fordult:

- Mi újság?

- Leveled jött a klinikáról, Chalabától.

- Nekem?

Türelmetlenül feltépte a borítékot, és olvasni kezdett. Az asszony kíváncsian figyelt. A férfi befejezte az olvasást, a levelet az asztalra hajította.

- Nem értem. Egyszerűen nem értem.

Felkapta a papírlapot, és átnyújtotta a feleségének. Az asszony is átfutotta az írást,

- Te érted ezt? - kérdezte a feleségét.

Az asszony elmosolyodott.

- Azt hiszem, igen.

- Felszólít, hogy írjak kandidátusi értekezést, ezt még csak megértem. De miért írja azt… - kezébe vette a levelet és fennhangon olvasta - … fölöttébb kívánatos volna, ha összedolgozna valamelyik tehetséges orvoskollégájával, aki ugyanolyan tudományos felkészültséggel rendelkezik, mint ön

Mi köze ennek az én értekezésemhez?

- Lehet, hogy csak e miatt a passzus miatt íródott az egész levél.

- Hogy érted ezt?

- Úgy, hogy valamelyik Sova fölkereste Chalabát, hogy így csikarja ki a hozzájárulásodat.

- Amit persze hiába várnak.

Az asszony vállat vont.

- Ahogy gondolod. Van valami okod rá, hogy megtagadd?

- Természetesen. Karel Sovának sokat kell még tanulnia az ortopédián.

- Én úgy értettem, hogy van-e valami okod rá, hogy ne írjál kandidátusi értekezést?

Blažej elcsodálkozott?

- Miért kérded?

- Mert akkor legfeljebb önzetlen segítséget várnak tőled.

- Erről szó sem lehet - döntötte el nyomban a férfi. - Az orvostudományban ki-ki süsse meg a maga pecsenyéjét.

- Akkor viszont Chalaba professzor alaposan elsózza majd a pecsenyédet. Erre mérget vehetsz.

Dana Králová széles mosollyal üdvözölte Vrtikát, az öreg, nyugdíjas főorvost.

- Ritka vendég… kerüljön beljebb.

- Jó napot… nem megyek be - szabadkozott az öregűr nem akarom bevinni a sarat… egy baráti szívességet kérnék magától.

- Milyen szívességet?

- Tudja… van egy ismerősöm… egy idő óta figyelem már, és esküdni mernék rá, hogy a szíve rendetlenkedik. Szeretném, ha EKG-t készítene róla, és ha egyáltalán megvizsgálná. Talán magától eltűri.

- Szívesen. Kiről van szó?

- Štrosmajer doktorról.

Dana Králová úgy érezte, mintha szíven ütötték volna.

- Micsoda?!

- Tudja, néhanapján sakkozgatok vele… de az a kifulladás, azok a visszatérő fájdalmak a szegycsont táján … bárcsak tévednék.

- Még sohasem hallottam panaszkodni.

- Nem is fogja soha. Nem lesz könnyű rábírni az EKG-ra, ugye?

- Ki kell találnunk valamit.

- Ezért is fordultam magához. És ígérje meg, nem fogja megtudni, hogy itt jártam.

- Bízzék bennem.

- Ha megtudná, sose jönne többet a klubba. És mit kezdenénk őnélküle.

- Olyan jó sakkozó?

- Azt nem mondanám. De ő poézist, filozófiát és politikumot visz a játékba…

- Ez mind belefér? - kérdezte hitetlenkedve Králová.

- Neki igen.

Blažej végigrohant a folyosón, csaknem minden ajtón benyitott, hevesen, idegesen. így érkezett a nővérszobához.

Marta Huňková ült odabenn, körülötte a beosztottai, szemlátomást prédikációt tartott vagy legalábbis eligazítást.

- Ne zavarjanak! - kiáltott ki katonás hangon, amikor meghallotta az ajtónyitást. Aztán meglátta főnökét, és sietve visszakozott.

- Keres valakit, főorvos úr?

- Magát.

Kiléptek a folyosóra, Blažej még gondosan becsukta az ajtót. Most, hogy szemtől szembe került Huňkovával, elbizonytalanodott.

- Csupán egy apróságról van szó. Hogy állunk az ápolónőlétszámmal?

- A létszámmal? Jól.

- Minden ügyeletre jut elég nővér?

- Jut.

Minél büszkébben jelentett a főnővér, annál jobban komorult el Blažej.

- Szombatra, vasárnapra is?

- Arra is.

- Hát éjszakára? Ugyanis szeretném, ha beosztaná…, ha újra beosztaná őt éjszakai szolgálatra.

A főnővér csak most kapcsolt.

- A magam… a magam részéről szívesen… de ő nem fogja vállalni.

- Miért nem?

- Azt hittem, tudja.

- Mit?

Huňková érezte, hogy alighanem elszólta magát.

- Hogy… hogy…

Blažej dermedten fejezte be a mondatot:

- … hogy terhes?

A főnővér hallgatott. Arnot Blažej igyekezett higgadtan, sőt közömbösen reagálni.

- Én is hallottam valamit harangozni. - Aztán sietve elbúcsúzott:

- Akkor persze nem terhelhetjük ilyesmivel. Köszönöm.

Akkora lendülettel viharzott be a gyermekrendelőbe, hogy a két ápolónővér, Jarka és Ina felkapta a fejét.

- Jó napot! - köszönt szokása szerint energikus hangon. - Sok betegünk van mára - mondta Jarkának. - Menjen és készítse fel az anyukákat.

Betette az ajtót Jarka után, aztán egyetlen mondatot vetett oda foghegyről Inának:

- Azt a gyereket azért szervezted meg nekem, hogy tönkretegyél?

Ina röntgenképeket aggatott az állványra. Arca rezzenetlen maradt,

csak remegő keze árulkodott lelkiállapotáról.

- Hát, köszönöm szépen! - fűzte hozzá Blažej fagyosan.

Kinyitotta az ajtót, és türelmetlen hangon kiáltotta a folyosóra:

- Meddig várjak még az első páciensre?

Reggel a Kórház feliratú megállóban Marta Huňková leszállt az autóbuszról. Még pajkosan visszakiáltott egy fiatalembernek:

- Aztán jelentkezzen, előjegyzésbe veszem.

Megfordult, és meglátta a megállóban várakozó Inát.

- Szevasz, Inka!

- Szevasz. Elkísérhetlek?

A főnővér gyanút fogott.

- De hát én csak a kórházba megyek - mondta, és az alig ötven méternyire álló épületre mutatott.

- Az is elég lesz.

Néhány lépést mentek szótlanul, aztán megszólalt Ina, halkan, színtelen hangon:

- Beszéltél Arnottal?

- Minden nap beszélek vele.

- Arról, hogy gyereket várok?

Marta csak hebegni tudott.

- Nem tudom… talán arról nem…

- Egyedül te tudsz róla.

- Én nem… valahogy… - köntörfalazott Huňková - … ő… magától jött rá… egyenesen nekem szegezte a kérdést.

Ina nem akarta megbántani a főnővért.

- Mindegy - mondta. - Úgyis megtudta volna.

A főnővér fellélegzett.

- Hát persze… világos… mire jó ez a bújócska?

- Csakhogy arra is rájött, hogy tőle van a gyerek.

Huňková elsápadt.

- Jézusmária! Erre nem is mertem gondolni. Illetve merni mertem, de…

- Azt mondta, hogy ezzel akarom tönkretenni.

- Micsoda? Piszok disznó!

A kórház kapujához érkeztek, bentről Blažej jött kifelé. Kitárta előttük az ajtót és néma meghajlással üdvözölte őket. Huňková egycsapásra megenyhült, nem nagyon, csak egy-két fokkal. Nem olvadt el a kedvességtől, de újra azzá a buzgó seprűvé vedlett, amelyik minden helyzetben egyformán jól seper.

- Jó reggelt, főorvos úr!

Alig tűnt el Blažej a látókörükből, megszólalt Ina, halkan, de határozottan:

- Marta, nem akarom megtartani a gyereket.

Štrosmajer ruhástul szundikált az orvosi szoba díványán. Kis lámpa égett a sarokban. Kopogtatás hallatszott. Štrosmajer nyomban felébredt, de nem akarózott fölkelnie.

- Szabad!

Králová lépett be a szobába.

- Jó estét!

- Azt álmodtam - mondta Štrosmajer -, hogy valaki kopogott, és felébresztett álmomból… de most látom, hogy ez nem igaz, folytatódik az álmom.

- Maga aztán szemérmetlenül hazudik - mondta nevetve Králová.

Štrosmajer sem tudta elfojtani a nevetést.

- Nem mondom, az arcok, az alakok kissé elmosódottak voltak… de az álombéli hölgy ugyanazzal a szándékkal állított be, mint maga.

- Az a hölgy is a maga foga miatt jött?

A férfi az állához kapott.

- Most aztán kegyetlenül kiverte az álmot a szememből.

- Még mindig fáj a foga?

- Még mindig.

- Jó hírt hoztam. Csütörtökön meg tudják csinálni.

- Rezekálnak?

- Majd meglátjuk.

- Maga csütörtökön látja meg, de én már egy hete egyebet se látok. Megbeszélte velük az érzéstelenítést?

- Megbeszéltem. Beleegyeztek az altatásba. Holnap megcsinálom az EKG-ját.

Štrosmajer szimatot fogott:

- A fogorvosnak is be kell mutatnunk az EKG-t?

- Anélkül nem szabad elaltatnom.

Štrosmajer elkámpicsorodott, de aztán erőt vett magán.

- Vallja be, hogy szeretne pucéran látni.

- Mi tagadás, de ilyesmiről nem illik beszélni.

Vaclav Penkava elbüszkélkedett feleségének a megbütykölt özönvíz előtti, de egyenletesen duruzsoló, dohogó Prága Pikolójával.

- Ez nem is autó… ez óramű… egy Omega! - rikkantotta harsányan.

Úgy látszik, Mártának egész máson, kevésbé vidám dolgokon járt az esze.

- Vasek… segíteni kéne Inának.

- Kitekerni az anyósa nyakát, erre gondolsz?

- Bajba került.

- Miféle bajba?

~ Én hoztam rá a bajt… Ina másállapotban van.

- Csak nem tőled?

- Ugyan… Blažejtől.

Penkava füttyentett.

- És semmi szín alatt nem akarja megtartani a gyereket. AB elé kell mennie.

- A szentségit! - kiáltott fel Penkava. - És kézen fogva viszi magával a főorvost a bizottság elé?

- Azt aligha.

- Hát akkor kit?

Mártának nehezen forgott a nyelve.

- Téged.

Penkavának uralkodnia kellett magán, hogy le ne csapja a motorháztetőt. De belátta, hogy jobb a békesség, és inkább kikapcsolta a dohogó motort.

- Kicsodát?

- Vasek, meg kell tenned Inkáért!

- Menjek és mondjam a bizottságnak, hogy én csináltam azt a gyereket, és hogy szánom-bánom és soha többé nem teszek ilyet? Nem volna jobb, ha a bizottság helyett Blažejhez mennék?

- Ez nem segítene Inkán… és rajtam sem.

Vaclav eltűnődött ezen, aztán megszólalt, nagyon halkan, szinte suttogva:

- Atyaisten… engem mindig kerültek a lányok… és most álljak oda, mint a környék legszebb madarának a csábítója! Úgysem hiszik el rólam.

Az asszony megölelte.

- Édes Vasek, terólad biztosan elhiszik.

És olyan forrón szorította magához a szerelőt, hogy szándékát nem lehetett félreérteni.

Karel bemosakodott. Belépett Blažej, felhúzta a jelzőórát, és beállt a szomszédos mosdókagylóhoz. Némán csutakolta a kezét, előbb a tenyerét, aztán a kézhátat, majd az ujjait vette sorra.

Végül megszólalt Karel jelzőórája, az orvos öblíteni kezdte a kezét. Blažej elérkezettnek látta az időt a megszólalásra.

- Volna egy kérésem magához, kolléga úr.

~ Parancsoljon.

- Szeretném, ha maga műtené meg holnap azt a combnyaktörést. Én traumatológiai szemináriumra megyek Prágába.

- Rendben van.

- Talán hasznát is veszi majd a kandidátusi értekezéséhez - vetette oda mímelt könnyedséggel.

Karel elképedt.

- Ha jól emlékszem, valami hasonló témával foglalkozik, ugye?

- Igen. A fractura colli femoris csontgyógyulási időfaktorai a törési vonalon.

- Hol tart vele?

- Úgy egy fél év múlva be tudom fejezni. - Karel keze megállt a csap alatt. - De hát maga nem engedélyezte.

- Csak átmenetileg. Az akkori hiányos orvoslétszám mellett kockázatos dolog lett volna kandidatúrára engedni magát. De most, hogy Peterka doktor is munkába állt, lényegesen megváltozott a helyzet.

Megfordult, és meglátta az ajtóban álló Andreát. A lány döbbent arca félreérthetetlenül elárulta, hogy sok mindent hallott a beszélgetésből. Blažej elszégyellte magát, és szigorú hangon megszólalt: - Kérem, hogy pontosan kezdjék a műtéteket.

Este az öreg Sova karosszékében ülve olvasott. Megszólalt a telefon.

- Alžbeta vagyok. Jó estét. Blažej engedélyezte Karelnek a kandidátusit.

- Tényleg?

- Chalaba tökéletes munkát végzett.

- Gondolod?

- Nem vitás. Festová doktornő beváltotta az ígéretét.

- Azt hiszem, tévedsz.

- Lehet, de mégis szeretném, ha mindkettőnk nevében megköszönné neki, hogy közbenjárt Karel érdekében.

Az öregúr még aznap este így szólt Festovához:

- Képzelje, a menyem azt hiszi, hogy maga interveniált Chalaba professzornál.

Az asszony a szemközti székre mutatott.

- Hát, ahogy vesszük. Én megírtam neki a levelet, ő meg aláírta, és elküldte Blažej főorvosnak.

- És miért tette ezt? Hiszen tudta, hogy ellenzem.

Festováról lepattant az öregúr szemrehányása.

- Jól néznék ki, ha mindig a férfiak kedvére tennék.

- Tényleg maga írta azt a levelet?

- Mit gondol, ki írta? Azt hiszi, hogy a prof ilyesmivel strapálja magát? Életében egyszer erőltette meg magát, amikor lefektetett… akkor sem olyan nagyon.

Sovát mindig zavarba hozta az efféle beszéd. A doktornő észrevette.

- Bocsásson meg, tudom, hogy nem szereti, ha szexről beszélnek a maga jelenlétében.

- Mi szépet olvas? - kérdezte Sova, hogy másra terelje a szót.

- Újra elővettem régi kedves olvasmányomat, Thomas Wolf Nézz vissza angyalkát. Olyan istenien írja le, hogyan zabái az apja, hogy megéheztem tőle. Sütök egy kis szűzpecsenyét… egy csirkefogó betegem hozta disznótorból. Ugye, velem tart?

- Nem tudom, nem volna szabad ilyen későn ennem.

- Ugyan kérem! Ha már le kell mondanunk a kefélésről, legalább a bendőnket tömjük meg jól.

*

Štrosmajer csaknem anyaszült meztelenül feküdt az EKG-szobában, különféle műszerek csápjai tekeredtek a testére. Králová doktornő meg egy nővér forgolódtak körülötte, némán, szorgosan, fegyelmezetten. Štrosmajer szokatlanul csöndes volt és szótlan. Mindent eltűrt - csak összehunyorított szemmel figyelte az eseményeket.

- Köszönöm - szólalt meg Dana a vizsgálat végén. - Megkínálhatom egy kávéval?

Kávéscsészét nyomott Štrosmajer kezébe, magának is töltött.

- Volt egy infarktusa.

Štrosmajernek a szeme se rebbent.

- Már jó régen lezajlott.

Az orvos még most is hallgatott.

- Csak megfigyelt magán valami tünetet…

- Semmit.

Dana látta, hogy Štrosmajert annyira megviselte a vizsgálat eredménye, hogy hasztalan próbálja szóra bírni.

- így hát a gyógyszereken kívül néhány tanáccsal is el kell látnom… bár ezeket maga is jól tudja. Elöljáróban: abba kell hagynia a dohányzást, kerülnie kell minden fizikai megerőltetést, cipekedést, lépcsőjárást, ne hajoljon, inkább guggoljon. Továbbá nem szabad idegeskednie, aludjon kiadósan és rendszeresen, sétáljon, ne fogyasszon állati zsiradékot, tartózkodjék a hízástól… ugyanez a női bájakra is vonatkozik. - Kis szünet után megkérdezte: - Nehéz lesz?

- Ezek tanácsok vagy utasítások?

- Hát… utasítások. Betartja majd őket?

- Ha jól értettem, én már csak afféle tranzitutas vagyok ebben a siralomvölgyben.

- Nevezhetjük annak is.

- Köszönöm az őszinteséget. És most én adok néhány tanácsot magának.

- Tanácsot vagy utasítást?

- Utasítást. Először: az egészségi állapotomról senkinek egy szót sem. Másodszor: sem a kórházban, sem magántársaságban. Harmadszor: maga gondoskodjék a gyógyszereimről, mert én a büdös életben nem váltom ki őket a saját nevemre. Negyedszer: munka közben, sem a műtőben, sem másutt, egy szemvillanással se jelezze, hogy kíméljem magam. Ötödször: mondja meg Vtriska főorvos úrnak, hogy tévedett, kutyabajom.

- Miért éppen Vrtikának?

- Mert hülye vagyok, és csak most jöttem rá, hogy neki járt el a szája… Megígéri?

Dana megzavarodott. így aztán a kérdésre kérdéssel válaszolt:

- Miért kell megígérnem?

- Mert egy percig sem tudok úgy élni, hogy kíméljenek vagy szánakozzanak rajtam.

- De hát akkor teljesen egyedül marad a szívével.

- Mindig is egyedül voltam. Maga nem?

Mielőtt Dana válaszolhatott volna, Štrosmajer fölállt, az orvosnő kezéhez hajolt és megcsókolta. Amikor fölegyenesedett, megszólalt. A hangja szomorú volt, szívfájdítóan szomorú.

- Bocsásson meg, amiért lehajoltam. Ezentúl guggolva csókolok kezet.

Kiment, vissza se nézett. Danát olyan szomorúság fogta el hirtelen, hogy elpityeredett, akár egy kislány. Nem tudta, mitévő legyen, hová menjen, kivel ossza meg bánatát. Meglátta a telefont, fölvette a kagylót és tárcsázni kezdett, Řehoř jelentkezett a vonal végén.

- Mit csinálsz? - kérdezte az orvosnő.

- Te vagy az, Danka?

- Zenét hallgatsz?

- Most éppen nem. Hát te?

- Én? Szolgálatban vagyok.

- Te sírsz?

Dana máris megbánta, hogy fölhívta az érsebészt.

- Nem, nem. Majd jelentkezünk Eliskával. Jó éjszakát.

Lerakta a kagylót. Úgy ahogy volt, ruhástul ledőlt a díványra, összekuporodott, behunyta a szemét, nem akart látni, nem akart hallani senkit és semmit.

Štrosmajer egy fiatal nővérbe ütközött a folyosóajtóban. Udvariasan félreállt, és előre engedte.

- Csak ön után, ifjú hölgyem!

A lány összerezzent erre a megszólításra.

- Köszönöm. Ma olyan jókedvű a doktor úr, nekem meg szörnyű napom van.

- Ne búsuljon, estére mindig jóra fordulhat a nap.

A lány elmosolyodott és tovalibbent.

- Vagy ellenkezőleg - dünnyögte maga elé Štrosmajer.

TIZENHATODIK FEJEZET

Vaclav Penkava és Ina a bizottság elé járult. Négy férfi és egy nő ült a hosszú asztal mögött. A férfiak ötven év körüliek lehettek, a nő jóval fiatalabb.

Az elnök intett, hogy üljenek le. Futólag belenézett az aktába. Bal oldali szomszédját szemláTomast lenyűgözte Ina szépsége, s elismerő pillantással lopva az elnökre sandított. Az elnök Ina felé fordult.

- Itt fekszik előttünk a terhesség-megszakítás iránti kérvénye. Elöljáróban meg kell mondanom, hogy nem szívesen járulunk hozzá, mivel ön épp most van abban a korban, amely a legideálisabb az anyaságra.

Ina hallgatott.

- Szociális akadályok sem forognak fenn… miért nem akar hát gyermeket?

- Akarok… csak később.

- Tudja a férje, hogy gyermeket vár?

- Nem tudja.

- Okvetlenül tudnia kell, hogy nem övé a gyerek?

- Ha megtudná, hogy gyereket várok, mindenképpen rájönne, hogy nem tőle van.

- Miből jönne rá?

- Abból, hogy abban az időben nem is volt itthon.

- Mennyi ideig volt távol?

- Három hónapig.

Az elnök a társaira nézett. A fiatal nő Vaclavra szegezte szigorú tekintetét.

- Hol ismerkedett meg Jahymnéval?

- Én? Egy összejövetelen.

- A feleségével vett részt azon az összejövetelen?

Penkava kicsit kapkodva válaszolt. Tökéletesen betanulta a szerepét, de olyan ideges volt, mint még soha.

- Igen … vagyis nem… a feleségem később szolgálatba ment.

- Milyen szolgálatba?

- A feleségem a kórházban dolgozik, nővér… mármint fő.

- A kórházban együtt dolgozik Jahymnéval?

- Igen.

- És jó viszonyban vannak egymással?

Vaclav agya lázasan dolgozott, tudta, hogy válaszával javíthat, de ronthat is a helyzeten.

- Igen, azt hiszem, jól megvannak.

- Nevezhetjük barátnőknek őket?

- Talán.

- Nem szégyelli magát, mialatt a felesége nehéz és fáradságos éjszakai kötelességét teljesíti, maga összeszűri a levet a legjobb barátnőjével?

- De.

- Mit de?

- Szégyellem magam.

- Hányszor… - kérdezte a szigorú tekintetű ülnöknő.

- … hányszor szégyellem magam? - kérdezte ártatlan képpel Vaclav.

- … hányszor voltak együtt… úgy?

- Egyszer, egyetlen egyszer.

- Ha akarjuk elhisszük, ha nem akarjuk, nem …

Ezzel visszaadta az elnöknek a kérvényt, jelezve, hogy nincs több mondanivalója. Az elnök körülnézett, de senki sem jelentkezett szólásra. Erre, kötelességből, megkérdezte:

- Nem akarja még egyszer végiggondolni?

Ina megrázta a fejét.

Egy ötvenes éveit taposó, gömbölyded, jóságos képű asszonyság lépkedett szaporán a folyosón. Az osztályos nővér jött vele szembe, gyógyszeres kocsit tolva. Az asszony tisztelettudóan köszönt, és megkérdezte: - Ne haragudjon, amiért feltartom, de hol találom a főorvos urat?

A nővér az egyik ajtóra mutatott. Az asszony bátortalanul bekopogtatott, és noha nem hívták be, lenyomta a kilincset és belépett. Arnot Blažej azért nem mondta, hogy szabad, mert éppen telefonált.

- Már rég itt kellene lennie annak a röntgenerősítőnek, a képernyővel együtt… Elég régen kértem, nem értem, miért indokoljam meg újra.

Az asszonyság úgy állt az ajtóban, mint a megtestesült türelmetlenség. A főorvos persze csöppet sem örült, hogy valaki felszólítás nélkül bemerészkedett a szobájába, de mit tehetett? Válaszolnia kellett beszélő partnere kérdéseire.

- De hát nincs ennél fontosabb dolgunk

?

Az asszony elvesztette a türelmét.

- Főorvos úr kérem, nem tudná abbahagyni egy pillanatra?

Blažej fagyos tekintettel nézett az asszonyra, és a fejével intett, hogy nem. Majd beleszólt a kagylóba:

- Hogy magyarázzam meg nekik, mennyire fontos számunkra az a készülék, ha egyszer nem sebészek?

Az asszony nem bírta tovább idegekkel, és kétségbeesetten felkiáltott:

- Főorvos úr, emberéletről van szó.

Ez hatott.

- Le kell tennem - szólt a kagylóba Blažej -, majd visszahívom. - Lerakta a hallgatót. - Mi történt?

- Dobiasné vagyok, zöldségüzletünk van a főtéren, talán ismeri a főorvos úr…

- Ismerem…

Ettől megeredt az asszony nyelve, egy szuszra ki akarta önteni minden bánatát, keservét.

- Ma reggel szörnyű baleset érte az uramat, leesett a teherautóról. Éppen mandarint szállítottak a boltba, az uram rakodás közben megcsúszott, és olyan szerencsétlenül esett…

Blažej tudta, kiről van szó, de nem értette, mit akar tőle ez a bőbeszédű asszonyság.

- Igen. Luxációs nyílt csonttörés a bokaízületben. Most készülnek megoperálni…

- Ezért jöttem.

- Miért?

- Ki operálja?

- Sova doktor úr.

- És miért nem a főorvos úr?

- Ma Sova doktor úr operál. Nekem más dolgom van.

A pufók arcú asszony szeme könnybe lábadt.

- És nem lehetne ezen változtatni, főorvos úr drága?

- Miért kellene változtatni?

- Mert… bizonyára megért engem… nagyon nem szeretném, ha egy kezdő operálná az uramat. - És némán odacsúsztatott egy borítékot.

- Sova doktor úr nem kezdő… ezt a műtétet is tökéletesen végzi majd.

Dobiasné ettől végképp kiborult.

- Gondolja meg, főorvos úr, mekkora felelősséget vesz a vállára ez az ember!

Blažej ridegen, sőt gorombán vágott vissza:

- Nem kell erre figyelmeztetnie minket, Dobiasné. Ezt a felelősséget mi már jóval a férje balesete előtt a vállunkra vettük. Ajánlom magamat.

És csak most lökte vissza a borítékot* az asszony elé. A zöldségesné halálosan megsértődött; ezt nem hagyhatta annyiban.

- Halasszák el a műtétet.

- Nyílt törés nem tűr halasztást. - Elrakosgatta az asztalról a holmiját, indulni készült.

- Akkor nem egyezem bele az operációba.

- A férje már beleegyezett.

- A férjem…! Azzal mindenki azt csinál, amit akar.

- Eszméletlen a férje vagy nem beszámítható?

- Dehogy, isten őrizz! Kérdezzük meg Sova doktor urat, hátha önként visszalép.

Ettől a főorvos végképp dühbe gurult.

- A világ minden kincséért sem zavarnám műtét előtt.

Az asszony eszelősen igyekezett megtörni Blažej makacsságát.

- Hát akkor… hát akkor…

Blažej kitárta az ajtót.

- Bocsásson meg, de be kell zárnom a szobát.

Dobiasné megértette, hogy kidobták. Az ajtóból még visszaszólt:

- Megbánja ezt még valaki!

Dana Králová asztalán megcsörrent a telefon.

- Halló!

- Én vagyok, Dana - jelentkezett Řehoř doktor, és hangjában örömteli izgalom vibrált.

- Szevasz, Gregory - szólt a kagylóba Dana jókedvűen. - Gyanúsan vidám a hangod.

- Most értesültem a szenzációs hírről. Te vagy az első ember, akinek elmondom.

- Akkor add elő.

- Képzeld, levelet kaptam! Azt írják, hogy egy évre kiküldenek Algírba. Pedig már lemondtam róla.

Dana jókedve egycsapásra elpárolgott.

- Én nem.

- Kissrác korom óta vágyódom Afrikába.

Danának nem kis erőfeszítésébe került megőriznie a nyugalmát.

- Klassz dolog, hogy teljesült a vágyad. És mikor kell indulnod?

- Legkésőbb egy hónap múlva. Megbetegedett valaki a teamből, és hogy úgy mondjam, én vagyok a tartalék űrhajós.

- Meg tudod oldani ilyen rövid idő alatt? - kérdezte óvatosan Dana.

- Muszáj. Majd körülnézek, szerzek neked is helyet és lehúznánk még egy-két évet odakint. Közben, persze, összeházasodnánk.

Dana szomorúan bólintott..

- Tudom, úgy terveztük, hogy még tavasszal egybekelünk - folytatta Řehoř -, de mit számít az a pár hónap, igaz?

- Persze hogy nem számít.

- Hát akkor, Dana, nekem rohannom kell… csak meg akartam osztani az örömömet veled. Majd részletesen megbeszéljük… a szokott időben megyek, viszlát.

- Viszlát.

Dana letette a kagylót, a szemközti falat bámulta. A falon, rajzszöggel odaerősítve, fehér szalagos mirtuszkoszorú függött; Alžbeta esküvőjéről hozta haza. Most levette a falról és lassú mozdulattal a papírkosárba ejtette.

Még aznap este egy üveg spanyol vörösborral beállított az érsebész.

- Csak nem ünnepelünk? - kérdezte Dana, és úgy tett, mintha csodálkoznék.

Řehoř mindkettőjüknek töltött, koccintottak.

- A nagy utazásra! A fekete kontinensre!

Egyhajtásra kiitta a borát, Dana épp hogy belekóstolt.

- Mi bajod? - kérdezte a férfi a csaknem érintetlen borra mutatva.

- Nekem ez nem ünnep - mondta Dana keserűen.

Leült, de nem a heverőre, mint rendesen, hanem egy székre. Řehoř - mi mást tehetett volna - letelepedett szemközt vele.

- Azért, mert félsz a várakozástól?

- Nem csak azért.

- Akkor azért, mert elhalasztjuk az esküvőt?

- Nem csak…

- Hát akkor miért? - kérdezte most már ingerülten az érsebész, mert nem tudta, mire vélje Dana viselkedését.

- Azért, mert azt hittem, te is komolyan gondoltad, hogy együtt éljük le az életünket.

- Persze hogy komolyan gondoltam.

- Igen? És egyszer csak bejelented, hogy egy évre elutazol, meg hogy ezt vegyem tudomásul és kész. Én nem ilyennek képzeltem el az együttélést.

Řehoř elfogódottan hallgatott; erre nem számított.

- Te nem tudod, milyen régen várok már erre a napra - mondta egy kis idő múlva.

- Úgy látom, két malomban őrölünk.

- Ne haragudj.

- Nem haragszom… azt tetted, amit a szíved diktált.

- Hát a te szíved mit diktál?

Danát még jobban elkeserítette a kérdés. Halkan, látszólag higgadtan reagált az érsebész kérdésére, de válaszába beleadta minden keserűségét.

- Hogy az én szívem mit diktál? Legszívesebben azt mondanám neked, Gregory drágám, hogy válassz: vagy én, vagy Algír.

Řehoř csak most érezte át a lány fájdalmát.

- Ezt komolyan gondolod? - kérdezte, mert mindössze ennyi tellett tőle.

- Halálosan komolyan.

Řehoř énje lázadozni kezdett.

- Szóval vagy te, vagy Algír?

Dana néma fejbólintással erősítette meg ultimátumát.

- Akkor én meg azt mondom, hogy ezt a felszólítást egy kicsit sportszerűtlennek tartom, egy kicsit övön alulinak.

- És ki ütött övön alul, talán én?

Ezzel kiment a szobából. Řehoř doktor egy darabig még ülve maradt. Nem tudta, mitévő legyen. Aztán körülnézett, felállt, felcsatolta csuklójára az óráját, amelyet - szokás szerint - mindjárt érkezése után levett, és elhagyta a lakást.

Dana meghallotta az ajtócsapódást - bólintott, mintha nemcsak felkészült volna rá, hanem mintha tudná, hogy ami ma történt, az már rég eleve elrendeltetett.

Ina erre a napra volt kiírva abortuszra. Végighaladt az ortopédia folyosóján. Érezte, hogy valami idegesség vibrál a levegőben, bajt szimatolt. A nyitott ajtóból meghallotta Blažej dühös hangját.

- Az istenit neki! Már csak ez hiányzott!

A folyosó bejáratánál feltűnt Dobiasné egy rakás csomaggal és egy rózsacsokorral. Lábadozó férjét jött meglátogatni.

Blažej kérdésekkel ostromolta Karelt.

- Vett tőle váladékot?

- Vettem.

- Átküldte bakteriológiai vizsgálatra?

- Hogyne.

- Mikorra várja az eredményt?

- Holnap reggelre.

- Adatott lázcsillapítókat?

- Igen. De még nem ment le a láza.

- Egyelőre rendeljen neki Ampicilynt, holnap megmondom a többit. Szólni kell a feleségének.

- Nem várhatnánk még vele? - kérdezte Karel.

- Nem - vágta rá határozottan Blažej. - Magyarázza meg az asszonynak, miről van szó… nem tehetünk mást.

- Átszállítsuk az elkülönítőbe? - kérdezte az osztályos nővér.

Blažej bólintott.

- Méghozzá azonnal!

Dobiasné még oda sem ért a kettes kórteremhez, amikor sarkig tárult az eddig félig nyitott ajtó, és az osztályos nővér rákiáltott az arra haladó beteghordóra:

- Gyere ide, Rudika. Gurítsd át a manust az izóba.

A beteghordó betolta a kocsit a kórterembe. Ina fogta az ajtót, hogy be ne csukódjon.

Dobiasnét elképesztette ez a durva hangú utasítás, de nem állt meg. Már belépett volna a kórterembe, de éppen szembe jött vele a tagbaszakadt Rudika, és a tolóágyon az ura! Dobiasné nem hitt a szemének. A beteghordó nyomában Blažej és Karel lépett ki komor arccal a kórteremből.

Dobiasné elgyötört, ziháló mellű, verejtékben úszó férjére nézett, és felsikoltott - ennyi tellett tőle:

- Mit jelentsen ez? A haldoklószobába viszik?!

Blažej az asszonyhoz lépett.

- Asszonyom, kórházban nem szokás kiabálni - mondta ridegen.

- Mindent elkövetünk, hogy megmentsük a férjét.

- Veszem észre.

- Amint látja, a férje nincs a legjobb állapotban. Már éppen értesíteni akartuk önt.

Dobiasné észre sem vette, hogy pár lépéssel arrébb Ina hátát a falnak vetve fülel.

- Ezt kétlem…

A főorvos legszívesebben átharapta volna Dobiasné torkát.

- Minden esetben tájékoztatjuk a hozzátartozókat, most is megtettük volna.

- Mi baja az uramnak?

- Még nem tudjuk pontosan, annyi bizonyos, hogy elgennyesedett a sebe.

- Hogy lehet ez, az istenért, mitől? - üvöltötte Karel arcába Dobiasné.

- Nyílt törésnél előfordul. Már a törés pillanatában elszennyeződött a seb.

- De hamar megtalálják a megfelelő választ1 Szóval ezért vitték az izzóba?!

- Nem izzóba, hanem izóba. Kórházi nyelven így nevezik az izolált szeptikus kórtermet. Oda fektetünk minden beteget, akinek elgennyesedik a sebe.

- És ott hagyják megdögleni.

Most már úgy ordított, hogy Blažej alig bírta túlharsogni.

- Idehallgasson, Dobiasné! Itt nem lehet ilyen hangon beszélni. Egy percig sem hallgatom tovább…

- Ha nem, hát nem! Majd oda megyek, ahol meghallgatnak. De a következményeket magának kell viselnie - és úgy vágta be az ajtót maga után, hogy még a portán is meghallották.

Karel Blažejra meredt.

- Nem kéne felhívnia az igazgatót? Jobb, ha tőlünk tudja meg..;

- Maga csak menjen, és törődjön a pácienssel… Le kell nyomnunk a lázát.

- Ha először az asszony beszél vele… - próbálkozott újra Karel.

- Attól ne féljen - szakította félbe Blažej. - Ez az én gondom.

Sarkon fordult, és ekkor megpillantotta Inát. Meghökkent, de aztán

némán biccentett és elment.

- Gyere, átkísérlek a nőgyógyászatra - ajánlkozott Huňková, de Ina hirtelen meggondolta magát.

- Köszönöm, már nem szükséges.

- Mi az, hogy nem szükséges?

- Megtartom a gyereket - felelte Ina alig hallhatóan.

Amikor Vaclav Penkava este meghallotta a feleségétől, hogy Ina megváltoztatta a szándékát, úgy ugrott fel a heverőről, mintha tüzes vasszeget szúrtak volna a fenekébe.

- Szóval megtartja?! Végigjárja ezt az egész kálváriát, és most képes megtartani a gyereket!

Az asszony megpróbálta kiengesztelni:

- Vasek, drágám, tudom, hogy haragszol rá… biztosan rám is, amiért belerángattalak ebbe a históriába, mégis mondanék neked valamit.

- Mit?

- Tökéletesen megértettem Inát… egy rossz szavam nem volt hozzál Közben az is eszembe jutott, hogy nekem már édesmindegy, megmaradok-e főnővérnek vagy nem, de én is szeretnék egy kisbabát.

Vaclav szeme kerekre tágult.

- De hisz annyira kívántad azt az állást.

Az asszony letelepedett a férje mellé a heverőre.

- Kívántam, kívántam, de most másvalami után kívánkozom.

Penkava nagyot sóhajtott.

- Jól van . De ígérd meg, hogy nem kell majd egy jó barátot hajkurásznunk, aki elmegy veled a bizottsághoz…

A kórházigazgató még odafirkantotta nevét a levél aljára, s máris viharosan üdvözölte Blažejt.

- Üdvözlöm, főorvos elvtárs… bár az igazat megvallva, találkozhattunk volna kellemesebb körülmények között is.

- Dobiasnéra gondol?

- Szóval már tudja? Mondja meg őszintén, hogy van most az a Dobias?

- Nincs nagyon jó állapotban - felelte kertelés nélkül Blažej. - A lázát ugyan sikerült lenyomni harmincnyolc alá, de még nem láztalan. A bakteriológiai vizsgálat eredményét figyelembe véve Streptomycinnel kezeljük, a fájdalmai enyhültek… de lényeges javulásról egyelőre még nem beszélhetünk. Sova doktor alighanem kénytelen lesz újra megműteni.

Attól a pillanattól fogva, hogy Sova doktor neve elhangzott, az igazgató úgy viselkedett, mintha aknamezőn járna.

- Sova doktor? Nem volt elég egyszer magának?

- Tessék?

- Láthatta, mit művelt.

Arnot Blažej nem az az ember, aki első szóra készségesen meghátrál, másodikra sem nagyon.

- Sova doktor nem követett el semmiféle műhibát.

- Hát kérem… ez nézőpont kérdése. De értse meg, egy ilyen gikszer után nem mondhatjuk, hogy nem történt semmi, és továbbra is úgy kezeljük a beteget, ahogy mostanáig kezeltük.

- De ha elveszem Sova doktortól a pácienst, ezzel egyszersmind beismerem, hogy csakugyan műhiba történt, hogy nem lett volna szabad rá- bíznom a műtétet, hogy valóban mulasztást követtünk el… ami egyszerűen nem igaz.

- Nem beszélve arról, hogy ez rossz fényt vetne az ortopédosztályra, nemde? - jegyezte meg csípősen az igazgató.

A főorvos ebből a mondatból kiérezte, hogy az igazgató presztízs-kérdést csinál az ügyből. Ez felbőszítette.

- Ha valaki megmondja, milyen műhibát követtünk el, máris elveszem Sova doktortól a pácienst, de addig nem.

Az igazgató gondterhelt arcot vágott.

- Maga szerint jobb, ha megvárjuk, amíg a járásból vagy egyenesen Prágából kiszállnak, hogy megállapítsák, történt-e műhiba vagy sem? Mert biztosíthatom afelől, hogy Dobiasné Prágáig is elmegy a panaszával. Ezt talán Sova doktor is beláthatja.

Blažej válasza egyenes volt és félreérthetetlen:

- ő talán igen … de én nem.

Este Blažej mindent kitálalt a feleségének. Később az asszony megkérdezte. Jó az, hogy ennyire kiállsz Sova mellett?

A férfi az állólámpa mellett olvasott.

- Nem értem a kérdést. Nemrég még azt akartad, hogy együtt írjuk a kandidátusi értekezést.

- Most is azt akarom, de nem ártana, ha éreztetnéd vele, hogy bajba került, bemártanád egy kicsit… aztán kihúznád a pácból. Nem mernék megesküdni rá, hogy bárki méltányolná ezt a te bátor kiállásodat.

- Ki az a bárki?

- Például Sova doktor.

- Méltányolja vagy sem… mégsem hagyhatom, hogy leköpjék az osztályomat.

- Ha ennyire véded az embereidet, remélem, ők is megvédenek majd, ha úgy adódik.

Az asszony benyúlt a szobai hűtőszekrénybe, kivett belőle egy palack fehér bort és mindkettejüknek töltött. Blažej félretette a könyvet.

- Sova igen derekas munkát végzett.

Az asszony bedugaszolta a palackot.

- Nocsak! - jegyezte meg szárazon.

Řehoř, az érsebész két nagy bőrönddel és egy kézitáskával érkezett a vasútállomásra. A nyitott peronon lerakta a poggyászt, körülnézett, és megpillantotta Dana Královát. Nem hitt a szemének.

- Dana?

A lány sehogyan sem tudta leplezni zavarát.

- Azért jöttem ki, hogy elbúcsúztassalak. Érezd jól magad Algírban, és ne gondolj többé arra az ultimátumra.

Řehoř magához ölelte és megcsókolta.

- Csak rád fogok gondolni.

- Én is terád.

- Megvársz?

- Megvárlak.

Az öreg alma mater tele volt fiatalemberekkel, köztük volt Blažej. Egy kicsit elfogódottan lépdelt az ódon folyosókon, de azért mosolyogva, legalábbis mosolygásra készen.

Bekopogott az egyik ajtón, s hogy nem kapott választ, lenyomta a kilincset, és belépett. A szoba üres volt, Blažej zavartan topogott.

Kisvártatva belépett a fiatal titkárnő.

- Jó napot!

- Jó napot! - köszönt vissza a főorvos. - Doktor Blažej vagyok, Borból jöttem, és ahogy Chalaba professzor úrral előzetesen megállapodtunk, elhoztam a magam és Sova doktor úr értekezését.

Aktatáskájából elővette a két, több példányban gépelt szöveget, de a titkárnő nem nyúlt érte.

- Ne nekem adja, hanem mindjárt Cvach doktor úrnak, ő foglalkozik ezekkel az ügyekkel.

Blažej azt hitte, félrehallotta a nevet.

- Kinek, kérem?

- Cvach doktor úrnak.

A szomszédos szoba ajtajában megjelent Cvach tanársegéd.

- Jó napot, főorvos úr - fogadta kimérten egykori főnökét.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Hárman ültek a főorvosi szobában: Arnot Blažej az íróasztal mögött, előtte Karel és Dobiasné. A zöldségesné figyelmesen és eleve sértődötten hallgatta Blažej szavait.

- Asszonyom, a tények gondos mérlegelése után úgy véljük, hogy férje elgennyesedett bokaízületét újra meg kell műteni. Ezt elengedhetetlennek tartjuk. A csont újra begyulladt, s ezt antibiotikum injekciókkal sem sikerült megszüntetni. Megnyitjuk a sebet, eltávolítjuk az elhalt szövetet, váladéklevezető csövet vezetünk be, és ezen át juttatunk antibiotikumot közvetlenül a kritikus helyre.

A zöldségesné moccanatlanul hallgatta a magyarázatot, csak apró szeme járt ide-oda, Blažejről Karelre és vissza. Feszülten koncentrált, igyekezett felfedezni a rést, a logikai hibát és természetesen a turpisságot.

- Azért tájékoztatjuk ilyen részletekbe menően, mert az igazgató úr tudomásunkra hozta az ön panaszát. Eszerint ön kételkedik abban, hogy mindent megtettünk a férjéért.

Dobiasné ezt is higgadtan fogadta, talán nem érzett sem gúnyt, sem ugratási szándékot - vagy csak egyszerűen elengedte a füle mellett a főorvos szavait, aki elhallgatott. Csend ülte meg a szobát. Végre megszólalt a zöldségesné: - Panaszt tettem, az igaz. Az igazgató úr válaszolt a levelemre, az is igaz. Csak egy kicsit cirkalmasan. Úgy látszik, maguk összejátszanak.

- Jobban tenné, ha gyalázkodás helyett a panaszáról beszélne, ha egyáltalán van valami oka a panaszra.

- Hogy van-e okom? - kérdezte az asszony. - Nem elég ok maguknak, hogy egy jelentéktelen balesettel hetekig, most már lassan hónapokig kórházban tartják az embert? Ha egy fejesről volna szó, már rég makk-egészséges lenne. De hát csak egy zöldséges…

- A maga férje ugyanolyan orvosi ellátást kap, mint bárki más.

- Akkor mitől gennyes még mindig az a seb? Mondják meg, miért gennyes? - kérdezte Dobiasné emelt hangon.

- Gyakran megesik, hogy egy gyulladást nem lehet konzervatív módszerekkel kikezelni, és ezért újra meg kell operálni… néha többször is.

- Tehát még a második műtét után sem lehet biztos az ember?

Karel igyekezett lecsillapítani:

- Reméljük, minden rendben lesz.

Dobiasné most már teli torokból üvöltözött:

- Szóval remélik, remélik, nem tudják biztosan…

Ilyen eseteknél senki nem tud semmi bizonyosat mondani.

- Hát akkor én teljes bizonyossággal megmondhatom, ha ezt a műtétet is elfuserálják, akkor elmegyek, ha kell, magához az úristenhez.,. ne higgyék, hogy egy zöldségesné nem talál el oda, ahol alaposan befűthetnek maguknak.

Erre Blažej fölállt, az ajtóhoz lépett és sarkig tárta.

- Mit csinál? - kérdezte a zöldségesné.

Értelmes beszédre van időm, fenyegetőzésre nincs. Erre tessék!

- Még nem is fenyegetőztem, úgy istenigazából, aranyoskám.

- Sem időm, sem türelmem - mondta Blažej. - Isten áldja.

De Dobiasné lerázhatatlan kullancsnak bizonyult.

- Ha azt hiszi, hogy ilyen könnyen szabadul tőlem, akkor nagyon…

téved, akarta mondani, de már nem volt kinek. A főorvos szó nélkül faképnél hagyta.

Valahol rádió szólt, zenét sugárzott a munkába induló dolgozóknak. Festová doktornő kilépett a szobájából, az ajtóban még gyorsan begombolta magán az orvosi köpenyt. Futólépésben tette meg az utat a rendelőig, közben fázósan dörzsölgette össze kezeit.

Klapetková, az öreg ápolónő ült a rendelőben, és újságot olvasott. Amikor az orvosnő belépett, letette a lapot - nem szívesen, de hát úgy illett.

- Jó reggelt, doktornő.

- Jó reggelt. Hideg van itt ma, nem találja?

Már hogyne volna hideg, amikor Kabik még nem fűtött be - jegyezte meg gúnyosan az ápolónő.

- Hogyan?

- Nem vette észre, hogy nincs befűtve?

Az orvosnő megtapogatta a radiátort.

- Hát persze… hideg, mint a jegelt hulla bordája. Aztán miért nem fűtött be?

- Mert lusta - állapította meg Klapetková. - Nem vette észre?

Az öregasszony örömét lelte az efféle piszkálódásban.

- Azt már észrevettem - felelte alaposan felpaprikázva az orvosnő -, csak nem tudtam, hogy van képe megfagyasztani bennünket meg a betegeket.

- Kabiknak? De még mennyire!

- Majd elveszem a kedvét az ilyesmitől - és ezzel kiviharzott a rendelőből.

Kabik fidibusszal alágyújtott a kazánba. Festová úgy ügetett be a kazánházba, akár egy lovassági tábornok.

- Megmondaná, miért csak most gyújt be?

Kabik hunyorogva nézett az orvosnőre.

- Előbb meg kellett javítanom valamit - mondta fahangon.

- Mit?

- Úgysem érti.

- Próbálja megmagyarázni… hátha sikerül.

- És akkor mi van? Jobban tenné, ha nem sokat forgolódna itt, még összekoszolja a slafrokját.

- Ne a slafrokommal törődjön… szívesen váltok köpenyt, ha megtudtam, mit javított meg… ha egyáltalán megjavított valamit.

Kabik ismét az orvosnőre emelte a tekintetét, lassan, ráérősen.

- Semmit sem vagyok köteles megmagyarázni magának, hölgyem.

- Én viszont köteles vagyok közölni, hogy maga lusta, mint a tetű.

És elindult az ajtó felé. Kabik méregbe gurult.

- Ezért… ezért a sértésért még bocsánatot fog kérni tőlem.

Festová erre a labdára várt, vissza is pörgette nyomban.

- Akkor már inkább a tetűtől.

És már ott sem volt. Kabik a sarokba vágta a piszkavasat.

- Engem egy ilyen vén banya ne zargasson. Engem ne!

Fölemelte az elhajított piszkavasat, és addig kotorta kifelé a már javában égő tüzet, míg teljesen elsötétült a kazán belseje.

Egy félórával később Klapetková nővér felverte álmából Sova főorvost.

- Keljen föl, főorvos úr, baj van.

Sova nagynehezen felébredt.

- Jó reggelt.

- Sajnálom, hogy a szabadnapján ilyen korán zavarom, de nagyon kérem, beszéljen Kabikkal.

- Miért kell Kabikkal beszélnem? - Sova végigsimította a karját.

- És miért van itt ilyen hideg?

- Mert Kabik sztrájkol.

Kabik sztrájkja így festett: az öntudatos férfiú a kanapén hevert, egyik cigarettát a másik után szívta, kávézott, és várta a további fejleményeket.

Sova bekopogott a félig nyitott ajtón, majd tétován belépett.

- Jó napot.

- napot.

- Hallom, hogy nem hajlandó fűteni, Kabik úr. Ez nem járja.

- Az az asszony azt mondta, hogy lusta vagyok, mint a tetű.

- Ez persze helytelen, majd utánanézek, de első a munka. Jéghideg rendelőben nem lehet dolgozni.

- Vonja vissza a tetűt, és máris megyek befűteni.

Sova nem tudott vitába szállni a lázongó fűtővel, mert Kabikné közbeszólt:

- Engem meg szutyokmárinak nevezett. Ezt nem vagyok köteles…

- De hát…

Klapetková, a jótét lélek, váratlanul kontrázni kezdett:

- Én is hallottam. Nekem meg azt mondta, hogy úgy bámulok a betegekre, mint borjú az újkapura!

Sova megpróbálta menteni a menthetőt - nem volt könnyű dolga.

- Megértem magukat, a doktornő nem mindig válogatja meg a szavait, de ő nem úgy gondolja…

Egyszerre - mint derült égből a villámcsapás - Veronika is betoppant.

- Mivelünk nem szoktak ilyen hangon beszélni, és nem is vagyunk kötelesek lenyelni, nahát! - adta ki ő is a mérgét.

Ez már nyílt lázadás volt, zendülés. Kabik pontosan érezte fölényét.

- Tessék megmondani a doktornőnek, hogy kérjen bocsánatot. Mindnyájunktól.

Sova átadta az üzenetet a doktornőnek.

- Nem irigylem magát - mondta Festová, és hangjában nem volt sem gúny, sem indulat.

- Hát látja! - válaszolta Sova szomorúan.

- Kíváncsi vagyok, hogyan akar rávenni engem, hogy megkövessem ezeket a jóembereket.

- Nem mondana pár jó szót nekik?

- Nem én!

- Gondolom, leülhetnénk velük, és szép nyugodtan tisztázhatnánk a dolgot.

- Ettől óva intem - vetette ellen Festová. - Ne trombitálja össze őket, mert én az ilyen gyűléseken képtelen vagyok befogni a számat.

- Énmiattam sem tenné meg? - kérlelte az öregúr.

Az orvosnő hosszú, átható pillantást vetett Sovára, majd így szólt halkan:

- Éppen maga miatt nem teszem.

Sova megdöbbent.

- Ezt… nem értem.

- Én meg nem óhajtok magyarázkodni.

Ez fájt, erre nem számított Sova.

- Sajnálom.

- Én is sajnálom… magát.

Az öreg orvos megbántottan állt föl a székről, félszegen meghajolt és elment. Festová úgy földhöz vágta a golyóstollát, hogy darabokra tört.

- Na, ezzel megvolnánk - mondta higgadtan.

Sova farkasszemet nézett a személyzettel. Sápadt volt, mert hazudnia kellett. Nehezen, akadozva nyögte ki a szavakat.

- A doktornő azt üzeni, hogy bocsánatot kér maguktól. Ő maga nem tudott eljönni, de bizonyára megtaláljuk majd a módját, hogy személyesen is tisztázzák vele a dolgot.

A többiek fölöttébb bizalmatlanul hallgatták.

- És most, kérem, ki-ki menjen a helyére, és végezze a dolgát legjobb tudása szerint, a szokott lelkiismeretességgel.

Nem bírta tovább az alakoskodást, elrohant.

Štrosmajer belépett a műtőbe, gyanúsan mélyeket lélegzett. Észrevette, hogy Dana figyeli a műtőasztal mellől, miközben Karel előkészíti a beteget.

- Danka, virágszálam, csókolom a kezét, drága - mondta fickósan.

Dana fürkész tekintettel nézte az öreg orvost.

- Hogy van? Kíméli magát? - kérdezte suttogva.

Štrosmajer igyekezett könnyedén csevegni.

- Ó, velem ne törődjék… pompásan érzem magam. Hát Gregory? Kap tőle levelet? Mondja, ezek az érsebészek ismerik a helyesírási szabályokat? Nem írja például két tével azt, hogy szeretlek?

- Ne aggódjon. Tisztában van a helyesírási szabályokkal. Remélem maga abbahagyta a dohányzást.

Štrosmajer szívósan igyekezett másra terelni a szót.

- A saját érzelmeivel is tisztában van? Ott vannak azok a háremek… vagy azok máshol vannak?

- Remélem, máshol vannak. - Az orvosnő nem hagyta, hogy Štrosmajer mellébeszéljen. - És azt is remélem, hogy maga már nem éjszakázik és rendesen alszik.

- Kár, hogy nincsenek ott háremek. Legalább volna Řehořnak összehasonlítási alapja. Nagyon remélem, hogy egy cseh orvosnőnek ezen a téren nem kell tartania a külföldi konkurenciától.

- Én inkább a maga fegyelmezetlenségétől tartok - felelte halkan Dana.

Hallom, hogy valamelyik nap felkurblizta a kocsiját.

- Adja át üdvözletemet Řehořnak, és írja meg neki, hogy én vigyázok magára.

- És saját magára?

Štrosmajer legyintett.

- Látom már, hogy hiába próbálom megkörnyékezni. Pedig annyi szépet reméltem magától, amióta ilyen elhagyatott.

A néptelen, fényűzően széles folyosón Arnot Blažej és Karel Sova megálltak egy kétszárnyú ajtó előtt. Az ajtón zománcozott tábla:

ORTOPÉDIAI ÉS TRAUMATOLÓGIAI TANSZÉK.

Blažej bekopogtatott, de nem kapott választ. Újra kopogott.

A résnyire nyíló ajtóban megjelent a kerek képű Cvach. Barátságosan üdvözölte a két orvost.

- Isten hozta az urakat. Egy kis türelmet kérek, mindjárt szólítjuk önöket.

Baljós csönd nehezedett a folyosóra, s kivált Blažej érezte nyomasztónak.

- Ez Cvach doktor volt? - kérdezte Karel.

- Ő. Nem ismeri?

- Csak hallomásból.

- Én személyes tapasztalatból.

Mintegy végszóra sarkig tárult az ajtó, ismét Cvach jelent meg.

- Tessék befáradni.

Nem tudták, melyiküket szólították.

- Ki menjen be elsőnek?

- Mind a ketten bejöhetnek. Nekünk nincsenek titkaink.

A tágas tanácsterem közepén hatalmas asztal, mögötte nyolc-tíz ember ült, talán két nő lehetett köztük. A tanszékvezető - minden bizonnyal Chalaba professzor - ezüstös hajú férfi volt, de korántsem keltette öregember benyomását. Ellenkezőleg: szeme fiatalosan fénylett, mozdulataiból energia sugárzott.

- Foglaljanak helyet - szólította fel a két orvost, majd Blažejhez fordult. - Kérem, ismertesse röviden értekezésének témáját.

- A kongenitális csípőízület-luxatio operatív terápiájának eredményei a kezelési eljárás és az életkor függvényében.

- Ez engem is érdekel - szólt a professzor. - Kezdje el.

Blažej szólásra emelkedett. Eleinte idegesen, kapkodva beszélt, de idővel lecsillapodott, mondandója egyre világosabb lett, szemlátomást lekötötte a bizottság figyelmét. Cvach érdeklődéssel Hallgatta végig az orvos előadását. Utána a professzorra nézett, az bólintott, s ezzel megadta neki a szót. Cvach terjedelmes jegyzetei arról tanúskodtak, hogy a tanársegéd alaposan felkészült. És ugyanilyen alaposan fogalmazta meg hozzászólását is.

- Úgy vélem, igen értékes anyaggal van dolgunk, amely jelentős adalékokkal szolgál az adott probléma jobb megértéséhez. Sajnálatos azonban hogy az észleletek eredményei mindössze három év gyakorlati munkáját tükrözik. Joggal állapíthatjuk meg tehát, hogy legkevesebb öt évet kell várnunk még a definitív és kvalitatív végkövetkeztetések levonásával. Ugyancsak tekintetbe kell vennünk, hogy a megfigyelt csoportok nem reprezentálnak elegendő számú esetet ahhoz, hogy az eredmény statisztikailag is alátámasztható legyen. Röviden szólva: kár volna egy ilyen értékes munkát befejezetlenül hagyni.

Cvach visszaült a helyére és eltette a tollát. Chalaba professzor kérdőn nézett a bizottság tagjaira. Sípková docensnő jelentkezett szólásra.

- Egyetértek Cvach doktor úrral. Igen hasznos munkáról van szó, érdemes kiegészíteni.

A többiek csak bólogattak. A tanszékvezető a halálsápadt Blažejhez fordult:

- Van valami hozzáfűzni valója?

- Nekem? Semmi.

- Ez azt jelenti, hogy egyetért a hozzászólókkal?

- Cvach doktor nagyon jól tudja, hogy tizenhárom éve kezelem ezeket a betegeket - felelte. - Igaz, hogy csak az elmúlt három év eseteit dolgoztam fel, de ennél jóval régebbi tapasztalatokkal rendelkezem.

Cvach mosolygott, szinte szelíden, megértően.

- Akkor nem értem, miért nem osztotta meg velünk gazdag tapasztalatait.

Blažej legszívesebben ízekre szaggatta volna.

- Nem sejtettem, hogy szerény tapasztalataimat olyan nagyra értékeli, ahogy ezt itt…

Chalaba nyomban véget vetett a szócsatának:

- Azt hiszem, semmi ok a konfrontációra, hiszen a feladat játszva elvégezhető, és egy éven belül figyelemreméltó munka kerül majd az asztalra.

Ezzel mindenki egyetértett.

- Ezt az egy évet tekintsük a javított változat beadási határidejének - mondta végül Chalaba, és Karelhez fordult:

- öné a szó, doktor úr.

A főorvos felállt, szedelőzködni kezdett.

- Nyugodtan itt maradhat, főorvos úr - marasztalta Chalaba.

- Elnézést kérek, de inkább távoznék - felelte rekedtes hangon.

- Parancsoljon.

Blažej nem nézett se jobbra, se balra, egyenesen megcélozta az ajtót, és a csodálkozó tekintetek kereszttüzében elhagyta a termet.

Egyedül Cvach nem csodálkozott.

- Most pedig áttérünk Sova doktor úr dolgozatára-jelentette be Chalaba. - Mi is a témája?

Nem egészen egy óra múlva Karel kilépett az egyetem kapuján. Blažej várta a Hondában. Karel szótlanul beszállt.

- Minden rendben? - kérdezte tompán.

- Minden.

- Gratulálok.

A Honda megállt a Sova sasfészek előtt.

- Köszönöm - szólalt meg Karel. - Legközelebb^ rajtam a sor. Viszontlátásra.

Blažej utánaszólt:

- Volna egy kérésem. Hálás lennék, ha hallgatna rólam, vagyis… erről: a mai ügyről.

- Természetesen. Számíthat rám!

- Még a feleségének se szóljon róla.

Karel csodálkozott ugyan, de nem vitatkozott.

- Ahogy óhajtja.

Alžbeta kötényben, egyik kezében lábassal, törlőruhával a másikban, szaladt az ura elé?

- Na, hogy sikerült?

Karel levetette a kabátját.

- Elfogadták. Vihetem a tudományos tanács elé.

Az asszony elejtette a lábast, és ujjongva a férje nyakába ugrott.

- Ez gyönyörű! Teljes győzelem! Te nem örülsz?

- Örülök.

- De nem úgy örülsz, ahogy kéne. Arnotnak hogy sikerült?

Karel zavartan köhécselt.

- Tulajdonképpen jól.

- Mi az, hogy tulajdonképpen jól? Átment vagy nem ment át?

- Ha úgy vesszük, átment.

Alžbeta feldühödött:

- Lennél szíves egyértelmű válaszokat adni?

- Megígértem, hogy senkinek nem beszélek róla. Még neked sem. Az asszony Rittyentett.

- Tehát hazavágták.

- Egy év halasztást kapott.

- Cvach?

Karel bólintott.

- De senkinek egy árva szót sem!

Alžbeta hirtelen megsajnálta a főorvost.

- Szegény Arnot.

- Csúnyán bajba kevernénk magunkat.

- Elsősorban ő keveredne bajba - mondta Alžbeta.

Blažej megindult fölfelé a lépcsőn. Már a földszintről látta, hogy felesége az ajtóban várja. Mire felért, az asszony már mindent leolvasott az arcáról.

- Megfúrt?

- Meg.

- És Sovát?

- Őt nem.

- Tehát holnap az egész kórház tudni fogja, holnapután már az egész város.

- Karel megígérte, hogy nem mondja el senkinek.

- Te hiszel neki?

- Miért ne hinnék?

- Mert én nem - felelte az örökösen gyanakvó asszony.

Az öregúr karosszékében olvasott, amikor beállított hozzá Festová doktornő. Sovát meglepte, de meg is örvendeztette a látogatás.

- Foglaljon helyet nálam. Tölthetek egy kis bort?

- A helyet elfogadom, a bort nem - felelte kurtán az orvosnő.

- Megbántottam valamivel?

- Maga engem, én magát.

- Nem értem.

- Mit mondott azoknak az embereknek, amikor azt követelték, hogy kérjek bocsánatot tőlük?

- Nem fontos.

- Ellenkezőleg! - kiáltott fel Festová. - Maga olyan helyzetbe került, mint talán még soha. Hazudnia kellett, röstellkedett, szégyenkezett.

- Rémesen - vallotta be vonakodva Sova. ^

- Na látja! Már megint olyan helyzetbe hoztam egy férfit, hogy félnie kelljen tőlem.

- De hát én nem félek magától.

- De fél. Már előre fél, mit művelek majd megint.

Festová hevesen, lehengerlően rohamozott.

- Nem félek - mondta Sova szelíden -, inkább csak aggódom egy kicsit.

- Megmondtam magának, hogy velem törököt fogott. És most tessék! Sírnivalóan nevetséges, csöppet sem hozzám illő helyzetbe kerültünk . És hová jutott maga, igen tisztelt főorvos úr, azzal a fenenagy, nemes lelkével? Ne kívánja, hogy szabatosan kimondjam, amit gondolok. Egy szó mint száz: mielőbb keressen valakit a helyemre, én elmegyek.

Sova ettől végképp elcsüggedt.

- Ezt nem teheti velem.

- Ellenkezőleg, semmi mást nem tehetek. Megváltozni nem tudok, így hát csak újabb konfliktusok és vesszőfutások okozója lennék… nem ezt érdemli.

- De hát én…

- Ezek az emberek a maga áldásos közbelépése után elvárják, hogy már holnap megkövessem őket. Én ezektől semmi szín alatt nem vagyok hajlandó bocsánatot kérni. Az egyetlen megoldás, ha odaáll eléjük, és bejelenti, hogy lemondtam az állásomról. Sokan örülni fognak neki, olyan is lesz, aki a boldogulását reméli majd a távozásomtól. Maga meg élheti tovább szép, nyugalmas életét, mint nagylelkű, igazságos uralkodó. Minden jót, kis Sovám, jó éjszakát.

Elment. Elviselhetetlenül nehéz, roppant sziklaként zuhant Sovára a magány.

Blažej belépett a szobába. Végtelenül nyomasztotta a bizonytalanság. Lerakta a táskáját, és felöltötte az orvosi köpenyt. Kopogtak.

- Szabad!

Belépett Štrosmajer. Körülnézett.

- Első vagyok?

- Majd jönnek a többiek is talán.

- Félelmetes lehetett az a procedúra a tanszéken.

A főorvos megdermedt.

- Miből gondolod?

Štrosmajer nem vette fel a kesztyűt, csak úgy általánosságban fecserészett, legalábbis látszólag.

- Engem hat ökörrel sem lehetne odavonszolni. Minden vizsga kínos és megalázó, nem találod? Mind a két fél részére. Felnőtt embereket vizsgáztatni… iszonyat. Nem szerettél volna meglépni?

Blažej is igyekezett hasonló hangnemben válaszolni.

- Nem én.

- Akkor te mindent kibírsz. Hát Cvach?

- Mi van vele?

- Hogy viselkedett? Rendesen vagy úgy, mintha ő lenne az atyaisten?

- Rendesen.

- Tehát mint az atyaisten.

Karel lépett a szobába.

- Itt a másik narviki hős. Hát maga hogy végzett, Karel…

Blažej sietve közbeszólt:

- Foglalkozzunk inkább fontosabb dolgokkal. Hogy állunk a műtéti tervvel?

Fél óra múlva már elindult a főorvosi vizitre. Minden szorongása elpárolgott. Peterka referált az első ágynál.

- Meniscus műtét, a kezelés eredményesen halad, a korábbi haematoma a jeges borogatások hatására kezd felszívódni.

Blažej a fiatal orvosra nézett, majd a betegre, és heves mozdulattal lerántotta róla a takarót. A beteg térdén valóban ott volt a jégtömlő. A főorvos egy újabb gyors mozdulattal ezt is eltávolította.

- Nem csinálta meg a punkciót - sziszegte. - Pedig mondtamha nem tévedek, kétszer is.

Peterka megköszörülte a torkát, és olyan hangon válaszolt, mintha vitaindító előadásba fogna.

- A helyzet értékelésénél arra a megállapításra jutottam, hogy nem feltétlenül szükséges pungálni…

A főorvos ráförmedt:

- Senki sem kérte, hogy értékeljen. Csak hajtsa végre az utasítást.

A fiatal orvos végigjártatta tekintetét Štrosmajeren, Sován, Huňkován. Azt is észrevette, hogy a betegek hegyezik a fülüket, nehogy kimaradjanak valamiből.

- Úgy gondoltam, hogy az orvos nem gép, hanem önállóan gondolkodó emberi lény, aki….

- Csak az az orvos gondolkodhat önállóan, aki tud is valamit - mondta Blažej, nem törődve sem a körülményekkel, sem a fültanúkkal.

- Maga egyelőre arra ügyeljen, hogy ne tegyen több kárt a kelleténél.

Peterka megpróbálta elkedélyeskedni a dolgot.

- Ez nem valami fényes perspektíva a számomra.

- Számunkra még kevésbé - vetette oda Blažej.

Peterka később jól kipakolt az orvosi szobában.

- Mit képzel ez magáról? Nagyon téved, ha azt hiszi, hogy a betegek előtt is letolhat, mint egy taknyos kölyköt.

Rajta kívül csak Štrosmajer tartózkodott az orvosi szobában. Valami felismerhetetlen ételt majszolt, amit ő ebédnek nevezett.

- És most mit szándékszik tenni, ha szabad kérdeznem?

- Pofonegyszerű a dolog. Leszerelés után fogom a sátorfámat, és odébb- állok egy házzal - mondta a sebész-novicius.

- Azt hiszi, jobb lesz egy házzal odébb?

- Másutt nincsenek ilyen beképzelt zsenik, az hétszentség.

- Ezt kézből megkontrázom - vetette ellen Štrosmajer. - Tulajdonképpen minden sebész zseni. Hamarosan maga is az lesz. De ha egy zseninek esze is van, örül, ha egy igazi szakember szóba áll vele és véleményt mond a munkájáról.

Dana Králová osont be az orvosi szobába, észrevétlenül meghúzódott az ajtó mellett.

- Mert orvosi körökben ritkaság, hogy szemtől szembe mondjuk meg a véleményünket. A magafajta orvospalántának kutya kötelessége elvégezni azt a punkciót, ha egy olyan főorvos utasítja rá, mint Blažej doktor. És ez már nem is tanács, ez már ajándék.

Peterka észrevette Královát az ajtónál, és elpirult.

- Köszönöm, de nincs szükségem rá.

Štrosmajer kétségbeesetten nézett Královára: Mit csináljunk ezzel a sráccal? kérdezte a tekintete.

- Nincs szüksége a főorvos úrra, nincs szüksége Štrosmajer doktorra, sem Sovára. Hát akkor kire van szüksége? - szólalt meg Dana Králová.

- Mindenkire, aki egyenrangú partnerként kezel.

- Idehallgasson - hördült fel Štrosmajer ha nőkről van szó, akkor egyenrangú partnerek vagyunk, de ha meniscusról, akkor még egy darabig nem.

Peterka felbődült.

- Már látom, hogy még bevonulás előtt odébbállok!

Feltépte az ajtót és kirohant. Králová elképedt.

- Hallott már ilyet?

- Hallottam.

- Mikor? Kitől?

- Harminc évvel ezelőtt, tőlem.

- Nem hiszem.

Štrosmajer felsóhajtott.

- Nekem csak az utóbbi évek kemény munkájával sikerült szert tennem szerénységre, bölcsességre és infarktusra…

Mindezt olyan elbűvölő mosollyal mondta, hogy Dana habozás nélkül arcon csókolta.

- Ó, puhul már az érzéketlen érzéstelenítő-orvos. Mi a következő lépésem?

- Velem jön és csinálunk egy újabb EKG-t.

Štrosmajer elkeseredett.

- Rémes. Hogy képes még most is ilyen aszexuális hangot megütni. Vigyázzon, már másodszor figyelmeztetem, ha így folytatja, krónikussá válhat magánál ez a… hogy saját tudományos kifejezésemet használjam … vagina pectoris.

Králová érezte, hogy haragudnia kellene, de csak nevetni tudott.

Penkava újra szétszedte a kocsiját. Az autó alatt fekve szerelt valamit, amikor két ismerős lábikra tévedt a látókörébe. Kikászálódott a kocsi alól.

- Szevasz Marta! - üdvözölte a feleségét.

- Szevasz!

Vaclavnak kérdeznie sem kellett, minden az asszony arcára volt írva.

- Mit mondtak? - kérdezte mégis, a rend kedvéért.

- Hogy minden rendben van.

Ettől Vaclav dühbe gurult.

- A te orvosaid is megérik a pénzüket! Nálad minden rendben, nálam minden rendben… de gyerek egy szál sem.

Marta körülkémlelt, nehogy meghallja valaki, miről beszélnek.

- Légy szíves hallgass! - mondta, és sírva fakadt.

Penkava felpattant ültéből, és megsimogatta az asszony arcát.

- No, ne sírjál… Mártuska… talán csak mi vagyunk türelmetlenek…

Magához vonta az asszonyt, megcsókolta olajfoltos arcát.

- Ne haragudj, hogy bekentelek.

- Nem baj. Csak gyere ma korábban.

- Mindjárt Összepakolok. Ez a tragacs több bosszúságot okoz nekem, mint a világ összes nőorvosa.

Marta megpróbált mosolyogni.

- Gyere haza korán! - mondta, és elindult a kapu felé. Vaclav utánaszólt:

- Martika!

- Mi van?

- Legalább bíztattak valamivel?

Marta a férje szeméből kiolvasta, mit szeretne hallani, ezért buzgón rábólintott: persze, biztattak. Erre Vaclav vidáman integetni kezdett: örülök neki! Szerepjátszás volt ez, és ők nagy igyekezettel színészkedtek egymás előtt.

Blažej főorvos egy idő óta valamiféle nyugtalanságot észlelt maga körül. Ment a folyosón, s a szeme sarkából látta, hogy két ápolónő összesúg, és ujjal mutogat rá.

Lehívták az ambulanciára, hogy vizsgáljon meg egy baleseti sérültet. Látta, hogy két műtőssegéd nagy élvezettel cseveg, érezte, hogy róla beszélnek.

Egy frakturán dolgozott és meghallotta, hogy három műtősnővér róla beszél sajnálkozva.

Értekezletre ment, a félig nyitott ajtón át férfihangot hallott:

- Emlékeztek Cvach doktorra? Itt dolgozott nálunk. Nahát, a vizsgán egyszerűen lesöpörte őt a placcról.

- Szóval a kandidátus úr bekandidált - jegyezte meg kajánul egy másik hang.

Este Blažejné sűrűn bólogatott; megint neki volt igaza.

- Elég hamar kipattant a titok.

A férfi úgy járkált a szobában, mint egy ketrecbe zárt oroszlán.

- Szeretném tudni, milyen csatornán jutott el a hír a kórházba.

- Nem nehéz kitalálni - mondta Blažejné Sovának járt el a szája.

- Nem hiszem - mondta határozottan a férje.

- Miért nem hiszed?

- Ő nem tenne ilyet.

- A neje sem?

- Ő sem.

- De ebben már nem vagy olyan biztos…

- Inkább Prágában szerezhetett tudomást róla valaki. - Újságjával az asztalra csapott és így kiáltott: - Az én munkámat visszadobják, mert abban csak három év eseteit dolgoztam fel, és mennyiségileg nem eleget… Sova pedig olyan esetekről írta az értekezést, amelyekkel mi foglalkoztunk, amikor még nem is dolgozott nálunk… és simán átmegy vele.

Blažejné fülelni kezdett.

- Ő a ti eseteiteket írta meg?

- Honnan tudott volna ennyi példát összehozni az alatt a pár hónap alatt?

- Ezt nyugodtan megmondhattad volna a bizottságnak.

- Miért mondtam volna?

- Hát ha már lebuktatott a saját kórházadban…

De Blažej makacsul kitartott a maga véleménye mellett.

- Képtelenség. Nem Sova volt.

- Miért?

- Ilyesmit nem tesz az az ember.

És ezzel végleg lezárta a vitát.

Festová doktornő fokhagymát dörzsölt szét egy kistányéron. Gyorsan, tempósan dolgozott, szemlátomást túl akart lenni rajta. Kopogtattak.

- Szabad! - kiáltotta az orvosnő nem éppen nyájas hangon.

Az öreg Sova lépett be az ajtón. Ünneplő ruhában érkezett.

- Jó estét.

- Jó estét.

Sova zavarba jött, látva, hogy vacsorafőzés közben állított be.

- Rosszkor jövök, ugye?

- Látom, gálába vágta magát. Készül valahová?

Sova zavara nőttön-nőtt.

- Nem… dehogy.

- Akkor volt valahol?

- Nem, sehol…

- Hát akkor üljön le, mit álldogál ott?

- De… nagyon szeretném, ha maga is leülne - bökte ki Sova.

- Most? Majd később… vacsora után.

Sova már-már ünnepélyesen komoly volt.

- Kérem, tegye meg.

Festová a fejét csóválta, de azért megtörülte a kezét, levette a kötényét és leült a szemközti konyhaszékre.

- Ülök már.

- Azt szeretném mondani, hogy sokat, nagyon sokat gondolkoztam a maga itteni helyzetén. Meg az enyémen is. Megpróbáltam elképzelni, milyen élet vár rám, ha maga elmegy. Álmomban ne jöjjön elő! Azt hiszem, én sem tudnék ittmaradni.

- Ejnye, ejnye - fenyegette meg Festová ujjával az öregurat. - Maga itt volt előttem is… és utánam is itt marad.”

- Való igaz, itt voltam, de akkor még azt sem tudtam, hogy maga a világon van. De ha elmegy, már tudni fogom. Ezért, hadd adjam elő azt a javaslatomat vagy gondolatomat, vagy kívánságomat…

- Hogy mégis kérjek bocsánatot, ugye?

- Azt nem.

- Hát akkor?

- Hogy legyen a feleségem.

Festová zavarba jött - talán először életében.

- Micsodaaa?

- Ez nagy merészség tőlem, ugye?

- Talán nem nevezném annak.

- Hát minek nevezné?

- Ugye maga nem a definícióra kíváncsi, hanem a válaszra?

- Igen, a válaszra.

- No, kis Sovám, maga alaposan rám ijesztett. De ugye nem kívánja, hogy itt és most adjak választ?

- Ahogy gondolja.

Festová visszanyerte régi magabiztosságát.

- Úgy gondolom, hogy mindenekelőtt papizzunk… attól megnyugszunk, és istennek tetsző gondolataink támadnak. Aztán majd meglátjuk… Kér egy kötényt?

Ráadta Sovára a kötényt és együtt elkészítették a vacsorát.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Egy napon beállított a kórházba a megyei ortopédfőorvos. Dobiasné szűnni nem akaró panaszleveleitől űzötten áttanulmányozott minden jegyzőkönyvet, személyesen “beszélt az orvosokkal meg a beteggel, majd az igazgató jelenlétében közölte véleményét: - Meg kell mondjam, hogy az anyag ismeretében meggyőződtem arról, hogy önök minden szempontból helyesen jártak el, és hogy sem a gyógymódot, sem a kezelés időtartamát illetően nem követtek el műhibát. Ilyen értelemben válaszolok Dobiasné panaszára.

A legjobban az igazgató örült a kedvező eredménynek.

- Mindig tudtam, hogy megbízhatunk az ortopédosztályunkban.

- Még azt szeretném tudni, hogyan folytatják majd a gyógykezelést hangzott a megyei kiküldött utolsó kérdése.

A kérdés Blažej főorvosnak szólt, de ő Karel Sovára bízta a válaszadást.

- Úgy tűnik, újra meg kell műtenünk a beteget, esetleg gentamycin-depót helyezünk el a kritikus helyen.

- Egyetértek önnel.

Valamennyien úgy érezték, hogy ezzel végleg lezárult a Dobias-ügy.

Az öreg Sova kirándulni vitte Festová doktornőt. A kocsit az erdő szélén hagyták, onnan gyalog folytatták útjukat. Magas törzsű fák között sétálgattak, az erdőben csend honolt.

- Gondolkozott a kettőnk dolgán? - kérdezte Sova egy kis idő múlva.

- Nem nagyon - mondta a kelleténél érdesebben Festová. - Én ilyesmin sosem gondolkozom.

Sovát elszomorította az orvosnő válasza.

- Nem?

- Nem. Mert én már az első pillanatban pontosan tudok mindent.

- És… mit tud?

- Azt, hogy ennek semmi teteje. Váljak el, aztán újra menjek férjhez? Most, szezon után?

Az öregúr teljesen összeomlott.

- Ezt vártam.

- Fenét várta! Én vártam.

- Most már végképp nem értem. Mit várt?

- Azt vártam, hogy egykettőre lerázom magát, de maga észbontóan nyakas öregember.

- Én? - szörnyülködött Sova. - Mit csinálok én?

- Folyton belegyalogol a lelkivilágomba. Szokjon le róla.

- Nem teszem többé - fogadkozott alázatosan Sova.

- Dehogynem. Azon veszem észre magam, hogy esténkint várom, még jó, hogy nem lesem az ablakból, hogy már reggel annak örülök, hogy este látom, és még arra is ügyelek, hogy valami trágárság ki ne csússzon azon a mocskos számon. Szóval, elvesztettem a személyiségemet.

- Bevallom őszintén - mondta Sova egyre jobban megzavarodva most már nem tudok eligazodni magán. Amit most mondott, az úgy hangzott, hogy remélhetek. Jól értelmezem a szavait?

- Maga ne értelmezzen semmit - intette le Festová. - Még nem adtam fel… még kicsiholok magamból egy kis ellenállást.

Húszan vagy még annál is többen nyüzsögtek a dékán szobájában és a szomszédos tanácsteremben. Cvach doktor fogadta Karelt.

- Üdvözlöm, doktor úr. Jöjjön, bemutatom a dékánnak.

Egy, még nem túl koros úr elé vezette. A dékán kezet rázott Karellal.

- Örülök, hogy megismerhettem. Igen figyelemreméltó munkát nyújtott be nekünk. Ismerkedjék meg a tudományos tanács tagjaival.

Cvach körbevezette a két helyiségben. Karel egy kicsit valószerűtlennek érezte az egészet. A jónevű hírességek kedvesek voltak, tréfálkoztak vele, pedig Karel Ghalaba professzoron és Sípkován kívül senkit sem ismert.

Ezután bevezették a tanácsterembe, leültették a főhelyre, és a dékán megnyitotta az ülést. Karel megköszönte a fogadtatást, a két opponens felolvasta, majd indokolta véleményét, amely a jelek szerint kedvezőnek ígérkezett. Sípková docensnő volt a második opponens. Felszólalását e szavakkal zárta: - …végül kötelességemnek tartok feltenni egy kérdést, amely az ön munkájával kapcsolatban felmerült. A tizenharmadik oldalon megemlíti, hogy dolgozata hatvan olyan műtéten alapszik, amelyeket ön hajtott végre. Nos, elképzelhetetlennek tartom, hogy egy járási kórházban ilyen rövid idő alatt ennyi ilyen típusú műtét fordult volna elő. ön legjobb esetben is e műtétek felét végezhette. A többi műtétre legfeljebb az önök osztályán került sor, de azokat korábban és mások hajtották végre.

Karel SípKovářa meredt, majd Chalabára, végül a dékánra.

- Van valami hozzáfűzni valója? - kérdezte a dékán.

- Van.

- Éspedig?

- Igaz, a műtétek egy részét édesapám végezte, és az ő tapasztalatait is felhasználtam.

Nyomasztó csend telepedett a teremre.

- Csak az édesapjáét vagy a másokét is?

- A másokét is - suttogta Karel megsemmisülten.

A dékán körülnézett, van-e valakinek valami megjegyzése, de senki sem jelentkezett szólásra, csak Sípková dossziéja csukódott be csattanva.

- Szokásaink szerint - szólt a dékán megkérem, várakozzék odakint, amíg a tudományos tanács meghozza döntését.

Karel fölállt, meghajolt és kiment. Egy kis ideig elidőzött a dékáni szoba ablakánál. Már indulóban volt a folyosó felé, amikor Cvach megszólította.

- Borból figyelmeztették a tanácsot azokról a műtétekről.

Karel visszafordult.

- Borból? Kicsoda?

- Fogalmam sincs - felelte Cvach. - Sohasem hallottam azt a nevet. De álnéven is küldhették a levelet… érti, mire gondolok?

- Most már mindegy.

- Sokan olvasták az értekezését? - kérdezte Cvach.

Karelnek már elment a kedve a beszélgetéstől.

- Blažej biztosan elolvasta, nem? - firtatta Cvach.

- De igen.

- Más is?

- Már nem emlékszem.

- Tehát senki más. Ez nem fér a fejembe.

- Micsoda?

- Hogy Blažej képes volt tollat fogni, és megírni egy ilyen levelet - mondta hitetlenkedve Cvach.

- Azt hittem, maguk nem szívelték egymást.

- Hát nem, az biztos. Volt is mit törlesztenem neki. Mégis, senki emberfia nem segített annyit rajtam, mint ő.

- Ő? Mivel? - csodálkozott Karel.

- Azzal, hogy kirúgott. Ha ő nincs, akkor még most is lenézett outsiderként tengődnék Borban, és nem lett volna erőm önként távozni onnan. A maga nemes lelkű édesapja sohasem lett volna képes megtenni, amit Blažej, én meg örökre eláshattam volna magam a bori ortopédián.

Tiszteljük azokat az ellenségeinket, akik sportszerűen vágnak kupán bennünket.

- Csakhogy ez a levél övön aluli ütésnek látszik.

- Az is - helyeselt Cvach. - Épp ezért nem hiszem, hogy Blažej írta volna.

- Fáradjon be, doktor úr - szólt ki a tanácsterem ajtajából a titkárnő’.

Karel megállt a tanácsterem közepén. A dékán felállt.

- A tudományos tanács megbízásából közölnöm kell, hogy a tanács az ön munkáját nem tartja elégségesnek a kandidátusi cím elnyeréséhez. Úgy véli, hogy néhány évi praxis tapasztalatainak feldolgozása és összegezése után próbálkozzék új, önálló tudományos munkával.

A dékán elhallgatott. Karel kivárt néhány másodpercet, majd meghajolt és szó nélkül elhagyta a tanácstermet.

Štrosmajer doktor belépett a söntésbe. Vrtika azonnal lecsapott rá.

- Nagy kő esett le a szívemről, kolléga úr.

- De hát én csak a kis favoritomnak jöttem szekundálni.

- A maga kis favoritját nem engedte el az anyukája… a hasa fáj vagy mi.

Štrosmajer megrémült.

- Remélem, nem azt akarja mondani, amire gondolok?

- Ugyan, ne izguljon, azt a nyolcast maga játszva megveri.

Štrosmajer máris fordult, és elindult kifelé. Vrtika ráakaszkodott.

- Csak nem fog elárulni minket?

Az orvos megtorpant, lesütötte a szemét.

- Hogy mi mindent neveznek árulásnak Csehországban! - mondta, és birkatürelemmel hagyta, hogy Vrtika betuszkolja a klubszobába.

Odabent a versenyzők már elfoglalták helyüket, csak az utolsó táblánál darvadozott valaki egymagában, öreg, vézna könyvelő volt, furcsán szögletes, kopasz koponyája fénylett, szinte sugárzott.

- A hitelosztály vezetője a takarékpénztárban, valami Smejkal - súgta Štrosmajernak az ajtóban Vrtika. - Vigyázzon a nyitásnál, ilyenkor azt lesi, mikor hibázik az ellenfél.

- Köszönöm szépen. Engem máris leírhat, és elkönyvelheti a győzelmét.

Közben odaértek az asztalhoz. Vrtika meghajolt. - Smejkal úr, engedje meg, hogy bemutassam ellenfelét, Štrosmajer doktor urat.

A vézna férfi fölnézett, barátságosan elvigyorodott, kivillantva sárgás ló fogait.

- Örvendek, doktor úr. Sok szépet hallottam magáról.

- Kizárt dolog - mondta Štrosmajer. - Sajnos, sosem álltam úgy anyagilag, hogy akár egy koronát is elhelyezhettem volna maguknál.

- Az orvosi hírnevére gondoltam.

- Azzal itt nem sokra megyek.

Vrtika sietett odébállni.

- Hát akkor én most magukra hagyom az urakat. Sok sikert kívánok - mondta, és bátorítóan Štrosmajerre kacsintott.

A terem túlsó végéből a klubelnök integetett az orvosnak, jelezve, hogy szorít neki.

Smejkal Štrosmajer felé nyújtotta két öklét.

- Válasszon doktor Úr.

Štrosmajer a könyvelő bal kezére bökött: fekete bábu lapult nyitott tenyerében.

- Enyém a fehér. Én kezdek, és azon nyomban lépett is.

Štrosmajer körülnézett, és alig tolta előre gyalogját, a könyvelő máris lépett. Az orvos némi habozás után megtette a válaszlépést, de a férfi csodálkozó arcát látva rájött, hogy valami marhaságot csinált.

Smejkal fázósan dörgölte össze két kezét. Štrosmajer szeme felcsillant

- Fázik? - érdeklődött kíváncsian.

- Én? Nem. Legfeljebb a lábam, egy kicsit - vetette oda Smejkal, mintegy mellékesen.

- A lába? - szörnyülködött Štrosmajer. - Régóta szenved tőle?

- Mitől?

- Keringési zavaroktól.

- Én?

- Orvos látta már? - zúdította rá Štrosmajer egyik kérdést a másik után.

- Kis türelmet - mondta ellenfele.

Megfogott egy bábut, majd egy másikat, végül az elsővel lépett. De meg is bánta nyomban.

- Mik azok a keringési zavarok?

Štrosmajer először lépett, azután válaszolt;

- Keringési zavarok… de hiszen maga is tudja…

Smejkal ujjaival dobolni kezdett az asztalon.

- Hallottam már róla, de… ki lép?

- Maga.

- Akkor most koncentrálnom kell.

Štrosmajer halkan elejtett kérdése zökkentette ki a gondolkodásból:

- Nem szokott izzadni a keze?

- Tessék? Néha.

- A légzéssel hogy áll?

- Mi van a légzésemmel?

- Előbb lépjen.

Smejkal idegesen odébb taszított egy bábut.

- Néha nehezen szedem a levegőt. Különösen amikor a félévi zárlatot csináljuk. Ez mit jelent?

- Rögtön megmagyarázom - mondta nyájas hangon Štrosmajer csak előbb, szíves engedelmével kiütöm a paciját.

- Kiütötte a huszáromat?

Štrosmajer bólintott.

- És sakkot mondok. Sakk, könyvelő Úr!

Smejkal kétségbeesetten igyekezett kimenteni királyát a harapófogóból.

- Most határozottan érzem, hogy fázik a lábam, izzad a kezem és a fejem is megfájdult - mondta egyszuszra.

- Nem tesz semmit - vigasztalta az orvos. - Nem maga van veszélyben, hanem a királynője.

Egyre több játékos sereglett köréjük. A könyvelő dűlt-fúlt.

- Elnéztem a királynőt, ilyen még nem fordult elő velem.

- Úgy beszél, mint aki feladja a partit, jól értettem?

- Smejkal úr, mire vár, az isten áldja meg - rikkantotta az egyik játékos. - Dobja be a törülközőt.

A könyvelő leállította a királyt, és felnyögött.

- Gratulálok. Győzött a jobb!

A klubtársak Štrosmajer kezét szorongatták, Vrtika boldogan megölelte.

- Kolléga úr, maga egy olyan pontot szerzett nekünk, amire nem is számítottunk.

A kis Hanka sarkig tárta az ajtót, és örömmel kiáltotta:

- Szervusz apu, pontosan jöttél.

Karel Sovának korántsem volt ilyen jó kedve.

- Szervusz. Miért mondod, hogy pontosan jöttem ?

- Mert szükségem van valakire, aki megcsinálja a matek leckét.

Karel megpuszilta kislánya arcát, és elindult befelé. A nappali ajtajában állt a volt felesége.

- Hozott isten - mondta az asszony, és kezet nyújtott.

- Meg a lábam.

- Hamar végeztél a tanszéken. Nálunk a végtelenségig elhúzódik az ilyesmi.

- Egykettőre végeztünk - felelte Karel.

A kislány közéjük állt.

- Ne tartsd fel aput, mert nem tudjuk befejezni a leckét.

Karel bocsánatkérően nézett Katerinára, és tűrte, hogy a kislány bevonszolja a gyerekszobába.

- Gratulálok - szólt utána az asszony.

- Nincs mihez. Elvágtak - mondta Karel végtelenül szomorú hangon az ajtóból.

Kateřina leplezni igyekezett megdöbbenését.

- Rá se ránts. Az én docensi kinevezésem is ugrott.

- Tényleg? - kérdezte csodálkozva Karel. - És miért?

- Mindegy. Ne részletezzük, jó?

- Igazad van. Az emberek elvárják tőlünk, hogy ilyenkor úgy tegyünk, mintha mi sem történt volna.

- Úgy van. Viselkedj úgy, mintha minden a legnagyobb rendben volna, kinek mi köze hozzá.

Karel egy pillanatig úgy érezte, mintha a régi Katerinát látná.

Este Alžbeta tajtékzott a méregtől.

- Ez a Blažej egy piszok disznó. Megbukik a vizsgán, de mert nem tudja elviselni, hát elhatározza, hogy téged is magával ránt.

- Egyáltalán nem biztos, hogy Arnot írta azt a levelet - vetette ellen Karel. - Prágában egy szóval sem mondták, hogy ő volt.

- Hogyhogy? Hiszen egyedül ő olvasta a dolgozatodat vagy nem?

- Igen, de…

- Az ilyen disznóságra nincs mentség. Félre minden nagylelkűséggel!

- Tulajdonképpen igaza volt a bizottságnak. A műtéteknek több mint a felét mások végezték.

Ám Albetának erre is megvolt a maga érve:

- Más kórházakban talán nem segítenek be a barátok? Kéz kezet mos. Csakhogy a nagyságos úr szégyellte, hogy elhúzták, hát lebuktatott, mint egy közönséges besúgó. Ezt mondd is meg neki… mondd a szemébe, még akkor is, ha emiatt el kell menned az osztályról.

Karel nem mondott sem igent, sem nemet. Csak halkan megjegyezte:

- Útközben felugrottam Hankához. Üdvözölnek… mind a ketten.

*

Vaclav Penkava beleharapott a pirítósba, de fájdalmasan eltorzult az arca; még fel is nyüszített, pedig igyekezett fegyelmezni magát. Felesége nyomban ott termett mellette.

- Mi bajod?

- Semmi… talán rosszul haraptam, ennyi az egész.

De a felesége már észrevette azt a kékes színű véraláfutást az alsó állkapcsán.

- Mi ez itt, Vasek?

- Hol? Én nem látok oda.

- Ezt ki csinálta?

- Mit tudom én. Talán nekimentem a falnak.

De hasztalan próbálta tréfára fogni a dolgot, Marta tovább faggatta:

- Vasek! Te verekedtél?

- Egy kicsit - ismerte be Penkava. - Én behúztam egyet Rudinak, ő behúzott nekem egyet, és már szét is választottak bennünket… sajna.

- Miért verekszel a legjobb barátoddal? .

- Mert hülye viccekkel traktál.

- Rólam meg rólad szóltak azok a viccek?

- Igen. De hadd ne mondjam el.

Marta visszaült a helyére. Sápadtan, némán, sértődötten. Vaclav egy darabig nézte, aztán halkan mesélni kezdett:

- Szóval… egy házban lakott két család. Az első emeleten laktak Novákék, nekik nem volt gyerekük. A másodikon laktak Proházkáék, nekik hat szép, dundi srácuk volt. Egy nap Novák megleste Proházkát a lépcsőházban. Kérdi tőle: Ne haragudjon, Prohászka úr, de hogy csinálják maguk, hogy ennyi szép gyerekük van? Mi akárhogy igyekszünk, eddig egyet sem sikerült összehozni. Azt mondja Prohászka: Pedig egyszerű a dolog, Novák úr. Nem kell más hozzá, csak egy darab szappan, meg egy hosszú nyelű partvis. Szappan, meg hosszú nyelű partvis? Minek az? - hüledezik Novák. Mindjárt megmagyarázom - mondja Prohászka. A szappannal alaposan megmossa a feleségét, a partvissal felkopog a mennyezeten, én lejövök, a többit bízza rám.

Süket csöndbe zuhant a csattanó. Vaclav fölkelt, a feleségéhez lépett, megölelte, és bátorítóan megveregette a vállát.

- Ne törődj vele… Amint meglesz a kisbaba, a fején töröm szét azt a partvist.

Marta kényszeredetten elmosolyodott.

*

Éjszaka Arnot Blažej zsebre dugott kézzel haladt a szobája felé a szükségvilágítás tompa fényében derengő folyosón. Nagy meglepetésére Štrosmajert találta a szobájában.

- Hát te?

- Rád vártam.

- Mi történt?

- Történt valami, amihez semmi közöm, mégis beszélnem kell róla veled - mondta Štrosmajer tőle szokatlan, kemény hangon.

- Miről van szó?

- Ocsmány pletyka terjed rólad, Arnot.

Blažej elsápadt - önkéntelenül Inára gondolt.

- Ki terjeszti? Az a nőszemély?

- Nem arról az ügyről van szó, amire te gondolsz - oszlatta el tévedését Štrosmajer.

- Nem gondolok semmire - vágta rá élesen Blažej.

- Azt beszélik, te jelentetted föl Karelt, hogy nem is végzett annyi műtétet, mint amennyit a tanulmányában felhasznált. Állítólag emiatt vágták el.

A főorvos őszintén elcsodálkozott.

- Hát elvágták?

Most viszont Štrosmajer ámult.

- Te is tudod, hogy elvágták.

- Nekem azt mondta, hogy halasztást kapott.

- Ez a halasztás éveket jelent, arról nem is beszélve, hogy más témát kell majd választania.

- Nem irigylem.

- Én sem. De térjünk vissza a pletykára.

- Úgy látom, hogy elhiszed.

- Nem hiszem és egy percig sem hittem - felelte határozottan Štrosmajer. - Ezért is neveztem pletykának, ha nem vetted volna észre! De van egy bibije a dolognak.

- Éspedig?

- Egyedül te olvastad azt a kéziratot és te tudtál a műtétekről. Mit szólsz hozzá?

- Semmit.

- Kár.

- De hát a tanszéken is elolvashatták egy páran, például Cvach.

- Cvachnak nem volt oka feljelenteni Karelt.

- Nekem viszont volt.

- Neked viszont volt - hagyta helyben Štrosmajer mogorván.

Hosszan hallgattak. Štrosmajer szólalt meg elsőnek:

- Most azon töprengsz, megköszönd-e nekem, hogy figyelmeztettelek vagy sem. Igaz?

A főorvos keservesen felsóhajtott.

- Köszönöm.

Az öreg Sova bekanyarodott az egészségház elé, és leparkolt egy ott várakozó autó mellett. Fiatalosan kiugrott a kocsiból. Felmarkolta orvosi táskáját és fürgén, jókedvűen, boldog várakozással besietett az épületbe.

Kettesével vette a lépcsőket, az emeletre érve egyenest Festová szobája felé tartott. Bekopogtatott, és választ sem várva, benyitott.

- Jó estét kívá…

Elharapta a végét, mert egy ötven év körüli, kisportolt férfit pillantott meg az ablaknál ülve, Festovának viszont híre-hamva nem volt. A férfi felállt, és udvarias hangon megszólalt :

- Jó estét. Engedje meg, hogy bemutatkozzam, Fest mérnök.

És a kezét nyújtotta a meglepetéstől kővé meredt Sovának.

- Örvendek - Sova.

- Mindjárt gondoltam, hogy Sova főorvos úrhoz van szerencsém. A feleségem sokat beszélt magáról.

Ezt Sova ugyan kétségbe vonta, de úgy tett, mintha elhinné.

- A doktornő elment?

- Csak kiszaladt valami útravalót vásárolni. Szüksége volna rá?

- Hát… csak szerettem volna röviden megbeszélni vele a teendőket.

- A holnapiakra gondol?

- A holnapiakra is - mondta Sova tompán, és elindult kifelé. - Addig is, viszontlátásra.

Festová doktornő csak nagysokára jelent meg Sovánál. Az öregúr a karosszékében ült, nem olvasott, még lámpát sem gyújtott. Az orvosnő alig látott a félhomályban.

- Itt van?

- Itt vagyok - mondta a főorvos.

- Gyújthatok villanyt?

Válasz helyett Sova maga gyújtotta meg a kislámpát. A villanyfény szétáradt az egyik falon, meg a mennyezet csücskén, s ettől egyszeriben barátságosabb lett a szoba. Festová letelepedett Sova elé.

- Hát, most mit csináljunk? A fiamnak zűrjei vannak az iskolában, ki akarják csapni, a lányom teherbe esett A férjem otthagyta m macáját vagy az hagyta ott őt… egyre megy És most mind azt nyafogják, hogy mama, gyere haza, nem tudunk meglenni .nélküled.

Sova szótlanul hallgatta az asszonyt.

- Hát eddig nem sokat mondott.

- Mit mondjak?

- Hát hogy mit csináljak? Ragadjam galléron a férjem, és tegyem ki a szűrét? Erre gondoltam.

- A gyerekek szűrét nem teheti ki - jegyezte meg Sova.

- A rosszabbik énem beszél magából.

Sova nem állta meg mosolygás nélkül. Ettől az asszonytól mindig erőre kap, visszanyeri az életkedvét.

- És mit mond a jobbik énje?

- A jobbik énem mindig olyankor szólal meg, amikor nekem teszik ki a szűrömet, de most hallgat, a nyavalyás. Ezért is szeretném a maga nyakába varrni a döntést.

Sova ajkáról lehervadt a mosoly.

- Van itt még valami dönteni való? - kérdezte keserűen.

- Mi az hogy! - csattant fel Festová. - Most, hogy éppen elkezdtünk valamit közösen… vagy nem kezdtünk?

- Kezdtünk.

- Na látja.

- De segítenie kell a lányán meg a fián.

- Akkor is, ha tudom, hogy a kölykeim fütyülnek majd rám, amint kihúztam a lekvárból, és körülnyalogattam őket?

Sova halkan sóhajtott.

- Akkor is.

- Kitömheti magát az ilyen tanácsokkal, maga… maga grál-lovag! - kiáltotta dühösen az orvosnő, és úgy csapta be az ajtót maga után, hogy beleremegett a ház.

Este Blažej hazament, bezárta a garázst, és elindult fölfelé a lépcsőn. Házanépe ma is a szokásos ceremóniával fogadta a hazatérő családfőt. A gyerekek elébe szaladtak.

- Jó estét, apu!

- Jó estét! Aztán jók voltatok?

- Jók voltunk.

És már jött is az anyuka.

- Néhány apróságtól eltekintve - jegyezte meg elnézően.

A férfi asztalhoz ült, feleségét figyelte, ahogy terít, ahogy tálal. Az asszony elkapta férje tekintetét, és ettől egy kicsit zavarba jött.

- Fáradt vagy? - kérdezte.

- Eléggé. Három és fél orvos dolgozik az osztályon, de még így is kevesen vagyunk. Ma Peterka szabadságot vett ki, mert sorozásra ment, tegnap Štrosmajer szakértősködött a törvényszéken, tegnapelőtt Sova védte Prágában a kandidátusi értekezését…

Az asszony csak úgy, mellékesen megkérdezte:

- Hát már túl van rajta? És hogy sikerült?

Blažej is csak úgy futólag válaszolt:

- Hogy sikerülhetett? Biztosan jól.

- Pedig azt mondtad, hogy a műtétek nagyobbik felét nem is ő csinálta.

- Erről nem tudnak.

És ahogy ott ültek, szemtől szembe egymással, kétoldalt a gyerekekkel, a férfi hozzáfűzte:

- Hacsak valaki el nem árulta nekik.

Az asszony keményen állta férje tekintetét. Egy arcizma sem rándult. Hirtelen a gyerekekkel kezdett el foglalkozni.

- Várj, majd én fölszeletelem neked a husikát.

Blažej kivárta, míg az asszony befejezi anyai teendőit, és folytatja a vacsorát. Csak ekkor szólalt meg:

- Sova megbukott.

Csörrenve hullott a kés, a villa a tányérra. De az asszony erőteljesen újra megragadta az evőeszközt.

Blažej - a vidám és gondtalan gyerekek jelenlétében - folytatta a megkezdett témát.

- Nem is csodálkozol?

- Min csodálkoznék?

- Azon, hogy az előbb úgy beszéltem, mintha Karel átment volna a vizsgán.

Az asszony most már nem térhetett ki a válasz elől.

- Akkor, úgy látszik, mégis tudomást szereztek azokról a bizonyos műtétekről. Hát aztán? - mondta élesen, keményen.

A férfi szomorúan nézett.

- Csakhogy egy kis bibi van a dologban.

- Miféle bibi?

- Az egész ortopédia tudja, hogy egyedül én olvastam el azt a tanulmányt…

S hogy a felesége nem reagált, még hozzáfűzte:

- Ha egy szemernyi tisztesség volna bennem, fognám magam és otthagynám a kórházat.

Ina levelet írt, majd borítékba tette, és nekitámasztotta a hamutartónak. Kabátot vett, fölemelte az előre kikészített útitáskát, a retiküljéből elővette a lakáskulcsot. Lábujjhegyen kiosont az előszobába.

Az exfőnővér figyelmét az ortopédián sem kerülte el semmi, hát még a tulajdon lakásában. Jahymné az első ajtónyikordulásra az előszobában termett. Egyetlen pillantással végigmérte Inát és az útitáskát.

- Hová mész, Inácska?

- A szennyest viszem a tisztítóba.

- Hagyd, majd Roman elviszi kocsin, ne cipekedj ezzel.

- Nem nehéz.

- Nem, nem szabad, elég messze van. Elkísérlek, ha akarod.

- Most nem is oda megyek, hanem egy barátnőmhöz, bébiholmit ígért… - és már lépett is kifelé az ajtón, hogy elejét vegye a további kérdezősködésnek.

Jahymné vállat vont, de gyanakvó természet volt. A telefonhoz ugrott, és tárcsázott.

- Roman? Én vagyok.

- Szervusz mami.

- Roman, Ina elment.

- Hová ment?

- Azt nem tudom. De magával vitte a nagy piros táskát. Először azt mondta, hogy a tisztítóba készül, de amikor segíteni akartam neki, azt mondta, hogy egy barátnőjéhez megy bébiholmiért. Dugig tömve volt a táska, érted?

- Nem.

- Én sem. - Kinézett az ablakon és meglátta Inát. - Most száll fel a buszra.

- Hányasra?

- A harmincötösre.

- Szevasz, mami! - és Roman sietve letette a kagylót.

Ina a félig üres buszban ölébe vette a táskát, és fásultan bámult maga elé. Az egyik utcasaroknál egy sárga Lada eredt a busz* nyomába, csakhamar utol is érte.

Ina csak később vette észre a Ladát, de nem lepődött meg, talán meg is könnyebbült egy kicsit. A következő megállóban leszállt. Egyenesen Roman Ladájához tartott, kinyitotta a kocsiajtót és beszállt.

- Melyik barátnődhöz vigyelek? - kérdezte Roman kurtán.

- Martához.

- Ő az, aki bébiholmit ígért neked?

- Nem.

- Hát akkor mit ígért?

- Anyuka nem olvasta be a telefonba a levelet? ~ kérdezte Ina fakó hangon.

- Miféle levelet?

- Írtam neked egy levelet.

- Te nekem? Miért?

- Mert gyáva vagyok.

Roman úgy érezte, mintha bunkóval vágták volna fejbe. Hirtelen fékezett és megállt az úttesten. Hátulról dühösen rájuk dudált valaki - kikerülte őket és kezével a homloka előtt meszelve fejezte ki a véleményét az ilyen mazsolákról.

- Elmegyek, Roman.

- Most?

- Már most is késő. Nem bírtam tovább.

- Bántott valaki?

- Senki. Csak nem tőled van a gyerek.

Hát bekövetkezett. Romant nem érte váratlanul, egy idő óta Damoklész kardjaként függött feje fölött ez a veszély.

- Hát kitől van? - kérdezte színtelen hangon.

- Mindegy; Bocsáss meg nekem… ha tudsz. Tudom, hogy megbántottalak, bocsáss meg.

Kinyitotta az ajtót és kiszállt. Roman halálsápadtan, hideg veríték-cseppekkel a homlokán bámult az asszony után, aki elhagyta. Gépiesen egyesbe kapcsolt, felbőgette a motort és utána iramodott. Első kerekeivel a járdára ugratott, egyenesen Ina felé hajtott, anélkül, hogy az asszony észrevette volna. Már mind a négy kerékkel a járdán haladt, amikor meglátta, hogy egy csapat kamasz mutogat rá viháncolva. Visz-szakormányozta a kocsit az úttestre, és a legnagyobb fordulatszámmal gyilkolva a motort, elhúzott.

Festová doktornő berakta holmiját a kocsiba, a férje hozott még egy-két csomagot.

- Azt hiszem, ez minden.

Az asszony körbejártatta a tekintetét, aztán sóhajtva megszólalt:

- Látom, hogy a diplomáciai testület nem lesz jelen a búcsúztatásnál. Indíts!

Fél lábbal már a kocsiban volt, amikor kinyílt az egészségház kapuja, Sova lépett ki fehér köpenyben, kezében egy szál rózsabimbóval.

- Bejártam az egész kertet - nyújtotta zavartan a rózsabimbót az orvosnőnek - ez nyílik majd a leghamarabb.

Festová alig tudta legyűrni meghatottságát:

- Ez magára vall! Én annyi borsot törtem az orra alá, maga meg giccsesen érzeleg itt nekem.

- Maga többet bíbelődött ezekkel a rózsákkal, mint én… és mindig őszinte szót kaptam magától.

Látszott rajta, hogy igyekszik uralkodni magán. Nem úgy Festová doktornő. Két kezével magához vonta Sovát, és ráparancsolt a férjére:

- Te ne nézz ide!

Meglátta az ablakból leskelődő három gráciát.

- Csak bámuljatok, buta libák…

Majd könnyedén Sovához fordult:

- Kicsi Sovám, maga a legrendesebb férfi, akit valaha ismertem. Nem is tudtam, hogy léteznek ilyen emberek. Nagy kár, hogy épp ez a legjobb ember nem áll össze egy ilyen rossz asszonnyal, mint én - és megcsókolta a teljesen megzavarodott főorvos két orcáját, még a száját is.

- Jó, hogy maga a világon van. És ha azok a csirkefogók felhergelnek, fogom magam, és azonnal visszajövök magához.

Még mielőtt Sova megnyikkanhatott volna, beszállt a kocsiba.

- Indulás! Mire vársz? - ripakodott a férjére.

Sova az autó ablakában egy pillanatra meglátta az asszony könnyes szemét. A távolodó autó után bámult - és az örökké magányos öregember most még elhagyatottabbnak érezte magát.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Blažej, Štrosmajer, Kard Sova és Peterka együtt vizsgálgatták az állványra függesztett röntgenképeket, megbeszélve a fontosabb részleteket.

- Sajnos - mondta a főorvos - szerintem az eset világos. Eltűnt az ízülethasadék, a csontok összenőttek.

- Uraim - kiáltott fel Štrosmajer ez az ízület teljesen merev… nem tudunk mit kezdeni vele. Persze, ez várható volt.

- Vártuk is - ismerte be Blažej -, de ennél az esetnél nem volt más választásunk.

- Azért tud majd járni - jegyezte meg Karel.

- De hogyan? - kérdezte Štrosmajer. - Nem nagyon ugrálhat majd abban a zöldséges kócerájban.

- Tudja már? - kérdezte Peterka.

- Még nem - felelte Blažej.

- A felesége sem?

- Ő sem - mondta komoran Blažej, és Karelhez fordult:

- Nem vállalná magára?

Karel egy darabig hallgatott.

- Talán jobb volna, ha maga mondaná meg neki - kérte a főorvost.

Štrosmajer rosszallóan csóválta meg a fejét.

- Ő még csak hagyján… de az a drágalátos neje?!

Blažej megelégelte a huzavonát.

- Jól van. Majd én elintézem.

- Uramisten! - szörnyülködött Štrosmajer. - Inkább vágják fel még egyszer az ínyemet, semhogy ezzel a némberrel kelljen társalognom.

Nem is sejtette, hogy elkiabálta a dolgot. Két nappal később ugyanis a zöldségesné nem találta a főorvost, hát bekopogtatott az orvosi szoba ajtaján. Egyedül Štrosmajer tartózkodott odabent. Kávézott és közben újságot olvasott.

- Jó napot! - Dobiasné, szokásához híven, most is udvariasan kezdte. - Ne haragudjon a zavarásért, de nem tudja, merre találom a főorvos urat?

- Jó napot - köszönt kedélyesen Štrosmajer. - Attól tartok, hogy ma már nem is találja meg, ugyanis a főorvos úr a város közigazgatási határán kívül tartózkodik.

- És Sova doktor úr?

- Ő itt van, de operál. Valami baleset történt a városban.

Dobiasné vagyok, tudja…

- Tudom, kedves Dobiasné… - és csak úgy, a maga mulatságára, hozzátette : - A főorvos Úr tájékoztatott az esetről.

- És nem mondta, hogy sikerült a műtét azokkal a gentleman kapszulákkal vagy hogy hívják.

- Gentomycin, asszonyom. Valami mással tévesztette össze, de az is nagyon érdekes lehet.

De Dobiasnénak nem volt humorérzéke.

- És hogy sikerült?

Štrosmajer nem hagyta magát lépre csalni.

- Sajnos, nem az én betegem, úgyhogy fogalmam sincs,

- Az előbb azt mondta, hogy a főorvos úr tájékoztatta az esetről. Az orvos meghökkent, de csak egy másodpercre.

- Csak globálisan, a részletekről nem beszélt.

- Tehát semmit sem tud?

- Igazán sajnálom.

- Én is… majd eljövök máskor. Köszönöm.

- Nincs mit.

- Viszontlátásra!

Štrosmajer az asszony után nézett - és egyszer csak belebújt az ördög:

- Asszonyom - kiáltott utána. - Valamit mégis tudok.

Dobiasné visszafordult, és hitetlenkedve nézett az orvosra.

- Tud valamit?

- Üljön le egy kicsit.

Az asszony engedelmeskedett. Várakozva nézett az orvos szemébe.

- Azt a gyulladást, a gennyesedést sikerült gentomycin kezeléssel megszüntetni.

- Ez biztos?

- Biztos.

Dobiasné boldog meghatottságában egy könnycseppet préselt ki a szeméből.

- ^Uramisten, de örülök. Merthogy igen nagyon hiányzik már a boltból. Úgy várom, mint a messiást. Maguknak tényleg arany kezük van! Meghálálom én ezt maguknak, meg én, vagy ne legyen Dobiasné a nevem!

Štrosmajer figyelmesen végighallgatta az asszony tirádáit, és egyre jobban érezte, micsoda kutyaszorítóba került.

- Várjon, Dobiasné kedves…. még nem mondtam végig. Ugyanis a férje bokája megmerevedett.

Az asszony elképedt.

- Mi az, hogy megmerevedett? Nem tudja mozgatni?

- Időközben összenőttek a csontok, érti?

- Nem én. És miért engedték, hogy összenőjenek?

- Drága Dobiasné, mi orvosok nem parancsolunk a természetnek. Ilyesmit legfeljebb újságban olvas az ember. Nekünk itt a kórházban mindenért, a legjelentéktelenebb dolgokért is meg kell verekednünk a természettel. Ezért a gyulladásért is megharcoltuk a magunkét, le is gyűrtük, de a természet úgy állt bosszút rajtunk, hogy összenövesztette a csontot. Az orvos munkájában összemosódik a győzelem és a vereség, sokszor magunk sem tudjuk, hogy valójában győztünk-e vagy vesztettünk.

Falra hányt borsó volt Štrosmajernek ez a formás filozófiai eszme-futtatása. A zöldségesné blöffnek vette, elterelő hadműveletnek. Arca megkeményedett, a megértésnek nyoma sem látszott rajta.

- Tudja, mit csinálok? Beperelem magukat!

- Minket? Miért?

- Kártérítést követelek. A férjem megrokkant, elveszítette a munka-képességét, komoly jövedelemkiesése volt és így tovább.

- Hát nem érti - szörnyülködött Štrosmajer -, hogy az orvosok mindent elkövettek, még a lehetetlent is, hogy talpraállítsák a beteget…

- Bejár hozzánk egy ügyvéd - a zöldségesné úgy rakosgatta a szavakat, mint a-káposztafejeket -, azt mondta, hogy ő már perelt volna…

Štrosmajer még egy végső kísérletet tett, hogy észretérítse ezt a megátalkodott nőszemélyt.

- Nem magyaráztam meg elég világosan, hogy az orvos sem mindenható, hogy ugyanazzal bajlódik, vesződik, gyötrődik, amivel a beteg?

- Nagy pénzekről lesz szó - vágta ki diadalmasan Dobiasné annyi szent! Évekig fizetnek majd az uramnak, mint a köles.

Štrosmajer elnézte a tomboló asszonyt, és halkan megszólalt:

- Ahhoz a sok vétkünkhöz, amit az imént elősorolt, hozzáírhat még egyet.

- Mit?

- Becsületsértést, maga isten barma.

Roman köszönés nélkül belépett a főnővér szobájába.

- Mondd meg őszintén… nálad lakik Ina?

- Hát;.. igen.. nálam - hebegte zavartan Marta.

És ki az a pasas?

- Miféle pasas?

- Akitől Ina gyereket vár.

- Nem tudom.

- Ne hazudj! - kiáltott Roman a főnővérre.

Marta nem tűrte, hogy kiabáljanak vele.

- Ne ordíts rám!- mondta harciasan.

Roman beljebb lépett. Marta csak most vette észre, milyen rossz idegállapotban van a férfi.

- Marta, szeretném elboronálni ezt a dolgot, mondd meg a nevét, Inának használsz vele.

Marta megsajnálta az elkeseredett fiút.

- Hadd el, Roman, veszett fejsze nyele.

Roman kishíján sírva fakadt.

- Talán nem is szereti őt az az ember, én meg visszafogadnám, a gyerekkel együtt. Mondd ezt meg Inának!

Kopogtattak, Arnot Blažej jelent meg az ajtóban.

- Nővérke, írja meg az igénylistát a…

Roman Jahym szó nélkül elindult az ajtó felé. Mintha Blažejjel akarna beszélni. De ahogy a közelébe ért, ennyit mondott csupán:

- Pardon - és megkerülve a főorvost, kisurrant az ajtón.

- Ezt mi lelte? - kérdezte halkan Blažej a távozó után nézve.

Marta egy pillanatra elbizonytalanodott; megmondja-e az igazat vagy sem. Végül az előbbi mellett döntött.

- Ina otthagyta.

Blažej megdöbbent.

- Most?

- Bevallotta, hogy nem tőle van a gyerek.

Blažej nagyon szerette volna megkérdezni, kitől van, de legyűrte a kíváncsiságát.

- És hova költözött?

- Hozzám.

- Magánál lakik?

- Csak egy pár napig, amíg bevonul szülni.

- És utána?

- Nem tudja.

Marta roppant mód élvezte a főorvos szokatlan, mohó kíváncsiságát.

- És Roman? Mit akart?

- Hogy Ina menjen vissza hozzá.

- Egy idegen gyerekkel?

- Akár azzal is.

A főorvost kizökkentette a nyugalmából a beszélgetés.

- Ne feledkezzék meg az igénylistáról - mondta. - Ráér holnap is.

Az igazgató titkárnője azt sem tudta, hol áll a feje. Két telefonon beszélt egyszerre. Főnöke helyett állta a külvilág rohamát.

- Nem, az igazgató úr ma nem ér rá… egy percre sem… Jó napot, tessék délután telefonálni vagy inkább holnap… Kérem, ez várhat… Nem? Akkor forduljon Stanek mérnök úrhoz, az igazgatóhelyetteshez …

Hórihorgas, kissé gunyoros tekintetű úr érkezett a titkárságra. Egy darabig csöndben álldogált, aztán köszönt:

- Jó napot. Doktor Brunclik igazgató úr benn van?

- Az igazgató úr ma nem ér rá, egy bizottságot vár az Egészségügyi Minisztériumból.

- Én volnék az a bizottság - mondta a jövevény és bemutatkozott. - Hybner docens.

A többit már később közölte az igazgatóval és az ortopédosztály orvosaival.

Mint az ügy előadója, azért jöttem, hogy előkészítsem és biztosítsam a bizottság zavartalan és folyamatos munkáját. A bizottsági tagok néhány órával utánam érkeznek majd. Az ilyen szintű bizottságok általában nem szoktak kiszállni a helyszínre, de tekintettel a panasztevő agresszivitására, és annak érdekében, hogy az ortopédosztály zavartalanul végezhesse munkáját, itt, Borban zárjuk le az ügyet. A jegyzőkönyveket áttanulmányoztuk, már csak a meghallgatások vannak hátra. Ezek befejeztével négy kérdést teszek fel a bizottság tagjainak. Éspedig. Először: minden szempontból kifogástalan volt-e a gyógykezelés vagy nem? Másodszor: történt-e mulasztás, gondatlanság vagy nem? Harmadszor: szükségszerűnek vélelmezhető-e a páciens jelenlegi állapota vagy nem? Negyedszer: képes volt-e az illető osztály a saját erejéből és eszközeivel megbirkózni egy ilyen esettel vagy nem?

A többiek néma csöndben hallgatták végig Hybner szavait. A docens a papírjait tanulmányozta.

- Rudolf Dobias kezelőorvosa Sova doktor úr volt. így van?

- Így - felelte Karel.

- A gyógykezelés egészéért Blažej főorvos úr felelős. - - Így van?

- Így.

- Köszönöm a segítségüket és valamennyiüket megkérem, hogy álljanak mindvégig a bizottság rendelkezésére - fejezte be mondandóját Hybner docens.

- Talán nem mindenkire lesz szükség - vetette ellen Blažej. - Gondolom, elég, ha mi ketten, akik a kezelést végeztük, válaszolunk a bizottság kérdéseire.

- Nem elég. Valamennyien maradjanak - ismételte meg felszólítását most már utasító hangon Hybner. - Lehet, hogy a vizsgálat az egész ortopédosztályra kiterjed, amihez minden orvos és a főnővér jelenléte szükséges.

Már ebből a rövid szóváltásból is kiviláglott, hogy Hybner és Blažej rokonlelkek, s ezért első perctől fogva nem állhatták egymást.

Az autómatuzsálem döcögve megérkezett a kórház elé. Penkava egy ugrással kiszállt, megkerülte a vén jószágot, és feltépte a jobb oldali ajtót. Kisegítette Inát a kocsiból. Az asszony óvatosan tolatott áldott terhével. Penkava kivette a kocsiból Ina piros táskáját.

- Eredj csak, majd én viszem.

- Hagyd - és Ina kivette a férfi kezéből a táskát. - Elbírom. Nem is tudom, hogyan hálálom meg a jóságodat.

- Sosem lehet tudni. Talán egyszer majd te hozod be helyettem az én Martuskámat - mondta Vaclav szomorú vágyakozással.

Így azután, amikor Blažej elindult az első emeleti folyosón az igazgatói irodába, hogy megjelenjék a bizottság előtt, Ina ugyanazon a folyosón, csak egy emelettel feljebb, a szülőszoba felé haladt; az egyik jobbról balra ment, a másik balról jobbra, még találkoztak is, csak nem tudtak róla, és mind a ketten nehéz órának néztek elébe.

Blažej az igazgatói iroda elé érkezett, ahol a folyosón Dobiasné várakozott mozdulatlanul. A férfi köszönésképpen az asszony felé biccentett, Dobiasné fogadjistene egy árnyalattal ennél is hűvösebb volt.

Blažej beült a vallatószékbe, szemben a tiszteletreméltó bizottsággal. Hybner, az ügy előadója megkezdte a kihallgatást.

- Önt hívattuk utolsónak, főorvos úr. Megkérhetem, hogy értékelje az ügyet a bizottság előtt, esetleg elmondaná a véleményét a páciens jelenlegi állapotának objektív és szubjektív okairól?

Arnot Blažej szívből utálta ezt a fölényes, hivatalos hangot, akárcsak a helyzetet, amelybe került. Válasza ezért az alkalomhoz kevéssé illően nyers volt.

- Azt hiszem, csak feltartanám magukat, ha elismételném mindazt, amit minden bizonnyal amúgy is tudnak, és amit alkalmuk volt személyesen tanulmányozni.

Hybner, persze, nem szenvedhette az ilyen nyegle válaszokat.

- Ne aggódjék, főorvos úr, áttanulmányoztuk az anyagot, méghozzá gondosan, de az ilyenfajta iratokról, természetesen, megvannak a magunk tapasztalatai.

- Miféle tapasztalataik?

- Volt alkalmunk tapasztalni, hogy némely kórházban az adatok hiányosak vagy utólag megváltoztatták őket.

A főorvos méregbe gurult.

- Mutasson nekem egy ilyen hiányos vagy utólag javított adatot!

A bizottság felmorajlott. Rybak professzorba bakteriológus, a legöregebb bizottsági tag, rendre intette társait:

- Csendet kérek. Semmi okot sem látok az izgalomra.

- Én nem izgulok - felelte Blažej élesen. - Csak követelem, hogy mutassa meg a docens Úr, hol, milyen adatot hamisítottunk meg.

- Én nem magukról beszéltem - védekezett ugyanilyen élés hangon Hybner -, én azt mondtam, némely kórházban tapasztaltunk ilyesmit.

Blažej megmakacsolta magát, nem volt hajlandó eltűrni, hogy akár célzás formájában is, szó érje a ház elejét.

- Úgy gondolom, itt nincs helye az efféle célzásoknak, minthogy ami osztályunkon rend van.

A bizottság tagjai összenéztek; nehéz fiú, mondta a tekintetük.

- Örömmel halljuk, hogy az ön osztályán minden a legnagyobb rendben van - jegyezte meg Hybner. - Ez azt jelenti, hogy egy bokaízület elgennyesedését nem találja rendkívüli komplikációnak?

- Olyasmit kérdez tőlem, amit maguk is tudnak.

De Hybner nem engedte ki Blažejt a karmai közül.

- Sok mindent tudunk… mégis érdekelne minket, hogyan viszonyul ön ehhez az ügyhöz.

- Ugyanúgy, mint minden más kezelési eljáráshoz, amelyet tucatjával, százával végzünk az osztályon.

- Ezt úgy értsük, hogy sok ilyen súlyos postoperatív suppuratiós eset fordul elő az önök osztályán?

- Nem sok, de időnként előfordul… mint bárhol másutt.

- Mégis… mi a százalékarány önöknél?

- Nem tudom fejből. Štrosmajer doktor úr a higiénikusunk. Tőle kérdezzék.

A docens a professzorra nézett, aki beleegyezően bólintott.

- Lenne szíves idehívatni? - fordult Hybner az igazgatóhoz.

Štrosmajer nem értette, mit akarnak tőle.

- Engem akar meghallgatni a tisztelt bizottság? Ez már a vég - mondta az igazgatói iroda felé menet Zuzanának, akit elszalasztottak érte.

Ám a bizottság kérdésére tömör, világos választ adott.

- A gennyes komplikációk százalékaránya az elmúlt három évben a következőképpen alakult: kettő egész négy, tavaly kettő egész kettő, az idén egy egész nyolc. Ez, ha nem tévedek, a hasonló egészségügyi intézményekkel összehasonlítva, jóval az átlag alatt van.

Hybner a professzorra nézett, aki fejbólintással hagyta helyben Štrosmajer adatait.

- Köszönöm - mondta.

Štrosmajer szedelőzködött.

- Maradjon csak - tartóztatta a docens. - Ön, mint helyettes főorvos, érdekelt az ügyben.

Hybner körülnézett. Enyhe fáradság és türelmetlenség jelei mutatkoztak a bizottsági tagok arcán.

- Azt hiszem, lassan lezárhatjuk a vizsgálatot. Hívják ide még egyszer Sova doktor urat.

Alžbeta Karelt faggatta az orvosi szobában.

- Úgy érezted, hogy minden simán megy?

- Simán, azt nem.

- Azt hittem, egyértelmű a dolog.

- Ugyan már, mi lehet egyértelmű a mi szakmánkban? - kérdezte Karel idegesen. - Ha hibát akarnak találni, akkor találnak is. Ezek nagyhírű prágai klinikákról jöttek, az ő szemükben mi vidéki senkik vagyunk.

Zuzana jelent meg az ajtóban, intett Karelnek, hogy menjen vissza.

- Megint? Mi a fenének?

Zuzana csak a vállát vonogatta.

- Na látod - mondta Karel lehangoltan a feleségének, és elindult.

Alžbeta gondterhelten nézett utána.

Hybner docens most már hármójukhoz intézte szavait:

- Nem éppen megszokott dolog, hogy egy egyszerű bokaízület fractura hosszú hónapokig tartó kezeléssel, végül tartós munkaképtelenséggel járjon. Teljes felelősséggel kell foglalkoznunk ennek az állapotnak az okaival, kritikusan és önkritikusan elválasztva a lényeges dolgokat a lényegtelenektől, az elhanyagolhatóktól.

Blažejhez fordult.

- Tehát meggyőződéssel állítja, hogy az önök részéről nem történt mulasztás vagy olyan műhiba, ami a páciens jelenlegi állapotát előidézte?

- Nem, nem történt.

Az előadó most Karelhez fordult

- Úgy véli, hogy az ön és kollektívája tapasztalataival és tudásával meg tudnak birkózni ezzel a feladattal ?

- Természetesen úgy véljük, hogy helyesen jártunk el, de mindig adódik más lehetőség is - felelte Karel ingerülten.

- Ezt nem értem - hökkent meg Hybner. - Azt akarja mondani, hogy más eljárást is alkalmazhattak volna ?

- Azt akarom mondani, hogy mi itt egy járási kórház adta körülmények között dolgozunk, és meglehet, hogy egy magasabb szintről nézve, munkánk nem teljesen kielégítő.

Štrosmajer és Blažej rémülten hallgatta Karel szavait.

- Például milyen tekintetben? - firtatta Hybner érdeklődéssel.

- Például, elég nagy dózisokban adagoltuk-e az antibiotikumokat, például rögtön össze kellett volna varrnunk a sebet, miután elláttuk és bevezettük a drenage-t, vagy jobb lett volna nyitva hagyni, nem vártunk-e túl sokáig a második műtéttel és így tovább. Szívesen hallanánk az önök, mint jeles szaktekintélyek véleményét… tanácsát.

- Ez minden?

- Ez minden.

- Köszönöm - fejezte be Hybner a beszélgetést, amikor Blažej jelezte, hogy szólni kíván. A docens kelletlenül adta meg a szót.

- Csak röviden kérem, kevés az időnk.

- Csak azt szeretném mondani, hogy Sova doktorral ellentétben úgy gondolom, elég magas szakmai színvonalon állunk ahhoz, hogy egy ilyen esettel megbirkózzunk, és hogy egy járási kórház nem feltétlenül azonos, sőt egyáltalán nem azonos a rossz vagy elmaradott kórházzal.

- Köszönöm - mondta Hybner. - És most kérem, hagyjanak magunkra bennünket. A bizottság megtanácskozza az ügyet, a határozatot közli mind a panasztevővel, mind a kórház igazgatójával.

A három orvos felállt, némán meghajolt és távozott. Elsőnek Blažej vágtatott el. köszönés nélkül, öklét köpenyzsebébe süllyesztve. Utána Štrosmajer lépett ki a szobából, szórakozottan köszöngetett a szélrózsa minden irányába, majd Karel tűnt föl az ajtóban, lassú léptekkel, borús ábrázattal.

Karel és Štrosmajer az orvosi szobába mentek. Ott Alžbeta már tűkön ülve várta az urát. Peterka élvezettel szemlélte az eseményeket. Alžbeta kérdő tekintettel nézett belépő férjére, aki szóra sem méltatta, majd Štrosmajerre, de ő csak legyintett.

Alžbeta végképp nem tudta, mire vélje a két férfi hallgatását. De ki nem mondott kérdésére csakhamar megkapta a választ, mert kivágódott az ajtó, és Arnot Blažej csörtetett dühödten az orvosi szobába.

- Mit jelentsen ez?! Megmondaná, mit jelentsen ez? - förmedt Karelre.

- Stréberkedni akar a főnökség előtt? Ezért ócsárolja a kórházat vagy annyira be van tojva, hogy mindenre képes, csak hogy mentse az irháját?! Hát ezen az áron sehol nem fog bevágódni, azt garantálom!

Alžbeta dermedten, Peterka érdeklődve, Štrosmajer komolyan és figyelmesen hallgatta a főorvos kirohanását. Karel elsápadt, indulatosan, egyre fokozódó dühvel válaszolt:

- Én nem ócsárolok senkit, és senkinél nem akarok bevágódni… Nem is viselkedem úgy, mintha én találtam volna fel a spanyolviaszt. De tudom minek néznek bennünket ezek a bizottsági urak, akik akkor áztatnak el minket, amikor jónak látják.

- Magát eláztathatják, de engem nem - üvöltötte Blažej. - Csak azt áztathatják el, aki hagyja magát.

- Nevetséges - sziszegte Karel. - Ezzel a szöveggel legfeljebb egy ápolónővért vehet le a lábáról éjszakai ügyeleten, senki mást.

Ez övön aluli ütés volt - mindnyájan érezték. Blažej is előbb mély lélegzetet vett, és csak azután tudott megszólalni.

- Idehallgasson uram! Mi itt, ebben a kórházban éljük le az életünket, és igen szép munkát végeztünk a maga édesapja keze alatt… és végzünk mindmáig. És ha a munkánk eredménye jó volt arra, hogy a kandidátusi értekezésében feldolgozza, akkor legyen magában annyi becsület, hogy ne piszkítson a saját fészkébe, amikor mi mindannyian, körömszakadtáig védjük.

- Helyben vagyunk! - kiáltott fel Karel. - Szóval maga buktatott le a tanszéken!

- Senkit sem buktattam le.

- Ezt persze nem hiszem. Egy szavát nem hiszem.

- Akkor pedig nem értem, mit keres még az osztályon ?

- Nem vagyok biztos abban, hogy nekem kell-e elmennem innen.

Ezt már Štrosmajer is megsokallta. Közbeszólt:

- Ez azért már túlzás.

- Nem hinném. Túlzásban maga itt a csúcstartó - vágott vissza Karel és kirohant.

Blažej végigjártatta tekintetét a többieken, majd halkan így szólt:

- Elnézést kérek ezért a botrányos jelenetért. Négyszemközt is elintézhettük volna - és ő is kiment. Peterka csodálkozva bámult utána.

- A szemén látom, kolléga úr - szólalt meg Štrosmajer -, hogy sürgősen fel kell világosítanom arról, miként lehet túlzásból csúcsot tartani.

A folyosón Blažej szembetalálkozott Martával. A főnővér boldogan rohant feléje.

- Fia született, Inának fia született! - újságolta örvendezve. - Simán ment, a kisfiú valóságos vasgyúró!

- Köszönöm - mondta Blažej kissé szórakozottan, mert egészen máson járt az esze.

Hybner docens közölte Dobiasnéval a vizsgálat eredményét.

- Az első kérdésre, hogy vajon minden szempontból kifogástalan volt-e a gyógykezelés, a bizottság többsége igennel válaszolt. A második kérdésre, hogy vajon történt-e mulasztás, gondatlanság, egyhangú nem volt a válasz. A harmadik kérdésre, hogy vajon szükségszerűnek vélelmezhető-e a páciens jelenlegi állapota, a bizottság egyöntetű igennel válaszolt, végül a negyedik kérdésre, hogy vajon képes volt-e az illető osztály a saját erejéből és eszközeivel megbirkózni az esettel, a többség igennel válaszolt. A határozatot természetesen írásban is közöljük önnel. A határozat ellen fellebbezésnek nincs helye, legfeljebb a bírósághoz fordulhat.

Dobiasné türelmesen meghallgatta a docenst, aztán így szólt:

- Beperelem magukat… mindnyájukat! - és a szeme sem rebbent.

Az igazgató a halántékára szorította nedves zsebkendőjét.

Amikor aznap este Karel hazaérkezett, felesége kérdő, fürkésző szeme kísérte minden mozdulatát. Amikor végigment a hallon, a dolgozószobán amikor belépett a fürdőszobába, mialatt megmosakodott, átöltözködött, átnézte a postáját, mindvégig a hátában érezte Alžbeta tekintetét.

Az asszony a vacsoránál szólalt meg először.

- Kérdezni akarok valamit.

- Mit?

- Hogyan végződött a vizsgálat?

Karel olyan gyorsan reagált, mintha már régóta a nyelve hegyén lenne a válasz.

- Erről hallani sem akarok többé. Beszélni még kevésbé.

- De én csak arra vagyok kíváncsi, hogy… - próbálkozott újra Alžbeta.

- Megmondtam, hogy erről nem beszélek.

- De nekem ez az ügy fontos, értsd már meg - mondta Alžbeta nyomatékosan.

Karel hangja éles volt és határozott:

- Én viszont torkig vagyok már a ti ügyeitekkel.

- …annyira szenvedek tőle…

Karel lecsapta az evőeszközt.

- Azt mondtam, egy szót sem! - és kirohant az ebédlőből.

Este a szülészet halványkék lámpákkal gyéren megvilágított folyosóján feltűnt egy fehérköpenyes orvos. Fiatal, szinte még kislány korú éjszakás nővér lépett ki az ügyeletes szoba ajtaján.

- Jó estét, főorvos úr.

Blažej zavartan megtorpant.

- Nővérke, szeretném meglátogatni Inkát… Jahymnét. Gondolja, alszik már?

- Jöjjön velem.

Suttogó hangon beszéltek, lépésük is puha volt, nesztelen. A kórteremben csupán három ágy állt egy sorban, az elsőn feküdt Ina. Aludt.

Blažej az ágyhoz lépett, a kisnővér kiment a kórteremből. Egy darabig nézte; sápadt volt az asszony, talán fogyott is valamicskét. Legszívesebben megcsókolta vagy legalább megsimogatta volna, de nem merte. Zsebéből előhalászott egy töppedt narancsot és letette az éjjeliszekrényre.

Amikor a folyosón újra elhaladt az ügyeletes szoba előtt, meghajlással köszönte meg a nővérke kedvességét.

- Nem akarja megnézni a kisbabát is? - szólt utána a lány.

Blažej ijedtében csak dadogni tudott:

- Ne… nem, nem, azt… nem… köszönöm, nem - és úgy iramodott el, mintha menekülne.

Vaclav Penkava felhajtott egy kupica pálinkát. Felesége a tévé show-műsorát nézte.

- Úgy látom, ma leiszod magad - jegyezte meg Marta, minden él nélkül.

A férfi újra töltött, újra ivott, majd komolyan, megfontoltan válaszolt:

- Le is akarom inni magam.

Marta oda se figyelt, annyira lekötötte a tévé, de aztán mégiscsak elhatolt a tudatáig Vaclav válasza.

- Miért akarsz berúgni?

- Mert olyasmit szeretnék mondani neked, amihez józanon soha nem volna merszem.

- Miért, mit akarsz mondani?

Vaclav elgondolkozott, valami formás válaszon törte a fejét, de aztán egyetlen rövid mondat buggyant ki belőle:

- Keress magadnak egy férfit!

- Mi bajod?

- Keress egy férfit, aki gyereket csinál neked.

Az asszony azt hitte, mindent ért, pedig tévedett.

- El akarsz válni? - kérdezte.

Vaclav válasza meglepő volt:

- Azt nem! Csak tudom, hogy gyereket szeretnél, de tőlem hiába várod; Elszégyellte magát. Az asszony dermedten nézett rá. Harag, viszolygás támadt benne, de sikerült leküzdenie. Két kezébe fogta a férfi fejét, magához húzta és megszólalt, lassan, tagoltan, mintha egy gyerekhez beszélne: - Ilyet többé ne mondjál nekem, Vasek. Én tőled akarok gyereket, és, és ha tőled nem lehet, akkor ne legyen, és nem is lesz senkitől. Érted?

- Én csak azt akartam mondani, hogy megérteném, ha…

Hálásan ölelgette, csókolgatta a feleségét. Észre sem vette Marta patakzó könnyeit.

Arnot Blažej lakásán megcsörrent a telefon. A felesége vette föl a kagylót.

- Tessék.

Fátyolos hang jelentkezett a vonal túlsó végén. Jahymné, a volt főnővér elváltoztatott, nehezen felismerhető hangja.

- Blažejné?

- Igen. Ki beszél?

- Egy ismerőse.

- De kicsoda?

- Nem fontos - mondta Jahymné. - De talán érdekelni fogja, hogy az ura, amikor tegnap éjszakás volt, meglátogatta a szülészeten régi barátnőjét, Inát.

Az asszonyt ökölcsapásként érte a hír, de azért nem vesztette el lélek jelenlétét. Férje határidőnaplójában fellapozta az előző napot, és ezt a bejegyzést találta ott kézírással: szabad.

- Kár a gőzért - szólt bele a kagylóba.

- A férjem tegnap nem volt éjszakás - és lecsapta a kagylót.

Megkönnyebbült mosoly áradt szét az arcán.

Köpcös, fiatal fickót hoztak be a rendőrök a baleseti ügyeletre. Egy lakásba akart betörni, de leesett az ablakpárkányról; két emeletet zuhant. Iszonyatos fájdalmában káromkodott, mint a jégeső.

- Csináljanak már valamit velem, a kurva életbe! Ne hagyjanak kinyiffanni…

Štrosmajer és Peterka az ajtóban állt és mindent hallott.

- Ha már ilyen szépen kéri - lépett hozzá Štrosmajer akkor csinálunk valamit magával. Dolsin injekciót - szólt oda a nővérnek, aki máris teleszívta a fecskendőt.

- Nem estem volna le a párkányról, sose szokok, de az a szarláda kiszúrt a kégliből, és rácsapta a kezemre az ablakot. Hallott már ilyen szemétséget?

- Tudja - méltatlankodott Štrosmajer, míg belebökte az injekcióstűt manapság olyan gonoszak az emberek, hogy már egy rablót sem engednek be a lakásba. Vigyék a röntgenbe!

A Blažej házaspár vendégségbe készült. A főorvos sötét ruhába öltözött. Felesége kisestélyiben a tükör előtt nézegette magát, a férfi nyakkendőket próbált, egyelőre egyik sem nyerte el a tetszését.

- Ma semmi kedvem elmenni itthonról - szólt bosszúsan.

- Ezt verd ki a fejedből - intette le az asszony. - Tudod jól, milyen fontosak nekünk ezek az emberek.

- Fáradt vagyok, dolgozni szeretnék a kandidátusin, miért éppen ma menjek vendégségbe? Teljesen mindegy, hogy ott leszünk-e vagy sem.

- Talán mégsem mindegy, ha egyszer elígérkeztem!

- Akkor most felhívom őket, kimentem magunkat, és itthon maradunk.

Ezt már szóra sem méltatta az asszony, odanyújtott férjének egy aranyláncon függő medált.

- Kapcsold be!

A férfi elvette az ékszert, az asszony nyakára illesztette a vékony láncot. Az asszony hirtelen elnevette magát.

- Képzeld, ki telefonált ma!

- Ki?

- Azt nem tudom, mert nem mutatkozott be, de egy női hang közölte velem, hogy tegnap este, amikor ügyeletes voltál, a szülészeten meglátogattad Jahymnét… Inát. Először annyira pánikba estem, hogy azt is elfelejtettem, milyen nap volt tegnap… meg hogy apával a vadászegyletben voltatok. De aztán belenéztem a naptáradba és láttam hogy tegnap este szabad voltál. Megmondtam annak a jótét léleknek, hogy ne strapálja magát.

Blažej fürkészve nézett a feleségére, aki fölényesen, könnyed magabiztossággal beszélt.

- Csakhogy korábban eljöttem a vadászoktól - jegyezte meg halkan.

- …de mintha már hallottam volna azt a hangot - mondta az asszony gondolataiba merülten.

- … És hová mentél? - kérdezte döbbenten.

- A kórházba.

- Minek?

Megszabadulva hónapok óta cipelt súlyos terhétől, a férfi szemlátomást megkönnyebbülten válaszolt:

- Hogy meglátogassam Inát.

Blažejné kihúzta férje ujjai közül a lánc két végét.

- Mit akarsz ezzel mondani?

- Azt, hogy tőlem van a gyerek.

Az asszony úgy meredt rá, mintha nem hinne a tulajdon fülének. Aztán elrohant.

Blažej hallotta, amint leszalad a lépcsőn, bekopogtat az apjához. Elmosolyodott és hanyatt vágta magát a széles családi ágyon.

Štrosmajer a röntgenfelvételt vizsgálgatta.

- Hát ez alaposan összezúzódott - magyarázta Peterkának. - Csupa szilánk. Itt, meg itt, meg itt is. Tehát comminutív fractura a trochanterikus tájékon. Kerítsen elő valakit a sebészetről, aki átjönne kampózni. Nekivágunk.

Átment a vizsgálóba a póruljárt betörőhöz.

- Veszélyes foglalkozás a magáé, fiatalember. Meg kell műtenünk.

- Menjen a sunyiba! - szólt a betörő. - Egyáltalán, tud maga operálni?

- Úgy mindenesetre tudok, mint maga falon mászni - felelte Štrosmajer.

Arnot Blažej még mindig az ágyon feküdt, és a kívülről jövő neszeket figyelte. Ajtó csapódott odalent, valaki jön fölfelé a lépcsőn, nyilván a felesége, most ért az ajtó elé, és már be is toppant.

- A családnak az a véleménye, hogy semmiképp sem maradhatunk itt - mondta az asszony szárazon, de hangjában fenyegetés bujkált.

- Apa így is, úgy is nyugdíjba megy, és semmi sem köti Borhoz. Te átmégy egy másik kórházba, ahol lakást is adnak. Közben az öregek eladják a házat, utánunk jönnek, és vesznek egy másikat.

Blažej rámeredt a feleségére.

- Az eszedbe se jutott, hogy elválj?

Az asszony összerezzent, de nyomban válaszolt:

- Ha elköltözünk innen, akkor már a gyerekek miatt sem…

- Csakhogy én nem hagyom itt ezt a kórházat. A kórháznak szüksége van rám, nekem meg a kórházra.

Az asszony most már felemelte a hangját,

- Hát nem érted, hogy itt teljesen lejárattad magad?

- Képzeld, nekem úgy tűnik, hogy ha egy főorvos bemószerolja az egyik orvosát, hogy az ne védhesse meg a kandidátusi értekezését, azzal jobban lejáratja magát, mintha balkézről gyereket csinál egy ápolónőnek.

Blažejné elsápadt.

- Te már be sem teheted a lábad abba a házba - mondta dühtől remegő hangon.

- Dehogynem.

- Ez az utolsó szavad?

- A legeslegutolsó.

Az asszony mély lélegzetet vett.

- Akkor szedd össze a holmidat, és takarodj innen!

Minél jobban dühöngött az asszony, annál nyugodtabb lett a férfi.

- Összeszedem és eltakarodom.

A seb már nyitva volt, megkezdődött a műtét. Štrosmajer megszemlélte a terepet, Peterka mint asszisztens követte a tekintetét. Szemben velük egy fiatalember tartotta a kampókat, az altatógépnél Králová és asszisztensnője tette a dolgát.

- Na, köszönöm szépen, ahogy ez kinéz - állapította meg Štrosmajer.

- Ennek a tolvajnak teljesen kitört a pajzsporca. Tehát először sreponáljuk ezt a szétrongyolódott csontocskát, utána berakjuk a csontlapot. Hogy állnak, Dana?

- Mi rendben vagyunk.

- Akkor kezdjük. De előbb törölje meg az arcomat, nővérke, mert úgy izzadok, mint apácanövendék a felavatás előtt.

*

Arnot Blažej két kézitáskába begyömöszölte a legszükségesebb holmiját, így hagyta el otthonát. Még egy utolsó pillantást vetett az emeleti ablakra, amely mögött felesége figyelő szemeit sejtette, majd mélyen meghajolt, és így szólt halkan: - Istennek hála ezért a szép ajándékért.

A kocsi ott állt a kertben - nem a garázsban, hiszen vendégségbe készültek. Kinyitotta a kaput, visszament a kocsiért, lenyomta a kilincset. Az autó zárva volt. Sorra próbálgatta a többi ajtót, de valamennyi kulcsra volt zárva. A biztonság kedvéért még beletúrt a kabátzsebébe, hátha ott a kulcs. De nem volt ott. Mindent értett.

A kapukulcsot visszadobta a kerítésen és gyalog vágott neki az új életnek.

Štrosmajer teljes erőből verte be helyére a csontlapot. Peterka fogta a páciens lábát, fent, a dobogón a fiatal sebész tartotta a kampókat. Štrosmajer nagyokat fújtatott.

- Miért nem megy be ez a dög… várj csak, bemész, te nyavalyás… ez a tolvajcsülök olyan kemény és szívós, mint egy… na végre… phü .. a helyén van… mit szól hozzá, kolléga úr?

Štrosmajer zihált.

- Tökéletes - állapította meg elismerően Peterka.

- Ahogy az egyszeri matróz mondta: nem kell félni, nagysádkám, ha már bent van…

Nem fejezte, nem tudta befejezni a mondatot. Megtántorodott, letépte arcáról a maszkot, mintha fojtogatná, aztán a többiek nagy rémületére lassan a földre roskadt, magával rántva a műtősnő asztaláról egy csomó kést, ollót, tűt…

- Sajnos már nem segíthetek eltakarítani - mondta még egy bocsánatkérő mozdulattal.

Elsőnek Dana Králová ocsúdott fel. Odaszaladt a földön fekvő Štrosmajerhez.

- Ne mozogjon, ne mozduljon! - kiáltotta. - Kocsit, azonnal! - utasította a műtőssegédet, majd az asszisztensnőjét: - Maradjon a helyén!

- Végül Peterkához fordult: - Maga meg folytassa!

Utasításai nyomán csakugyan minden mozgásba lendült, megérkezett a tolóágy, az asszisztensnő visszament az altatógéphez, a műtősnő eltakarította a földre hullott műszereket. Štrosmajert óvatosan fölfektették a tolóágyra, csak az elanyátlanodott Peterka kiáltott rá Andreára: - Én ezt nem tudom befejezni, hívja fel a főorvos urat.

Az egyik ajtón kigurult Štrosmajer, Andrea rohant ki a másikon. Átszaladt a mosdón, a pihenőszobában volt a legközelebbi telefon. Föltárcsázta a nővérszoba számát, ott Zuzana vette föl a kagylót.

- Ortopédia.

- Te vagy az, Zuzana? Hívd fel gyorsan Blažejt a lakásán. Štrosmajer műtét közben kollabált, alighanem infarktust kapott. Jöjjön valaki befejezni a műtétet.

- Ne hülyéskedj - sóhajtotta Zuzana, ennyi tellett tőle.

- Nagy zűr van. Ott fekszik széttrancsírozva a pasas a műtőasztalon, és Peterka nem tudja, mit kezdjen vele. Na, rohanok, szia!

Letette a kagylót, Zuzana pedig az asztal üveglapja alól leolvasta Blažej otthoni számát, és máris tárcsázott. Blažejné jelentkezett.

- Tessék.

- Jó estét kívánok. Az ortopédiáról telefonálok, a főorvos urat keresem.

- Nincs itthon.

- Nem tudja, hol találom?

- Nem tudom - mondta Blažejné szenvtelenül. - És nem is érdekel.

Kattant a telefon, Zuzana maga elé bámult.

Dana Králová hamarosan visszatért a műtőbe.

- Súlyos infarktus az elülső falon. De már jó kezekben van - tájékoztatta társait. - Folytathatjuk.

- Nem tudjuk - nyögte Peterka. - A főorvos urat várjuk.

Zuzana kukkantott be az ajtón.

- Nem találtam otthon a főorvos urat, a felesége azt mondta, ő sem tudja, hol van, és lecsapta a kagylót.

- Akkor hívja fel Sovát - intézkedett Králová.

- Hiába hívnám, elutazott Prágába - felelte az osztályos nővér.

Peterka elsápadt.

- Na, jól nézek ki! Egyedül nem tudom befejezni.

- Mi van még hátra? - kérdezte Králová.

- A csavarozás meg a varrás.

- Nem csinált még ilyet?

- Csak asszisztáltam hozzá.

Dana egy pillanatra elgondolkozott.

- Akkor most önállóan fogja csinálni! - mondta, s ez már utasításnak hangzott.

- És ha szétválik? - kérdezte rémülten a fiatal orvos.

- Nem válhat szét.

Peterka Královára meredt, majd az asszisztensére, a műtősnőre, Andreára, Zuzanára.

- Hát akkor… kezdjük! Mindenki felkészült?

A többiek bólintottak.

- Nővér, a fúrót!

A fúró hegyét beleillesztette a fémlap első nyílásába, és lassan, óvatosan belefúrt a csontba.

Blažej a két kézitáskával kiszállt a liftből, és elindult a szobája felé. Zuzana sietett fel a lépcsőn, a műtőből szalasztották el valamiért. Hirtelen megtorpant, azt hitte, képzelődik.

- Főorvos úr, én menten elájulok… mint az őrült, úgy kerestem mindenütt.

- Mi baj van?

- A felesége azt mondta, nem tudja, hol van, és erre itt találom.

- Miről van szó? - kérdezte egykedvűen Blažej.

- Štrosmajer doktor úr műtét közben infarktust kapott, és most Peterka doktor magára maradt a műtőben.

Blažej leejtette a táskáit, és lerohant a műtőbe. Peterka feszengve, szorongva vizsgálgatta a televíziós röntgenkészülék ernyőjén munkájának eredményét. Körülnézett, majd Danához fordult.

- Milyen? Gondolja, hogy sikerült?

- Azt hiszem, tökéletesen - szólalt meg egy hang a háta mögött.

Peterka megfordult, megpillantotta a főorvost. Vénusz istennő legcsábosabb szavai sem értek volna fel ezzel a mennyei muzsikával…

Štrosmajer mozdulatlanul feküdt az ágyon, valamennyi műszert rákapcsolták, s az élet legcsekélyebb jele sem látszott rajta. Blažej, Peterka és Králová állták körül az ágyát.

- Még sokkos állapotban van, de remélem, már nem sokáig - referált Dana. - Az a baj, hogy ez már a második.

- Nem is tudtam, hogy volt már egy infarktusa - mondta Peterka.

- Senki sem tudta.

Amikor Arnot Blažej a szobájához ért, meglátta, hogy jótékony kezek példás rendben az ajtaja elé állították csomagjait. Megforgatta a kulcsot a zárban és lenyomta a kilincset. Ekkor megszólította őt az osztályos nővér: - Ma itt alszik a főorvos úr?

Blažej halványan elmosolyodott.

- Itt, ha megengedi… és úgy nézem, nem csak ma.

HUSZADIK FEJEZET

A kis nővér belépett a kórterembe, és megállt Ina ágya lábánál.

- Jahymné, látogatója jött.

Ina az ajtó felé nézett, de senkit sem látott.

- Hol?

- A folyosón. Kéri, hogy legyen szíves kimenni.

Ina magára kapta hosszú köntösét és kiment a folyosóra, de ott sem látott senkit.

- Én vagyok az, Inka - szólt egy halk hang a háta mögött.

Megfordult. Arnot Blažej állt a falnál, zavartan, feszengve.

- Jó napot - köszönt az asszony komolyan, méltóságteljesen.

- Jó napot! Azért jöttem, hogy megmondjam… neked…, hogy megkérdezzem…

Körülöttük zajlott a mozgalmas üzem mindennapos élete, csak ők ketten álltak mozdulatlanul, a szaggatott mondatok és kusza gondolatok csöndes szigeteként.

- Megmondtam a feleségemnek, hogy gyerekem van tőled, és elköltöztem otthonról. Végleg.

- Én is - jelentette ki halkan Ina.

- Tudom. Szeretném, ha a kórházból egyenesen hozzám jönnél. Egyelőre az irodámban alszom. Nos… ? Eljönnél velem?

- Az irodádba? - kérdezte az asszony, és egy icipici mosoly jelent meg a szája szögletében.

- Talán sikerül belátható időn belül szerezni valami elfogadható szállást.

Ina kézen fogta a férfit, és a folyosó végébe vezette. Vagy egy tucat kalácska, bepólyázott csecsemő feküdt az üvegfal mögött.

- Az ott, az utolsó előtti - mondta Ina.

- Hogy hívják?

- Jan… a nagyapja után.

- Gyönyörű.

Hadd el. Még magam sem tudom, milyen. Csak azt tudom, hogy amilyen bolond vagyok, képes leszek ellakni veled a főorvosi irodában.

*

Štrosmajer lassan kinyitotta a szemét - fokozatosan eszméletre tért.

- No, de nehezen méltóztatott felébredni a nagyságos úrnak - évődött vele megkönnyebbülten Dana.

- Hol vagyok? - szólalt meg Štrosmajer alig hallhatóan.

- Hol lehetne? Nálam.

- Ilyesmi is csak fiatal koromban esett meg velem.

- Micsoda?

- Hogy reggel felébredtem valahol, és fogalmam sem volt, hogy kerültem oda az este.

- Most már ne beszéljen annyit. Kímélnie kell magát.

- Attól fél, hogy leteperem, mi? Csakhogy az én erőmből legfeljebb beszédre telik. És ezzel ki is merül a tudásom. Menjen haza, ne tápláljon hiú reményeket.

Dana elnevette magát, pedig igazán nem volt nevethetnékje.

- Azért én csak táplálok.

Alžbeta és Karel az ebédlőasztalnál ültek és vacsoráztak. Ki-ki szótlanul megszedte a maga tányérját, és csendben ettek. Alžbeta nem bírta tovább elviselni a torokszorító csendet, látszólag könnyed hangon megpróbálta elindítani a beszélgetést.

- Nem is mondtad, hogy Blažej otthagyta a feleségét, és mostanában az irodájában alszik.

- Nem érdekelnek a kalandjai.

De az asszony nem adta fel.

- Štrosmajer sem érdekel?

- Ő nem nálunk fekszik, hanem az intenzíven.

- Tudom… csak azt kérdeztem, hogy ő sem érdekel?

- Egész nap annyit dolgoztam, hogy azt sem tudtam, hol áll a fejem.

Alžbeta fojtott hangja nem sok jót ígért.

- Szóval, annyi időd nem volt, hogy feltárcsázz három számot és megkérdezd, hogy van az az ember, aki annyi jót tett velünk.

- Velünk? Talán veled.

- Pardon, aki annyi jót tett a feleségeddel.

Karel konokul hallgatott. Albetát haragra ingerelte ez a csend - szépen, lassan lerakta a maga aknáját. Először csak úgy mellékesen, mint akinek most jutott eszébe, megjegyezte:

- Most már ideköltözhetnének.

- Kik?

- Ina, Arnot meg a gyerek.

Felrobbant az akna.

- Csak nem gondolod komolyan! - kiáltotta Karel.

De Albetát ez sem zökkentette ki a magára erőltetett nyugalmából.

- Halálosan komolyan gondolom - mondta. - Amikor ide akartam venni Inát a gyerekkel, azt mondtad, hogy ezzel Arnotot provokálnánk. De most már talán nem beszélhetünk provokációról.

- Te megbolondultál! - tört ki Karel. - Képes lennél befogadni Blažejt, azok után, amiket velünk művelt?

Albetának elment a kedve a szelíd vagy piszkálódó évődéstől, hangja most már érdes volt és kemény:

- Én három hajléktalant akarok befogadni a házba.

Karel felállt az asztaltól.

- Te csak ne rendelkezz olyan házról, amelyik nem a tied - mondta jéghidegen.

- Meg kell mondjam, hogy ez a ház már jóideje az idegeimre megy.

Karel elindult kifelé, de felesége hangja megállásra késztette.

- Egy éve, amióta itt élek ebben a házban, egyre inkább csirkének érzem magam. Szabad megfürödnöm a porban, de döntenem semmiről sem szabad, félnem is csak attól, amitől a gazdám, és amitől eddig én sosem féltem. Én nem ilyen voltam azelőtt…

- Az ember mindig a legjobb színben látja saját magát - vágott közbe gúnyosan Karel, és kiment.

Alžbeta lassan fölemelkedett a székből, és ő is elhagyta az ebédlőt. A hálószobában batyuba kötötte párnáját, tűzött paplanát, lepedőjét, és elindult fölfelé a lépcsőn.

- Hová viszed azt az ágyneműt? - kiáltott utána a hallból Karel.

- Ha Ina és Arnot nem lakhat az emeleti kisszobában, én még talán meghúzódhatom ott.

Karel nem válaszolt. Alžbeta fölért az emeletre, belépett a valóban tenyérnyi, csak a legszükségesebb bútordarabokkal berendezett kis szobába. Batyuját az öreg rézágyra dobta, majd melléült, és elbőgte magát, mint egy kislány. Kopogtattak. Karel lépett be sietősen a szobába. Becsukta az ajtót.

- Bocsáss meg, ne haragudj, hogy zavarlak, de megjött apa - hadarta. Azt hiszem, nem volna helyes, ha kiteregetnénk előtte a kettőnk problémáját. Lejönnél üdvözölni őt?

Az asszony egy pillanatig eltűnődött.

- Boldogan - mondta aztán szelíden.

Az öreg Sova kitörő örömmel üdvözölte menyét.

- Betti, de örülök, hogy látlak.

- Isten hozta, apus.

Megölelték, megcsókolták egymást.

- Mondta már Karel, hogy Štrosmajer súlyos infarktust kapott?

Az öregúr megrémült.

- Nem, nem mondta… Karel…

- Talán kiment a fejéből.

- És hogy van most? - érdeklődött az öreg Sova.

Alžbeta, mintha mi sem történt volna az imént, Karelhez fordult:

- Te, Karel, mik az utolsó híreid Štrosmajerről?

Karel a lépcsőn állt, nem tudta, mit válaszoljon hamarjában.

- Nem tudom… azt hiszem, jók.

- Aligha - mondta Alžbeta. - Igaz, hogy már magához tért, de még mindig életveszélyben van.

- Nem kéne meglátogatnom?

- Most, éjszaka? - legyintett Karel. - Semmi értelme.

- Hát jó - mondta Sova beleegyezően. - Majd holnap. Holnap elmegyek hozzá. Mindjárt reggel.

Alžbeta az apósához fordult:

- Kérdezni szeretnék valamit, apus - mondta mímelt könnyedséggel.

- Arnot otthagyta a feleségét és nyilvánosan elvállalta a gyereket, akit Ina szült neki. Ezt mindenki igen bátor tettnek tartja, de…

- …de nagyon nehéz idők várnak rá - jegyezte meg Karel.

- Úgy van. Először is nincs hol lakniuk. Mit szólna hozzá, ha felajánlanám nekik a két kis padlásszobát az emeleten.

- Tőlem kérded?

- Magáé a ház.

- Igen, igen. Hát persze, boldogan hozzájárulok.

Karel látta, hogy Alžbeta kifogott rajta, de nem adta meg magát.

- De én nem! - tiltakozott erélyesen.

- Miért nem? - csodálkozott az apja.

- Mert semmi okom nincs ezt az embert támogatni.

- Pedig volna rá okod.

- Nekem? - kiáltott fel Karel. - Nem mondanád meg, miért?

- Már csak azért is, mert kiállt értetek, különösen érted.

- Ezt honnan veszed?

- Štrosmajer doktor mondta.

Ezen aztán Kárel is, Alžbeta is meglepődött.

- Talán jobb, ha most kimegyek. Mi ezt már Karellal megbeszéltük… alaposan - és az asszony visszament az emeletre.

Sova tűnődve nézett utána, és amint kettesben maradt a fiával, halkan megkérdezte:

- Mi történt itt?

- Itthon? Semmi.

- Én a kórházra kérdeztem. - Ott sem - legyintett Karel. - A megszokott béka-egér háborúság, mint minden vidéki kórházban.

- Már nem érzed jól magad ott? - faggatta Sova a fiát.

- Azt nem mondanám…, de megszoktam a klinikai életet, ott nem törődnek egymással az emberek…

- Tehát hibáztam, amikor azon iparkodtam, hogy az emberek törődjenek egymással, hogy számíthassanak egymásra?

- Van akinek szüksége van erre, van akinek nincs - mondta Karel.

- Neked talán nem volt szükséged rá, amikor kiebrudalt a professzorod?

Karel azonnal megtalálta a megfelelő választ.

A professzor már nyugdíjban van, a klinikán teljesen megváltozott a helyzet.

- Látom, van esélyed, hogy visszakerülj.

- Legalábbis reményteljesnek látszik a dolog. - Karel elmosolyodott.

- És mit szól hozzá Alžbeta? Szívesen menne Prágába?

- Döntsön a saját belátása szerint.

Sovának derengeni kezdett valami.

- Ez úgy hangzik, mintha ő még nem tudná.

- Még nem tudja.

- Te a visszavételedről tárgyalsz a klinikával, és a feleségednek nem szólsz egy szót sem?

- Minek beszéljek róla fölöslegesen? Az ilyesmire néha ráfizet az ember.

Sova mélyen felsóhajtott.

- Szóval így álltok? - kérdezte csalódottan.

Az ablakhoz lépett és kinézett a kertbe.

- Az a madárbirs elpusztult?

- Igen. De nem tudom, miért.

Sova elgondolkodott.

- Nem tudott itt megélni. Kár volt ideültetnem. Mit szól hozzá Kateřina?

- Mihez?

- Ahhoz, hogy visszamégy Prágába.

- Száz százalékig helyesli.

Sova visszafordult az ablakból, és a fia szeme közé nézett.

- Vagyis ő tud róla, de Alžbeta nem?

Karel adós maradt a válasszal.

Dana Králová levélíráshoz készülődött. Levélpapírt, borítékot tett ki az asztalra, leült, kezébe vette a tollat, gondolkozott. Megszólalt a telefon.

- Tessék!

A távolból és a recsegésen, kattogáson át hallatszott a cseh telefonos kisasszony hangja:

- Huszonöt-huszonöt-négy?

- Igen.

- Algír keresi. Kapcsolom.

Kellemes meglepetés - ez volt Dana első gondolata.

- Köszönöm. Halló!

Itt Řehoř. Azért hívlak…

- Itt meg Dana. Szevasz, Gregory! Épp most ültem neki levelet írni.

- Eredetileg én is írni akartam, de aztán úgy gondoltam, jobb, ha felhívlak.

Dana rosszat sejtett.

- Mi történt? Valami baj van?

- Nem… dehogy! - Řehoř elbizonytalanodott. - Csak szeretném… csak igyekszem a lehető legtisztességesebb módon elrendezni a kettőnk dolgát.

Dana úgy érezte, mintha a föld nyílt volna meg alatta. Egy pillanat alatt világosság gyűlt benne.

- Ha jól értem, ez azt jelenti, hogy egy másik hölgy lépett az életedbe.

- Dana, nem tudod elképzelni, mennyire magányos itt az ember.

Dana nem hallgatta tovább. Letette a kagylót az asztalra, egy darabig maga elé meredve üldögélt, aztán felállt, kiment, és magányosan bolyongott végig a kórházi folyosón. Mialatt ő gépiesen rótta az utat, a kagylóból alig érthető, recsegő hang darált: - Mindezt levélben is megírhattam volna, csak ezt sportszerűtlennek tartottam, így inkább felhívtalak. Nem akartam, hogy hitvány gazembernek tarts… Én… itt olyan egyedül van az ember… ezt az otthoniak nehezen értik meg, és ő is… olyan elhagyatott volt… megértesz?

Dana benyitott Štrosmajerhez, egy darabig némán elnézte betegét. Aztán ugyanolyan gépiesen, ahogy elindult, visszament az orvosi szobába.

- Hát akkor, minden jót… Valószínűleg meghosszabbítják az itteni szerződésemet… Eddig annyi időm sem volt, hogy valami ajándékot vegyek Eliskának. Talán jobban tennéd, ha nem is említenéd neki, hogy felhívtalak. Nem szeretném, ha csalódna.

Amikor Dana belépett, már csak ennyit hallott a kagylóból:

- Halló… Dana, halló, ott vagy? Dana!! Mondj már valamit, Dana!

Dana fölvette az asztalról a telefonkagylót.

- Tedd le, Gregory. Már így is egy csomó pénzedbe került.

Blažej egy műtét sémavázlatát rajzolta éppen, amikor beállított a szobájába Peterka, civilben.

- Búcsúzni jöttem, főorvos úr.

A főorvos fölállt.

Azt mondják, a jó sebész nem csak azt tudja, hol kell vágni, de azt is, hogy mikor. Maga a legrosszabbkor hagy itt minket.

- Nem tehetek róla.

- Tudom. De most úgy kellene nekem, mint egy falat kenyér.

Peterka nem állta meg, hogy meg ne kérdezze:

- És egy év múlva nem kellek már?

- Hát, ha nem szegték kedvét a mi nyers nevelési módszereink…

- Egy cseppet sem - felelte Peterka. Rosszabbat vártam.

- Mi meg egy Cvachosabb kádert vártunk.

- Úgy utálom azt a fickót, mint a bűnömet. Pedig nem is ismerem.

Blažej felsóhajtott.

- Én is utálom, de én ismerem. Hát akkor, vészelje át szerencsésen a katonaságot… és jöjjön vissza hamar.

- Értettem! - rikkantotta boldogan Peterka. Szalutált, és kibotorkált az ajtón.

Következő útja Štrosmajerhez vezetett. A beteg orvos nyitott szemmel de teljesen mozdulatlanul feküdt az ágyon, körülötte halvány fénnyel villogtak és alig hallhatóan ketyegtek a műszerek. Dana Králová Štrosmajer ágyához vezette Peterkát.

- Jó napot - köszönt elszoruló torokkal Peterka.

Štrosmajer nyomban a hang irányába nézett.

- Á, maga az?!

- Búcsúzni jöttem.

- Miért? Hová megyek? - mondta Štrosmajer egy félmosoly kíséretében.

- Maga sehová. Én megyek el.

Štrosmajer suttogom fogta a hangját.

- Fiatalember, ők még nem tudják, de én is elmegyek.

Hideg borzongás fogta el Dana Královát.

- Szeretnék köszönetet mondani - szólt a mélyen megindult fiatalember.

- Nekem? Ugyan már! - szabadkozott Štrosmajer. - Nem adtam én magának semmit. De elárulok valamit, amit még nem tud.

- Mit?

- Azt, hogy maga, meg Ortopédia kisasszony szeretik egymást… ő még nem mutatja ki az érzelmeit… szereti kéretni magát ez az ifjú hölgy…, de ez ne riassza el… És nehogy nekem más nők után szaladgáljon! … Ez a leányzó még édes gyönyöröket tartogat a maga számára.

Peterka elpirult és olyan áhítat szállta meg, mintha első áldozásra készülne.

- ígérem, hogy hű maradok hozzá.

- Ezen nem csodálkozom - bólintott Štrosmajer.

A fiatal orvos úgy érezte, ideje elbúcsúznia.

- Viszontlátásra egy év múlva!

Ferde mosoly ült ki Štrosmajer arcára.

- Odébb lesz az.

Zuzana nővér széttárta karjait, és szívszaggató hangon feljajdult:

- Mit kezdünk maga nélkül, doktor úr?

Négy nővér és Marta Huňková kórusban vele sopánkodott:

- Hogy bírjuk ki maga nélkül?!

Peterka vette a lapot, ő is széttárta karjait, mintha mind a hat nővért egyszerre akarná magához ölelni.

- Hát én mit kezdjek maguk nélkül azon a kemény kaszárnyai priccsen?

A lányok harsány nevetésben törtek ki. Ekkor kivágódott az intenzív szoba ajtaja, és Andrea, a műtősnővér rohant ki zokogva a folyosóra:

- Lányok, Štrosmajer meghalt!

Marta Huňková törte meg elsőként a dermesztő csendet:

- Jézusmária! - suttogta maga elé.

Zuzana a szájához kapott. Peterka úgy állt ott, mintha odacövekelték volna. Egy nővér hüppögni kezdett.

Blažej keze megállt a műtőasztal fölött a hír hallatán, fáradt mozdulattal lehúzta arcáról a maszkot, hogy levegőhöz jusson. Alžbeta két karjára borult, hogy elrejtse fájdalmát.

Vrtika főorvos két kézzel ragadta meg a telefonkagylót, nehogy leejtse,

Ina magához szorította alvó kicsijét.

Az igazgató félbeszakította az értekezletet, és a jelenlévő orvosok néma felállással adóztak elhunyt kollegájuk emlékének.

Dana Králová kisírt szemmel lépett ki az intezív szoba ajtaján. A szemközti padon egy vörös hajú kislány üldögélt, ölében ringatott egy fadobozt, amelyben sakkfigurák csörögtek. Dana a kislányhoz lépett.

- Te kire vársz itt?

- Sakkozni jöttem Štrosmajer doktor úrhoz.

- Te vagy Oldriska?

- Én.

- Hát ez már nem megy, Oldriska.

- Pedig ma hagytam volna, hogy ő nyerjen.

- Persze, persze, de ma nem lehet…

A portásnő gyászos arccal fogadta az öreg Sovát.

- Isten hozta, főorvos úr.

- Jó napot. Hogy van ? Štrosmajer doktor úrhoz jöttem.

A portásnő összerezzent.

- De hát a doktor úr meghalt. Alig egy órája.

Sova mélyet lélegzett.

- Hogy tehetett velem ilyet?

Éjszaka Peterka hazakísérte Dana Královát.

- Tudom, ha egyikünk-másikunk elmegy, voltaképpen semmi sem változik. De van, akinek a halálával egy egész korszak zárul le és egy egy új kezdődik. Számomra legfeljebb a kórházak cserélődnek.

Egy darabig szótlanul mentek - aztán megálltak Dana háza előtt.

- Miért van a világon kevés olyan férfi, mint amilyen ő volt?

- Milyen? - kérdezte a fiatal orvos.

- Szabadelvű.

- Azok nincsenek is olyan kevesen.

- Tudom, sokan vannak, akik szabadon, gátlás nélkül elmondják véleményüket a környezetükről. De olyan alig-alig akad, aki saját magát sem kíméli. Aki pontosan ismeri a saját hibáit, korlátait, és ezt nem rejti véka alá, akkor sem, ha ezért amorálisnak vagy gyávának nézik, pedig ő maga oly könnyen sebezhető. Ilyen nem sok szaladgál a világban.

Blažej főorvos e szavakkal állított be az igazgatói irodába:

- Üzenetet kaptam, hogy sürgősen menjek az igazgatóhoz. Ez úgy hangzott, mintha égne a ház vagy árvíz fenyegetne.

Az igazgató sandán nézett a főorvosra.

- Jó napot. - A szemközti székre mutatott. - Tűz ugyan nincs, főorvos elvtárs, árvíz sem fenyeget, de ami késik, nem múlik.

Blažej még most sem volt hajlandó átvenni az igazgató gyászos tónusát.

- Csak nem?

- Látom, szívesen ringatja magát illúziókban. Nos, először is, itt van Dobiasné pere. Jövő héten tartják az első tárgyalást.

- De hát Dobiasnénak semmi esélye sincs, hogy megnyerje ezt a pert.

Ezzel az igazgató is tisztában volt, csak nem szerette, ha valaki félvállról vesz ilyen komoly dolgokat.

- Azt sosem lehet előre tudni. Azonkívül itt van doktor Karel Sova kérvénye, amelyben a munkaviszonya megszüntetését kéri, mivel Prágában kíván dolgozni.

- Tudok róla.

- Persze, hogy tud, hiszen szignálta a kérvényét és amit végképp nem értek… javasolta is, hogy fogadjam el.

- Mi olyan érthetetlen ezen?

Az igazgató szúrós szemmel nézett rá.

- Tud számolni, főorvos úr?

Blažej elmosolyodott.

- Egyszerű számokkal talán igen.

- Az elég is lesz - sziszegte az igazgató. - Próbáljon velem számolni: négyen voltak az osztályon, amikor átvette a funkcióját. Maga, Štrosmajer, Čeňková és Cvach. Cvachhal nézeteltérése támadt, ezért kidobta, az ő helyébe jött az ifjú Sova. Miatta helyezték át Čeňkovát az érsebészetre, majd jött a fiatal Peterka. Mármost Peterka bevonult katonának, Štrosmajer meghalt és most az ifjú Sova is elmegy, mert neki is nézet-eltérése támadt magával. Maga pedig nyugodtan elengedi, noha most már egyedül marad az ortopédián. Ne haragudjon, de hogy egy főorvos így megtizedelje a saját osztályát… Ilyet világéletemben nem láttam!

Blažej komolyan, megfontoltan válaszolt:

- Mégis úgy gondolom, hogy el kellene engednünk Sovát.

- Miért, ha szabad kérdeznem?

- Mert csak olyan emberekkel dolgozom szívesen, akik fontosnak tartják a munkánkat, a kórházunkat. De akik nem, azoktól boldogan megválok.

- Ez ugyan nagyon elvszerűen hangzik, de mégiscsak a dolog egyik oldala.

- És hogy fest a dolog a másik oldalról nézve? - kérdezte a főorvos most már élesebb hangon.

- Erről igen komoly jelzéseket kapok kézhez - felelte az igazgató és felemelt egy papírlapot az asztalán heverő iratok közül. - Blažej főorvos kicsapongó és erkölcstelen magánéletet él, és elbocsátotta mindazokat a beosztottait, akik erre figyelmeztetni merészelték. Elhagyta családját, és betegeivel súlyos konfliktusba keveredett. Tudományos dolgozatát sem volt képes megvédeni.

Ez erős volt. Blažej a szék támlájának feszítette a hátát.

- Valóban ezt beszélik rólam?

- Sőt, írják is.

- És szabad tudnom, honnan fúj a szél?

Az igazgató a homlokát ráncolta.

- Elég befolyásos helyekről, főorvos elvtárs, elég befolyásos helyekről.

- Tehát a feleségem keze is benne van.

- Ettől korántsem veszélytelenebb a dolog.

Blažej keservesen felsóhajtott.

- Ebben igaza van. Inkább veszélyesebb.

Ez a sóhaj s ez a töredelmes mondat furcsamód meglágyította az igazgató szívét. Nem szerette a makrancos beosztottakat, de ha valaki bevallotta, hogy bajban van, rögtön mellé állt.

- El akar válni?

- Már beadtam a keresetet.

- És jól tette?

- Ennek a helyzetnek egyszer s mindenkorra véget kell vetnem. Nem mehet így tovább.

- Lakása van?

- Még nincs.

- Akkor ezzel kéne kezdenünk.

Blažej döbbenten nézett rá.

- Segítene ebben?

- Annyit talán még tudok boldogult sebészkoromból, hogy az operáló orvosnak ki kell aludnia magát. És azon az irodai kanapén sok mindent lehet csinálni, csak aludni nem.

- Hát azt nem.

- De most térjünk vissza a fő kérdésre.

- És mi legyen az?

- Az orvoslétszám az ortopédián.

- Szerzek orvost.

- Honnan?

- Adjon egy pár napot… egy hét múlva hozok magának két jó ortopédorvost.

- És ha nem?

- Kerítek.

- Ezt nem nagyon hiszem - mondta az igazgató, újra a régi, pengeéles hangján -, jobban mondva, egyáltalán nem hiszem. De adok rá egy hetet. Egy nappal sem többet. Aztán én kezdem a toborzást… De figyelmeztetem, hogy elsőnek egy új főorvost szerzek.

Arnot Blažej érezte, hogy ebben egy pillanatig sem szabad kételkednie.

Alžbeta volt a soros a járóbeteg-rendelésen. Megírt egy receptet, átadta egy idős asszonynak, és hogy egyedül volt, maga kiáltott ki a váróba:

- Kérem a következőt!

Blažej lépett be a rendelőbe.

- Jó napot!

Alžbeta alaposan elcsodálkozott.

- Nocsak! Talán magának is keringési zavarai vannak?

- Még nincsenek - mosolyodott el a főorvos. - Egy bizonyos személy tanácsára jöttem magához. Nem nevezhetem meg az illetőt, mivel Marta Huňkovářól van szó…

Alžbeta jóízűen felkacagott.

- …Ő ajánlotta, hogy kérdezzem meg, nincs-e kedve hozzánk jönni.

Alžbeta elkomolyodott.

- Magukhoz? Hová?

- Az ortopédiára. Ugyanis teljesen magamra maradtam.

- Ezt már tudom - mondta Alžbeta nagyon halkan.

Egy pillanatra elhallgattak.

- De azt még nem tudja, hogy van-e kedve hozzánk jönni vagy sem?

- Azt is tudom.

- Hogy van vagy hogy nincs?

- Hogy van. De előbb még tanácskoznom kell egy úriemberrel.

Este Alžbeta üresen találta a házat. Egy cédula várta a komódon, ezzel a lakonikus üzenettel: PRÁGÁBAN VAGYOK, Karel. Heves indulat fogta el Albetát. Kikereste a telefonkönyvben a buszpályaudvar számát.

- Mondja kérem, mikor indul a legközelebbi busz Prágába?

- Húsz perc múlva.

Alžbeta beült a buszba, és elindult Prágába. Egyedül, de nem mint egy kislány, aki azért utazik, hogy meglátogassa kedvesét, hanem érett asszonyként, aki tisztázni akarja kapcsolatát élete párjával.

Karel első feleségét meglepte a látogatás, de nem mutatta. Hűvös udvariassággal fogadta az asszonyt.

- Karel még nincs itt, ugye? - kérdezte Alžbeta.

- Nincs.

Alžbeta higgadtan beszélt, mintha valami hétköznapi ügyről lenne szó, amelynek amúgy is tudja a kimenetelét.

- De idejön?

- Igen.

- Talán feltartották valahol. Bemehetek?

- Természetesen, elnézést kérek.

Kateřina félreállt az útból.

- Tessék, foglaljon helyet. Főzhetek egy kávét?

- Köszönöm, nem, máris megyek tovább - szabadkozott Alžbeta.

- Csak néhány szervezési dolog miatt jöttem… mert egy csomó mindent kell még elintéznem… a költözést, meg ilyesmit… Ugye Karel a következő negyedév elejétől dolgozik Prágában?

- Nem, nem. Azt mondta, hogy már a hónap elejétől. Ha a maguk kórháza elengedi…

- Aha, jó, ez még jobb - mondta elgondolkodva Alžbeta … és akkorra már át is költözik, ugye?

Kateřina döbbenten szemlélte, milyen hidegvérrel tárgyal Alžbeta az egészről. Eredetileg félt ettől a jelenettől, de most fellélegzett. - Így mondta.

Hát persze… miért is utazgatna be naponta Prágába… az szörnyen kimerítő.

Kulcszörgés hallatszott az előszoba felől.

Ez ő lesz - mondta Kateřina megkönnyebbült mosollyal, és kiment Karel elé.

Már saját kulcsa van - gondolta Alžbeta.

Csakugyan Karel állt az előszobában. Amint meglátta Katerinát, odalépett hozzá, hogy megölelje, megcsókolja.

- Szervusz, Katuska!

Az asszony lefogta a kezét.

- Vendégünk van.

- Kicsoda?

- Hát Alžbeta.

Karelnak nem maradt ideje a csodálkozásra, mert a szobaajtóban megjelent a felesége.

- Szevasz, Karel!

- Mit keresel itt? - kérdezte nagy zavarában Karel.

- Tisztázni akarom a helyzetet. És mivel ez Borban nem sikerült, kénytelen voltam feljönni Prágába.

- Milyen helyzetet? - csodálkozott Kateřina. - Maga nem tudta, hogy Karel már elsejétől Prágában dolgozik?

- Tőle még azt sem tudtam meg, hogy egyáltalán Prágába költözik, mert ő elvből soha nem beszél előre.

A kővé dermedt Karel szólni sem tudott.

- Elnézést kérek a zavarásért.

- Örülök, hogy ilyen okosan fogja fel a dolgot - bújt ki Katerinából a pedagógus.

- Csak így lehet - szólt Alžbeta. - Viszontlátásra.

És mielőtt a másik kettő észbe kapott, kilépett az ajtón. A férjét egy pillantásra sem méltatta.

Alig lépett be Vaclav Penkava az előszobába, a máris nyíló konyhaajtóban ott állt a feltűnően kicsinosított Marta; mélyen meghajolt és eképpen deklamált:

- Lépjen be, uram, szívrepesve várjuk.

Ezután kézen fogta férjét, és bevezette a szobába. Az asztalon nagy, kerek torta - harminc gyertyával, körülötte néhány ajándékcsomag.

- Mi, ketten, akik most köszöntünk téged, kívánunk minden jót, boldogságot, egészséget, hosszú életet és mihamarabb egy utódot vagy mindjárt kettőt, mert beteljesült a vágyunk, és most már minden biztos, ezért kettős ünnep lesz a születésnapod.

Aztán megcsókolta a férjét, és mindjárt átadta az ajándékokat.

- Ezt viseld egészséggel, ez a kocsiba való … és ez itt a legfontosabb, ezt te csomagold ki.

Penkava engedelmesen letépte a csomagolópapírt; egy színes éjjeli edénykét tartott a kezében. Rémülten nézte a szokatlan ajándékot - a felesége csak nevette.

- Ezt nekem szántad? - kérdezte Vaclav.

- Hát persze, Vasek. Ez a leendő apák kelengyéjének legfontosabb darabja.

- Hogyhogy?

- Hát úgy, hogy te fogod majd bilire szoktatni a csemeténket.

Penkavának szemláTomast nem tetszett a dolog. Letette az asztalra az ajándékot és megkérdezte:

- Van itthon valami ennivaló?

Marta csodálkozva nézett rá; itt valami nem stimmelt.

- Mi lelt, Vasek drágám?

- Semmi, éhes vagyok - mondta, és elindult a fürdőszoba felé.

Persze Marta nem ereszttette. Az ajtóhoz lépett és elállta az útját.

- Mi az, megsértődtél, mert bilit kaptál tőlem a születésnapodra?

- Engedj… mosakodni akarok - mondta elgyötört hangon.

De rosszul ismerte a feleségét. Az nem tágított, amíg ki nem szedte belőle az igazságot.

- Mondd meg nekem, mi bánt, mondd meg, az istenért.

- Semmi… tényleg semmi… hiszen magam tanácsoltam neked.

Marta felfigyelt.

- Mit tanácsoltál te nekem??? - fortyant fel. Most már teljesen elvesztette a nyugalmát.

- Ne haragudj, de éjjelnappal csak ez jár a fejemben.

- Micsoda?

- Hogy kizárt dolog…

…hogy tőled van a gyerek?

Penkava nem felelt a kérdésre, de éppen a hallgatása volt a válasz.

Eszeveszett düh fogta el Marta Huňkovát. Az asztalhoz ugrott, fülénél fogva felkapta az edénykét és teljes erejével a férjéhez vágta. A porcelán jószág elzúgott Vaclav füle mellett, és darabokra törött a falon.

- Szóval kizárt dolog?!

Nekiesett az ajándékoknak, és sorra a férjéhez hajigálta őket. Vaclav alig győzte kapkodni a fejét.

- Szóval kizárt dolog?!

Magasba emelte a tortát, és gyertyástól hozzávágta - ezúttal talált is.

A torta után a tányérok, edények és a virágváza röpködtek a kétségbesetten hajladozó Penkava felé.

- Szóval azt mondod, kizárt dolog, hogy én gyereket szüljek a férjemtől?! Ezer asszony megteheti, csak én nem?

Ezzel elhajította az utolsó, kezeügyébe került tárgyat, és keserves zokogással a földre rogyott. Penkava megadta magát. Maszatosan, torta-krémes, tejszínhabos képpel letérdelt a feleségéhez.

- Bocsáss meg, Mártuska, most már mindent, mindent elhiszek… - suttogta gyengéden.

Aztán szétnézett a csatatéren, és boldogan felsóhajtott.

- Ez volt életem legszebb születésnapja!

Aznap este az idős Sova lakásán csöngött a telefon.

- Én vagyok az, Alžbeta. Elhatároztam, hogy kezembe veszem a történelem irányítását.

Sova egy szavát sem értette.

- Miféle történelemről beszélsz?

- A magaméról… meg talán egy kórház egyik osztályának történetéről is. Ezért most megkérdezem: nem jönne vissza hozzánk az ortopédiára?

Sova megdöbbent.

Micsoda? Te visszakerültél az ortopédiára?

- Ketten vagyunk itt Arnot Blažejjal, és nagy szükségünk volna magára. Legalább egy évig.

- Nem lehet, Betti, ez már nem megy - szabadkozott Sova.

- Nem tudja otthagyni Týnistet?

- De igen, sőt készülök is rá, mivel egy megfelelő utódot találtam, de oda… nem volna jó, hidd el nekem.

- Azok után sem, hogy Karel itthagyott csapot-papot, és elment?

Sova kővé dermedt.

- Karel elment?

- Elsejétől Prágában dolgozik.

- Nélküled?

- Bizony - vágta rá Alžbeta habozás nélkül. - De ez mellékes. Most az a fontos, hogy sürgősen álljon valaki a helyére.

Sova még most sem tudott megbékélni a gondolattal.

- Elment vagy elszökött?

- Ez most nem fontos. Senki nem tartóztatta. Senki.

- Értem - sóhajtott Sova.

De Alžbeta nem hagyta kihűlni a vasat.

- Kár, hogy nem szándékozik visszajönni. Kit tudna tanácsolni? Az öregúr hallgatott.

- Halló… hall engem?… ott van?

- Hallom… és itt vagyok… de nem tudom… mikor kellene munkába állnom?

Albetát elképesztette a kérdés.

- Szóval mégis elképzelhetőnek tartja?

Sova halálosan komolyan válaszolt:

- Nem akarom, hogy bárki is azt higgye, hogy egy Sova cserbenhagyja a kórházat.

- De az egy másik Sova volt.

- Ezt csak bízd rám, Betti - mondta Sova elgyötörten. - Tehát mikor?

A nővérek csöndes ujjongással fogadták az öreg Sovát.

- Nem gondoltam volna, hogy megérem még ezt a napot. - csapta össze a kezeit Marta.

Sova sorra kezet fogott mindannyiukkal. Meg volt hatva.

- Higgyék el, én sem.

- Meddig marad itt?

Sova elmosolyodott.

- Hát annyi ideig, mint először, már aligha.

Fiatal ápolónő szaladt ki a nővérszobából.

- Súlyos sérültet hoztak a felvételire. Fraktura, a térde… Siessenek le, mindnyájan. De…

Blažej érkezett oda Albetával. Üdvözölték Sovát, majd a főorvos Albetához fordult:

- Ugorjon már le a felvételire, legyen szíves.

- Vigyázat! - kiáltott a nővér. - Tudják, kiről van szó?

- Teljesen mindegy - vetette oda Blažej. - Siessen vissza - mondta Albetának.

- Dobiasnéról! - kiáltotta kétségbeesetten a nővér.

- Akkor én megyek - jelentette ki Blažej.

Dobiasné jajgatott, nagy fájdalmai lehettek. Ennek ellenére kötekedve, kihívóan fogadta Blažejt.

- Csakhogy megjött végre, főorvos úr! Amúgy is maga miatt történt. A főorvos megnézte az asszony ideiglenes sínnel rögzített térdét.

Súlyos törésnek látszott.

- Mit vétettem már megint?

- A férjem nem tud létrán mászni, így aztán én rakosgattam ki a káposztát a létra tetején.

- És leesett a létráról?

- Egen. Maga fog operálni?

- Boldogan - felelte Blažej kurtán. Majd a beteghordókhoz fordult: ~ Vigyék röntgenre.

Egymás után gyulladtak fel a lámpák a műtőben A beteg mélyen aludt, Dana Králová őrizte az álmát. Blažej, Sova és Alžbeta léptek be a mosdóból és körülállták a műtőasztalt.

- Felkészültek? - kérdezte Blažej.

A többiek némán bólintottak.

- Szikét!

Három óra múlva Dobiasné ébredezni kezdett.

- Hogy érzi magát, kedves Dobiasné? - kérdezte Blažej.

- Hányadika van ma? - kérdezett vissza az asszony.

- Harmadika.

- Nehogy lekéssem a tárgyalást, még azt hiszik majd, hogy visszaléptem.

Az orvosok összenéztek - ez nem lehet igaz.

- Ne féljen, akkor sem késik el, ha tolókocsin gurítjuk a bíróságra - felelte a főorvos sztoikus nyugalommal.

Az öreg Sova kényelmesen ballagott hazafelé, nem volt oka a sietségre. A kerítésen át beköszönt a kertben dolgozó szomszédnak.

- Ez a tél mindent tönkretett - panaszkodott a szomszéd.

- Nekem is hozzá kell fognom - mondta Sova nem sok lelkesedéssel. Benyitott a háza kapuján és…

- Legfőbb ideje, hogy hazajött… Mit bámul rám, mintha a morva nénikéje állított volna be váratlanul?

Sova csak nézett, nem hitt a szemének. Festová doktornő ült a lépcsőn egy csomó bőrönd és táska között.

- Tényleg maga az?

- Ki más? - kiáltotta Festová. - Ki az a bolond, aki maga után rohan Týnistebe, aztán ide… aki összevész a családjával és negyedszer hagyja ott az urát egy másik férfiért, aki nem sokkal különb az elsőnél! Nincs véletlenül üresedés az itteni ortopédián?

Sova kezet csókolt, majd két oldalról megcsókolta az asszony arcát.

- Maga csakugyan utánam jött? - kérdezte még mindig hitetlenkedve.

- Így még soha nem futottam férfi után, mint most.

Sova összeszedegette az asszony holmiját, és betessékelte Festovát;

- Hát ez csodálatos! Lépjen be a váramba.

Az asszony jól megnézte a férfit, majd a házat

- Mintha lefogyott volna, és ez a vityilló is rászolgált már egy alapos nagytakarításra… Mitagadás, sokkal szebbnek képzeltem életem őszét.

Beléptek a házba.

- Én sokkal, de sokkal rosszabbra számítottam - sóhajtott Sova, és határtalanul boldog volt.

Mondott még egyebet is, de szavait elnyelte az ajtócsukódás. Bezárult a Sova-ház, és ezzel történetünk is a végéhez ért.

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET