TWIN PEAKS TITKA 
   
  KI ÖLTE MEG LAURA PALMERT? 
  (Ahogyan Jennifer Lynch látta) 
   
  azaz: LAURA PALMER NAPLÓJA 

(utoljára módosítva: 2003.04.05, 17:44)
(forrás: Jefferson Alexander's scan; Sliders Sci-Fi Olvasóterem, www.olvasoterem.tk)
(DOC/RTF verzió: MS Word 2000; betűtípus: Palatino Linotype)

   

  1984. július 22. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Laura Palmernek hívnak, és alig három rövidke perccel ezelőtt hivatalosan is tizenkét éves lettem! Ma 1984. július 22. van, és nekem nagyon jó napom volt! Te voltál az utolsó ajándék, amit kicsomagoltam, aztán attól fogva már csak azt vártam, hogy fölmehessek a szobámba, és elkezdhessek mesélni Neked magamról meg a családomról. Ezentúl Te leszel az, akit majdnem mindenbe be fogok avatni. Megígérem, hogy Neked mindent elmondok; hogy mi történik, hogy mit érzek, és azt is, hogy mire vágyom. És a legkisebb apróságot is, ami megfordul a fejemben. Vannak dolgok, amiket senkinek se mondhatok el, Neked azonban ígérem, ezekről is mindig be fogok számolni. 
   
  Ma reggel arra mentem le reggelizni, hogy a mama az egész házat teleaggatta zászlócskákkal, és a papa cilindert tett a fejére, sőt még arra is hajlandó volt, hogy belefújjon egy papírtrombitába. A végén már azt hittem, hogy sose fogjuk tudni abbahagyni a nevetést Donnával. 
   
  Donna a legjobb barátnőm a világon. A családi neve Hayward, és pontosan ma tizenkét évvel ezelőtt az ő papája, dr. Hayward segített engem a világra. Magam se értem, hogyan sikerült túlélnem a születésnapomat. A mama például egyből sírva fakadt az asztalnál, mert azt mondta, hogy most már egy-kettőre felnőtt nő leszek, és ez borzasztó. Jó vicc. Én persze tudom, hogy az is évekbe telik még, amíg megjön az első menstruációm. A mama pedig egyszerűen nem tudja, mit beszél, ha azt hiszi, hogy most már mindjárt felnőtt leszek; főleg, ha tőle meg közben még mindig kitömött állatokat kapok a születésnapomra! 
   
  De a mai nap pontosan olyan volt, mint amilyennek elképzeltem. Összesen négyen voltunk: Donna, a mama, a papa meg én. Meg persze Jupiter, a cicám. Reggelire almás palacsinta volt, a kedvencem, jó sok juharsziruppal, utána pedig savanyú kenyérből készült pirítós. 
   
  Donnától azt a blúzt kaptam ajándékba, amit a Horne Nagyáruház kirakatában láttam, és tudom, hogy a zsebpénzéből vette, mert láttam, hogy már nagyon régóta mindent félretesz, de nem akarta megmondani, hogy mire. Olyan gyönyörű, hogy én még ilyen szépet nem is láttam! Fehér és selymes és csupa kis hímzett rózsa, de azért nincs rajta annyi virág, hogy ízléstelen lenne. Egyszerűen tökéletes. Én is valami egészen különleges dolgot fogok ajándékozni Donnának a születésnapjára. 
   
  Holnap érkezik látogatóba az unokatestvérem, Madeline, akit mi csak Maddynek hívunk; egy hétig marad nálunk. Vele meg Donnával várat fogunk építeni az erdőben, és az éjszakát is ott töltjük, ha a mama megengedi. A papa, tudom, hogy megengedi. Ő is ugyanannyira szereti az erdőt, mint én. Egyszer azt álmodtam, hogy a papa fogta az egész családot, és átköltöztette egy másik házba, ami egy nagy erdő kellős-közepén állt, és nekem épp az ablakom előtt volt egy nagy fa, amin két énekesmadár fészkelt. 
   
  Mindjárt jövök vissza hozzád, kedves Naplóm, csak hív a papa a földszintről. Azt mondja, van a számomra valami meglepetése! Ha visszajöttem, mindent elmesélek! 
   
  Ölel Laura

  1984. július 22. (kicsit később) 

  Kedves Naplóm! 
   
  Nem fogod elhinni, mi történt! Lementem, és akkor a papa azt mondta nekem meg a mamának, hogy szálljunk be a kocsiba, és ne is kérdezősködjünk, amíg oda nem érünk, ahová megyünk. A mama persze egész úton egyfolytában csak kérdezősködött. Én tulajdonképpen nem is bántam, mert arra gondoltam, hátha véletlenül kicsúszik a papa száján valami; de nem tudtam meg semmit. Én nem kérdeztem semmit, csak hallgattam, mert én is azt akartam, hogy meglepetés legyen az a valami. Amikor azonban bekanyarodtunk a Lópatkó nevű lótenyészet elé, már mindent tudtam! A papa vett nekem egy pónilovat! Drága Naplóm, hogy ez a lovacska milyen gyönyörű! Álmomban se hittem volna, hogy egy póni ilyen gyönyörű tud lenni! A szőre vöröses fahéj meg mélybarna, a szeme pedig hatalmas és borzasztóan édes! A mama nem akart hinni a szemének, amikor meglátta, és folyton csak azt kérdezgette, hogyan tudta a papa úgy megvenni, hogy senki sem tudott róla. Erre a papa azt felelte, hogy odalett volna a meglepetés, ha ő is tud róla, és én azt hiszem, igaza is van. 
   
  Aztán a mama majdnem szívbajt kapott, amikor meglátta, hogy bemászom a póni lábai közé, hogy megnézzem, fiú-e vagy lány. Egyébként nekem csak egy pillantás volt az egész, mert egyből láttam, hogy fiú. Mintha bizony még sose láttam volna ilyesmit. Csak épp a mamának fogalma sincs róla, hogy miket tud az ő kicsi lánya! 
   
  Vissza a pónimhoz. Elhatároztam, hogy Troy lesz a neve, mint annak a póninak, amelyiket a Mrs. Larkin fotóalbumában láttam. Zippy, aki ott dolgozik az istállóban, megígérte, hogy majd csinál nekem egy névtáblát, amin nagy betűkkel ki lesz írva, hogy TROY, és majd kiakasztja a box elejére, és akkor mindenki, aki látja, mindjárt tudni fogja, hogy mi a neve. Troy még nagyon fiatal ahhoz, hogy lovagolni lehessen rajta, de két hónap múlva már felülhetek majd rá, és csak úgy száguldozok majd vele erdőn-mezőn! Ma még csak megsétáltattam egy kicsit, és megetettem sárgarépával (amit a papa hozott magával a kocsiban), meg még egy kockacukrot is adtam neki, amit Zippytől kaptam. Troynak minden nagyon ízlett. Mielőtt hazamentünk volna, belesúgtam abba a finom, meleg és bársonyos fülébe, hogy holnap is látjuk egymást, és hogy mindent meg fogok írni róla a naplómban. Már alig várom, hogy Donnának is megmutathassam! Majdnem elfelejtettem: Maddynak is megmutatom! 
   
  Hazafelé menet a papa elmondta, hogy Troynak és nekem ezentúl ugyanazon a napon lesz a születésnapunk, mert ha egy pónit ajándékba adnak valakinek, aki nagyon fogja szeretni, attól kezdve a póni és a gazdája mindenben osztoznak egymással. Szóval, Isten éltessen sokáig téged is, Troy! 
   
  Nagyon örülök, hogy nem tudom, honnan való, mert így egészen olyan, mintha a mennyekből szállt volna alá, egyenesen az én kedvemért. 
   
  Kedves Naplóm! Holnap nagy nap lesz, és én ma éjszaka nagyon jól fogok aludni, mert Troyról fogok álmodni, meg arról, hogy mennyi szép napot fogunk mi ketten együtt eltölteni. Én vagyok a legboldogabb kislány az egész földkerekségen. 
   
  Ölel Laura 
   
  Ui.: Remélem, BOB nem jön ma este.

  1984. július 23. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Nagyon késő van már, de nem tudok elaludni. Szörnyű rémálmaim voltak, így végül elhatároztam, hogy ma éjjel egyáltalán nem is alszom. Maddy úgyis fáradt lesz az utazástól, és biztosan lefekszik ebéd után; majd legfeljebb akkor alszom egy kicsit én is. Talán ha süt a nap, amikor alszom, nekem se lesznek olyan szörnyűek az álmaim. 
   
  Az egyik álom különösen borzasztó volt. Sírva ébredtem, és attól féltem, hogy a mama is meghallotta, és be fog jönni, pedig én éppen hogy egyedül akartam maradni, ő pedig ezt egyáltalában nem értette volna meg. Amikor nem tudok elaludni, mindig bejön és a Táncoló Matildát énekli. Olyankor is, ha valami rosszat álmodom. Nem arról van szó, hogy nem szeretem, ha énekel, csak hát álmomban az a furcsa, idegen ember is éppen ezt a dalt énekelte, méghozzá a mama hangján, én pedig annyira megijedtem tőle, hogy majdnem megbénultam. 
   
  Álmomban a Gyöngy-tavak partján sétáltam az erdőben, és egyszer csak szörnyű, nagy szél támadt, de furcsa módon csak körülöttem kavargott. Forró volt. Mármint a szél. És körülbelül húsz lépésnyire tőlem egy magas, sovány ember állt; hosszú haja és nagy, kérges keze volt. Nemcsak kérges, durva, hanem görcsös, inas is volt a keze, és éneklés közben felém nyújtotta. A szakálla nem lobogott a szélben, csak körülöttem kavargott. A hüvelykujja vége olyan fekete volt, akár a szén, én pedig nem tudtam levenni róla a szememet, ahogy nagy köröket rajzolt vele a levegőbe, és egyre közelebb került hozzám. Én egyáltalában nem akartam volna odamenni hozzá, mert nagyon félelmetes volt, a lábam mégis egyre közelebb vitt hozzá. 
   
  Az ember azt mondta: 
   
  - A macskád itt van nálam. 
   
  Mire Jupiter tényleg odafutott hozzá, aztán pedig el is tűnt mögötte az erdőben, és már csak olyan volt, mint egy picike fehér pötty egy hatalmas, fekete lapon. Az öreg meg egyre csak énekelt, én pedig hiába is próbáltam elmondani neki, hogy szeretnék már hazamenni, és Jupitert is szeretném magammal vinni, ugyanis egyszerűen nem jött ki hang a torkomon. Akkor az öreg egyszer csak az égre emelte a karját, nagyon-nagyon magasra, s közben mintha egyre nőtt-nőtt volna, a keze felnyúlt a levegőbe, köröttem pedig hirtelen elült a szél, és minden elcsendesedett. Azt hittem, hogy akkor most már elenged haza, mert belelátott a gondolataimba - legalábbis ez volt az érzésem. Ezért, amikor olyan könnyűszerrel megállította a szelet, azt hittem, hogy akkor most szabadon bocsájt, és mehetek haza. 
   
  Akkor azonban muszáj volt lenéznem, mert egyszer csak valami forróságot éreztem a két lábam között; de egyáltalán nem kellemes meleg volt, hanem szinte fájt, annyira égetett. Kénytelen voltam széttenni a lábamat, hogy kicsit lehűljön. Vagy legalább csak ne égessen. Akkor azonban azt vettem észre, hogy a lábam magától szétnyílik, de olyan erővel, mintha legalábbis le akarna szakadni a testemről, s nekem még eszembe is jutott, hogy biztosan így fogok most meghalni, és még arra is gondoltam, hogy biztosan senki se akarja majd elhinni nekem, hogy én igenis megpróbáltam összezárva tartani a lábamat, de nem bírtam, mert annyira égetett. És akkor az az ember rám nézett és elmosolyodott, és nagyon félelmetes volt a mosolya, és megint rázendített a mama hangján, hogy "Ó, Matilda, jöjj és járjuk a valcert..." Én pedig akkor megint csak szólni akartam volna, de megint nem tudtam, még mozdulni se bírtam, amikor azt mondta: 
   
  - Laura, hazaérkeztél. 
   
  És akkor végre felébredtem. 
   
  Néha az is előfordul velem álmomban, hogy úgy érzem, csapdába estem, és soha többé nem fogok tudni kiszabadulni az álomból, és ez a legfélelmetesebb. Most azonban, hogy újra elolvasom, amit az előbb írtam, tulajdonképpen nem is találom olyan nagyon félelmetesnek az egészet. Lehet, hogy mostantól fogva minden álmomat le fogom írni, és akkor mindjárt nem is lesznek olyan félelmetesek. 
   
  Tavaly például volt egy olyan rettenetesen félelmetes álmom, hogy másnap nem is tudtam semmire odafigyelni az iskolában. Donna már azt hitte, hogy megbolondultam, mert akárhányszor a nevemen szólított vagy megérintette a vállamat, mert előre akart adni valami levelet, én úgy ugrottam fel, mint akit bolha csípett. Pedig egyáltálában nem bolondultam meg, mint a Nadine Hurley, csak épp nem tudtam kiszabadulni az álmomból. Most már nem emlékszem rá pontosan, csak azt tudom, hogy szörnyű nagy bajban voltam, mert ki kellett állnom valami próbát, ami abból állt volna, hogy bizonyos számú embert át kellett volna vinnem valami folyón egy csónakban, nekem azonban nem sikerült a dolog, főleg mert inkább szerettem volna úszni, menni vagy mit tudom én, erre utánam küldtek valakit, hogy fogdosson végig mindenféle ronda, utálatos módokon. Többre nem is emlékszem az egészből, de azt hiszem, nem nagy veszteség. 
   
  Már nagyon unom, hogy még mindig nem vagyok felnőtt. Egyszer persze majd az is eljön még, és akkor nem fogom tűrni, hogy rajtam kívül akárki más befolyásolhassa, hogy én hogyan érzem magam, hogy például büszke vagyok-e valamire, amit csináltam vagy épp ellenkezőleg. 
   
  Holnap újra beszélgetünk. Kezdek nagyon fáradt lenni. 
   
  Laura

  1984. július 23. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Most már minden percben befuthat Maddy, az unokatestvérem. A papa egyedül ment ki elé az állomásra, mert a mama nem engedte meg neki, hogy engem felköltsön. Így aztán csak alig negyedórája, hogy felébredtem. Ma nem álmodtam semmit, bár a mama azt mondja, hogy sokat kiabáltam az éjszaka. Őt szólongattam, aztán meg úgy huhogtam, mint egy bagoly. Bejött hozzám, én félálomban voltam, de közben... közben megint csak huhogtam, aztán meg, azt mondja, nagyot nevettem, befelé fordultam, és aludtam tovább. Remélem, senkinek se fog mesélni ezekről a dolgokról. Pedig amikor vacsoravendégeink vannak, például Haywardék, a mama mindig éppen az ilyen dolgokkal szeret előjönni. Mindig azzal kezdi, hogy: 
   
  - Képzeljétek, az én drága, kicsi Laurám valami olyan édes dolgot csinált a múltkor, hogy muszáj elmondanom... 
   
  És aztán el is mondja. 
   
  Egyszer például képes volt mindenki előtt elmondani, hogy egy este, amikor ő még ébren volt, én álmomban kimentem a konyhába, meztelenre vetkőztem, a ruháimat belegyömöszöltem a sütőbe, aztán visszamentem a szobámba, és tovább aludtam. Azóta persze valahányszor akár csak a közelébe is megyek a tűzhelynek Haywardéknál, amikor Donnával segítünk a vacsorakészítésnél, Mrs. Hayward sose mulasztja el, hogy tréfásan rám ne szóljon, nehogy megint összetévesszem a tűzhelyet a mosógéppel. 
   
  Aznap este, amikor ezt az esetet elmesélte a vendégeknek, a mama egy kicsivel többet ivott a kelleténél, úgyhogy megbocsájtottam neki. De ha egyszer elmondja valakinek, hogy huhogtam, azt nem élem túl. Azt hiszem, a szülők javíthatatlanok, és mindig képesek kínos helyzetbe hozni a gyerekeiket. Az én szüleim sem kivételek. 
   
  Persze, ha többé nem művelnék mindenféle ostobaságokat álmomban, akkor nem lenne boldog-boldogtalannak mit mesélnie. 
   
  Majd később folytatom. 
   
  Laura 
  (uhúú, uhúú)

  1984. július 27. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Annyi mesélnivalóm van. Ezeket a sorokat most egy kis várban írom, amit Donnával és Maddyval építettünk. A papa meg a mama azt mondta, nyugodtan elalhatunk benne, csak az erdőbe ne menjünk be. A fát, amiből építettük, Ed Hurleytől kaptuk, és a papa szögelte össze. Donna azt mondja, hogy ha jön egy vihar, ránk fog dőlni az egész, nekem azonban az az érzésem, hogy igenis kitart, bármi történjék is. 
   
  Maddy nagyon szép lány lett. Már tizenhét éves, és én nagyon irigylem. Bárcsak már én is tizenhét éves lehetnék! Odahaza van egy fiúja is, és azt mondja, hogy már hiányzik is neki nagyon, pedig a fiú a múltkor ide is telefonált, csak azért, hogy megkérdezze, jól utazott-e. A papa még ugratta is utána, hogy milyen csacsogva beszélt vele telefonon, de Maddy egyáltalán nem haragudott meg érte. Donna azt mondja, hogy mire neki állandó udvarlója lesz, biztosan lesz már vagy negyven és tök süket. Megmondtam neki, hogy ez egy nagy butaság, mert mi igenis máris nagyon tetszünk a fiúknak, csak éppen sokkal okosabbak vagyunk annál, semhogy mindenféle fiúkkal lófráljunk. Nagyon kíváncsi vagyok, hogy milyen lesz az majd, amikor a szüleimen kívül más valaki is szeretni fog, aki majd utánam telefonál, ha elutazom valahová, hogy megkérdezze, jól vagyok-e. 
   
  Ma mindnyájan kimentünk az istállóba Troyhoz, hogy lecsutakoljuk és megetessük. Donna meg Maddy is azt mondta, hogy soha életében nem látott még ilyen gyönyörű pónilovat. Nem is tudom, mivel érdemeltem ki, hogy az enyém legyen. Donna is már évek óta szeretne egy pónit, de neki nem vett a papája. Nem tudom, meddig fog élni Troy, és arra is kíváncsi vagyok, hogy vajon meg fogom-e siratni, ha majd meghal. 
   
  Donna meglátta, hogy Troy haláláról írok, és azt mondta, hogy túl sokat gondolok mindenféle szomorú dolgokra, és hogyha nem fogok leszokni erről, akkor ki tudja, mi történik még a végén. Donna persze nem tud egy csomó dolgot, amit én mind tudok. Nem tehetek róla, de néha tényleg mindenféle szomorú dolgok járnak az eszemben. Olykor pedig egyenesen szeretek is ilyen szomorú dolgokra gondolni. 
   
  A mama szendvicset is csomagolt nekünk, és betett melléje két termoszt is. Az egyikben jéghideg tej van, a másikban meg forró kakaó. Maddy egyetlen csészénél nem hajlandó többet inni a kakaóból, mert azt mondja, pattanásokat kap tőle. Én nyomát se látom az arcán semmiféle pattanásnak. Egyébként neki már három évvel ezelőtt megjött a vérzése, és azt mondja, hogy valami rémes. Az embernek mindenféle pattanásai lesznek tőle, meg görcsöl és közben folyton rosszkedvű, ingerlékeny meg fáradt, amíg el nem múlik. Remek. Már alig várom. A mama éppen annyi idős volt, mint én most, amikor megjött neki; remélem, hogy én legalább egy évig még megúszom. Most, hogy Maddy elmondta, milyen, tudom, hogy nekem egyáltalán nem hiányzik. 
   
  Eszegetjük a szendvicset, iszogatjuk a tejet, és közben mindenki naplót ír. Maddy naplója nagyon vastag, és már egészen tele van! Donna is többet írt már a naplójába, mint én, de ígérem Neked, hogy Te nemsokára még a Maddyénál is vastagabb leszel. Tetszik nekem, hogy minden gondolatom egy helyre gyűjtöm össze; olyan lesz, mint egy agyvelő, amibe bele is lehet kukkantani. Egy elemlámpát akasztottunk a mennyezetre, úgyhogy nagyon jól látunk írni. Az ablakokon is beszűrődött egy kis világosság, de aztán eltakartuk, mert mindnyájan azt gondoltuk, bogy a nappali világosság elrontja a hatást, és akkor nem érezhetjük magunkat úgy, mintha egyes-egyedül lennénk valami sűrű, sötét erdőben. A pokrócok meg az elemózsia amúgy is sokat ront rajta, mert folyton arra emlékeztet, hogy végtére is csak ott vagyunk, ahol valójában is vagyunk, azaz a házunk hátsó kertjében! Maddy azt mondja, hogy hozott magával egy doboz cigarettát, és hogy majd később, amikor a mama meg a papa már egészen biztosan alszik, próbaképpen elszívhatunk egyet. Azt mondja, hogy egy kicsit biztosan állott már a cigarettája, mert hónapok óta megvan, csak kinyitni sem merte a dobozt, mert attól félt, hogy a szülei észreveszik. Lehet, hogy én is ki fogom próbálni. Donna azt mondja, hogy neki nincs kedve hozzá, mi meg Maddyval azt mondtuk neki, hogy nem fogjuk erőltetni, mert igazi jó barátnők között az nem szokás. De azért lefogadom, hogy ha úgy néznék Donnára, egyből elszívna akár egy egész szálat is. Akármibe lefogadom. 
   
  Később folytatom. 

  Újra itt vagyok. 
   
  Annyit nevettünk, hogy még az oldalunk is belefájdult. Maddy elmesélte, hogyan szokott nyelves puszit adni a fiújának; Donna meg én majd elszálltunk. Akkor Donna valami grimaszt vágott, és azt mondta, hogy neki tulajdonképpen nem hiányzik ez a nyelves puszi, én meg erre, hogy tényleg, tulajdonképpen nekem se... de ezzel szemben, kedves Naplóm, az az igazság, hogy amikor Maddy elmondta, hogyan csinálják, én valami furcsa bizsergést éreztem a gyomrom táján. És közben az járt a fejemben, hogy lehet, hogy nekem viszont igenis tetszenék a nyelves puszi, és elhatároztam, hogy amint lehetőségem lesz rá, ki is fogom próbálni egy fiúval. Maddy azt mesélte, hogy először ő is félt egy kicsit, most azonban már legalább másfél éve csinálja, és nagyon szereti. Akkor elmeséltem nekik, hogy a múlt hónapban, amikor lázas voltam, és az éjjel felébredve bementem a mamáék hálószobájába, azt láttam, hogy mind a ketten meztelenek, és a papa ott fekszik a mamán. Én mindjárt sarkon fordultam és visszamentem a szobámba, és a mama nemsokára utánam jött, aszpirint hozott nekem meg limonádét. De soha egyetlen szóval sem említette az esetet. Donna azt mondta, hogy szerinte egészen biztosan nemi életet éltek, amit én persze magamtól is kitaláltam, csak azt nem értettem, hogy akkor meg miért nem élvezik, mert az volt a benyomásom, hogy egyáltalán nem jó nekik. Igazából nem is csináltak semmit, csak lassan mozogtak, és közben még csak nem is néztek egymásra. 
   
  Maddy szerint biztosan csak "gyorsan dugtak egyet". Pfuj. A szüleim, amint "dugnak". Undorító. Tisztában vagyok vele, hogy én is így lettem, de egyáltalában nem fogom bánni, ha soha többé nem fogok ilyesmit látni. Mindenesetre én akkor mindjárt megfogadtam, hogy ha én valaha is nemi életet fogok élni, akkor én úgy fogom csinálni, hogy sokkal nagyobb élvezet legyen. 
   
  A mama és a papa kijött, hogy jó éjszakát kívánjon nekünk, meg hogy megmondják Donnának, telefonáltak a szülei, és azt üzenik, holnap nem kell templomba mennie, úgyhogy velünk alhat ő is. Ennek mindnyájan nagyon megörültünk. 
   
  A papa azt mondta, mindenki hunyja be a szemét, és mutassa a tenyerét, aztán mindenkinek egy csokit nyomott a kezébe, és a lelkünkre kötötte, el ne mondjuk a mamának. Aztán meg a mama jött be és odaadott nekem egy zacskót, és a lelkemre kötötte, hogy el ne áruljam a papának. A zacskóban is három szelet csoki volt! Maddy éppen csak egy pillantást vetett a csokijára és felsóhajtott. Csak annyit tudott mondani: 
   
  - Pattanás! 
   
  Aztán mégis kibontotta mind a kettőt, és akkor mindnyájan betömtük a szánkba mind a két csokit, és közben azt énekeltük teli szájjal, hogy "Robog a, robog a, robog a kicsi vonat". Donna azt mondta, hogy az összenyámmogott csoki úgy néz ki, hogy Troy biztosan megutálna bennünket érte, hogyha látná, és erre mindenkinek ki kellett köpnie, ami még a szájában volt. 
   
  Maddy egy elég jót mesélt, bár kicsit félelmetes volt. Egy családról szólt, akik egy este elmentek hazulról, aztán arra jönnek haza, hogy rossz emberek lapulnak a házban, akik őrájuk lesnek, mert meg akarják ölni őket. Nemcsak ennyi volt az egész történet, de azt hiszem, a folytatásra nem is nagyon szeretnék emlékezni. Nem akarom, hogy aztán majd erről álmodjak. Donna kiment a várból pisilni, közben pedig Maddy elmesélte, hogy neki is volt már egy pár rémes álma. Azt mondta, hogy Donna előtt nem akar róluk mesélni, mert ő talán meg se értené. Azt mondta, hogy álmában engem látott az erdőben. Akkor visszajött Donna, Maddy pedig elhallgatott. Kíváncsi vagyok, hogy azt a hosszú hajú embert is látta-e Maddy? És hogy vajon az ő álmában is fújt-e a szél? Maddy verseket is szokott írni a naplójába, és azt mondja, azért, mert az nem olyan unalmas, mint mindig csak folyamatosan írni a sorokat, meg hogy ha valaki véletlenül belenéz az ember naplójába, akkor legalább valószínűleg nem is fog mindent érteni, ha versben van írva. Holnap én is kipróbálom. 
   
  Később folytatom. 

  Ugye megmondtam, hogy rá tudom venni Donnát, próbálja ki ő is a cigarettázást! Maddy elővette a csomagot, amit magával hozott, rágyújtott egyre, aztán odaadta nekem, hogy próbáljam ki én is. Vicces volt, hogy füstöt okádok a számból. Mintha valami szellem szállt volna ki belőlem, valami táncolva, lebegve szállongó szellem. Úgy éreztem magam, mint egy felnőtt nő, körülöttem emberek, és mind engem bámulnak olyan szemmel, mintha a helyemben szeretnének lenni. Még Donna is azt mondta, hogy amikor cigarettázom, pont úgy nézek ki, mint egy igazi felnőtt. Pedig még csak le se szívtam a füstöt; kíváncsi vagyok, milyen lennék, ha még le is szívnám. 
   
  Ekkor Donna következett, és még mielőtt azt mondhatta volna, hogy ő nem akarja kipróbálni, én gyorsan közbeszúrtam, mennyire örülök, hogy megpróbáltam, és hogy most már túl vagyok rajta, és ha többet nem akarok cigarettázni, akkor most már nem is kell soha többet. Erre Donna is elfogadta a cigarettát, és kifújt egy pár füstpamacsot. Neki is jól állt a cigarettázás, de kicsit megijedt közben, beszívott egy kis füstöt és köhögni kezdett, mire gyorsan eloltottuk a cigit, és sürgősen kiszellőztettük a várat, nehogy a mama meg a papa megérezze a füstszagot, ha esetleg felébredtek volna a köhögésre, és kijönnének megnézni, hogy mi van velünk. Azt hiszem, egyszer én is fogok venni magamnak egy csomag cigarettát, amit magammal fogok hordani, mint Maddy. De persze eszem ágában sincs rászokni vagy mit tudom én. Annál én sokkal óvatosabb vagyok. 
   
  Elhatároztuk, hogy most már lefekszünk aludni, úgyhogy most mindnyájan elbúcsúzunk a naplónktól. Én is jó éjszakát kívánok neked, kedves Naplóm. Azt hiszem, hogy mi ketten nagyon jó barátok leszünk. 
   
  Szeretettel Laura

  1984. július 29. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Íme, egy költemény: 

  Ablakomban fénylő lámpás elárulja, hol vagyok 
  Míg én majd csak akkor látom őt, ha odalép 
  S arcán mosollyal ablakomra lehel 
  Amikor eljön, hogy elvigyen 
  S megforgasson, pörögjön velem 
  Gyere ki játszani Jöjj, játsszunk! 
  Csöndben feküdj Ne mozdulj Ne mozdulj. 
   
  Mint kicsiny rímek s dalocskák 
  Az erdő a hajamban s a ruhámon 
  Néha ott látom őt magam mellett 
  Bár tudom, hogy messze jár 
  Néha úgy érzem, mellettem áll 
  És tudom, hogy ezt is el kell viselnem. 
   
  Nem hallja senki 
  Mikor kiáltok 
  De ha suttogok 
  Őbenne gondolat riad 
  Hiszen csak neki szól az üzenet 
  Torkomban halkan szól a hang 
  S közben mindig arra gondolok 
  Biztosan elkövettem valamit 
  Vagy ha nem, hát megtehettem volna 
  De nem jön senki, hogy segítsen, 
  Mondja ő, 
  Az ilyen kislányoknak, 
  Amilyen te vagy.

  1984. július 30. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Maddy egy nagy csomó ruhát hozott magával, és sorra mindet felpróbáltatta velem a tükör előtt. Azt hiszem, látta rajtam, hogy nagyon rosszkedvű vagyok valami miatt... Egyik-másik ruha tényleg nagyon szép volt. És nagyon jó érzés volt beléjük bújni. A miniszoknyában volt a legjobb, magas sarkú cipővel meg abban a kis bolyhos pulcsiban. 
   
  Maddy azt mondta, pont úgy nézek ki benne, mint Audrey Horne. Ő a papa főnökének, Benjamin Horne-nak a lánya. Nagyon, nagyon, nagyon gazdag ember. Audrey csinos lány, csak nagyon csöndes, néha pedig aljasul viselkedik. Az apja nem sokat törődik vele; biztosan ez is lehet az oka annak, hogy olyan, amilyen. Velem viszont mindig is nagyon figyelmes volt. Valahányszor fogadás van vagy valami más vendégeskedés van náluk, Benjamin Horne engem az ölébe vesz, vagy a térdére ültet, és halkan énekelget nekem. Néha meg is esik a szívem Audreyn, mert amikor látja, hogy a papája nekem énekelget, ő biztosan nagyon elszomorodhat miatta; és persze elő is fordult már, hogy ilyenkor kiszaladt a szobából, és nem is akart visszajönni, amíg a mamája utána nem ment. Máskor viszont egyáltalán nem bánom, hogy kiszalad. Mert tudom, hogy én vagyok a figyelem középpontjában, és érzem, hogy sokkal kedvesebb vagyok neki, mint a saját lánya. Tudom, hogy nem szép dolog ilyeneket mondani, de sajnálom, egyszerűen csak őszinte vagyok. 
   
  Ha egészen őszinte akarok lenni, meg kell állapítanom, hogy Maddy ruháiban is nagyon tetszettem magamnak. Közben végig valami bizsergést éreztem belül, mintha egy buborék szállt volna bennem felfelé. A körhintán érzi így magát az ember, amikor még nem szokott hozzá, hogy fel-alá hullámzik vele az egész. Lefogadom, hogy ha mindig így öltözködnék, minden egészen másképp lenne. 
   
  Aztán Maddy meg én elmentünk sétálni, de persze csak farmerban meg trikóban. Twin Peaksben nem szokás miniszoknyát meg magas sarkú cipőt fölvenni, csak ha fel van lobogózva a város, ami azt jelenti, hogy bál lesz vagy valami nagy ünnep. Kimentünk az Easter Parkba, és leültünk egy kicsit beszélgetni. Maddy azt mesélte, hogy ő tulajdonképpen egészen jól érzi magát otthon, csak a szülei ne lennének olyan "elviselhetetlenül kíváncsiak". Igyekeztem pontosan megjegyezni a szavait, mert azt hiszem, nagyon jól megfogalmazta a dolgokat. Azt mondta, hogy szerinte egy csomó olyan dolog van az életben, ami egyáltalán nem tűnik rendjén valónak, amikor először találkozik vele az ember, de aztán idővel beletörődünk. 
   
  Lehet, hogy nekem is így kellene gondolkoznom. És lehet, hogy igyekeznem kellene egy kicsit jószívűbbnek is lennem, és nem folyton csak azzal foglalkozni, hogy velem mi történik. Remélem, hogy sikerülni is fog, és most már talán nem nagyon sokára leszek annyira jó, hogy sikerüljön megszabadítani magamat minden olyasmitől, ami annyira zavar. Ezek csupa olyan dolgok, hogy igazán leírni se tudom őket, csak körülbelül. De ha majd jobb ember leszek és nap mint nap törekszem a jóra, akkor talán végül is minden jóra fordul majd. 
   
  Szeretettel Laura

  (később) 1984. július 30. 

  EGY SZÉP NAPON TALÁN MAJD NEM FOG ÚGY FÁJNI, HOGY FELNÖVÖK 
   
  Valahol mélyen belül, női dombok nyomakszanak 
  Hogy meglássák a kék eget 
  A Holdat s a Nap sugarát 
  S a piciny csillagok milliárdját 
  Egy férfi sötét tenyerén 
   
  Reggelenként néha 
  Végignézek magamon 
  Látom, hogy hegyek, völgyek készülődnek 
  S föld alatt zúgó patakokra gondolok. 
   
  Kívülről 
  Virulok 
  Bensőm 
  Kopár 
   
  Bárcsak tudnám 
  Miért a könny 
  Bárcsak elűzhetném 
  A rettegést 
  Hogy megint azt álmodom majd 
  Meghalok.

  1984. augusztus 2. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Nagyon régen nem írtam már semmit, amit nagyon sajnálok. Maddy három nappal ezelőtt hazautazott, engem pedig valami félelem szorongat belülről, de magam se értem, hogy mi lehet ez, és hogy mitől is félek. 
   
  Azért történt valami jó is. Tegnap, az éjszaka kellős közepén, valami csodálatos belső érzés ragadott magával. Valami nagy melegség volt a mellemben meg a lábam között. Mintha az egész testem kifordult volna, s közben úgy éreztem, mindjárt elszállok. Azt hiszem, úgynevezett orgazmusom volt álmomban. Olyan kínos ezt nekem leírni, de közben azért tulajdonképpen kellemes is. 
   
  Közvetlen ez után azt álmodtam, hogy egy fiú jött be a szobámba, a kezét a hálóingemre tette és puhán, finoman végigsimított a testemen. Mindenféle kedvességet suttogott a fülembe, aztán meg azt mondta, hogy most mozdulatlanul kell feküdnöm, mert máskülönben el kell mennie. Aztán a lábamnál fogva lehúzott egészen az ágy legvégébe, amikor pedig már fel kellett húznom a térdemet, mert egészen a matrac végénél voltam, azt mondta, hogy hunyjam be a szememet, és én éreztem, hogy szinte kinyitja a testemet, egyre jobban és jobban, és akkor muszáj volt megnéznem, hogy mi is történik velem, de ahogy kinyitottam a szememet, mindjárt el is tűnt. És akkor lepillantottam a hasamra, és láttam, hogy terhes vagyok. És akkor rájöttem, hogy bennem van az előbbi kedves fiú, csak éppen olyan kicsi, mint egy csecsemő. Jobban örültem volna neki, hogyha másképpen végződik az álom. Nem tudom, hogy az agyam meg miért így akarta. Sokkal jobb volt addig, amíg csak finoman, óvatosan húzott le magához az ágy végébe. 
   
  Laura

  1984. augusztus 7. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Ma az egész délutánt Troyjal töltöttem; kitakarítottam az istállóját, lecsutakoltam, aztán megetettem. El vagyok ragadtatva attól, hogy mintha pontosan megértené, mit érzek iránta. Mialatt a sörényét meg a fejét kefélgettem, egészen odabújt hozzám, amikor pedig letelepedtem az istállója egyik sarkába, odahajtotta hozzám a fejét, én pedig hagytam, hogy beleszuszogjon a nyakamba meg az arcomba. Nem tudom, mással is előfordult-e már, hogy annyira beleszeretett egy lóba, mint én Troyba, illetve hogy nem képzelődöm-e csak, amikor azt képzelem, hogy ilyesmit érzek iránta. 
   
  Jó lenne, ha Donna is itt lehetne velem. És annak is nagyon örülnék persze, ha Maddy is itt lenne. Donnát mindjárt fel is fogom hívni, hogy megkérdezzem, nem tudna-e átjönni, hogy itt aludjon nálunk. Vagy talán én mehetnék át őhozzájuk. Talán az még jobb is lenne. Mert néha ugyan nincsen jobb hely a világon az én szobámnál, máskor viszont úgy érzem, hogy megfulladok benne. 
   
  Vajon nem olyan érzés-e a halál is, mint a fulladás? Vagy inkább olyan, mint amilyennek a templomban mondják? Hogy az ember felszáll a magasba, amíg Jézus észre nem veszi és kézen nem fogja. Nem tudom, hogy szeretném-e, hogy Jézus mellettem legyen, amikor meghalok. Mert előfordulhat, hogy valami hibát követek el, akár csak valami apróságot is, amivel esetleg magamra haragítom. Nem tudok róla eleget ahhoz, hogy ki tudjam számítani, mi lehet az, amitől dühbe gurulhat. A Biblia persze azt mondja róla, hogy megbocsájtó, és hogy a halált az én bűneimért is vállalta, meg hogy mindenkit szeret, akármilyen bűnös legyen is... viszont énrólam meg mindenki azt mondja, hogy én olyan tökéletes vagyok, hogy én vagyok minden szülő álma, hogy én vagyok a legboldogabb kislány a föld kerekén, és hogy velem soha, semmi baj sincs. Csakhogy én meg tudom, hogy ez egyáltalán nem így van. Akkor pedig honnan fogom tudni, hogy Jézus csakugyan olyan-e, mint én? Hogy fél-e ő is néha, és szokott-e olykor komisz lenni, mint én, még ha az emberek talán nem is sejtik, hogy mikor és mi módon? Még az is lehet, hogy valóságos ajándék leszek a Sátánnak, ha nem vigyázok. Néha, amikor el kell mennem meglátogatni BOB-ot, amúgy is úgy érzem szinte, hogy a Sátán híve vagyok, és soha többé nem fogok kitalálni az erdőből, hogy újra visszaváltozhassam Laurává, aki jó és tiszta és rendes. 
   
  Néha azt gondolom, hogy sokkal könnyebb lenne az élet, ha egyáltalán nem kellene arra gondolni, hogy az egyik fiú, a másik meg lány, férfi vagy nő, öreg vagy fiatal, sovány vagy kövér... ha egyszerűen csak mindnyájan egyformák lennénk. Lehet persze, hogy unatkoznánk, de akkor legalább nem lenne olyan veszedelmes élni, többé nem lenne olyan veszélyes az élet... 
   
  Felhívom Donnát, aztán mindjárt jövök vissza, és folytatom az írást. 
   
  Donna azt mondja, hogy tényleg nagyon jó lenne együtt csinálni valamit ma este, de náluk ma "családi este" van. Szóval magunkra maradtunk, kedves Naplóm, te meg én. Esetleg kimehetnénk kettesben az erdőbe, elszívni egy cigarettát. Maddy itt hagyott négy szálat, én meg gondosan elrejtettem az ágyláb csövében. Ide szoktam dugni azokat az iskolai értesítéseket is, amiket nem akarom, hogy a mama megtaláljon, amikor nálam takarít - és közben persze szimatol, az anyák szokása szerint, tudod. Én persze nagyon szeretem a mamát, de néha egyszerűen képtelen felfogni, hogy mit is akarok mondani neki. Valószínűleg szívbajt kapna, ha tudná, hogy mi mindent szoktam én gondolni magamban. Mindenesetre az ágy lábán a rézgombot le lehet csavarni, és alatta van egy lyuk. A papa biztosan inkább "üregnek" nevezné. Körülbelül tíz centi mély lehet, és igazán tökéletes rejtekhely. Avatatlanok még csak nem is sejthetik, hogy a gombot le lehet csavarni, főleg ha az ember ráakasztja a táska szíját, vagy egyszerűen csak rádob egy pulcsit. 
   
  Akkor talán menjünk ki csak mi kettesben az erdőbe, kedves Naplóm; viszünk magunkkal egy zseblámpát, a cigarettát se felejtsük el, aztán majd jól elbeszélgetünk kettesben. Tudom, hogy te még Donnánál is jobban tudsz titkot tartani. Mert például azokat a szexi dolgokat, amik a fejemben járnak, a mamának sose merném elmondani. És attól félek, hogy ha akár csak hangosan is kimondanám ezeket a dolgokat, valaki meghallaná, például Isten vagy akárki más, és akkor megtudná, hogy milyen rossz is vagyok én valójában, és akkor azt fogják mondani, hogy ...senki másnak nem szoktak ilyen gondolatai lenni, mint nekem! 
   
  Ezt lefogadnám. És lefogadnám azt is, hogy ha egyszer majd szeretnék megszerezni magamnak egy férfit, sose fog sikerülni, mert valahányszor majd csókolózni kezdünk meg minden, azt fogja hinni rólam, hogy őrült vagyok, beteges vagy ferde hajlamú. De remélem, hogy ez egyáltalában nincs így. Nagyon nagy szomorúság lenne nekem, ha kiderülne, hogy mégis. De hogyan lehetne átigazítani a gondolataimat? Hogyan lehetne elérni, hogy a fejem ne mindig ilyesmiket akarjon gondolni? Olyasmiket, amiktől forróság önti el a testemet, zihálni kezdek, pihegek, mint a könyvekben meg a moziban szoktak a szerelmesek, csak azért közben mégiscsak egészen másképp, mert a könyvekben meg a mozikban a szereplők sose szoktak arról beszélni, hogy netán nekik is olyasmik járnak a fejükben, mint nekem. 
   
  Most lemegyek és megvacsorázom. Jó lenne, ha te is beférnél az ágy lábába. Mostantól fogva dugdosni foglak, és ragasztószalaggal felerősítelek a fali táblám hátára. Remélem, nem fogsz leesni! 
   
  Folyt. köv. 
  Laura

  1984. augusztus 11. 

  Nos, kedves Naplóm! 
   
  Megérkeztünk! Körülbelül egymérföldnyire lehetünk otthonról, és nemsokára egészen besötétedik. A nyári hónapokban nem látszik olyan veszedelmesnek az erdő, csak késő éjszaka. Kellemes meleg van, itt ülünk együtt, a hátunkat egy nagy fa törzsének támasztva. Douglas-fenyő. Ez a fa a kedvencünk Donnával. Ha felnézek, olyan érzés, mintha a fa ringatna. 
   
  Azt hiszem, most el fogom szívni a cigarettát. Hoztam magammal egy üres kólásdobozt is, hogy abba hamuzzak, és majd a csikket is a dobozban fogom elnyomni, nehogy az egész T. P. leégjen nekem a végén. Az iskolában néha T. P.-nek mondjuk Twin Peakset. Mindenki T. P.-vel - toalettpapírral - törli a fenekét. Legalábbis az emberek túlnyomó többsége, Bobby Briggs szerint. Aztán meghúzkodja a lányok haját és belebrüttyög az ember arcába. Azért persze tudjuk róla, hogy szeret mindenkit. A múltkor is bementem az R. R.-be iskola után, a Bobby meg utánam, és olyan erősen meghúzta a hajamat, hogy tényleg fájt. 
   
  Erre meg a Norma rám kacsintott, és azt kérdezte, hogy ki van-e tűzve már az esküvőnk napja. Majd az eszét veszti, ha azt látja, hogy akár csak a közelébe is megyek Bobbynak. Persze az is igaz, hogy nem minden fiú húzkodja meg a hajamat, ha elmegyek mellette... sőt, a Bobby azt hiszem, pont úgy húzza meg a hajamat, mint ahogy álmomban szokták. Először kiterjesztett tenyérrel végigsimítva rajta, aztán lassan összemarkolva a tarkómon, végül pedig a hajamnál fogva odahúzva a fejemet egy nyelves puszira. 
   
  Kíváncsi vagyok, hogy minden pénisz olyan-e, mint a papáé. Még most is előttem van, ahogy azon a bizonyos éjszakán, amikor bementem hozzájuk, a mama megpróbálta gyorsan betakarni. Engem valami nyers dologra emlékeztetett. Úgy nézett ki, mint valami, ami nemsokára jó lesz már, vagy esetleg jó is volt, mielőtt valaki lehúzta a bőrt róla, és ettől olyan rózsaszín lett meg ijesztő. Lehet, hogy egy szép napon látok még ennél szebb péniszt is. Legalábbis nagyon remélem. De én nem fogok csak úgy feküdni, mint a mama. Mint egy partra vetett hal, amint megpróbálja megtanulni, hogyan kell a szárazon lélegzeni. Csak olyan kis pihhenéseket hallatott meg sóhajtozott, de semmi több. Ha rátalálok az igazira, akkor biztosan meglesz a kellő bátorságom is hozzá, hogy úgy viselkedjem, ahogy a lányoknak kell szerintem, amikor valakivel együtt vannak. Úgy, hogy félig ők irányítják a dolgokat, félig meg... sajnos, nem tudom a megfelelő szót. De különben is lehet, hogy ezek már nagyon disznó dolgok. Bele is halnék, ha valaki meglátná, hogy miket írok. 
   
  Már huhognak a baglyok. Az egyik éppen fölöttem, az én fám ágai közt... Van benne valami nagyon furcsa. Tudom, hogy fiúbagoly, és folyton az az érzésem, hogy engem les. Valahányszor fölpillantok rá, mindig éppen akkor fordítja el a fejét. Vajon tudja-e, hogy mit írok? Jaj, Istenem, ideje lenne már végre megjavulnom. De sürgősen. Lehet, hogy ez a bagoly is olyan, mint a madár abban a történetben, amit a múltkor olvastam. Ez egy hatalmas madár volt, amelyik odaszállt az emberek vállára, és nagyon kedves volt meg aranyos, de közben el tudta olvasni az emberek gondolatait. És hogyha az illető embernek rút gondolatai voltak, akkor a madár egyből kivájta annak az embernek a szemét, meg lecsipkedte a fülét is, hogy azontúl másra se bírjon gondolni ezen a világon, csak a világosságra meg hangok susogására, és örökre elfelejtse azt a sok gonoszságot, ami valaha a fejében járt. 
   
  Néha azt szoktam álmodni, hogy repülök. Lehet, hogy a madarak meg arról álmodnak néha, hogy iskolába járnak meg dolgozni? És álmukban tollruha helyett, amiről mi álmodunk, ők szoknyát meg nadrágot és zakót hordanak? Ha én szárnyra kelhetnék, én mindjárt elrepülnék Twin Peaksből, el, messzi tájakra. És ha nem lenne muszáj, soha többé vissza se jönnék. 
   
  Gyorsan írok még egy verset, aztán indulok haza. 

  Van bennem valami 
  Amiről nem tud senki 
  Mint titok, olyan 
  De néha hatalmába kerít 
  S olyankor én 
  Mintha visszaúsznék 
  A sötétség mélyére. 
   
  És e titok azt súgja 
  Sosem öregszem meg 
  Sosem kacagok majd 
  Barátaimmal 
  Sosem leszek azzá 
  Akivé válnom kellenék, ha elárulom 
  A nevét. 
   
  Azt sem tudom 
  Valóság-e vagy álom 
  Mert amint megérint 
  Szinte semmivé foszlom 
  S nincs se könnyem 
  Se sikoltó szavam 
  Lidérckezek emelnek 
  Köröttem lidércujjak tánca 
  S az erdő halk suttogása. 
  Mily rút 
  Mily gyönyörű 
  Mily gonosz 
  Mennyire Laura. 

  Most már tényleg haza kell mennem. Azonnal. Közben egészen besötétedett. Most már nem túl jó itt lenni. 
   
  Laura

  1984. augusztus 16. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Soha életemben nem voltam még ennyire megzavarodva. Most pontosan hajnali fél hat van, s én a tollat is alig bírom megtartani a kezemben, annyira reszketek. Megint kint voltam az erdőn. És eltévedtem. De nem magamtól, hanem valaki vagy valami vezetett. Azt kell hinnem, nagyon rossz ember vagyok. Holnaptól új életet fogok kezdeni. Többé nem fogok olyan csúnyákat gondolni. És soha többé nem gondolok a szexre. Talán békén hagy majd, ha igazán megpróbálok jó kislány lenni. Talán ha sikerülne olyanná lennem, mint Donna. Ő igazán jó. Én viszont rossz vagyok. 
   
  Laura 
   
  Ui: Ígérem, ígérem, ígérem, hogy ezentúl jó leszek.

  1984. augusztus 31. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Ezer éve nem írtam már beléd, de csak azért, mert annyira el voltam foglalva azzal, hogy boldog és jó kislány legyek, és lehetőleg sose maradjak egyedül, hogy alkalmam se legyen rossz dolgokra gondomi. Ma azonban muszáj írnom, hogy beszámoljak a nagy újságról. 
   
  Megjött a vérzésem. Egyáltalán nem olyan, mint amilyennek gondoltam. A jövő héten már kezdődik az iskola, és most ráadásul még ez is... Ma reggel, amikor kikeltem az ágyból, egyszer csak azt láttam, hogy véres a lepedőm. Behívtam a mamát, ő meg persze mindjárt rettenetesen nagy ügyet csinált az egészből. Egyből szólt a papának is, pedig megkértem, hogy ne mondja el senkinek. És szerintem most már a vállalatnál is mindenki tudja. Semmi mást nem akartam tőle, csak valami tampont, ő meg mindjárt rákezdte, hogy most már nő lettem meg minden. Jó, jó, nő lettem. Szóval tudomásul kell vennem, hogy ez valami rendkívüli dolog. Ez azonban, hacsak nem leszek résen, végül is csak rontani fog a helyzeten. Most is itt fekszem az ágyban és görcsölök. 
   
  A mama behozta a tévét a szobámba, ami nagyon kedves dolog volt tőle, a hasamon meleg vizes párna, az éjjeliszekrényemen pedig toronyban áll az aszpirin. A tévéműsor nem nagyon érdekel, így aztán megint csak magamra maradtam mindenféle furcsa gondolatokkal, amik az eszembe szoktak jutni az életről... meg mindenféle másról. Azt hiszem, úgy van valahogy, hogy az, ami most kifolyik belőlem, tulajdonképpen valaki más életének a forrása lett volna. Nagyon örülök, hogy egyelőre nincsen bennem senki. Legalábbis nem egy gyerek. 
   
  Olykor azonban mégiscsak azt képzelem, hogy igenis van bennem valaki belül, de nem valaki más, hanem saját magam, egy idegen önmagam. Néha még látom is ezt a lányt a tükörben. Nem tudom, hogy akarok-e valaha is saját gyereket. A szülőkkel, vagyis hát azokkal az emberekkel, akik szülővé lesznek, úgy látom, történik valami. Mintha elfelejtkeznének róla, hogy valamikor ők is voltak gyerekek, és hogy vannak dolgok, amik a gyerekek számára nagyon kínosak és nagyon felbosszantják őket, a szülők azonban erre már nem emlékeznek, vagy legalábbis úgy látják jónak, hogy erről ne vegyenek tudomást. Énvelem annyi rossz történik éjszakánként, hogy valószínűleg úgyse lenne belőlem igazán jó anya. Ettől olyan szomorúságot érzek belül. 
   
  Egyvalaminek örülök csak. Jupiter itt van mellettem az ágyban, és halkan dorombol. Akárcsak Te, ő sem mondana rám soha egyetlen rossz szót se. 
   
  Laura

  1984. szeptember 1. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Fáj a mellem, ami már csak azért is nevetséges, mert még egészen pici. Persze, az is igaz, hogy nagyobb, mint a múlt héten volt, és sokkal szebb is. A kis rózsaszín bimbója pedig mindig olyan kemény. De nagyon-nagyon fáj. 
   
  Az előbb bejött a mama, és tényleg nagyon jól elbeszélgettünk. Megmondtam neki, hogy nagyon haragszom rá, amiért elmondta a papának, hogy megjött a menstruációm, erre bocsánatot kért, és azt mondta, hogy csak azért nem bírta magában tartani, mert tudta, milyen büszke lesz majd a papa, ha megtudja, hogy most már igazi nő lett az ő kicsi lánya. Friss meleg vizet töltött a gumipárnámba, és jó sokáig simogatta a hasamat. Közben jó ideig egyetlen szót sem szóltunk egymáshoz, de én mégis úgy éreztem, mintha beszélgetnénk. 
   
  Aztán körülbelül egy órára odafeküdt mellém az ágyba, én pedig odahajtottam a fejemet a vállára és elaludtam. Amikor felébredtem, megittunk ketten egy kólát, és hosszú idő óta most először megint úgy éreztem, hogy mi ketten nagyon közel vagyunk egymáshoz. 
   
  Remélem, hogy ma végre sikerül átaludnom az éjszakát. 
   
  Szeretettel Laura

  1984. szeptember 9. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Tettem egy felfedezést magammal kapcsolatban. Emlékszel arra, amikor egy éjszaka elmeséltem, hogy valami egészen csodálatos érzéssel ébredtem? Nos, most rájöttem, hogy van a testemen egy rész, amelytől ha akarom, akármikor ugyanolyan csodálatosan érezhetem magam. Egy csodálatos, finom meleg rész a testemen, ahol egyszerűen megszűnik minden más, nekem pedig nincs is más dolgom, mint egyszerűen csak jól érezni magamat. Ezentúl ez lesz az én titkos kis piros gombom. Amiről nem tud senki más, és csak az enyém. Végre valami, aminek a segítségével elrepülhetek az álmaim után. Ha úgy tetszik, az ágyban csinálom, finoman, puhán az ujjam hegyével, ami igazán édes dolog. De a fürdőkádban is tudom csinálni, a csapból kifolyó vízzel. (Sose hittem volna, hogy ilyen élvezet tud lenni a fürdés!) Vagy a zuhany alatt, egy kis vízsugárral, amit föntről ráfolyatok. Közben mindig mocorgok, meg hánykolódom is, és néha úgy érzem, meg kell ragadnom a párnát, hogy a fejemre húzzam és meg ne hallja senki, hogy nyiszogok a gyönyörűségtől. Végtére is ez az egész titok, és akár helyes dolog azt művelni, amit csinálok, akár helytelen, én mindig nagyon jól érzem magam, amikor megtörténik, és ezért soha, senkinek sem szabad megtudnia, hogy mit szoktam csinálni. Csak Te tudhatsz róla, kedves Naplóm. 
   
  Nem akármilyen hét volt ez a mostani, a menstruációmmal, meg ami vele jár, és ráadásul még ezzel a cuki felfedezéssel, amit tettem. Közben pedig tényleg kezdem magam nőnek érezni és lehet, hogy egy szép napon, talán nem is olyan nagyon sokára, meg is osztom ezt a dolgot valakivel, aki nekem különösen kedves lesz. 
   
  Jó éjt! Jó éjt! Jó éjt! 
   
  Laura 
   
  Ui.: Szívből remélem, hogy nincsen abban semmi rossz, hogy magamhoz nyúlkálok. Remélem, minden lány csinálja, és hogy később se fogom majd megbánni.

  1984. szeptember 15. 

  Annak a személynek, aki betört a magánéletembe. 

  Szinte el sem akarom hinni, hogy ennyire megrendülhessen bennem a bizalom a családom és a barátaim iránt. De tudom, tényszerűen, hogy valaki (talán nem is egyetlen személy) elővette a rejtekhelyéről és elolvasta a naplómat. Most nagyon-nagyon sokáig egyetlen sort se fogok írni ebbe a naplóba, ha ugyan valaha is előveszem még. Te, aki elolvastad, romba döntötted a naplómba vetett bizalmamat és a biztonságérzetemet. Gyűlöllek, bárki légy is! 
   
  Ezeken az oldalakon néha olyan dolgokat is leírtam, amik annyira riasztóak vagy annyira kínosak, hogy még magam se merném újra elolvasni a saját soraimat... Bíztam benne, hogy ezeket az oldalakat csakis én lapozgatom, és csakis amikor nekem is úgy tetszik. Sok minden van, ami fáj és ami zavarba ejt. Nagy szükségem van ezekre a titkos lapokra, hogy magamból kivetítve szemlélhessem a gondolataimat, s ekképpen megszabadulhassak tőlük. 

  Nagyon kérem, hagyják békén a naplómat. 
  És ezt tessék komolyan venni. 
   
  Laura

  1985. október 3. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Több mint tizenkét hónap elteltével úgy döntöttem, hogy ismét szólni fogok hozzád. Találtam a számodra egy új rejtekhelyet, de most egy szót sem szólok róla, nehogy ha valaki esetleg rád talál valahol, mindjárt azt is megtudja, hová szoktalak eldugni. 
   
  Tudom, nem a Te hibád, hogy valaki rád talált és kileste a titkaimat, mégis nagyon hosszú időbe telt, amíg most már ismét eléggé biztonságban érzem magam ahhoz, hogy megint írjak a lapjaidra. Nagyon-nagyon sok minden történt azóta, hogy utoljára hallottál felőlem, és sok olyasmi is, ami igazolja azokat a gondolataimat, hogy a világ általában kegyetlen és szomorú hely. 
   
  Nem bízom meg senkiben, még saját magamban is csak ritkán. Szinte nap mint nap - reggel, délben, este - azzal a kérdéssel viaskodom, hogy mi helyes és mi helytelen. Nem értem, miért van az, hogy büntetést kapok valamiért, ami állítólag helytelen, habár én még csak nem is emlékszem rá, és nem tudom, hogy nincs-e ezzel mindenki ugyanúgy, mint én, csak éppen én buta vagyok hozzá, hogy megértsem. 
   
  Az első csalódás az volt, hogy rájöttem, nem is a papától kaptam ajándékba Troyt, hanem Benjamin Horne-tól. A részletek nem érdekesek, elég annyi, hogy véletlenül kihallgattam, amikor Audrey szemrehányást tett az apjának miatta. Ez akkor történt, amikor náluk voltam meglátogatni Johnnyt. Johnny az Audrey testvére, Benjamin másik gyereke. Johnny kicsit lassú észjárású. Idősebb nálam, de szellemileg olyan, mint egy kisgyerek. Legalábbis azt mondják róla az orvosok. 
   
  De nekem néha inkább az az érzésem, hogy egy szép napon egyszerűen csak úgy határozott, hogy többé nem szólal meg, hiszen nemegyszer sokkal érdekesebb egyszerűen csak hallgatni, hogy mit beszélnek az emberek, semmint szólni is hozzájuk. Johnny sohasem szól, és csak annyit szokott mondani, hogy "igen" meg hogy "indián". Imádja az indiánokat. Folyton tolldíszben jár. Gyönyörű, színes tollakból meg tarkára festett bőrszíjakból készült fejdíszben. Számára a világ valami furcsa keveréke lehet az örömnek meg a fájdalomnak, és azt hiszem, én jobban megértem Johnnyt, mint bárki más. Talán meg is tudnám szervezni, hogy többet lehessek vele. Szegényt olyan gyakran magára hagyják. 
   
  Örülök, hogy Troy az enyém, és nagyon szeretek lovagolni rajta, de sétáltatni is szeretem, és az is jólesik, ha egyszerűen csak elnézem, amint legelészik. A papára viszont kicsit másképp nézek azóta, hogy tudom, amit tudok. A szememben most már nem olyan egyenes és becsületes ember, mint azelőtt, amiért képes volt azt állítani, hogy Troy az ő ajándéka. Lehetséges persze, hogy maga Benjamin akarta, hogy így legyen; nem tudhatom. Akárhogyan történt is, Benjamin most már sokkal jobban érdekel, mint azelőtt, és valahogy úgy érzem, többel tartozom neki, mint a papának. 
   
  Néha azt gondolom, jobb lenne, ha sose kaptam volna saját pónit, mert akkor még most is ugyanúgy tisztelhetném a papát, mint azelőtt, Benjamin pedig egyszerűen csak Benjamin lenne nekem és kész. Ami pedig még ennél is nagyobb baj, Audrey-val most már valószínűleg sohasem fogunk jól kijönni egymással. És egy kicsit viszolygok is mélyen belül attól, hogy ennek az egésznek én vagyok az oka. Másrészt viszont jó érzés is, mert azt érzem belőle, hogy hatalmam van az emberek fölött. De miért mindig velem történik ilyesmi? 
   
  Tudod, azt hiszem, hogy az összes férfi közül, akit csak ismerek, dr. Hayward volt hozzám a legszeretetteljesebb. Önzetlen, kedves, mindig olyan biztató vagy éppen megbocsájtó mosollyal néz rám - vagy nem is tudom, hogyan, mindenesetre úgy, hogy a mosolyától mindig egyszerre eltűnik az a mély szakadék, amely bennem tátong. Tizenhárom esztendővel ezelőtt az ő segítségével láttam meg a napvilágot, és akkor egy pillanatra, tudom, olyan szorosan fogott, mint senki más. Amikor álmodozom, néha elképzelem ezt a pillanatot, és azt gondolom, hogy ez egyike lehetett a legszebbeknek egész életemben. Szeretem, amiért odatartotta azt a rémült kis csecsemőt a napfénybe, a friss levegőbe, és amiért anélkül, hogy akár egyetlen szót is kellett volna szólnia, ott és akkor azt is megígérte nekem, hogy ha újra szükségem lesz rá, ő újra kinyújtja majd értem a kezét, újra megfog és segít. 
   
  Olyan ember képét idézi fel bennem, akivel szívesen együtt lennék, akár az életem minden egyes napján is. A nagyapa kedvességét nyújtja, segítő atyai kézzel. 

  Vacsora után folytatom. Nagyon sok újság van még, amit el kell mondanom. 
   
  Szeretettel Laura

  (később) 1985. október 3. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Ma nagyon finom vacsora volt. Az egyik kedvencem: krumplis palacsinta tejszínes kukoricával és zöldséggel. Gondolnom kell már rá, hogy megváltoztassam az étkezési szokásaimat, mert különben nemsokára olyan leszek, mint egy luftballon. De a palacsintát a mama csak az én kedvemért csinálta, mert tudja, hogy még mindig nagyon szomorú vagyok Jupiter miatt. Ő meg a papa csirkét evett. 
   
  Jupiter a másik újság. Mindig ki szokott járni hátul, játszani a kertbe. Nincsen ugyan kerítés, mégse kóborolt el soha. Azt hiszem, sokkal több esze volt, semhogy elmenjen hazulról, ahol olyan nagyon szerették, és ahol olyan jól tartották. Bár Neked csak ritkán írtam róla, számomra ő volt az egyik legdrágább kincs az egész földkerekségen. Mindig olyan aranyos volt és szelíd. És engem mindig nagyon szeretett, akárhogyan néztem is ki, és akár rossz voltam aznap, akár jó. 
   
  Éjszakánként, ha nem tudtam aludni, gyakran előfordult, hogy lementünk játszani egy pamutgombolyaggal, és csak a kis falilámpát gyújtottuk meg, hogy világítson. Aztán meg kimentünk a konyhába, és nagy élvezettel elfagylaltozgattunk. Imádta a vaníliafagylaltot. Ilyenkor az egész házban sötét volt, mi pedig addig bolyongtunk a sötétben, amíg ránk nem lelt az álom, amikor pedig már-már azt hittük, sose fogunk elaludni. Most is őrzök egy fényképet, amit a papa készített rólam és Jupiterről a nappali szoba díványán egy ilyen éjszakai kóborlás után. Olyan álmosak lehettünk már, hogy vissza se mentünk az emeletre, az én szobámba, hanem ott nyomott el bennünket az álom a nappaliban. 
   
  Odaadtam Jupiter fényképét Truman seriffnek, hogy tegye ki az őrszobán. Remélem, kiderül, hogy ki ütötte el szegény Jupitert. Tudom, hogy valószínűleg baleset lehetett, mert egy pár perccel azelőtt, hogy megtörtént, Jupiter fogott egy egérkét vagy valami pockot... nem nagyon figyeltem rá, mindenesetre elszaladt vele, és amikor át akart futni az úton, egy autó elütötte. A mama hallotta is a fékcsikorgást, és mindjárt beszólt nekem, hogy ki ne menjek, amíg ő meg nem tudja, hogy mi történt. De mivel a mamának meg nekem néha pontosan ugyanaz szokott az eszünkbe jutni, és álmodni is ugyanazt szoktuk, ő persze pontosan tudta, hogy úgysem fogok odabenn maradni, amikor pontosan tudom, hogy mi történt. Így aztán nem is hallgattam rá, hanem kiszaladtam Jupiterhez; még lélegzett, amikor egy pár pillanattal utóbb odaértem, de vér folyt a szeméből, és a hasa is véres volt. 
   
  Nem is akarom elhinni, hogy valaki képes legyen megtenni azt, hogy elüt egy cicát fényes nappal, és nem szól senkinek. Eszébe se jut, hogy megálljon és beszóljon a legközelebbi házba, hogy mi történt. A mama hallotta a fékcsikorgást, a papa pedig azt mondja, hogy ha ő otthon lett volna, akkor ő a fékcsikorgás hangjából is meg tudta volna állapítani, hogy miféle autó ütötte el. Ezt én ugyan nem nagyon hiszem, de azért kedves tőle, hogy ilyet mond. 
   
  A kertben temettük el. Eltávozott egy jó barát, pedig olyan kevés meghitt barátom van, hogy nekem mind egyformán drága. Bárcsak mást ütött volna el Jupiter helyett. 
   
  Ha egészen őszinte akarok lenni, aminthogy veled mindig egészen őszinte akarok lenni, azt kell megállapítanom, hogy Twin Peaksben sokan szeretnek engem. Sokan ismernek névről is, és - főleg az iskolában - azt hiszem, népszerű is vagyok. A baj csak az, hogy én fele annyira se ismerem ezt a sok embert, mint amennyire ők hiszik, hogy engem ismernek. De azt hiszem, még az se túlzás, ha azt mondom, hogy valójában ők se ismernek engem egyáltalában. Még Donna az, aki a legjobban ismer. 
   
  De az álmaimról meg a lidérces látomásaimról még neki se merek beszámolni, mert ugyan néha úgy látom, megért engem, máskor viszont csak vihog, én pedig nem merem megkérdezni tőle, miért gondolja, hogy ilyen nevetségesek azok a dolgok, amiket én elmesélek neki. Ilyenkor aztán mindig el is megy a kedvem a meséléstől, és megint sokáig nem szólok neki ezekről a dolgokról. Én egyébként nagyon szeretem Donnát, csak néha elfog az aggodalom, hogy ha tudná, milyen vagyok belülről, talán szóba se állna velem. Mert belülről én csupa sötétség meg feketeség vagyok, és teljesen átitatnak az álmaim, melyekben hatalmas, erős férfiak tartanak a karjukban a legkülönfélébb módokon, hogy a hatalmukba kerítsenek. Olyan vagyok, mint egy tündérkirálynő, aki azt hiszi, végre kiszabadul várbörtönéből, de rá kell jönnie, hogy a királyfi, aki magával viszi, valójában nem azért jött, hogy megmentse, hanem hogy beléhatoljon. Hogy meglovagolja, mintha a paripája lenne, hogy felzaklassa és megparancsolja neki, hunyja be a szemét, aztán végig kelljen hallgatnia, hogy mi mindent csinál vele. És aztán sorra mindent végigcsinálni vele. Csak azt remélem, nincsen abban semmi rossz, hogy ilyeneket gondolok. 
   
  Szeretettel Laura

  1985. október 12. 

  Kedves Naplóm! 
   
  A múltkor, egyik este próbaképpen elszívtam egy marihuánás cigarettát. Aznap Donnánál aludtam, de a szülei nem voltak otthon, mert az én szüleimmel együtt ők is Benjaminhoz voltak hivatalosak, aki valami nagy vendégséget rendezett. Donnának és nekem egyáltalán nem volt kedvünk velük menni, elsősorban Audrey miatt. Rábeszéltem Donnát, hogy biciklizzünk át a Könyvesházba, és ismerkedjünk meg egy pár új emberrel. Nem volt könnyű meggyőznöm, hogy nem fogom elmondani senkinek se, hogy hol voltunk, és hogy amúgy is előbb otthon leszünk, mint a szülei. Végül is azért ment bele, mert már mind a ketten untuk nagyon, hogy mindig csak ugyanazokat a régi arcokat látjuk magunk körül. 
   
  Alig fél órája lehettünk még csak ott, amikor odajött hozzánk három fiú: a Josh, a Tim meg egy harmadik, akinek elfelejtettem a nevét. Én éppen egy cigarettát szívtam, amit az újságosnál loptam, amikor bementem, hogy egy indiános képregényt vegyek Johnnynak. 
   
  Idősebbnek néztek bennünket, mert látták, hogy az egyikünk cigarettázik. Szóval odajött Josh, Tim meg a harmadik. Azt mondták, Kanadából ruccantak át, és biztos, hogy tényleg kanadaiak voltak, mivel minden második szavuk az volt, hogy "he". "Nem kérsz egy cigit, he?" Timnek mindjárt nagyon megtetszett Donna, aki meg ettől majd' összecsinálta magát, mert ezek hárman már legalább húszévesek voltak. Engem egyik se szúrt ki magának külön. Rendes fiúknak látszottak. Én legalábbis biztonságban éreztem magam, de egyáltalán nem jöttem izgalomba... érted, ugye, hogy gondolom? 
   
  Akkor azt mondtam, hogy jó lenne kipróbálni valami rendesebb cigit, mire Donna meg én kimentünk velük a Könyvesház mögé. Donna valami egészen bonyolult történetet talált ki nekik, hogy mi csak ma estére jöttünk át Twin Peaksbe, és hogy egy órán belül vissza kell mennünk a buszunkhoz. Azt mondta, hogy valami "Erdőjárás" nevű körutazáson veszünk részt. Azt hiszem, el is hitték, mivel látszott rajtuk, hogy sürgős nekik a dolog, és mindjárt rá is gyújtottak. Josh azt mondta, hogy nem biztos, hogy mindjárt az első alkalommal érezni fogunk valamit, de aztán Donna meg én rácáfoltunk a jóslatra. Azt mondta: 
   
  - Nem kell mindjárt kiereszteni a füstöt, he? 
   
  És mi meg igyekeztünk is benn tartani... hatszor egymás után! Kedves Naplóm, mondhatom, fantasztikus volt! Micsoda érzés, amikor az ember olyan elengedett meg elönti valami melegség és közben olyan... olyan szexinek érzi magát. 
   
  Én "Trishá"-nak szólítottam Donnát, ő meg engem "Bernice"-nek! (Óvatosságból, arra az esetre, ha visszajönnének és kérdezősködnének utánunk... valamiért. Nem akartuk volna, hogy kiderüljön, mi voltunk azok a lányok.) Elég az hozzá, hogy rengeteget nevettünk, még soha életemben nem nevettem annyit. Amit csak megpillantottam, minden rettenetesen nevetséges volt. És közben mindennek olyan homályos volt a körvonala, és mintha hullámzott volna. Olyan volt, mintha egy vizespohár fenekén át néztem volna a világot. Meleg, nyári szél fújdogált, és csodálatosan illatoztak a fák. 
   
  Tim kihozott egy csésze csokis kávét, és akkor mind az öten letelepedtünk és mindenféléről elbeszélgettünk, például olyasmiről, hogy talán ez az egész világmindenség, amiben mi élünk, igazából nem más, mint egy kis szösz valami hatalmas óriás pulóverén, amit csak azért nem söpört még le, mert nem vette egyelőre észre, de ki tudja, talán most már nem is olyan sokára észre fogja venni, vagy akár csak berakja a pulcsiját a mosógépbe, és akkor meg mindnyájan vízbe fúlunk. Donna azt mondta, hogy ami nekünk egy évszázad, az lehet, hogy az óriásnak csak annyi, mint egy másodperc töredéke, és ha ez így van, akkor most már hamarosan történnie kell valaminek, mert hiszen előbb-utóbb mindenki le szokta vetni a pulcsiját. 
   
  Mindenkinek nagyon tetszett az ötlet, hogy az óriás pulóverén a mienkén kívül valószínűleg más világmindenségek, azaz "szöszök" is lehetnek még, és arra gondoltunk, jó lenne egyszer majd találkozni olyan emberekkel, akik más szöszökön élnek, de persze csak akkor, ha barátságosan viselkednének velünk. Egy kicsit kiszűrődött hozzánk is a zene, és én nem tehettem róla, de muszáj volt fölugranom, hogy táncoljak egy kicsit. Nagyon régen nem éreztem már olyan jól magamat, és csak úgy lebegtem szinte a finom éjjeli levegőben, és közben olyan jó melegség töltött el belülről. 
   
  Donna is velem táncolt pár percig, amíg észbe nem kaptunk, hogy nekünk most mennünk kell, mert... VÁR A BUSZUNK! Kénytelenek voltunk azt hazudni, hogy a biciklinket a seriffirodában béreltük, a talált tárgyak osztályán, de szerintem ebből a fiúk egy szót sem hittek el. Kedves volt tőlük, hogy mondani azért mégse mondták, mármint ha tényleg nem hitték el a mesénket. Lehet, hogy úgy érezték, hogy ez még hozzá is ad valamit az esti szórakozáshoz. Persze az is lehet, hogy ez egyáltalában nem így van, hiszen ők idősebbek nálunk, és valószínűleg volt már ennél izgalmasabb estéjük is. 
   
  Hazafelé biciklizve folyton meg kellett állnunk, mert azt hittük, kiesünk a nyeregből, annyira nevettünk. Aztán engem valami rettenetes vágyakozás fogott el, hogy úgy éreztem, belepusztulok, ha most azonnal nem ehetek valami sütit és hozzá tejet, és Donna is száz százalékig egyetértett velem, hogy muszáj valami édességet szereznünk. Azt mondta, hogy van is otthon valami pite, de ahhoz valahogy nem volt kedvünk. Kiürítettük hát a zsebünket, és bementünk egy későig nyitvatartó boltba, hogy ott vegyünk magunknak valamit. Össze is vásároltunk annyi mindent, hogy tolni kellett a biciklit egészen Donnáékig, mert mind a kettőnknek jutott egy-egy nejlonzacskó. Közben azért már egy kicsit meg is voltunk ijedve, mert egészen véreres lett a szemünk, ahogy a fiúk meg is mondták előre, és ezért nagyon kellett igyekeznünk, hogy hamarább hazaérjünk, mint Donna szülei. 
   
  Óriási szerencsénk volt, mert alighogy beléptünk a házba, csöngött a telefon, és Dr. Hayward volt az, hogy egy kicsit tovább maradnak, mivelhogy Benjamin diákat vetít. Hála legyen az égnek! Fölrohantunk az emeleti fürdőszobába, becsöpögtettünk valami szemcseppet a szemünkbe, aztán bekapcsoltuk a sztereót, ettünk, ittunk, táncoltunk és nagyokat nevettünk, mire pedig hazaértek Donna szülei, már mind a ketten mélyen aludtunk. 
   
  Tudom persze, hogy kábítószert fogyasztani helytelen, mégis kezdem azt hinni, hogy én ezt szeretem. Szeretek ilyen lenni. Ilyen rossz. 
   
  Holnap folytatom 
   
  Laura

  1985. október 20. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Több mint egy hét eltelt már azóta, hogy utoljára jelentkeztem, s most több újságról is be kell számolnom. Ne haragudj, hogy olyan régen nem írtam, de hidd el, szörnyű felfordulás volt... legalábbis bennem. Itthon minden változatlan. Az az igazság, hogy inkább csak idegesítő, az viszont nagyon. Istenem, néha úgy érzem, ketrecben élek; folyton ezt a hülye vigyort kell viselnem, mert ha nem, mindjárt mindenki rám száll. 
   
  Az jutott eszembe a múltkor, hogy a fájdalom, nem az a fajta, ami hirtelen tör rá az emberre, amikor elüti egy autó a cicáját, vagy amikor meghal a nagynénikéje, hanem az olyan fájdalom, amellyel mindig együtt él az ember... nem lesz-e végül is olyan, mint egy jó barát? Mint az ember árnyéka vagy mint egy megbízható társ? Nem tudom, nem elképzelhető-e ez... 
   
  Mindenesetre különös újságról kell beszámolnom. Így utólag már kissé riaszt is, hogy annak idején annyira élveztem a helyzet veszedelmességét, neked most mégis mindent elmesélek. Töviről hegyire. Már csak azért is, mert nagyon nyomaszt az egész, és szeretnék megszabadulni tőle. Remélem, ezzel is úgy lesz, mint az álmaimmal, és ha leírva látom, könnyebben megértem majd. Íme, a történet. 
   
  Az elmúlt szerdán, azaz tegnapelőtt, körülbelül délután négy óra tájt, megint elmentünk Donnával a Könyvesházba. Az járhatott a fejünkben, hogy esetleg megint ott lesz majd Josh meg Tim meg a harmadik fiú, és majd megint elszívunk egy olyan fincsi cigit és jól fogjuk érezni magunkat. Szépen kiöltöztünk, de azért vigyáztunk, hogy ne nézzünk ki nagyon dilisen, mert mi aztán tényleg mindenkit ismerünk a városban, és nem akartuk volna, hogy valaki meglásson, és a végén még elmesélje a szüleinknek. De azért jó rövid szoknyában voltunk, ami annyira szűk is volt, hogy biztosan mindenki megszólt volna érte, a fiúk kivételével persze, és még egy kis festéket is raktunk magunkra viccből, amit Donna kapott a mamájától húsvétra, mert Donna egyszer azt mondta, hogy szeretné kipróbálni, milyen lehet, a mamája meg azt gondolta, hadd legyen neki inkább saját festéke, és ne az övére járjon rá. 
   
  Szóval elég az hozzá, hogy elmentünk a Könyvesházba, de nem volt ott senki, csak a Nagy Jake Morrissey. Ő vezeti az üzletet. Azt hiszem, egy kicsit részletesebben is el kell mondanom, mi ez a Könyvesház, mert különben fogalmad sincs róla, hogy milyen helyen jártam. Ez egy kávéház, főleg fiúknak - ahová azért lányokat is beengednek -, de nemcsak olyan egyszerű kan-tanya. Az asztalokon meg végig a falak mentén, a polcokon, mindenhol könyvek vannak körös-körül. Tömény cigaretta- meg after shave- meg kávészag mindenütt. Ugyanis folyamatosan főzik a friss kávét. És ezúttal felfedeztem egy képet, amin megpillantottam álmaim férfiát. Nem szóltam persze egy szót sem, de mondhatom, maga volt a tökély. Vad és erős, de a szeme olyan, mint a kiskutyáké, a bőre pedig bársonyosan sima. 
   
  A képen farmerban van és bőrdzsekiben; úgy ül a motorbiciklijén, és közben olvas. Bele vagyok szeretve! Szóval, rajtunk kívül nem volt senki, Jake kávéval kínált, és azt mondta, most már nemsokára elkezd jönni a nép, és hogy szerinte jobban tennénk, ha nem is várnánk meg a tömeget, különös tekintettel arra, hogy hogyan vagyunk öltözve. Félig-meddig tréfásan, de azért igazából komolyan megkérdezte: 
   
  - Vagy a bajt keresitek? Fiúk formájában? 
   
  Donna erre talpig elvörösödött, én meg azt feleltem, amit a mamának meg a papának is mondanék, ha kiderülne, hogy hol jártunk: 
   
  - Nekünk ez csak olyan, mint egy jó vicc. Kicsit hülyéskedünk, de semmi komoly. 
   
  Ezt tudomásul is vette, vagy legalábbis úgy tett, mintha ennyi magyarázat elég lenne neki, aztán amikor megittuk a kávénkat, el is mentünk. De kifelé menet még odaszóltam Jake-nek, hogy körülbelül egy héttel ezelőtt volt itt három nagyon helyes kanadai fiú, akik segítettek nekünk kereket cserélni, mivelhogy az üvegcserép, ami mindig ki van szórva a szemközti épület elé, kilyukasztotta az egyik guminkat. Megkértem, hogy ha esetleg látja őket - Timet, Josht meg a harmadikat, egy szőke fiút -, legyen szíves megmondani nekik, hogy szeretnénk megköszönni a segítségüket, és meghívni őket egy kávéra esetleg vagy mit tudom én. És azt is mondtam, hogy ha esetleg benéznének, mi még egy darabig valószínűleg itt fogunk beszélgetni a ház mögött. Jake megígérte, hogy átadja az üzenetet, ha benéznek. 
   
  Eltaláltad! Tényleg benéztek. Jake biztosan megmondta nekik, amit mondtam neki, mert nagy röhögések közepette ki is jöttek és jól megszorongattak bennünket, amiért a múltkor hazudtunk nekik. Donna azonban nagyon hamar feltalálta magát, és azt felelte nekik: 
   
  - Előbb tudni akartuk, hogy tényleg jó fejek vagytok-e, mielőtt kiadjuk magunkat, hogy kik vagyunk meg minden. 
   
  Mind azt mondták, hogy jól nézünk ki, és megtudtam, hogy a harmadikat Ricknek hívják, és hogy mind a hárman huszonkét évesek! Azt mondtuk, hogy az nem számít, hogy mi hány évesek vagyunk, és hogy akárhány évesek is vagyunk, azt tesszük, ami jólesik, csak az a fontos, hogy tízre otthon legyünk. Ha pedig ennél később akarunk hazamenni, akkor oda kell szólni telefonon. Josh azt mondta, hogy nála van valami pia, és hogy ha esetleg tudnánk valami helyet, ahol egy kis tüzet lehetne rakni vagy valami jó kis erdei helyet, akkor elmehetnénk oda, és rendezhetnénk valami kis bulit. Akkor már körülbelül fél hat lehetett. 
   
  Most nem motorral voltak, hanem egy kis furgonnal, úgyhogy Donna meg én fölmásztunk a nyitott platóra, és azt mondtuk, hogy vágjanak át a 21-es úton, aztán térjünk be az alsóváros mögötti erdőbe. Úgy okoskodtunk, hogy ott nagyobb biztonságban leszünk, mert ha netán történnék valami, akkor nyugodtan mondhatnánk, hogy eltévedtünk az erdőben, és hogy csak sétálni akartunk egy kicsit, de aztán egyszer csak már nem tudtuk, hogy merre járunk. De igazából nem gondoltuk, hogy valami baj lehetne. Elég rendes srácoknak látszottak, úgyhogy azt gondoltuk, nyugodtan megbízhatunk bennük. 
   
  Találtunk egy tisztást, ahol egy kis patak folydogált, és alig volt tűlevél a földön, úgyhogy nyugodtan tüzet lehetett rakni. Tim és Rick elment rőzsét szedni, Josh pedig kinyitotta az üveget... azt hiszem, gin volt benne. Én meg Donna azelőtt sose ittunk még alkoholt, csak egyetlenegyszer, egy-egy pohár pezsgőt dr. Hayward tavalyi születésnapi partiján. Úgyhogy ez egészen új dolog volt mind a kettőnk számára. Láttam Donnán, hogy nagyon izgatott, és Josh után én ittam az első kortyot. Aztán körbe-körbe adogattuk az üveget... amíg ki nem ürült. 
   
  Donnának is, meg nekem is egyből a fejünkbe szállt az ital. Rick pedig egyre csak azt mondogatta: 
   
  - Na, ezek jól eláztak. 
   
  Aztán mind a kettőnknek pisilnünk kellett, úgyhogy körülbelül harminc lépésnyire bementünk az erdőbe, és leguggoltunk egy fa mögé. Akkor egy pillanatra nagyon beijedtünk mind a ketten. Nem tudtuk, hogy most hogyan kell viselkednünk, és mind a ketten azt gondoltuk, hogy biztosan butaságokat beszélünk össze-vissza vagy legalábbis úgy beszélünk vagy viselkedünk, hogy abból a fiúk rá fognak jönni, hogy kicsik vagyunk hozzájuk. 
   
  Amikor felálltam, egyszerre szédülés fogott el. És akkor azt mondtam magamnak: 
   
  - Most már késő bánkódni, jól berúgtál. Úgyhogy most már akár jól is érezheted magad, csak az időről meg ne feledkezzél közben! 
   
  Donnának is az volt a véleménye, hogy most már csináljuk végig, csak maradjunk mindig egymás mellett, arra az esetre, ha megint elfogna a félsz. 
   
  Tim bekapcsolta az autórádiót, én meg azt kérdeztem, nem fognak-e hülyének nézni, ha én most táncolok egy kicsit, mivel annyira tetszik a szám. Mind a hárman azt felelték, hogy táncoljak csak nyugodtan. Donna meg csak ült csöndben, és a tüzet bámulta. Akkor Tim odament hozzá és leült mögéje, egészen szorosan, és belesúgott valamit a fülébe. Erre egészen elkerekedett Donna szeme, kicsit felnevetett, aztán megint csöndben volt. Biztos valami olyat mondott neki, ami jólesett, valami olyasmit, hogy nagyon csinos vagy mit tudom én. El ne felejtsem megkérdezni, hogy mit súgott neki Tim. 
   
  Szóval én táncolni kezdtem, Josh és Rick meg egyszerűen nem bírta levenni rólam a szemét... én jól éreztem magam, nem volt bennem semmi idegesség, csak aztán belém bújt az ördög, és egyre szexisebben táncoltam. Úgy, ahogy a tükör előtt begyakoroltam otthon. Körkörösen mozgattam a csípőmet, közben lassan köröztem a karommal, és néha végigsimítottam a csípőmön, mintha élvezetet okozna, hogy magamhoz érek. 
   
  A fene! Mama hív mosogatni. De mindjárt jövök vissza. Még nagyon sok mesélnivalóm van! 
   
  Szeretettel Laura

  (1985. október 20.) 

  Kedves Naplóm, újra itt vagyok. Ne haragudj, de muszáj volt félbehagynom az írást. 
   
  Szóval én táncoltam, Donna meg csak bámulta, hogy mit csinálok, és úgy nézett rám, mintha megőrültem volna. Aztán végignézett a fiúkon, és azt hiszem, azért, mert szeretett volna a figyelem középpontjába kerülni vagy mi, az órájára pillantott, és egyszer csak azt mondta: 
   
  - Fürödjünk meg... meztelenül! 
   
  Ebből is láthatod, kedves Naplóm, hogy milyen részeg volt már akkor Donna. Mindenki elnémult, és egy-két pillanatig csak a zene szólt, aztán azt mondtuk: 
   
  - Oké! 
   
  Úgyhogy Donna meg én fogtuk magunkat és levetkőztünk... egészen. A bugyit majdnem magunkon hagytuk, de aztán azt is levettük, mert nem akartuk, hogy kis hülye pisiseknek nézzenek bennünket. A három fiú már ott ült a patakban a köveknek támaszkodva, amikor Donna meg én visszaértünk a tűzhöz. A víz egyébként a legmélyebb helyen se lehetett több egy méter húsz centinél. Szóval a fiúk ott kuksoltak a vízben, mialatt mi szépen leraktuk a ruhánkat, és közben egy pillanatra megálltunk a tűz fényében. Megindultunk a víz felé, de akkor Josh ránk kiáltott: 
   
  - Megálljatok! Így, ahogy vagytok. Csak egy pillanatra. 
   
  Erre mi meg is álltunk. És akkor körülbelül egy perc múlva Josh azt kérdezte Timtől és Ricktől: 
   
  - Láttatok-e már életetekben szebbet, mint ez a két lány? 
   
  Mind a ketten valami olyasmit feleltek, hogy tényleg, nekik is nagyon tetszünk. Akkor Donna meg én megint megindultunk a víz felé, és csak akkor fogtuk fel, hogy a fiúk ilyen közelről bámulnak minket. Tim azt mondta: 
   
  - Nézzétek, milyen árnyékokat vetít a tűz a bőrükre. 
   
  Donnával egymásra néztünk, aztán megint a fiúkra. Alig tudtuk kivenni őket, mert mi a tűz mellett voltunk, ők meg a sötét vízben. Akkor Rick csak ennyit mondott: 
   
  - Kérlek, gyertek be hozzánk a vízbe. 
   
  És akkor mi bementünk a vízbe. 
   
  Elképesztően jó volt. Hogy a fiúk teste milyen síkos volt meg puha! Mintha álmodnék, úgy éreztem magam. Sohasem éltem át még semmit a valóságban, ami ennyire emlékeztetett volna azokra a képekre, amiket álmomban szoktam látni. És mind a három fiúnak olyan kemény... kemény... olyan kemény volt a fasza, mert azt hiszem, most már így kell mondanom, hiszen a "pénisz" olyan szó, amit csak a szexuális felvilágosító könyvekben szokás használni. Szóval nagyon kemény volt. 
   
  Akkor azt mondtam nekik (főleg azért, mert tudtam, hogy Donnának sokkal jobban elvette ez az egész az eszét, mint nekem), szóval azt mondtam: 
   
  - Fiúk, legyen ez ma este csak játék... és aztán mindannyian azzal a jó érzéssel mehetünk majd haza, hogy milyen szép lett volna, ha több is történik.. oké? De mi ma Donnával nem vagyunk benne mindenben, világos? 
   
  Amikor meghallottam, hogy miket mondok, először szinte nem is akartam hinni a fülemnek. Ki ez a lány, aki ilyeneket mond? Én lennék az, Laura Palmer - tizenhárom éves, iskolás -, aki az erdőben hancúrozik három meztelen fiúval, akik kilenc évvel idősebbek nála? 
   
  Mind a hárman azt felelték, hogy oké, csak Josh szólt közbe: 
   
  - De azért hadd érjünk hozzátok legalább, és azért egy puszi is járna, jó? 
   
  Donna ugyanúgy nézett rám, mint tavaly ilyenkor, amikor Maddy a csókolózásról mesélt. Azt mondtam Joshnak, hogy én benne vagyok, de ha Donnának nincs kedve, ígérjék meg, hogy nem fognak erőszakoskodni vele. Most, amikor visszagondolok arra az estére, az az érzésem, hogy valószínűleg a fiúk is olyan izgatottak lehettek, mint talán még soha életükben. Azt hiszem, nem mertek volna semmi rosszat, talán még akkor se, ha felkérjük őket, mert ők is pontosan úgy be voltak ijedve, mint mi. Mindenesetre nagyon különös éjszaka volt. Mintha valamennyiünket megbolondított volna az erdő, mintha a fáktól meg attól, hogy közben besötétedett, egyszerre mindnyájan elfelejtettük volna, hogy azon a tisztáson kívül is van világ. Akkor már fél kilenc volt, és körülbelül egy óra múlva indulnunk kellett haza. 
   
  Letérdeltem a patakba Josh elé, és bevizeztem a hajamat. Aztán fölpillantottam rá, és azt mondtam neki: 
   
  - Most megfoghatod, ha tetszik. Nem bánom. 
   
  És akkor Josh lassan kinyújtotta a kezét és megfogta a mellemet, ami már elég szép nagy, azt hiszem, legalábbis a koromhoz képest, és akkor egy pillanatra elfogta a reszketés, talán a meglepetéstől. Én meg úgy éreztem, hogy mindjárt elszállok. Mert láttam, hogy ez a huszonkét éves fiú megőrül értem! Végigsimította a mellemet, aztán csak a mellbimbómat, én pedig alig tudtam megállni, hogy fel ne kiáltsak, milyen jó, de aztán inkább csak nagyot nevettem helyette. 
   
  Láttam, hogy Tim meg Donna mellét fogdossa, ő meg csak szótlanul nézte, hogy mit művel vele a fiú. Ricknek viszont nem jutott senki, úgyhogy azt mondtam neki: 
   
  - Gyere, neked is szabad... csak meg ne feledkezz a megállapodásunkról... rendben? 
   
  Rick rábólintott, négykézláb odajött hozzám a vízben, és a szájába vette a mellbimbómat. Nekem meg muszáj volt behunynom a szememet, mert azt hittem, mindjárt kiugrik a helyéből a gyönyörűségtől. Hihetetlenül jó érzés volt! Nem tehetek róla, de nekem muszáj volt arra a fiúra gondolnom, akit a Könyvesházban láttam a fényképen. És még ha ez valami perverz dolog, akkor is beszámolok neked róla. 
   
  Az a szexis gondolatom támadt, hogy ez most olyan, mintha a csecsemőmet szoptatnám. Mintha az én testemből annyi melegség meg táperő áradna át belé, hogy élete végéig megélhet belőle... és ennek a nálam sokkal idősebb fiúnak szüksége van rám, énrám van szüksége. Nagyon erős érzés volt, mintha csak én képzelném magamnak az egészet. Aztán Josh a másik mellbimbómat vette a szájába, Tim és Donna pedig egy kicsit távolabb húzódtak tőlünk a vízben és hallottam, hogy beszélgetni kezdenek. Aztán Donna meg Tim kimentek a vízből, felöltöztek és leültek a tűz mellé... és tovább beszélgettek. De engem nem érdekelt, hogy mit csinálnak, egyáltalában nem törődtem velük. Azt gondoltam magamban, hogy én bizony nem hagyom abba, amíg feltétlenül nem muszáj; olyan jó érzés volt, hogy kár lett volna elrontani. 
   
  Odasúgtam Joshnak és Ricknek, hogy most azt szeretném, ha az egyikük nagyon-nagyon erősen, de azért puhán meg lassan megcsókolna, miközben a másikuk meg... esetleg tovább simogathatná a testemet úgy, mint addig is. Rick azt mondta, hogy ő nem bánja, csókoljon meg Josh, de aztán majd ő is hadd csókoljon meg vagy nem is tudom. 
   
  Szóval Josh fölém hajolt, szorosan magához ölelt, és mielőtt megcsókolt volna, nagyon halkan azt kérdezte: 
   
  - Puhán, igaz? - Amire én azt feleltem, hogy igen. És akkor Josh azt mondta: 
   
  - Jó, akkor puhán és lassan... 
   
  És akkor belecsókolt a számba, én meg az ő szájába, és úgy mozgott együtt a nyelvünk, mintha semmi se lenne elég... de nem gyorsan, hanem lassan, finoman... olyan nagyon finoman, olyan nagyon lassan. Rick pedig közben a mellbimbómat szívta, és olyan hangokat adott, mint aki éhesen habzsol valamit, vagy mintha valami nagyon-nagyon finom fagylaltot nyalna. De akármit is érzett közben, nekem biztosan százszor olyan jó volt, mint ahogy ő cuppogott. 
   
  Én egészen elbódultam ezalatt, azt se tudom, mennyi időre, mert soha, semmi rossz dolog, ami velem történt, nem volt még ilyen jó. Minden eltűnt körülöttem, és egyszerre az se érdekelt, hogy látom-e még Donnát, a mamát, a papát vagy akárkit... valaha is. Ez a meleg érzés, hogy kellek, hogy kívánnak, hogy én valami egészen különleges lény vagyok, valami nagy kincs... annyira magával ragadott, hogy ezentúl mindig csak ezt akartam érezni. Nem tudtam, hány éves vagyok, nem tudtam, hány óra van, nem létezett többé se iskola, se kötelességek, minden eltűnt egyszeriben, ami árnyékként fölém terülhetett volna és visszaváltoztathatott volna a kis Laurává. Kortalan voltam és egyszersmind minden, amire ez a két fiú valaha is vágyott. Maga a megtestesült álom. 
   
  Aztán Rick kezdett csókolgatni, és ő is gyöngéd volt és édes, pedig egészen másképp csókolt, mint Josh. Másképpen mozgatta a nyelvét, az ajkát, néha még abba is hagyta és lágyan, lassan az ajkamat harapdálta, hogy még jobban felgerjesszen. 
   
  Tudom, hogy már biztosan unod ezt a hosszú mesét, kedves Naplóm, de valakinek csak el kell mondanom, Donnának pedig nem tudom elmondani, mert ő ott volt ugyan, de egyáltalán nem úgy, mint én. Mintha nem úgy akarta volna, vagy mintha nem akarta volna, hogy azt érezze, amit érezhetett volna. Igazán nem akarom hibáztatni érte, de Donna még mindig főleg jó akar lenni... tetőtől talpig. Én is azt gondolom magamról persze, hogy jó vagyok tulajdonképpen, legalábbis amennyire tőlem telik, sőt talán még sokkal jobb is vagyok, mint a legtöbb ember, csakhogy ehhez az kellett, hogy hosszú időre egészen megfeledkezzem ezekről a dolgokról... ez az este pedig rávezetett, hogy milyen hihetetlenül egyszerű a megoldás. 
   
  Más ezenkívül nem történt ott a patakban, csak annyi, hogy mind a két fiúnak benyúltam a lába közé. Nagyon finoman, gyöngéden nyúltam hozzájuk, ahogy ők is bántak velem, és fantasztikus volt, hogy olyan fantasztikusan kemények voltak, és ahogy az a fantasztikus keménység csak úgy lebegett a vízben... pedig nem is láttam semmit, csak éreztem a kezemmel. Pont így volt jó. Tudtam, hogy lehetne több is, de ezt is tökéletesen élveztem. 
   
  Amíg én felöltöztem, Tim és Donna kicserélték a telefonszámukat, és engem akkor már csak az az egy dolog zavart, hogy tényleg nagyon részeg voltam, és éreztem, hogy egy kicsit háborog a gyomrom. Azt hiszem, Donna is így lehetett vele, mert hallottam, hogy Tim azt mondja neki: 
   
  - Mi lenne, ha segítenénk nekik egy kicsit rókázni, hogy aztán ne otthon jöjjön rájuk... Donna nagyon izgult, hogy mit mond majd a szüleinek... 
   
  Fantasztikus, hogy milyen rendesek voltak velünk a fiúk. Egyetlen hülye viccet se engedtek meg maguknak, és egyáltalában nem tettek vagy mondtak semmi olyasmit, amitől mi úgy érezhettük volna, hogy mi semmik vagyunk hozzájuk képest. Magamtól is tudom persze, hogy így van, de azért nagyon rendes volt tőlük, hogy semmi ilyet nem kellett meghallgatnom, főleg amilyen állapotban voltam. Rick azt mondta, hogy van rágógumi a kocsi kesztyűtartójában, és ha kérek, mindjárt idehozza. Megpróbáltam magam elé képzelni, mi lesz otthon, amikor ilyen spiccesen meg kicsit szédelegve beállítok. Nagy kedvem nem volt hányni, de Tim azt mondta, hogy az talán segítene egy kicsit kijózanodni, úgyhogy Donna meg én félrevonultunk, és ledugtuk az ujjunkat a torkunkba. Jött is fölfelé mindjárt rendesen. Utálatos volt, de utána tényleg jobban éreztem magam, és Donna is azt mondta, hogy most már nem szédül annyira járás közben. Akkor azt mondtam, hogy most már talán ideje lenne mennünk, és megkérdeztem, hogy nem vinnének-e be a városba, és akkor egy saroknyira otthontól lerakhatnának bennünket valamelyikünk házánál. Azt gondoltam, hogy talán majd a teherautó platója meg a friss levegő jót tesz egy kicsit. 

  Várj egy percet, kedves Naplóm - a mama lefekszik, és adni akar egy jóéjt-puszit. 

  Újra itt vagyok. Hála Istennek, Téged nem vett észre. 
   
  Amikor a fiúk letettek bennünket, és mi leugráltunk a platóról, Tim kezet csókolt Donnának, és olyan volt, mint egy romantikus lovag, Rick meg Josh pedig azt mondták, hogy nagyon örültek a találkozásnak. Én előrementem az első ablakhoz, ahol Josh ült, és meg akartam köszönni neki... meg mondani valamit, ami éppen az eszembe jut... de nem engedte, hogy megszólaljak. (Nekem ettől hirtelen a hideg futott végig a hátamon.) A számra tette az ujját, és azt mondta: 
   
  - Azt hiszem, sosem foglak elfelejteni. 
   
  És mosolygott hozzá, Rick pedig azt mondta: 
   
  - Kösz, hogy így megbíztatok bennünk. 
   
  Aztán elhajtottak, mi meg Donnával kis híján elsírtuk magunkat. 
   
  Egy saroknyira voltunk Donnáék házától, bevettünk a szánkba még egy adag rágógumit, és elpróbáltuk, hogy mit fogunk mondani a szüleinek. Kint voltunk az erdőben és sétáltunk meg beszélgettünk. Mindenféle történeteket találtunk ki meg az álmainkról beszélgettünk és tervezgettük... a jövőnket. 
   
  Donna azt mondta, hogy ez szerinte nem is igazán hazugság, mert ő meg Tim tényleg ezt is tették. Csak egy kicsit csókolóztak is közben, és közvetlenül azelőtt, hogy beléptünk volna a házba, Donna bevallotta, hogy igazából nagyon élvezte. 
   
  Én azt gondoltam, hogy tulajdonképpen egyáltalán nem is kellene magyarázkodnunk, hogy hol voltunk és mit csináltunk, csak ha kérdik. Nem egyszer láttam már, hogy valaki annyit magyarázkodik, hogy aztán tényleg úgy néz ki, mintha hazudna vagy eltitkolni akarna valamit, aminthogy nálunk valóban ez is lett volna a helyzet. 
   
  Amikor beléptünk a házba, Donna szülei ott aludtak a nappali díványán, mi pedig lábujjhegyen elosontunk mellettük, és fölmentünk Donna szobájába. Fogat mostunk, egy kicsit rendbe hoztuk a hajunkat, és mielőtt újra lementünk volna a nappaliba, összeölelkeztünk. Nem váltottunk egyetlen szót sem. Csak összeölelkeztünk. Azt hiszem, azt akartuk ezzel kifejezni, hogy megőrizzük közös titkunkat, és hogy jó barátnők vagyunk, és hogy minden a legnagyobb rendben van. Otthon voltunk, és minden rendben volt. 
   
  Donna felköltötte a papáját, és azt mondta, eddig azért nem akartuk felébreszteni, mert olyan békésen aludt, Mrs. Hayward vállára hajtva a fejét. Felajánlotta, hogy hazavisz kocsival, erre hazatelefonáltam a mamának, aki azt mondta, észre se vette, mennyire elszállt az idő, mert valami jó könyvet olvasott. Azt is mondta, hogy a papa már lefeküdt. Meg hogy megvár ébren. 
   
  Nem volt bennem semmi bűntudat amiatt, ami történt, de azt hiszem, csak azért, mert senki se aggódott miattunk, a fiúk pedig olyan kedvesek és rendesek voltak. Viszont valami nagy-nagy szomorúság költözik belém, amikor arra gondolok, hogy vége. Elmúlt az a csodálatos éjszaka, és én megint Laura lettem. Tizenhárom éves vagyok és a papa szeme fénye. Nem vagyok csalódott, csak kíváncsi, milyen lesz, ha majd idősebb leszek és önálló, és magamon kívül senki másnak nem tartozom majd felelősséggel. 
   
  Isten veled, papa, mama, Troy, Jupiter - nyugodjál békében - meg Josh és Tim meg Rick. Köszönöm neked, Istenem, hogy megajándékoztál ezzel a néhány órányi... GYÖNYÖRŰSÉGGEL. 
   
  Nemsokára folytatom, L. 

  Ui.: Úgy érzem, mintha mindig egy kicsit megváltoznék, valahányszor a mai estére gondolok. Emlékeimben a fiúk minden alkalommal mintha kicsit durvábbak lennének velem. Én meg egyre csábítóbb vagyok, és legutóbb már rávettem őket, hogy mondják el, milyen érzés nekik, amikor hozzám érnek. Hallani akarom, hogy ők mit éreznek. Nem tudom, miért alakítom át így az emlékeimet... pedig úgy is nagyon jó volt, ahogy a valóságban volt; mégis, amikor gondolatban újra végigélem, mindig egy kicsit disznóbbnak képzelek el mindent. Mert úgy még jobb érzés. Azt élvezem, hogy nekik még nagyobb érzés, mint nekem.

  1985. november 10. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Hosszú idő óta először, tegnap megint sikerült végigaludnom az éjszakát. Amikor pedig felébredtem, még csak nem is emlékeztem rá, hogy mit álmodtam, vagy hogy álmodtam-e egyáltalán. Tudom, hogy állítólag mindenki és mindig álmodik, én azonban rendszerint emlékezni is szoktam az álmaimra. Most is az történt, hogy ahogy az istállóban csutakoltam Troyt, egyszer csak megjelent előttem egy házszám: River Road 1400. River Road 1400 - tudtam, hogy én ezt a címet megálmodtam. És úgy éreztem, hogy jártam is már ott. És hirtelen kényszert éreztem, hogy megkeressem és megnézzem magamnak, mi van ott. El is határoztam, hogy hazatelefonálok a mamának, azt mondom neki, hogy elmegyek egy kicsit lovagolni Troyjal, de nemsokára otthon leszek. 
   
  Valami halvány sejtelmem volt róla, hogy merre lehet a River Road 1400., de a biztonság kedvéért Zippyt is megkérdeztem. Azt mondta, nincs nagyon messze, de nincs ott semmi érdekes. Azt mondtam neki, valami olyan helyre szeretnék menni Troyjal, ahol eddig még nem jártam. Nem akartam elmondani neki, hogy álmomban jelent meg a cím, és hogy ezért kell most elmennem megnézni, hogy létezik-e a valóságban is. Tartottam tőle, hogy furcsán nézne rám, és persze tulajdonképpen én sem voltam igazán tisztában vele, hogy mi is vonz annyira oda. Tekintettel az utóbbi időben történt dolgokra, azt gondoltam, okosabb lesz, ha ezt elhallgatom. Titokban tartom, mint annyi minden mást is. Zippy azt mondta még, hogy vigyázzak, amikor a földút elágazik, feltétlenül balra menjek tovább, mert máskülönben köves útra érek, az pedig nem tenne jót Troy patájának. Ezt meg is ígértem neki, aztán elindultam. 
   
  Mindenféle gondolatok kergetőztek a fejemben, és egy kicsit még sírdogáltam is, mert eszembe jutott Josh, Tim és Rick, és hogy valószínűleg soha többé nem látom őket az életben. Meg az is eszembe jutott, hogy Donnának egész nap nem jutott eszébe felhívni engem, és ezért elfogott az aggodalom, hogy nem azt gondolja-e, hogy romlott és züllött vagyok vagy mit tudom én, és közben arra gondoltam, hogy milyen jó lenne most beszélni vele egy kicsit. Remélem, még mindig szeret. 
   
  Nem is tudom, mi lenne velem, ha kiderülne, hogy Donna már nem szeret. Közben pedig valahányszor egy gondolatsornak a végére értem, bármi járt is addig a fejemben, mindig elismételtem magamban a házszámot, amíg egyszer csak egy régi, elhagyott benzinkútnál találtam magam. Leszálltam a nyeregből, és Troy kantárját odakötöttem ahhoz a fémkerethez, ami a benzinkutak tetején van, oda, ahol a tábla szokott lenni, hogy melyikben milyen benzint tartanak. A kövezetet már körös-körül felverte a gaz, úgyhogy hagytam, Troy hadd legeljen, amíg én egy kicsit körülnézek. 
   
  Amikor aztán megkerültem Troyt, és így éppen szemben álltam a benzinkút épületével, egyszer csak megpillantottam a Tuskó Ladyt; ott állt, kezében a botjával, csöndben, éppen a deszkadarab alatt, amelyre a házszám volt kiírva: River Road 1400. Rám mosolygott, és mindjárt tudtam, hogy álmomban már láttam ezt az arcot. Sokáig egyikünk sem szólalt meg. Csak néztük egymást mosolyogva. Nekem egyáltalában nem volt kínos a jelenet, csak épp nagyon furdalt már a kíváncsiság, hogy miért is kellett idejönnöm, s miközben éppen ezen járt az eszem, egyszer csak megszólított. 
   
  Azt mondta: 
   
  - Tudom, hogy kíváncsiság tölt el velem s ezzel a hellyel kapcsolatban. 
   
  Bólintottam. 
   
  - Álmomban kaptam a sugallatot, hogy idejöjjek veled találkozni, hogy együtt lehessünk egy kicsit - mondta. 
   
  Ekkor akkorát csuklottam, hogy azt hittem kiugrott a gyomrom, és a szó szoros értelmében leesett az állam. 
   
  - Én is szoktam néha álmodni, mint akárki más - mondta csöndesen. - Néha velem is megesik. 
   
  Nem hittem volna, hogy a Tuskó Lady, azaz Margaret ilyen kedves. Letelepedtünk a fűre a benzinkút épülete előtt, és elmondta, hogy ő nagyon sok mindent tud rólam, közte titkos dolgokat is. Azt is mondta, hogy nem kellene olyan sokat aggodalmaskodnom. És ha tényleg figyelemmel kísérem a köröttem való dolgokat, akkor sok titok feltárul majd előttem. 
   
  Közben többször is megérintette a furkósbotját, lehajolt hozzá, és a fülét rátapasztva némán hallgatott valamit. Aztán többnyire mosoly jelent meg az arcán, mintha valami kedvére valót hallott volna. Máskor viszont rászólt a botra, hogy erről most nem akar hallani. Mert nem alkalmas rá az idő. 
   
  Az utolsó alkalommal pedig, amikor ez történt, hozzám fordult, és azt suttogta: 
   
  - Sok minden nem az, aminek látszik. 
   
  Elnézett a távolba, majd amikor ismét felém fordult, egészen más kifejezés ült ki az arcára; úgy nézett rám, mintha megkönnyebbülve látná, hogy még mindig egyedül vagyunk. Azt mondta, tudja rólam, hogy sokat szoktam álmodozni arról, hogy majd felnőtt nő leszek, és hogy ez teljesen rendben van, mivel minden kislány szokott erről álmodni. Azután viszont kicsit zavaros lett a beszéde... mondott mindenfélét az erdőről, én pedig igyekeztem nagyon figyelni rá, mert megbíztam benne, és azt reméltem, talán tudhat valami olyasmit, ami nekem a segítségemre lehet. De leginkább az volt az érzésem, hogy csak összevissza zagyvál. Mindazonáltal megjegyeztem a szavait, és le is írom, hogy miket beszélt, bár a jelentését nem tudtam megfejteni. Talán majd később felfogom az értelmét. Attól a kevéstől viszont, amit megértettem belőle, jó érzés fogott el és megnyugvás, hogy igazából egyáltalán nem csináltam semmi rosszat, legalábbis valószínűleg, és hogy nyugodtan vágyakozhatom ezentúl is mindenfélére, mert nincsen abban semmi önzés. 
   
  Most leírok egy pár dolgot abból, amit mondott. Azt mondta, hogy olykor épp az erdő az a hely, ahol meg lehet tudni mindenféle dolgokat, például saját magamról is. Máskor viszont az erdő más lények tanyája, s akkor nekünk ott semmi keresnivalónk. Azt is mondta, hogy előfordul, hogy az emberek kimennek sátorozni az erdőbe, és olyasmi jut a tudomásukra, amiről nem volna szabad tudniuk. Gyerek is lehet préda... Azt hiszem, így mondta. Mit is mondott még? ... Annyira igyekeztem, hogy mindent jól megjegyezzek. Jaj, Istenem. Azt is mondta még, hogy ő ezentúl is figyelni fog, és hogy egy nap pedig majd megtudják az emberek, hogy mindent lát és semmit se felejt el. 
   
  Azt is mondta, hogy nagyon fontos, hogy az ember emlékezzék arra, amit lát és amit érez. Olykor hatalmas a bagoly. Ez az! Ezt az egyet teljesen elfelejtettem. Olykor hatalmas a bagoly. Remélem, ez nem azt jelenti, hogy a mama elmesélte valakinek azt a baglyos álmomat. Igazából nem hinném, viszont másképp meg semmi értelme az egésznek. Remélem, előbb-utóbb ennek is megértem a jelentését. Mindenesetre tovább üldögéltünk egymás mellett, és hallgattam, amint valami éneket dudorászott, amit azelőtt sohasem hallottam. Nagyon tetszett. Olyan biztonságban éreztem magam tőle, és azt hiszem, ez is lehetett a célja vele, nagyon sajnálom szegényt, amiért az emberek bolondnak tartják. Pedig egyáltalán nem bolond. 
   
  Láttam a szemén, hogy valami nagy fájdalma lehet, de sejtelmem se volt róla, hogy mi lehet az, amíg a mama el nem mondta, amikor hazaértem. Akkor tudtam meg, hogy Margaretnek (Tuskó Ladynek) valamikor volt férje is, aki tűzoltó volt. Aki tűzoltás közben vesztette életét, és a mama is azt mondta, hogy szörnyű eset volt, mert szegény megbotlott valami gyökérben, és arccal előre belezuhant az izzó parázsba, és halálra égette magát. Nem sokkal a férje halála előtt házasodtak össze, és Margaret azóta ilyen hallgatag, mivelhogy magába zárja a fájdalmát. Azt is megtudtam a mamától, hogy csak a férje halála után kezdte mindenhová magával cipelni a furkósbotot is. 
   
  Amikor vele voltam a River Road 1400. szám alatt, mindebből semmit sem tudtam még, de azt hiszem, ez igazából nem sokat számított. Megmondtam neki, hogy szerintem ő nagyon kedves és szeretetre méltó, és hogy mennyire örülök, hogy hallgattam az álmomra, mert nem szerettem volna elmulasztani az alkalmat, hogy elbeszélgethetek vele. Azt is megmondtam neki, hogy remélem, igaza van, amikor azt mondja, hogy mindenféle rendkívüli dolgokat tartogat még számomra az élet, és hogy megígérem, nyitva fogom tartani a szememet, hogy biztosan észrevegyem, amikor előbukkannak, mert azt szeretném, ha nagyon szép életem lenne. 
   
  Aztán elmondtam neki valami olyasmit, amiről nagyon nem szeretném, ha elmondaná másnak is. Amíg ki nem mondtam, egyáltalán nem gondoltam rá, hogy én ezt el fogom mondani neki, és az igazat megvallva, nem is tudom, miért mondtam el. Elmondtam neki, hogy néha megtörténnek bizonyos dolgok, amikről senki sem tud. Ezek a dolgok az erdőben szoktak történni, olyankor amikor már nagyon sötét van. Elmondtam neki, hogy néha magam se vagyok benne egészen biztos, hogy ezek tényleg valóságos dolgok-e, máskor viszont meg vagyok győződve róla, hogy valóságosabbak, mint akár a felkelő nap, és hogy ez a gondolat engem rémülettel szokott eltölteni. Emlékszem, amikor befejeztem a mondatot, elfordította rólam a tekintetét. Azt gondoltam, biztosan valami olyasmit mondhattam, amivel magamra haragítottam. Szorosan megmarkolta a botját, aztán újra rám nézett, és azt mondta, nagyon szép lány vagyok, és hogy nagyon sok ember fog szeretni életem során. 
   
  Remélem, most is nagyon sok ember szeret már. És aztán majd egy szép napon úgy is fog szeretni valaki, mint a fiúk, csak még sokkal jobban. Kíváncsi vagyok, merre járhat most az illető, és hogy nem épp arra gondol-e ő is, hogy én merre járhatok, és milyen lehetek, és hogy végül is mikor fogunk találkozni. Kíváncsi lennék, hogy vajon Margaretnek is voltak-e valamikor olyan gondolatai a szexről, mint nekem. 
   
  Hazafelé menet megpróbáltam eldúdolni azt az éneket, amit ő dúdolgatott, de nem sikerült felidéznem a dallamát. Valami nagyon jó érzés töltött el, amikor eljöttem a régi benzinkúttól. És az érzés nem szállt el, hanem elkísért az istállóig, aztán hazáig is a mama kocsijában. Még most is nagyon erős ez az érzés. Remélem, Margaret nem érzi magát nagyon magányosnak ezekben a percekben. Remélem, ő is éppen olyan boldog, mint én vagyok. Csak azt sajnálom, hogy én nem jövendölhettem neki arról, milyen boldog élet vár rá. Kár, hogy semmit se tudtam adni neki. 
   
  Majd később folytatom 
  Laura 
   
  Ui.: Donna még mindig nem hívott vissza.

  1985. november 13. 

  AZ ERDŐT HALLGATVA 
   
  A fákban lelkek lakoznak azt hiszem 
  Növekvő s fogyó lelkek 
  S minden levélben, hallgatag 
  Percek emlékei 
  Melyeknek nem volt tanújuk 
  De soha senki sem figyel rá 
  S nem is gondol rá 
  Talán a fák is látnak 
  És a lombsusogással 
  Azt üzenik 
  Szólni kívánnak. 
   
  Próbálták már belesúgni talán 
  Valaki tenyerébe 
  Hogy láttak egy kislányt 
  Akiben most valami űr tátong 
  Mint új s kicsiny száj 
  De senki se hiszi 
  Hogy talán a fák 
  Tudhatják azt 
  Mi oly rossz volt 
  Hogy mesélni szeretne 
  A szomorúságról 
  Mit látott annyi éjszakán 
  Hogy azt hiszem 
  A világnak 
  Az erdőbe kellene mennie 
  Hogy a sűrűben füleljen 
  S a levelek szavát lesse. 
  Meglássa a részleteket 
  A lábnyomok rajzolta 
  Piciny térképeket 
  Meglássa a levelek 
  Alakjában a könnyeket 
  Megfigyelje a lehullott 
  Tűlevelek finom rajzát 
  Melyben ott a jel talán 
  Mely elvezethetné 
  A világot 
  Ahhoz aki 
  Az űrt teremté. 

  Késő van, s ő ma este megint eljött. Nem tudom, hogy a Tuskó Lady az igazi Laura Palmerről beszélt-e.

  1985. november 20. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Az előbb olyat álmodtam, hogy azt hiszem, most már reggelig le sem fogom hunyni a szememet. 
   
  Álmomban valami szobában voltam. Egészen üres volt, és engem valamiért nagyon zavart, hogy olyan üres. Azt képzeltem, én vagyok az oka, hogy nincs benne semmi. A szoba egyik sarkában kuporogtam, és egy bizonyos helyet bámultam meredten a szoba túlsó végében, mert valamiképp tudtam, hogy nemsokára lesz ott valami. 
   
  Aztán elkezdtem nagyon fázni. És az volt az érzésem, hogy láttam valamit, de mindjárt el is tűnt. Akkor elfordítottam a szemem, mert az ajtót kerestem, ami a másik szobába vezet, mert meg akartam nézni, hogy nem a szomszéd szobában van-e a bútor. Nagyon rossz érzésem volt valami miatt, és szerettem volna rendbe hozni a dolgokat, hogy elmúljon... a lelkiismeret-furdalásom. Azt hiszem, ez volt az igazi bajom. Hogy olyan bűntudatom volt. 
   
  Akkor visszafordultam a szoba felé, és azt láttam, hogy egy hatalmas patkány ül a közepén. És én álmomban pontosan tudtam, hogy a patkány engem követ, mert le akarja harapni a lábamat. Rettenetes félelem fogott el! Közben egyre közelebb jött hozzám, én meg azon törtem a fejemet, hogyan tudnám megállítani, vagy hová menekülhetnék előle, de nem volt hová futnom, és teljesen tehetetlen voltam! 
   
  Tudom, hogy ez most biztosan nevetségesen hangzik, de én akkor álmomban rettenetesen féltem. A lábamat egészen magam alá húztam, hogy a patkány le ne tudja harapni. Közben pedig folyton csak arra gondoltam, hogy milyen rémes érzés lesz majd, amikor összecsattintja a fogsorát, és a bokámnál leharapja a lábamat. Nem akartam, hogy át kelljen élnem ezt az érzést, és nem akartam, hogy a patkány még közelebb jöjjön. Ne gyere közelebb! Folyton csak az járt a fejemben, hogy milyen rettenetesen fáj majd... Úgyhogy akkor, álmomban, mivel tudtam, hogy a patkány nem akar mást, csak a lábfejemet, fogtam magam és leharaptam én magam. 
   
  Szinte levegőt is alig kaptam, amikor felriadtam, annyira bennem volt még a rémület. És mintha most is magam előtt látnám még azt az ocsmány patkányt; azt hiszem, azért üldözött, mert valami nem volt rendben a szobával, vagy mert valamivel rászolgáltam valami nagy büntetésre. Én azonban sokkal jobban féltem tulajdonképpen a patkány fogaitól, meg attól, hogy mennyire fáj majd, amikor leharapja a lábamat... Ezért is gondoltam, hogy inkább megteszem én magam. Inkább én okozok fájdalmat saját magamnak, de neki nem engedem, hogy leharapja. Bár nem értettem, miért akar bántani a patkány, az viszont teljesen világos volt számomra, hogy magamnak kell leharapnom a lábfejemet, mert különben ő fogja leharapni. 
   
  Rémes álom volt. Kedves Naplóm, tudom, hogy ez most nagyon ostobán hangzik, de kérlek, legalább Te ne e szerint az álom szerint ítéljél meg engem, mint ahogy akárki más tenné, akinek elmondanám az álmomat. Remélem, soha többet nem fogok ilyen szörnyűket álmodni. Még arra se vagyok kíváncsi, hogy mit is jelenthet; sőt valószínűleg még emlékezni se szeretnék rá. Ezt majd holnap eldöntöm, amikor majd világos lesz és jobban látni, hogy követi-e az embert valami. 
   
  Kimondhatatlanul bosszant, hogy az az érzésem, a mamának nem számolhatok be róla, hogy mit álmodtam. Attól tartok, kinevetne, aztán meg elmondaná mindenkinek, engem pedig megint lehetetlen helyzetbe hozna mások előtt. Rémesen félek attól, hogy kinevetnek. Majd megpróbálok úgy viselkedni, mint Donna. Jó leszek, és mindent úgy fogok csinálni, ahogy illik. Akkor majd nem lesz velem semmi olyan, amire ha rájön esetleg valaki véletlenül, kinevethet miatta. Fogadom, hogy semmi olyasmi nem lesz velem, amire akárki is azt mondhatja, hogy nem helyes. 
   
  Lefogadom, hogy az egész amiatt van, amit Donnával meg a fiúkkal csináltunk. Csak épp azt nem tudom eldönteni magamban, hogy vajon az egyik érzés megérte-e a másikat. Kell, hogy valami oka legyen annak, ha ilyen rémes éjszakái vannak valakinek. Igyekezni fogok, hogy ezentúl jobb legyek. És nem fogok olyasmiket csinálni, amiket csak nálam nagyobb lányoknak szabad. És senkinek se fogom megengedni, hogy bántson. Inkább én bántom majd magamat. Úgyis én tudom a legjobban, hogy hol fáj a legjobban. És addig fogom bántani magamat, amíg el nem múlik ez az egész!! 
   
  Olyan jó lenne beszélni egy kicsit a mamával. 
   
  Laura

  1985. december 16. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Lehet, hogy most egy darabig nem fogok írni beléd. Megint volt egy álmom. A napfelkeltére vártam, és közben úgy látszik, elaludtam. 
   
  Nem tudom, miért, de folyton Téged láttalak, különféle emberek ölében, de aztán mindig el is tűntél. Egyszer csak ott láttalak valakinek a székén, amikor az illető felállt a vacsorától, és odament a zenegéphez. Máskor meg az autók hűtőjén, amikor beültek, hogy elhajtsanak. Én meg megpróbáltalak visszaszerezni, de Te mindig kicsúsztál a kezem közül. És mindenkinek el akartad mondani, hogy miket írtam beléd. 
   
  Volt olyan, aki el is olvasta, amiket írtam, és ezek az emberek mindjárt patkánnyá változtak. És mindjárt hívtak, mint a BOB, hogy menjek el velük. Azt hiszem, hogy amíg nem látom egy kicsit tisztábban, hogyan is vannak ezek a dolgok, nem kellene többet beszélgetnünk. Nem értem, miért álmodom ilyeneket... de annyira félek, hogy nem is nagyon merek rá gondolni. 
   
  Ha ettől sem múlnak el a lidérces álmaim meg a tüzek és kötelek, a kis ezüstpengék... Lehetséges persze, hogy tulajdonképpen bele kellene törődnöm. Lehet, hogy ez a sors van nekem szánva. Vagy egyszerűen csak türelemmel kellene lennem, nem hadakozni ellene, és akkor egyszer csak elmúlna az egész. 
   
  Nem szívesen búcsúzom el egy ilyen jó társtól, aki ilyen megértően tud hallgatni. Mégis kénytelen vagyok megtenni, mert ki kell derítenem, hogy nem fecsegsz-e az embereknek valamiképp, amikor én nem nézek oda. 
   
  Mi van velem? Meg fogok őrülni? Már alig várom, hogy véget érjen a téli szünet, és újra kezdődjön az iskola, és legyen valami elfoglaltságom. Összetalálkozom ismerős lányokkal, és azt látom, hogy mind mosolyog, akárcsak én. Lehetséges volna, hogy belül viszont ők is lassan-lassan elveszítenek mindent, ami ismerős az életükben. Lehet, hogy ők sem bíznak már magukban, meg senki másban sem? Jaj, csak nehogy az derüljön ki, hogy egyes-egyedül én kínlódom ezzel. 
   
  Laura

  1986. április 23. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Nagyon régen nem írtam már. Az iskolában jól érzem magam, szinte azt mondhatnám, túl könnyen megy. Nem köt le annyira, hogy el ne kalandozzanak a gondolataim, és ne mindenféle fiúk járjanak a fejemben, meg furcsa álomképek. Az utóbbi időben többször is veszekedtünk Donnával, mivel azt mondja, hogy furcsán viselkedem vele, és már nem vagyok az a jó barátnő, aki valaha voltam. Utálok sírni, ezért nem is értem, miért szoktam mostanában olyan könnyen sírva fakadni. Én tulajdonképpen nem akarok semmi egyebet, csak megpróbálok jó lenni, és igyekszem elfoglalni magam, hogy ne beszéljek olyan sokat, és ne álmodozzam folyton, mert azt hiszem, hogy ezt egyrészt nem szeretik az emberek, másrészt pedig ha elengedem magam, mindenféle rossz dolog történik velem. 
   
  Most már Donna is haragszik rám, mert nem mondom el neki, hogy igazából miket érzek - mivelhogy félek! Viszont nem mondhatom el neki, hogy félek, mert akkor rávenne, hogy azt is mondjam el, miért. Azt pedig sohasem mondhatom el neki. Mostanában nem szoktam odanyúlni, ahol olyan jó érzés. Félek tőle, mert tudom, hogy a szexszel kapcsolatos, márpedig eltökéltem magam, hogy arra többet nem is gondolok... ami egyáltalán nem könnyű dolog! 
   
  Utálom magamat, gyűlölöm az életemet! A papa az utóbbi időben nagyon elfoglalt, mert Benjamin sok munkát ad neki, én pedig kezdem úgy érezni magam, ahogy valószínűleg Audrey érzi magát, amikor a papája többet foglalkozik velem, mint ővele. Csak most éppen fordítva van, én pedig igyekszem jó lenni, hogy elmúljon, közben meg egyre inkább nehezemre esik akárcsak enni, meg aludni is! Nem akarom így érezni magam többet! Mert ha ez így folytatódik, akkor tudom, valami rémes fog történni. 
   
  A múlt éjjel azt álmodtam, hogy lyukat ástam a hátsó kertben, mert kutat akartam fúrni, hogy több vizünk legyen, és azt gondoltam, hogy egy kútnak biztos örül majd az egész család. Mamának nagyon tetszett is az ötlet, és boldogan mosolygott rám. De amikor később, az álom folytatásában kiment a kertbe, én már magamat ástam a lyukba, amit fúrtam, mert öngyilkos akartam lenni. Akkor rájött, hogy hazudtam neki, és ettől nagyon kiborult. Kirohant, hogy megakadályozza az öngyilkosságomat, de én csak sikoltoztam, hogy soha többet nem akarok felébredni az éjszaka kellős közepén, éppen amikor olyan jól betakaróztam falevelekkel. Fává akartam változni, hogy kihallgathassam, mi készül az erdőben. És akkor egyszerre el lettem temetve. De az a valami, ami magábanyelt, az egyáltalán nem az a lyuk volt, amit a földbe ástam. 
   
  Közvetlenül ez után az álom után bejött hozzám a mama, hogy megkérdezze, nincs-e valami baj, és én azt feleltem, hogy nincsen semmi baj. Csak valami rosszat álmodtam az erdőről. A szomorúság, amit az arcán láttam, reménykedéssé változott. Ekkor azonban sajnos valami olyasmibe kezdett bele, ami nélkül jól meglettem volna! Elkezdte mesélni, hogy a madarak meg a méhek, így meg úgy, aztán a születésszabályozással folytatta, meg hogy a csecsemők és a többi, és előadta az egész nevetséges szöveget arról, hogy az álmaim attól vannak, hogy mindenféle nagy változások mennek végbe a testemben, és valószínűleg az segítene rajtam a leginkább, ha bizonyos kérdésekre megkapnám a megfelelő válaszokat. 
   
  Egész idő alatt, amíg beszélt, én valami egészen másra gondoltam. 
   
  Virágok jártak a fejemben, meg mosolygó arcok meg minden... rönkfákkal megrakott teherautók, madarak, Donna, Donna, Donna... szóval, csupa jó dolog. Fogd be a füled, ha nem bírod hallgatni azt a hangot, amely csak sorolja azt a sok ostobaságot, ami mintha mind egy-egy kulcsocska lenne olyan ajtókhoz meg szobákhoz, amelyekbe nekem tilos a belépés! Majdnem egy óra hosszat beszélt, míg a végén már szinte le kellett fognom a kezemet, hogy meg ne pofozzam... hogy belé ne vágjak a mosolygó, segítőkész arcába, és rá ne üvöltsek: 
   
  - Hogy csinálod ezt? Mi történt az énemnek ezzel a részével? 
   
  Tudod, hogy mi rémiszt a legjobban? Az, hogy az emberek mind csak azt az egyet gondolják rólam, hogy most élem a kamaszkoromat. És mindenki továbbra is csak a mosolygós kis Laura Palmerre kíváncsi. A jó tanuló, jól fésült, jól nevelt kislányra, akinek a keze mindig tiszta, pedig ezek az ujjacskák néha késő éjszakánként legszívesebben megfojtanák azt az álmodozó kis szörnyeteget, aki visszanéz a tükörből! 
   
  Ma átmegyek Donnához és beszélek vele. Legalábbis mindent elkövetek majd, hogy beszéljek vele. A házi feladattal végeztem, és még szorgalmit is csináltam. Dicséretet kaptam, és beválasztottak az önképzőkör vezetőségébe is. Szünet nélkül imádkozom, de még soha életemben ilyen szörnyen nem éreztem magam. Kezdem azt hinni, hogy az évszázadnyi gonoszság közepette akár csak néhány percnyi jóság is többet ér a semminél. Remélem, Donna még mindig hajlandó elfogadni barátnőjének. 
   
  Ha tudom, majd elmondom, hogy mi volt Donnánál. 
   
  Addig is: Laura

  1986. április 24. 

  CSAK EGY HIRTELEN ÖTLET... 
   
  Emlékszem a siklásra 
  Kicsi voltam, fölnéztem rá 
  Amíg azt nem mondta, feküdjek le 
  Vagy mondjam ezt vagy azt 
  Amíg azt nem mondta 
  Hogy a szájam eltátani csúnya dolog 
  És hogy nekünk közös titkunk van 
  Amíg ki nem fordított, mint egy kesztyűt 
  Mocskos mancsaival 
  Amíg le nem telepedtünk a dombra 
  Ahonnan lecsusszantunk 
  Egymás kezét fogva 
  És azt beszéltük, mit látunk 
  És ő mondta mindig, mit kell látnom 
  Csak én nem láttam soha 
  Mert vak voltam 
  Azt hiszem 
  Amióta véget ért a siklás. 

  Szeretném, ha békén hagynának, mint mindenki mást. Ugyanúgy szeretnék megtudni én is mindent erről a selymes, bársonyos, fehér gúnyáról, amit viselek, mint mindenki más. 
   
  És szeretnék elfeledkezni azokról a dolgokról, amik néha a hatalmukba kerítenek... Valami nagyon rossz dolog van történőben... Mi van velem? 
   
  Azt hiszem pedig, hogy valóság. Azt hiszem, valóság! 
   
  Elmegyek Donnához, aztán utána talán azt is elmondhatom majd, hogy milyen emlékek jöttek elő. Pedig közben annyi mindent el is felejtettem... de nem tudom eldönteni, hogy tudni jobb-e vagy nem tudni egyáltalán semmit. 
   
  Donna, drágám, kérlek szépen, légy még a barátnőm! 
   
  L.

  1986. június 21. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Tegnap az egész napot Donnánál töltöttem. Sokáig szólni se akart hozzám. Én sírva fakadtam, kirohantam a házból, és csak futottam, futottam, futottam. És olyan boldog voltam, amikor utánam jött, és ráadásul ő is sírt. Elmondtam neki annyit, amennyit csak elmondhattam. Hogy aggaszt, jó vagyok-e egyáltalában, mert közben olyan szörnyű álmaim vannak, igazi rémálmaim, és nem viccből mondtam azt, hogy egyáltalán nem is szoktam aludni. Azt is mondtam neki, hogy szeretnék elbeszélgetni vele arról az éjszakáról, amikor a patakban fürödtünk a fiúkkal, de mindig úgy látom az arcán, hogy utál engem valamiért, vagy pedig közbejön valami rettenetes álom, és én olyankor mindig arra gondolok, hogy biztosan azért, mert olyasmit csináltunk, amit nem lett volna szabad. Azt mondtam neki, hogy nagyon szeretném tudni, ő mit gondol most arról a bizonyos éjszakáról. És hogy neki is az-e a véleménye, hogy büntetést érdemlünk miatta mind a ketten vagy inkább csak én, aki sokkal messzebbre elmentem, mint ő... egyszerűen tudnom kellett, hogy mit gondol Donna! 
   
  Donna azt felelte, hogy ő attól rettegett, hogy én biztosan azért nem állok szóba vele, mert haragszom rá, amiért olyan sokat megengedett a fiúknak, sőt, meg is utáltam miatta! Megkérdeztem, hogyan gondolhatott ilyesmit, amikor a végén oly nagy szeretettel ölelkeztünk össze, és az én emlékezetemben az az ölelés azóta is az egyik legszebb, legtisztább emlék arról az egész éjszakáról! Elmondtam neki, hogy egyszerűen arról van szó, hogy én akkor egészen meg voltam zavarodva, és tulajdonképpen végig nem tudtam, hogy csakugyan élvezzem-e a dolgot annyira, amennyire jólesett, vagy inkább legyen rossz a lelkiismeretem amiatt, amit élvezek. 
   
  Donna válaszul elmondta, hogy ő akkor csak azért jött ki a vízből, mert nem tudta eldönteni, hogy helyesen teszi-e azt, ami olyan nagyon jólesik, még ha a fiúk mind nagyon helyesek és rendesek voltak is. És akkor sírva fakadt, és nagyon furcsa szemmel nézett rám, és valami olyasmit mondott, amitől végigfutott a hátamon a hideg. Azt mondta, hogy egyébként pedig azért sem merészkedett messzebbre, mert látta, hogy én egyből milyen jól csinálom, neki pedig sejtelme sem volt róla, hogy mit kellene csinálni és hogyan. Azt tudakolta, hogy ösztönösen csináltam-e, vagy jártam már fiúval, csak épp elhallgattam előle. 
   
  Sokáig tartott, amíg kinyögtem a választ. Azt hiszem, magam sem tudtam. Mit akar mondani azzal, hogy "jól csináltam"? Elmondtam neki, hogy olyan szexinek éreztem magam, meg az egész olyan jó érzés volt, hogy tetszem nekik és vágynak rám, de akármi volt is, legföljebb ha félig csináltam én, a másik felét a fiúk csinálták. 
   
  Meg aztán azon az éjszakán egy kicsit be is voltunk rúgva, és egyszerűen csak jólesett olyasmiket csinálni, amikről már olyan sokat hallottam, és mindig szerettem volna tudni, hogy milyen érzés lehet... Akkor Donna közbevágott, hogy ő is mindig így volt a fiúkkal. Én pedig megkérdeztem tőle, hogy ő hogyan szokott fiúkra gondolni, és hogy mit csináltak, amikor az álmában megjelentek neki, és akkor Donna elmesélte, hogy táncolni viszik, megvárják iskola után meg elviszik autózni. Azt is mondta, hogy mindig idősebb fiúkról szokott álmodni, akik úgy bánnak vele álmában, mint egy hercegnővel, és amikor eljön az éjszaka, odafekszenek melléje a hatalmas, baldachinos ágyba, aztán beszélgetnek meg csókolóznak, és néha szeretkezni is szoktak. 
   
  Bevallotta, hogy ilyen messzire már nem szívesen szokott elmenni, mert ez valahogy olyan durva befejezése volt az álomnak, ami egyébként mindig finom és légies. De azért ő is sokat gondol a szexre. De az álmaiban csak olyan lassan szokott kibontakozni a dolog, mint a folytatásos tévéjátékokban. Azt mondta, hogy lassított filmen szokta látni magát, és még a kísérőzenét is hallja hozzá, és közben lassan jobbra-balra hemperegnek a fiúval, amíg az egész kép ki nem úszik a fejéből. Azt is mondta, hogy reméli, én is ugyanilyen szexiseket szoktam gondolni, amikor álmodozom. 
   
  Édes Istenkém, kedves Naplóm! Milyen jól ment minden, amíg elő nem került ez a téma! Kénytelen voltam azt felelni neki, hogy pontosan ugyanolyanokat szoktam gondolni, mint ő, és micsoda hülyeség, hogy összevesztünk, és hogy kérem, ne haragudjon rám, ha netán megbántottam volna. Tudom, hogy őszintébbnek kellett volna lennem vele, csak hát attól tartottam, hogy esetleg kiábrándult belőlem, amiért olyan messzire elmentem azon az éjszakán. Erre azt felelte, hogy szerinte nagyon merész voltam, és hogy ha nekem jó volt közben, akkor eszembe se jusson azt gondolni, hogy valami helytelenséget műveltem esetleg. És az ő álmai? Már épp azt hittem, hogy mindjárt meghalok, amikor kiderült, hogy ő milyen ártatlan és tiszta, szelíd dolgokat szokott gondolni. Miért nem gondol ő is olyanokat, mint én? Annyira reméltem pedig, hogy egyformák az álmaink... mintha ettől függne az életem. 
   
  Tudom, hogy az igazat mondta; abból, ahogyan elmondta, és abból, hogy milyen zavarba jött, amikor azt mesélte, hogy a fiú be szokott feküdni mellé az ágyba. Milyen tiszta és ártatlan teremtés - szinte hihetetlen! Azt hiszem, hogy engem azok az éjszakák rontottak meg, amikor ki kell mennem az erdőbe. 
   
  Biztosan én is csak olyan lennék, mint Donna, ha én is csak úgy szökdécselnék a fák között, ahelyett... amit most művelek. És soha... soha, soha eszembe se jutna, hogy arra vágyakozzam, ami most van! Olyan dolgokra vágyom, amitől szexinek érzem magam, amitől nem kell elvégeznem azt a sok unalmas dolgot, amivel most foglalkozom, amitől valaki beleőrül, hogy a kedvemre tegyen, és nem nekem kell azon igyekeznem, hogy rajtam kívül mindenki más jól érezze magát. 
   
  Bárcsak létezne valami olyan hely, ahová az ember elmehetne, és ahol minden kérdésére választ kapna, és ahol megmondanák neki, hogy helyesen cselekszik-e avagy sem. Mert máskülönben honnan tudnám, amikor még csak beszélni sem tudok a dolgokról? Mindig csak ugyanazt hajtogatom. Körbe-körbe járok: most már ideje véget vetnem ennek. 
   
  Donnával még mindig jó barátnők vagyunk, és én még mindig nagyon szeretem őt. Mégis az az érzésem, hogy valamiképpen mások a dolgok, mint azelőtt. Én már nem úgy gondolkozom, ahogy ő, sőt, már kedvem sincs úgy gondolkozni. És most már mindig csak azt gondolom, amit érzek, és elhatároztam, hogy az embereket is megpróbálom majd rávenni, hogy ők is ugyanúgy lássák a dolgokat, ahogyan én. Jólesne most egy marihuánás cigaretta! Mintha már hosszú évek óta nem nevettem volna. 
   
  Köszönöm, hogy végighallgattál. 
   
  Laura

  1986. június 22. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Elhatároztam, hogy most csak írok, és közben egyáltalán nem is gondolkodom, és akkor talán több minden az eszembe jut a régi dolgokról. Az imént riadtam fel az álmomból: hajnali 4 óra 12 perc van. 
   
  Már nem emlékszem, mikor kezdődött; csak azt tudom, hogy mindig is hosszú haja volt. Mindent tud rólam, és nagyon ért hozzá, hogyan rémisszen meg - jobban, mint akármelyik álom, amelyről korábban már beszámoltam. 
   
  Eleinte csak játszott velem. Bújócskáztunk az erdőben, aminek mindig az volt a vége, hogy ő megtalált engem... én viszont sose tudtam megtalálni őt. Mindig hátulról jött, és hirtelen megragadta a két vállamat, és rám kiáltott, hogy mi a nevem. Amire én azt feleltem, hogy Laura Palmer vagyok; erre elengedett, maga felé fordított és nagyot nevetett. 
   
  Így utólag visszagondolva, már látom, hogy egyáltalán nem úgy játszott velem, ahogy egy kislánnyal játszani szokás. Tulajdonképpen nagyon is utálatos volt velem, és folyton ijesztgetett. Azt hiszem, élvezi, ha félek. Mert valahányszor magával visz, mindig meg is ijeszt. Azt is élvezi továbbá, ha zavarba hoz, ezért le szokta húzni a bugyimat, és bedugja nekem az ujját, jó mélyen. Amikor már biztos benne, hogy fáj, kihúzza és megszagolgatja. Aztán azt mondja, hogy olyan büdös vagyok, mint mindenféle rondaság. És hangosan belekiabálja a fák közé, hogy büdös vagyok és piszkos vagyok, és hogy ő nem is tudja, mit szeret rajtam. És azt mondja, hogy ha nem fogok térden állva könyörögni neki, nem is jön vissza soha többé. 
   
  De én soha nem szoktam könyörögni neki. Soha. Én azt szeretném, ha elmenne innen messzire. Esküszöm. 
   
  Amikor kicsit idősebb lettem, olyasmiket mesélt magamról, amikről nekem fogalmam se volt. Nem is hiszem, hogy igazat beszélt volna. Szerintem hazudott, és akkor találta ki az egészet. Mindig tudta, hogy mivel tud jól megijeszteni, és mit kell mondania, hogy én mindjárt sírva fakadjak. Ilyenkor aztán megfogta a nyakamat... és megszorította. Addig szorította, amíg abba nem hagytam a sírást. Mindig majdnem elveszítettem már az eszméletemet, amikor végre elengedte a nyakamat... Már majdnem el is ájultam... néha még most is elő szokott fordulni. Egyszer csak minden elsötétedik az ember szeme előtt, mintha valami forogna a fejemben belül, nem látok semmit, csak azt tudom, hogy most muszáj abbahagyni a sírást, mert ő is csak akkor engedi el a nyakam. 
   
  Néha azt szokta kérdezni: 
   
  - Na, mi ez a kis micsoda, idelenn? ... Tudsz te erre felelni nekem, Laura Palmer? 
   
  Mindig kimondta a teljes nevemet, mintha ezzel valami távolságot akarna tartani kettőnk között, holott máskülönben meg éppen hogy nem tartja köztünk a távolságot. Néha előfordult, hogy véreztem, amikor hazamentem. De hiába véreztem, nem szólhattam senkinek, csak kilopóztam a fürdőszobába, és ott üldögéltem egész éjjel, és vártam, hogy elálljon. Az is előfordult, hogy megvagdosott a lábam közén vagy a számat vagdosta össze. Apró, kicsi vágásokkal, száz meg száz kicsi vágással. Én meg mindig csak elemlámpával világíthattam magamnak a fürdőszobában, nehogy a szüleim meglássák a fényt, ha felébrednek, mert akkor még annál is sokkal nagyobb bajba kerülnék. 
   
  Voltak olyan éjszakák is, amikor teljesen összeragacsozott. Úgy kezdte, hogy nagyon-nagyon gyorsan dörzsölte magát, aztán azt mondta nekem, hogy fogjam a kezembe a ragacsosát, csukjam be a szememet, és egy kis versikét mondogassak, miközben lenyalogatom a kezemről a ragacsot. 
   
  Az egészre már nem emlékszem. Mert most már régen nem ragacsoztunk. Azt kellett mondogatnom, hogy 
   
  A kis ribanc 
  Nagyon sajnálja 
  A kis ribanc 
  Kiissza mind 
   
  (Többre már nem emlékszem; csak még az utolsó sorra.) 
   
  És ebben a magban a halál maga. 
   
  Azt akarja, hogy szeressek vele lenni. Azt kell mondogatnom neki, hogy piszkos vagyok és rossz szagú. És hogy be kellene engem dobni a folyóba, hogy tiszta legyek. 
   
  Pedig én mindig nagyon ügyelek, hogy tiszta szagom legyen. A lábam között is mindig meg szoktam mosakodni, és mindenesetre tiszta bugyiban szoktam lefeküdni aludni, hogyha esetleg eljönne értem, ne érjen meglepetés. Mert mindig tartani kell tőle, hogy esetleg eljön, és akkor nagy baj lenne, ha nem lenne rajtam tiszta bugyi. Azt szokta mondogatni, hogy nagy szerencsém nekem, hogy egyáltalán hajlandó velem tölteni az idejét. Azt mondja, hogy nincs is rajta kívül férfi, aki valaha is hozzám akarna érni csak akár. 
   
  Szoktam látni, amikor megjelenik az ablakomban. Mindig észreveszem, ő meg mindig mosolyog, mintha bizony valami kellemes együttlét következne. Pedig a legszívesebben a szüleimet hívnám, hogy segítsenek, csak éppen félek, mert nem tudom, hogy akkor meg mi történne. Nem szabad, hogy bárki is tudomást szerezzen a létezéséről. Viszont ha továbbra is találkozgatok vele, akkor talán előbb vagy utóbb rám un, és elmegy végleg. Az is az eszembe jutott, hogyha esetleg többet nem küzdenék ellene, akkor talán többet nem is lenne kedve eljönni. Ha nem félnék tőle annyira. Ha rá tudnám kényszeríteni magamat, hogy ne féljek... 
   
  Azelőtt még soha nem gondoltam rá így. 
   
  Remélem, hogy ha van Isten, akkor meg fogja érteni, hogy én nagyon szeretnék tiszta maradni, és hogy ha ez az egész valami olyan próba lenne esetleg, amit ő mért rám, akkor valamiféleképp ki is fogom állani. Fogadni mernék, hogy ez is valami próba csak. Biztos Isten akar csak próbára tenni, hogy tudok-e engedelmeskedni a parancsoknak, és hogy nem félek-e meghalni is akár, hogy vele legyek. Lehet, hogy BOB jól ismeri Istent, és ezért tudja mindig olyan pontosan, hogy mit is érzek legbelül. Biztosan Isten szokta megsúgni neki, hogy miket csináljon velem. Lehet, hogy Isten éppen azt akarja, hogy ne féljek attól, hogy bepiszkolódom. És hogyha nem félek, akkor jutalmul felvisz a mennyországba. 
   
  Remélem. 
   
  L.

  1986. július 25. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Nagyon erősen próbáltam nem félni. 
   
  Együtt járok egy fiúval, akiről egyszer már beszéltem. Akkor még nem nagyon szerettem, de most azt gondolom, hogy éppen hozzám való. Nagyon emlékeztet arra a motorbiciklis fiúra, akinek a képe a Könyvesházban van kitéve. Pontosan ugyanúgy öltözik, csak éppen nincsen motorbiciklije. Most lettem tizennégy éves. Nem engedtem meg senkinek, hogy felköszöntsön. A mamával is megígértettem, hogy nem csinál semmit. Előző nap a konyhaasztalnál beszélgettünk, és akkor elmondtam neki, hogy el kell gondolkoznom az életemről. És ezért egymagamban szeretném eltölteni a születésnapomat. Szeretnék elmenni sétálni, vagy talán elvinni Troyt egy kicsit lovagolni. Igyekeztem megértetni vele, hogy nem akarom én őt megbántani, csak éppen szeretnék egy kicsit egyedül lenni. Egy darabig műsorozott, és egyfolytában azt kérdezgette, hogy miért is tudnám a következő napot egyedül tölteni. Végül azt mondtam neki, hogy mindenféle kavarog bennem összevissza, és ezért szeretnék úgy hazajönni a születésnapom estéjén, hogy magamban mindent átgondoltam és elrendeztem. Azt azért megígértem, hogy nem megyek messzire. De el akarok menni hazulról. Azt is megígértem, hogy jövőre meg azután, amikor tizenhat éves leszek, én is rendezek egy zsúrt, ahogy szokás. 
   
  Így aztán végül is egyedül töltöttem a születésnapomat. Kimentem oda, ahová BOB szokott vinni. Világos volt az ég, és olyan volt az egész, mint valami rémes álomban, amíg meg nem pillantottam egy kötelet a földön, BOB kedvenc fájának törzsénél. Végigfutott a hátamon a hideg, de legyőztem magamban a félelmet. Elhatároztam, hogy alaposan szemügyre veszem a fát, hogy találok-e valami jelet, ami magyarázatul szolgálhat arra, amiért éppen ezt a helyet, ezt a fát választotta ki magának. De nem találtam semmit. Aztán jól körülnéztem, hogy csakugyan egyedül vagyok-e, és csak aztán láttam hozzá ahhoz, amit kiterveltem. 
   
  Amikor meggyőződtem róla, hogy egyedül vagyok, elővettem a zsebemből a marihuánás cigarettát. Bobbyt kértem meg, hogy szerezzen nekem egyet. Azt akarta, hogy együtt szívjuk el, de megmondtam neki, hogy arról szó sem lehet. Majd talán máskor. Lassan elszívtam a cigarettát, és közben a szexre gondoltam. Férfiakra gondoltam, mindenféle férfiakra, és elképzeltem, hogy belém hatolnak. 
   
  Megpróbáltam olyasmikre is gondolni, amikről tudtam, hogy BOB szívesen venné. Aztán elővettem egy bugyit a zsebemből, és odadörgöltem a fa tövéhez. Amíg ki nem jöttem, ez a bugyi volt rajtam, ezért tudtam, hogy biztosan elég erős szaga lehet... mostanában már nem zavar, hogy esetleg rossz szagom van. Mivelhogy tudom, hogy nincsen. Azt hiszem, pontosan olyan szagom van, mint minden lánynak. 
   
  Amikor a saját orromhoz szoktam dugni a bugyimat, hogy megszagoljam és beszívjam a szagát, mindig egy lányt képzeltem magam elé, és arra gondolok, hogy egy férfi hogyan akarna hozzányúlni a testéhez. BOB mindig puncinak szokta mondani. Szeretném megsimogatni, hallasz? BOB! Amikor szagolgatom, sose félek: ezzel biztatom magam. Hangosan is kimondtam sokszor, amíg ott voltam, és szívtam a cigarettát, és azon járt a fejem, hányféleképpen tudnám megsimogatni Bobbyt... Meg hogy miket szeretnék vele megcsináltatni. Minden olyat elgondoltam, amiről úgy képzeltem, hogy arra előjön BOB. És azt hiszem, ott is volt, csak éppen elbújt előlem. 
   
  Azt hiszem, sikerült jól elkábítóznom, annyira, hogy a földön csúsztam, az avaron meg a lehullott tűleveleken: aztán felnéztem a nagy fára. Azt akartam, hogy észrevegyen, és megjegyezze annak az új lánynak az arcát, aki odajött, hogy lefeküdjön alája. A régi lány pedig nincs többé. El kellett mennie. Már csak néha szoktam használni a hangját: mert sokkal könnyebben megkapom azt, amit akarok, ha olyan aranyosan kérem, mint egy igazi kislány. Levetettem a ruhámat, és a mellemet kezdtem simogatni, megnyálaztam az ujjamat, és bedörgöltem vele a mellbimbómat. Kis köröket rajzoltam köréje, ahogy a fiúk szokták a nyelvükkel. Kicsit nyiszogtam is, amikor jó volt. És felsikkantottam, amikor megcsipdestem, amitől egészen ki is vörösödött. 
   
  Aztán feltámadt a szél, és éreztem, ahogy végigsimogatja a meztelen mellemet; emlékszem, akkor azt mondtam: 
   
  - Akárki vagy is, ez nagyon jó érzés... Igen... igen... nagyon finom érzés... 
   
  Éreztem, hogy közben átnedvesedik a bugyim... Így aztán egészen levetkőztem, és BOBBAL beszélgettem fennhangon, és végül megnyomtam a titkos gombomat. Azt mondtam: 
   
  - BOB... Bobby... itt vár Laura finom, meleg puncija... tiszta és jó szagú... mmmmmmmmmm... Kóstold meg, meglátod, finom lesz... Gyere elő, BOB... gyere, játsszunk... 
   
  A szél messzire elvitte a hangomat, de BOB nem jött elő. 
   
  Közben nekem akkora élvezet volt, mint még soha. Egyszerűen nem bírtam fékezni a testemet, bele kellett kapaszkodnom a fa törzsébe, a kérgét is lekapartam egy helyütt, ahogy belevájtam a körmömet... és csak aztán ült el nagy nehezen. Olyan melegem volt a marihuánától meg a kis talajtornától, hogy szinte elnyomott az álom, ahogy ott hevertem meztelen. Aztán mégse jött álom a szememre. Győztem. Nem bújt elő. Nappal, vagy éjjel legyen - nem számít. Most megmutatom neki, hogy nem félek tőle. Az ő fája alatt nyúltam magamhoz. Hívtam, hogy jöjjön, és bolondot csináltam belőle. Ki fogom állni a próbát... meglátod. Ha BOB azt akarja, hogy rohadt dög legyek, az leszek... csak egy kis időt kérek még. Tudok én rossz lány lenni, ha az kell neki. 
   
  Hazafelé menet majdnem meghaltam, amikor egyszer csak egy bagoly suhant el mellettem a fák között. Szinte éreztem a szárnyai erejét. A Tuskó Lady jutott az eszembe. Valami, amit ő mondott: "Sok minden nem az, aminek látszik." 
   
  Azelőtt ez mindig megrémített. Ez a hely is, a gondolat is, hogy magamhoz érjek, hogy magam ingereljem magamat. Most már nem. Ez a hely sem az, aminek látszott. Most már látom, hogy ez a sötétség hona, de nekem tetszik. Örülök neki. Nem fogok küzdeni ellene, még ha belém is hatol, fel is hasít. Gyönyört és fényt találtam a borzadályban. Még nem értem végére a tervemnek. 
   
  Visszajövök, BOB. Visszajövök, és úgy foglak magamba ölelni, ahogy sose hitted volna rólam. Visszajövök. 
   
  Laura

  1986. augusztus 3. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Csak hogy tudjál róla, közlöm veled, hogy a nap hátralévő részét valóban Troyjal töltöttem az istállóban. A vele való foglalatoskodás megnyugtatott, és amikor este hazamentem, belsőleg nagyon erősnek éreztem magam; mintha újjászülettem volna. Egyáltalán nem gyötörtem magam olyan gondolatokkal, hogy nem volt-e esetleg helytelen vagy romlott dolog, amit délután csináltam. Tudtam, hogy ez a férfi ezentúl nem lesz képes engem se bántani, se az ingerlésével gyötörni. Egy olyan ember, akinek csak a keresztnevét tudom. Azt se tudom, hol lakik, vagy hová való. De kényszeríteni fogom, hogy visszajöjjön. Nincs a kínzásban semmi élvezet, ha az áldozat azért könyörög, hogy tovább kínozzák. 
   
  Ennek most már majdnem két hete... nem is, talán még csak egy hete lehet. Mostanában nagyon el vagyok merülve a gondolataimban. Bobby Briggsszel járni egyébként nagyon jó. Mindig ott van, ahol mondom neki, és mindent elhoz nekem, amit csak kérek. Éppen tegnap döntöttem úgy, hogy most már eleget vártam, hogy megkapja, amit akar. És én is unom már a pettinget meg azt, hogy úgy megyek haza, mintha valami dugót nyeltem volna, ami aztán nem engedte, hogy kieresszem magamból, amit pedig szerettem volna kiadni. De muszáj volt elhitetnem vele, hogy tényleg az a tizennégy éves kislány vagyok, akinek látszom... 
   
  A papa meg a mama egész délutánra elmentek hazulról, én meg azt mondtam nekik, hogy én se leszek otthon, csak a vacsora elkészítésében akarok majd segíteni, és ezért legkésőbb fél hétre haza fogok jönni. A mama boldog mosollyal hallgatta, hogy ilyeneket mondok neki. Kell néha a szülőknek is adni valamit. És szeretnem is kell őket, ahogy az egy jó kislánytól elvárható. Meg kell birkóznom ezzel a dologgal, amit pedig nem magam választottam, hanem egyszerűen kaptam. Adottságképpen. Ezt a két életet. Ezt a két nagyon is különböző életet. 
   
  A rossz kis Laurának randevúja volt Bobby Briggsszel. Azt mondta, hogy tud egy elhagyott fészert, ahol senki se találhat ránk. Nekem tetszett az ötlet, hogy egyedül lehetek valami olyan helyen, ahol elengedhetem magamat. Csak azért voltam egy kicsit ideges, mert hirtelen rájöttem, hogy ez most nem az a BOB, akit gyűlölök, hanem a kis Bobby, aki farkcsóválva oldalgott oda a mosolygós kis Laura Palmerhez, és úgy tette fel neki a kérdést, hogy nem akarna-e az övé lenni. Én azért persze úgy tettem, mintha nagyon kellene igyekeznie. Tudtam, hogy tisztában van vele, még sose feküdtem le egy fiúval sem... és azt is tudtam, hogy egészen más lesz olyasvalakivel, aki majd folyton vigyázni akar rám... és hogy ez esetleg visszavet tizenhárom éves koromba, amikor egy este megtanultam egy férfi kezét szeretni a patak vizében, és aztán zokogva sirattam, hogy utána mindjárt el is tűnt az életemből. Tudtam, hogy erősnek kell majd lennem. Meg lehet, hogy BOB is figyel majd... kileshet bármely pillanatban. És ezért nem szabad szerelembe esnem... legalábbis nem feltűnően. 
   
  Bobby aranyos volt, és láttam rajta, hogy nagyon ideges, mert folyton megbotlott a nyelve, és a pokrócot, amit magával hozott a biciklije csomagtartóján, alig sikerült kiterítenie. 
   
  Ettől rettenetesen ideges lett, én ugyanis eközben egy üveg vodkát egyensúlyoztam (egy kis üveg vodkát, a kettőnk számára), meg egy szál marihuánás cigarettát, ezért nem tudtam jól megfogni a pokróc sarkát, és végül kénytelen voltam térdre huppanni, ha nem akartam, hogy esés közben eltörjön valami. 
   
  Szegény rettenetesen zavarba jött, de én segítettem rajta, úgy hogy a végén szinte már hősnek érezte magát, nem pedig szerencsétlen hülyének, akinek semmi se sikerül. Nem volt persze se hős, se hülye, én azonban engedtem felsegíteni magamat, és aztán a karjára támaszkodtam. Közben pedig csak az járt az eszemben, hogy milyen jó lenne már inni egyet, elszívni a cigarettát és egy kicsit kinyújtózni végre. Nekem minden sokkal könnyebben szokott menni, ha elengedem magam és magabiztos vagyok. Bobbyt is azért kedvelem annyira - többek között -, mert mindig tud marihuánát szerezni, ahányszor csak megkívánom... és van egy barátja, aki bármikor vesz nekünk alkoholt, ha csak azt mondom, hogy szóljon neki. Én pedig szeretem, hogy így kiszolgál engem. Azt is szeretem benne, ahogy mozdul, ahogy olyan kis rezgő hullámok kelnek benne, amikor odahajolok hozzá, és azt mondom neki: 
   
  - Már alig várom, de azért ne siessük el! 
   
  Ahogy ettől mindjárt elmosolyodik és készséggel engedi, hogy én vegyem át az irányítást. 
   
  Végtére is, most először bocsátkoztam szexuális élménybe komoly érdeklődéssel, mi több, érzelmekkel eltelve. Kellett, hogy legalább az elején én irányítsak. Tudtam, hogy aztán majd úgyis ő fogja átvenni az irányítást, amikor megérzi, hogy most már megengedem. De egyelőre, és ha azt akarom, hogy továbbra is elhalmozzon kisebb-nagyobb ajándékokkal, úgy gondoltam, hadd érezze, hogy megéri neki... hogy nem valami mélyhűtött halat fogott ki magának, hiszen amúgyis megfogadtam magamban, hogy olyan sose leszek. 
   
  Beletelt egy órába is, mialatt sokáig és ráérősen csókolgattam a száját, közben pedig hol cigit dugtam a szájába, hol meg vodkával itattam, mire úgy éreztem, eljött az idő, és szóltam neki, hogy most szépen feküdjön hanyatt, és képzeljen magának, amit csak akar. Biztattam, hogy találjon ki valami álomképet, aztán hagyja, hadd vezessem én tovább a képzeletét. Ez most az ő nagy napja lesz; ezzel mind a ketten tisztában voltunk. Bevettem a számba, és közben magam elé képzeltem azt a jelenetet, amikor BOB magának csinálta a kezével... és amikor megfogta a kezemet és odavezette magának... aztán megint ott voltam a fészerben. Egy kicsit lelassítottam, rátaláltam a ritmusra, ami neki a legjobb volt, aztán a nyelvemet föl-le jártattam rajta a nyöszörgését követve, amit közben hallatott... gondosan ügyelve rá, hogy ki ne zökkentsem az állapotából. Ez alkalommal nem egyszerűen csak ingerelni akartam. És csakugyan pontosan úgy lövellt ki, ahogy álmomban mindig is képzeltem... hosszú, lassú emelkedés után, olyan hirtelen és nagy erővel, hogy fel is ült tőle, az arcán ámulat és megilletődöttség tükröződött... és hálás megelégedettség. Mosoly. 
   
  Még legalább egy órát töltöttünk egymáshoz bújva, amíg végül is megtörtént, aminek meg kellett történnie, és egyszer csak belém hatolt. Kinyitottam a szememet, és éppen azt láttam, hogy ő meg lehunyja az övét. Erőnek erejével elhessegettem magamtól a gondolatot, miszerint én is éppen erre vágytam. Pedig mi sem lett volna egyszerűbb, mint hagyni, hogy elhatalmasodjon rajtam, de nekem nem szabad gyengének lennem. 
   
  Egyszerre mozgott a testünk, és azt tapasztaltam, hogy jobban esik és könnyebben is megy, ha behunyt szemmel csinálom. Átvettem a ritmusát, aztán fölülre hengeredtem, és odavezettem a kezét a testemen, ahol a legjobb érzés volt. Nagyon jó volt hozzám, és közben egyetlen szót se kellett szólni. Akartam, hogy ő is tudja, milyen jó nekem, hogy bennem van, hogy azt kívánom, sose múlna el, és egyre csak többet akarna belőlem! Jobbra-balra hengergőztünk, és csak órák múlva váltunk szét, amikor már végképp nem ment tovább a dolog. 
   
  Nagyon elégedettnek éreztem magam; egy csapásra megszabadultam az évekig tartó meddő ingerlés és érzelmi huzavona gyötrelmeitől. Az acélnyárs, amiről úgy éreztem, hogy bennem van és merevvé tesz, egyszerre engedett; elomló hússá vált. Elmúlt a feszültség és az idegesség, ami annyira kínzott mindig, amikor arra gondoltam, hogy vajon milyen is lesz majd az, amikor valaki igazán kívánni fog. Nem mintha bárki azt akarta volna, hogy sírjak, vagy lassan elsorvadjak valami bánattól, aminek még a nevét sem tudom. Egyszerre lett valaki, akinek nem volt mindegy, hogy én mit érzek, és azon igyekezett, hogy nekem jó legyen. És ettől én úgy éreztem magam, ahogy az természetes, és ahogy minden lánynak éreznie kellene magát... csak épp eközben sem sikerült elfelejtenem, hogy más világok is vannak azért. És másféle percek. Goromba ébredések az éjszaka legsötétebb óráján. És egy férfi arca az ablakomban, aki mosolyog... és fekete kesztyűt lengetve hív. Feküdtem a fészerben, és arra gondoltam, vajon nem jön-e el ismét hamarosan, vagy hogy nem tudnék-e örökre megszabadulni tőle csupán csak azáltal, hogy elhatározom, ezentúl nem fogok félni tőle. 
   
  De nem hagyatkozhattam rá az efféle álmokra. És akkor egyszer csak szörnyű probléma keletkezett. Rémes és szomorú probléma, amivel érzelmek nélkül kellett volna szembenéznem, holott éppenséggel az érzelmeimet akartam volna kiadni magamból! Bobby szájából egyszer csak lassacskán kis szerelmes szavak bújtak elő, amik vallomássá kerekedtek. Majd hűségfogadalmak következtek, és az örök boldogság ígérete. 
   
  Laura, Laura, nem tűrhetem, hogy ilyeneket hallgass. Csak nézzed, hogyan mozog az ajka, de ne halld meg a szavait - ezt mondogattam magamban, újra meg újra. Bobby azonban komolyan gondolta azt, amit mondott. Végtére is már évek óta csodálóm volt, ő húzogatta mindig a copfomat, amíg befonva viseltem a hajam, aztán pedig mindig úgy ügyeskedett, hogy legalább napjában egyszer elhaladjon mellettem az iskola folyosóján vagy valamelyik órán szemezzen velem. És rám mosolygott, mintha valami kellemes meglepetés érte volna. 
   
  Tudtam, hogy eleve így tervezte. Az a Laura azonban, aki viszontszerette őt, az a kislány, aki olyan kétségbeesett reménységgel bízott benne, hogy a fiú majd utánamegy, amikor eljön az ideje, most nem tud kijönni játszani. Odabenn pihen. Mélyen, belül, merészebb felének bölcsőjében. Az, aki olyan jól érezte magát Bobbyval, de akit ezentúl persze nem érdekel a dolog. Mert ebben a fiúban nincs erő... nem jelent kihívást. Azért megtartom, elteszem a kislánynak, hadd érezzék jól magukat, ha majd a kislány megint előjöhet. De ezek a szerelmes szavak túlságosan is valóságosak, túlságosan ártatlanok. A fiúcska pedig, aki oly fiatalka még, ennek a Laurának a szemében, aki most itt éli az életet, küldönc csupán. 
   
  Kénytelen voltam valami nagyon kegyetlen dolgot művelni. Valami olyasmit, amitől talán elgondolkodik azon, ki is ez a Laura valójában. Azt akartam, hogy valami olyasmit lásson meg bennem, aminek eddig még csak a létezését sem sejtette. Ki kellett nevetnem. Kegyetlenül. Amíg csak ki nem alszik a csillogás a szemében. Le kellett lőnöm, mert nem hagyhattam, hogy ugyanaz a kis Laura, akire BOB is igényt tart, annyira vonzónak találja. Mert nagyon jól tudom, hogy BOB is ugyanazt a lányt akarja. Hogy megvédjem magam, a szemébe kellett nevetnem ennek a kedves fiúnak, aki talán soha életében nem lesz még egyszer ilyen őszinte, mint velem volt. 
   
  Meg kellett tennem! De miért olyan fájdalmas dolog megvédeni magát az embernek? Hol késett ez a nagy szerelem, amikor pedig térden állva könyörögtem érte? A fene egye meg! Tudom, hogy fájdalmat okoztam szegénynek... remélem, egy nap majd megérti, hogy miért tettem. De én sohasem törnék össze senkit se úgy, ahogy engem összetörtek. Ha én lettem volna az, akit így kinevettek, azt hiszem, én soha többé nem tudnám kiegyenesíteni a derekamat - soha többé nem próbálkoznék senkinél sem, akár csak egy felületes bókkal is, mert mindig ott csengene a fülemben a gúnyos kacaj emléke. 
   
  Megint röstellkedem amiatt, hogy mik történnek velem. És össze is vagyok zavarodva. Vajon nem megint BOB szórakozik velem? Megint próbára akar tenni? Eleve elrontom minden esélyemet, hogy beleszeressünk egymásba egy hozzám illő fiúval, mert valami arra kényszerít, hogy megalázzam, ugyanúgy, ahogyan engem megaláztak, minek következtében jéghideg lettem és keserű, hogy leplezzem a sebeimet... Elképzelhető, hogy Bobby mégiscsak túléli ezt a csapást, és megérti, hogy nem gondoltam komolyan? Vagy egészen bementem a csőbe és tönkretettem éppen azt a szerelmet, amely talán védelmet adhatott volna, legalább nappal? 
   
  Mit akarhat tőlem az élet? Mit tettem, és mit teszek most? Én nem akartam egyebet, csak véget vetni a fájdalomnak, hogy ne kezdjem terjeszteni még én is. 
   
  Gondolkodom... gondolkodom. 
   
  Minden, aminek meg kellett történnie, megtörtént. Ha emögött is BOB rejlik, akkor nyilván csak méginkább diadalmaskodik, amikor azt látja rajtam, hogy megbántam valamit is... ha... bűnbánatot lát rajtam. Nem engedhetem meg magamnak, hogy ilyesmivel törődjem. Hinnem kell benne, hogy a kis Bobby farkcsóválva visszatér hozzám. Ha magától nem teszi, tudni fogom, milyen füttyjelre hallgat. Csak hadd szolgáljon meg a kegyeimért a fészeren kívül is, a csókokon kívül is, amiket csak akkor szokásom osztogatni, ha nekem úgy tartja a kedvem, nem pedig másért. Elhatároztam, hogy profi leszek az érzéketlenségben. 
   
  Meg fogom lelni a módját. Nem adhatom fel a harcot. Szinte el sem akarom hinni, hogy ami történik, igaz. El vagyok veszve. Elvesztem. De már itt egy erősebb Laura, aki magabiztosan irányítja a sorsot, és aki majd csak a sötétben igazi játszótárs, és nem fél a fenyegetésektől. 
   
  Ha sikerül kiderítenem, hogy ki ez a férfi, mindenkinek el fogom mondani! 
   
  Új erőt! Laura

  1986. augusztus 3. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Nem sokkal múlt tíz óra; ma este szörnyű dolog történt Bobby Briggsszel. Alig hinné az ember, hogy alig tizenöt perce még csak hogy felhívott telefonon és akkor... valami rémes szózuhatagot zúdított rám, ami ráadásul egyáltalán nem hatott őszintének, hanem az volt az érzésem, hogy többször is elpróbálta, mielőtt előadta, és aminek az volt a veleje, hogy bocsánatot kér, amiért olyan hamar lerohant a szerelmi vallomásával, holott én talán egyáltalán nem is tartom őt vonzó vagy megfelelő társnak. Hogy én talán olyan valakit szeretnék, akit egy kicsit meg kell törni, és csak aztán lesz a dologból valami... Azt is mondta, hogy ő egyébként komolyan gondolta azt, amit mondott, de belátja, hogy hiba volt olyan hamar kimondani. 
   
  Az egész úgy hangzott, mintha szavanként keresgélte volna össze valami szótárból, és én nem tehetek róla, de akkor egy pillanatra azt kívántam magamban, hogy bárcsak halna meg, most azonnal. Ne akarjon nekem bocsánatot kérni olyasvalamiért, amiért a világon minden lányt, és egyáltalán nem csak az ittenieket, a fene eszi, hogy végre már akadjon egy fiú, aki elmondja nekik. Ez a fiú pedig ráadásul még nagyon gondosan megválogatta a vallomása szavait, arra is ügyelt, hogy ne túlságos felindulásban hangozzanak el, hanem csak órákkal az orgazmus után közölte velem a szerelmét. Kész csoda... és erre mit teszek én? Kénytelen vagyok hallgatni csak a telefonba, hogy beléje fojtsam a szerelmes szavakat, és magamba fojtsam a magam szerelmét, egyszerűen attól való félelmemben, hogy vajon nem valami nagy összeesküvésnek a része ez is, aminek egyetlen célja, hogy engem egy elromlott fékű autóban a gyorsítósávban kergessen az őrületbe. 
   
  Rab vagyok önmagamnak egy olyan énjében, amit magam is gyűlölök. Ez az énem kemény és férfias, és azért szokott előbújni, hogy harcoljon, bizonyos apró, de kínos sebek emlékeinek hirtelen és kijózanító, egyúttal rémisztő felbukkanása nyomán - harcolni, hogy megmentsem azt a Laurát, aki ismét lehetnék. És akiről mindenki azt hiszi, megvan még. Aki napozóruhát hord, a haját szellő borzolja és arcára fagyott mosolyt visel attól való félelmében, hogy akár ma este is bármely pillanatban felbukkanhat egy férfi, hogy megpróbáljon megölni. 
   
  L.

  1986. augusztus 4. hajnali fél négykor 

  Kedves Naplóm! 
   
  Most, hogy elhatároztam, hajlandó leszek együttműködni vele, egészen könnyen megy a dolog. Addig-addig mondogattam magamnak, amíg most már tényleg van bennem valami elszántság, hogy vele tartsak, mégpedig nem másért, csak hogy megküzdjek vele. Belevetem magam a sötétségbe, közben pedig ragaszkodom a bennem lévő maradék kis világossághoz, és ebből merítek erőt, ahogy mindig is kellett volna. 
   
  Ó, milyen igazságos is az élet! Eljön a perc, amikor az égre emelődik egy kéz, szóban vagy a valóságban, azt sikoltva, hogy ÁLLJ! Ez a lány haldoklik! Ez a gyerek haldoklik, mert hiányzik belőle az a vészfék, amitől pedig mindenki más szabadulni igyekszik, mintha csak bajnak lenne. 
   
  Gondos keresés után sikerül találnom magamban egy olyan részt, amely azt mondja, most már majdnem késő, mert az én szemem már nem egy tizenöt éves lány szeme, hanem olyasvalakinek a szeme, aki már régen fél szemügyre venni maga körül a világot, fél rákérdezni akár a legegyszerűbb dolgokra is. Az agyam pedig - folytatja - egyáltalán nem egy fiatal lány agya, mely azt képzeli, hogy az élet finom meleg pulóverek egymásutánjából áll, miközben majdcsak elvonul a hidegfront. 
   
  Arra int, hogy egy olyan tudat részeként élem az életem, melynek a gazdája túlságosan is sokat tud az életről, még azt is, hogy többnyire váratlanul ér véget. Hogy csapásokat és álmokat hoz ránk, holott ennek voltaképp semmi értelme. Azt viszont mindig elfelejti közölni, hogy a számomra is megrajzolták az életem tervét a távoli bolygón. Ez az agy ezt is tudja. 
   
  Az az igazság, hogy senki sem választhatja meg, mi történjék egy bizonyos napon vagy akár csak egy bizonyos percben, mert ki sem nyitja még az ember a szemét, hogy első ízben feltekintsen a világra, amikor a nagy gonosz és alattomos már ki is választotta magának. Megpörget a földön valami palackot, és vigyorogva nézi, micsoda sorsdöntő hatalom rejlik ebben az egyszerű kis játékban, amelynek során választani szokott. 
   
  Laura

  1986. augusztus 6. hajnali 4 óra 47 perckor 

  Kedves Naplóm! 
   
  Nem szabad elaludnom, mert látnom kell, amikor BOB bejön az ablakon. Felkészülten kell várnom. 
   
  Sokat gondolkoztam az életemről. A saját beleegyezésem nélkül öregszem. Azt hiszem, amikor el fog jönni értem, vagy az történik majd, hogy megtépázva, de elégedetten jövök haza, mert sikerült brutálisan a halálba küldeni az ellenséget, vagy egyáltalán nem fogok többé hazatérni. És majd a halálban csöndesen beismerem, hogy sejtelmem sem volt róla, micsoda erő és akarat lakozik a látogatómban. 
   
  Most már szinte kába vagyok, és alig élek. De ez a lány még most is nap mint nap felkel az ágyból, és elhagyja a házat, amit - mostanában már folyton emlékeztetnem kell magam rá - az otthonának hívnak. Mintha nem lenne mindenki számára éppen eléggé szembeszökő az a vércsík, amit nyilván magam mögött hagyok, amerre csak járok. 
   
  Nem kételkedem benne, hogy BOB minden lépésemről tud. Hogy ez a borzadály, amely magát férfinak nevezi, fönn trónol valahol, amikor süt a nap, vagy az is lehet, hogy valahol a mélyben kuporog. Mindegy. Engem les olyan szemekkel, melyek belém hatolnak és észreveszik a legkisebb kételyt, a leghalkabb szívdobbanást, amikor elmegy mellettem egy fiú, érzékelik anyám minden ölelését, akinek sejtelme sincs róla, milyen messzire került már tőle a kislánya hálószobája. 
   
  Mindennap megpróbálom az emlékezetembe vésni az arcot, amely a tükörből visszanéz rám. Aztán megpróbálom megőrizni. És elképzelem, hogyan menekülök majd előle, amikor össze fogom hasonlítani a földi maradványaimmal, melyekre - azt szoktam álmodni -, hamarosan rábukkannak majd valahol. 
   
  Olyan düh van bennem, olyan vágyakozás, hogy az égre rontsak, és hazugnak nevezzem a vén hazugot, amiért sohasem mutatkozik. Hogy ráüvöltsek erre a két emberre, aki eltűrte, hogy megszülessek. Hogy ordítva könyörögjek segítségért, hátha meghallja valaki. Hogy sikoltva rohanjak ki az utcára, és azt üvöltsem, nincsenek csodák az anyatermészetben sem. Isten valója hazugság. 
   
  Fák erdejében újra meg újra összerogyok. És ilyenkor valami furcsa, leírhatatlan műtét következik. A véremet veszik. Az anyatermészet nem hárította el még ezt a szörnyűséget, sem nem nyitotta meg az erdejét, hogy kiszökhessen belőle a sikoly. Ehelyett ott dajkálja ezt a férfit, rejtegeti, hogy fel ne fedezzék, eldugva a napvilág elől. Tudja, hogy a bolygó nem fogja elárulni. Bír egy ígéretet. A mindenség szokása, hogy a két szélső pont között szerencsére épp tizenkét óra kell neki. 
   
  Az ő ideje az est, az az óra, amikor a legnehezebb a szökés, amikor mind, aki tiszta álmokkal és reményekkel és ringó hinták emlékével él, mélyen aluszik. Szemük sebesen rebben lehunyt szemhéjuk alatt. Csak nem látnak semmit. 
   
  Soha még annyi nesz sincsen, hogy akár csak a szomszéd szobában alvók is felébredjenek rá. Soha nem nyúl ki értem a világ, sohasem áll mellém, soha egyetlen szem sem nyílik ki... Hogy meglássa ezt a férfit... hogy meglássa a szemét, amint megdermed benne sikoltó arcom képe. Nincsen rá magyarázat, hogy MIÉRT éppen engem választott ki magának. És még azt sem tudni, van-e valami végső terve velem? 
   
  Nem tehetek egyebet, mint hogy várok. Igyekszem nyitva tartani fáradt szememet. Vívom a harcom, hogy megtudjam, ki a legsötétebb. Ki fog majd életben maradni, amikor arra kényszerül, hogy szemét a túlsó oldalra emelje? 
   
  Ébren várom hát az érkezését; az a tudat tart ébren, hogy a sötétséget sokkal könnyebben megszokom majd, mint a világosságot. 
   
  Laura

  1986. szeptember 10. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Mellékelem a tudatom és minden emlékeim. Valamint a lelkiismeretem - aminek az ellenség teljességgel híjával van. A "bűn" számára szó csupán, amivel engem szokott elhallgattatni. Az erkölcsöt nem tiszteli, a veszéllyel nem törődik. 
   
  Hiszen ha egy ilyen betolakodó tartana a haláltól vagy a börtönbüntetéstől, nyilván nem jönne folyton oda a házunk falához, hogy úgy lessen be az ablakomon, mintha otthon lenne. 
   
  Azzal szokott gúnyolni, hogy olyasvalakinek a ruhájában lép be, aki akár a legjobb barátom is lehetne. Egy szomszéd. Esetleg utazó ügynök, aki hívás nélkül is belép a házba, és odáig megy, hogy kávét kér, s csak aztán foszlik a semmibe, ahonnan belépett az ember álmába. 
   
  Úgy gondolja, hogy leül, és el is beszélget még egy kicsit a háziakkal, mielőtt magával hurcolja a család egyetlen gyermekét, akivel úgy bánik, mint egy kísérleti nyúllal? 
   
  Vagy én álmodom őt életre, miközben lassan megölöm magam, vagy a szüleimet is értesítette a látogatásairól, és cserébe az ő biztonságukért ígéretet kapott, hogy háborítatlanul jöhet, amikor csak akar. Egyszerűen nem fogják észrevenni. Mint a postán érkező reklámfüzeteket. Azt hiszem, hogy azt azért, amikor kivezet a házból, mégiscsak muszáj lenne meghallaniuk. 
   
  Lehet, hogy egyszerűen nem érdekli őket a dolog? 
   
  L.

  1986. szeptember 11. hajnali 2 óra 20 perckor 

  Kedves Naplóm! 
   
  El sem tudom mondani, mennyire dühít, hogy egyáltalán nem lát bennem semmi fenyegetést magára nézve. 
   
  Tökéletesen meg van róla győződve, hogy mindig is képes lesz behatolni a házunkba, és aztán ugyanolyan fájdalommentesen és hangtalanul távozhat. Tudja, hogy a sötétben is megtalálja majd a csuklómat és megszorítja, amivel engem elhallgattat, és magával hurcol, akár a gyermek a babáját valami olyan helyre, ahol tudja, hogy senki sem fog rálelni. Egészen biztos benne, mert ez a hely messze távol esik minden egyéb fénytől, ami - tisztán látom magam előtt az emlékeimben - nem az ő ajkáról, az ő szeméből dereng fel néha, s amit belőlem rabolt el. Tőlem, attól a kislánytól, aki pedig amióta csak az eszét tudja, mindig is türelmesen igyekezett elviselni őt, és titokban tartani a létezését is annak a férfinak, aki pedig el akarja rabolni az ártatlanságát, és nem akarja megengedni neki, hogy felnőjön, pedig ezzel az érettség örömeitől is megfosztja. Holott ez a kislány mindig is erről álmodott, amióta csak járni tud és mosolyogni a legkisebb szellőre, ami megcsiklandozta. Önzetlenül odaadta magát, magát adta egészen, a lába elé borítva a magában őrzött finom fonatú kosárkát, a lelkét. 
   
  Remélem, nemsokára ideszólíthatom az ablakomhoz. Csak attól félek, arra vár igazából, hogy belefáradjak ebbe az éjszakákon át tartó írásba. Ezekbe a percekbe, melyek során ki-be mászkálok abból az énemből, amelyik szeretné most is kinyitni az ablakot, és önként nyújtani neki a kezemet. Abból az énemből, amely kétli, hogy léteznék egyáltalában bármi valóság, ezért aztán nincsen odakinn az ablak előtt semmi sem, amitől félni kellene, vagyis készséggel követem a szokásos helyre ellenkezés nélkül. Aki esküszik, hogy egy rossz szó vagy egy fejbe csapás még a lépteim ritmusát sem változtatja meg. Abból az énemből, amely annyiszor elpróbálta már, hogyan követeli majd sikoltva, hogy még hasogass, még döfödj, még üssél és fenyegess, amíg telhetetlen étvágya el nem telik végre. Aki az az állat vagyok, mely dermedten bámul a puskája csövébe és szinte könyörög, hogy trófea lehessen a nappalija falán. 
   
  Csillapítsuk izgalmunkat. Uralkodjunk magunkon és tervezzünk. Fájni fog, de nem jobban, mint máskor. Kapaszkodjunk bele az otthon képébe, az ágy emlékébe, meleg illatának emlékébe, miközben öblítesz és öblítesz és egyre csak öblítesz. Az otthon vár, akárcsak máskor. 
   
  Játsszál vele, ahogy ő is játszik veled. Fogadd el, hogy rossz vagy és piszkos és szennyes, és ezért a farkasoknak kellene vetni téged eleségül, és sosem szabad gyermekeket hoznod a világra, mert ki tudja, milyen arc mögé lennének bezárva születésüktől a holtuk napjáig... Ne feledd: tudomásul se vedd! Ügyelj rá, hogy mindig maradjon benned egy akkora nyílás, amibe gyűlölettel befogadhasd a teste súlyát, és összezsugoríthasd, ahogy az ember csak a tulajdon érzelmeit képes, mert ez a létfontosságú és nem helyettesíthető semmi mással. 
   
  Hidd el, hogy csak az a félelem izgatja, amit a lénye gerjeszt, és az élet iránti közönyöd, amikor visszavisz az otthonodba és magadra hagy. Ahogy úgy tesz, mintha becsöngetne az ajtón, amivel szintén csak téged csúfol, az életedet, a reményeidet, a titkos félelmeidet, és közben azt lesi, hogyan küszködsz azzal az érzéssel, hogy mégsem vagy méltó, hogy átlépd annak a háznak a küszöbét, ahol pedig az első lépéseket tetted az életben, miközben érzed, hogy azt is látja, amint visszanyelsz egy könnyet, amely pedig már majdnem kigördült a szemedből - de pillants csak feléje, és már el is tűnik. 
   
  Mintha valami szertartás lenne, varázsigéket mormoltam magamnak, miközben napokig nyöszörögve, gyötrődve vártam és vágytam, hogy jöjjön már valahára, ő azonban elmaradt. Iszonyú fejfájásom van, annyira töröm a fejem, hogy rájöjjek, mik lehetnek a gyengéi, holott az az igazság, hogy nem is tudhatom, hiszen alig ismerem. Talán az is tévedés, hogy azt gondolom, egyébre sem vágyik, csak áldozata kínjainak szemlélésében lel gyönyörűséget... őszintén bevallva, unom már, hogyha most már nem alszom el hamar, akkor mindenhol csak BOB képét fogom látni. 
   
  Márpedig ez - kell-e külön mondanom? - most nem tenne túl jót nekem. 
   
  Magányosan ülök itt, és azon kapom magam, hogy Bobbyra gondolok, aki - tudom - a karjába zárna, úgy ahogy másról el se tudom képzelni. 
   
  Vigyázz magadra Laura

  1986. október 1. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Sajnálom, hogy ilyen régen nem írtam már, de közben annyi minden történt. Ma este épp elkezdtem vetkőzni, amikor Bobby Briggs jelent meg az ablakomban. Olyan gyönyörű és álomszerű látvány volt, hogy szinte beleszédültem. Azt mondja, hogy valami buli van, amit nem szabad kihagynunk. Az egyik barátja rendezi, valami Leo, akiről azt hiszem, hallottam már mindenfélét rebesgetni. Figyelmeztettem, hogy én mindig csak vele akartam összebújni, és azt is megmondtam, hogy nem leszek nagyon szórakoztató társaság, mert nagyon régen nem aludtam már ki magamat. 
   
  Erre azt mondta, hogy az álmosságtól ne tartsak, mivel van egy kis meglepetése a számomra, amit kipróbálhatnék, ha van hozzá kedvem, és amiről azt mondják, hogy teljesen feleslegessé teszi az alvást. 
   
  Kimászok az ablakon, kedves Naplóm! Zutty! 
   
  Mindent el fogok mesélni, amint visszaérek. Téged pedig most elduglak egy jó helyre... vigyázz, nehogy BOB megtaláljon... nem mindig jön pontosan. 
   
  Laura 

  Ui.: Most jöttem csak rá, hogy BOB neve önmagában is figyelmeztetés... 
   
  B. BAJT 
  O. OKOZ 
  B. BOB

  1986. október 3. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Nem is tudom, hol kezdjem! Másnap délután jöttem csak haza, de házőrző ebeim, a mama meg a papa nem szóltak egyetlen kukkot se. Már kinn voltam az ablakon, amikor belém hasított, hogy olyan buliba megyek a város túlsó végébe, ahol mindenki legalább hat-tíz évvel idősebb nálam... és én még azt képzelem, hogy hajnalra itthon leszek? Soha! Arról nem is szólva, hogy Bobby valami kis "ajándékot" dugdos a számomra... amíg oda nem értünk Leóhoz, legalábbis azt hittem... kiderült, hogy ez volt az év tévedése. 
   
  Mindenekelőtt azonban azzal kell elhencegnem, milyen tökéletes hazugsághálót szőttem, és hogy egyszerűen minden a helyén volt, amikor másnap délután majdnem hat órakor hazaértem, és kérdésekre kellett válaszolnom. Kell-e külön említenem, hogy most már tényleg vészes alváshiányom van? Három nap és három éjjel... tekintve azonban azt a nagyobbacska adagot, amit búcsúajándékul kaptam, azt hiszem, akár egy hónapig is ébren tudnék lenni, miközben szépen, fájdalommentesen mennének le rólam a kilók... (összesen három és fél, amióta utoljára lehunytam a szemem). Azt tapasztalom, hogy ha bármilyen kábítószert beszedek, ha van bennem valami, kevesebb alvásra van szükségem, és kevesebbet is eszem. 
   
  A levél, amit a mamának írtam, eléggé egyszerű, de annál célratörőbb. Ha untat, ugord át, nekem azonban némi elégtétellel szolgált, hogy olyan ügyesen sikerült port hintenem az "öregek" szemébe (ahogy Bobby mondja). 

  Mama, most körülbelül hajnali öt óra lehet, és én hiába próbálok visszaaludni. Két órája próbálkoztam már, amikor egyszerre eszembe jutott az a tisztás, ahol a múltkor délután voltam. Troy nagyon élvezte a legelést ott, és azt hiszem, ha most viszek magammal egy pokrócot meg egy könyvet, akkor tökéletesen alkalmas helyszín lesz, hogy kicsit távol legyek, aminek olyan nagy szükségét érzem. 
   
  Nem tőled akarok távol lenni! Szinte látom rajtad, hogy magadra veszed a dolgot, pedig nem így van. Egyszerűen csak egyedül akarok lenni, távol az emberektől. Néhány órácskát kettesben szeretnék tölteni a pónilovammal, és aztán talán majd Nancy Drew-éknál alszom. Kérlek, ne aggódjatok értem, legkésőbb hatkor telefonálok, ha addigra nem érnék haza. 
   
  Puszi, Laura 

  Életem legvadabb buliján töltöttem az éjszakát, miközben a mama csöndesen üldögélt otthon, és azt képzelte, valami jó könyvbe merülve heverészek a puha fűre kiterített pokrócon. Valahogy meg kell szerveznem, hogy még ma valaki kivigye lovagolni Troyt... a fene egye meg... remélem, Zippy nem fog hazatelefonálni azzal az ötlettel, hogy majd ő kiviszi... a fene egye meg. Mindjárt visszajövök. Most azonnal felhívom az istállót. 
   
  Folytatom! Bobby kölcsönkérte az estére a nagybátyja kisteherautóját, és amíg nem tértünk le a 21-esről, biztosak lehettünk benne, hogy nem állítanak meg a rendőrök... Bobbynak még nincs meg a jogosítványa, én majd' elalszom, a fülem mögött egy óriási hazugság... hogy ebből mi lett volna! El tudod Te azt képzelni? 
   
  Elindultunk hát, és a zene meglepően hangosan és tisztán szólt a rádióból, ahhoz képest, hogy milyen ócska tragacs volt... és ettől én úgy éreztem, hogy minden rendben lesz. Ahogy elsuhantak mellettünk a fák, ahogy szaladt a kis furgon meg szólt a zene és megfeszültek az idegeim, miközben hozzáfogtam, hogy belebújjak a születésnapi ajándékomba, amit Maddy légipostán küldött. Meséltem egyáltalában, hogy a múlt héten majdnem egy egész óra hosszat beszélgettünk telefonon? Olyan ez a ruha, hogy meg kell őrülni tőle; egészen a testhez simul, és van benne egy melltartó is, amivel ha úgy tetszik, az ember egészen felpolcolhatja a mellét, ahelyett hogy lelapítaná, mint a többi ruhákkal. Közben majdnem meghaltunk, amikor Bobby éppen csak hajszálnyira került ki egy fatörzset. Azt mondta, érdemes lett volna meghalni úgy, hogy közben "egy ilyen gyönyörű mellet bámul". Mintha valami dalszöveg lenne, úgy hangzik. 
   
  Mielőtt bementünk volna a házba, Bobby elvitt a teherautó mögé. Megcsókolt, aztán azt mondta, fontos tudnom, hogy ha az ember megtartja a megfelelő távolságot, Leo nagyon klassz srác, jó fej és hatalmas dumája van. Aztán hevesen megrázta a fejét, hogy azt viszont NEM. Megkérdeztem, hogy ezt hogyan értsem, és hogy mi van akkor, ha megteszem, amire azt mondja, hogy NEM? Már éppen beléptünk volna az ajtón, amikor Bobby hozzám fordult, és azt mondta: 
   
  - A mai este nem számít, mert tudom, hogy úgyis többnyire velem leszel... csak arra akarlak figyelmeztetni, hogy sose feküdj le vele. Van benne valami szemétség... 
   
  Bólintottam, de egyből foglalkoztatni kezdett, hogy mi lehet az a "szemétség", és hogy mi köze lehet ennek a szexhez. Aztán Bobby elment, hogy hozzon nekem egy sört, Leo pedig odalépett hozzám... és én mindjárt éreztem, hogy meglesz a dolog. 
   
  Mind a ketten éreztük, és Leo azzal kezdte: 
   
  - Nicsak, Laura Palmer... akkor láttalak utoljára, amikor az öreg Dwayne Milford valami plecsnit adott át neked, amit mivel is nyertél...? 
   
  Félbe kellett szakítanom. 
   
  - A legjobb tanulmányi eredményért. 
   
  Erre azt kérdezte, mivel tudom bizonyítani az eredményességemet, én pedig azt feleltem neki, hogy bizonyítékaim bőven vannak, csak most épp mindjárt elnyom az álom, illetve azonnal meghalok szomjan. Szólt is mindjárt Bobbynak, amiért hálás voltam neki. Biztos látta rajtam, hogy mindjárt összecsuklom, úgyhogy bementünk valami hálószobába. 
   
  (Mindjárt jövök vissza, csak egy kicsit segítek a mamának... aztán fantasztikus dolgokat fogok mesélni - várj meg!) Szóval, ott vagyok a hálószobában Leóval és Bobbyval, és épp rá akarunk gyújtani, amikor nyílik a fürdőszobaajtó. A hálószobából nyíló fürdőszoba ajtaja... és Ronnette Pulaski lép ki rajta, és úgy néz ki, mint aki már nem zabál összevissza, és nagyon is ügyel a vonalaira, kivéve az orrát, mert az úgyis reménytelen. Szépen fel volt dobva, és abból, ahogyan Leo odabiccentett és foghegyről köszönt neki, mindjárt tudtam, hogy ez egy rendszeres dolog lehet köztük. 
   
  Akarsz hallani valami nagyon furcsát? Én is csak most jöttem rá tulajdonképpen, de akkor, amikor kimentem egyedül arra a helyre, ahová BOB szokott vinni... és elmeséltem, hogy néha szagolgatni szoktam a bugyimat, és kedvem lenne beszagolni egy lány lába közé, és meg is kóstolni... (Istenem, néha úgy érzem, nincsen benne semmi, hogy ilyeneket mondok, máskor viszont éppen ellenkezőleg?) Nos, akkor egy pillanatra én éppen Ronnette-re gondoltam, valószínűleg azért, mert Donnán kívül ő volt az egyetlen lány, akit meztelenül láttam... valami ünnepélyen voltunk együtt, most két éve vagy még régebben, és mind a ketten benne voltunk a műsorban, de csak nekünk kellett jelmezt váltanunk műsor közben... szóval átöltöztünk... és közben egy kicsit egymásra mosolyogtunk... azt hiszem, valami vonzott hozzá... az, hogy olyan szomorú volt a szeme, és mégis olyan hideg. És tetszett a teste is... szóval furcsa volt, hogy most egyszerre ott látom, azon a helyen. Fogalmam sincs, hogy mit gondolhat rólam... nem hiszem, hogy okos dolog lenne megkérdezni. Még csak az hiányzik nekem, hogy valami szóbeszéd keletkezzék, hogy Ronnette és én "minden alkalmat megragadunk" a találkozásra. A mamához, ha a fülébe jutna, egyből ki kellene hívni a Hayward doktort, ha ugyan nem vinnék egyenesen a kórházba, a papa viszont nyilván azt hinné, hogy valami új játékról van szó... mondjuk a Ki nevet a végén? új változatáról... De kit érdekel!!! 
   
  Istenem, úgy fel vagyok dobva, hogy nem bírom abbahagyni az írást, percenként ezerszavas sebességgel száguldok a papíron. Csak azt remélem - miattad -, hogy közben azért nem olvashatatlan az írásom, mert lassítani eszem ágában sincs. Ez az a szer, amire egész életemben vágytam! Erősnek érzem magam tőle, magabiztosnak, szexinek, okosnak és olyan menőnek, hogy meg kell mondanom, egész éjjel senkinek se jutott az eszébe, hogy akár csak megkérdezze, hány éves vagyok. Helytálltam magamért... és amikor beléptünk a házba, szinte a bőrömön éreztem, hogy mindenkin átfut az elektromosság. 
   
  Tudtam előre, hogy ez egy olyan buli lesz; Bobbynak igaza volt. Valami nagy dili folyt az egyik sarokban. Leo százszázalékos koncentrációval nézte, úgyhogy persze nekünk is oda kellett mennünk Bobbyval, hogy lássuk, mi az. 
   
  Szóval, ott feküdt egy csaj a díványon, a szoknyáját a nyakába húzva, és fogadásokat kötött arra, hogy ő senkitől se fog elélvezni... de ha igen, fizet egy százast. Egy menetre öt dollár volt a beugró. 
   
  Akkor már elég régóta ott voltam a bulin, és eléggé fel is voltam töltve mindenfélével, vagyis egyszerre voltam kába is meg feldobott... végignéztem a többieken, és biztosan látszott az arcomon, hogy mi jár a fejemben, mert akkor Bobby egy kicsit félrehúzott a karomnál fogva, de én azt mondtam neki, hogy én is ki akarom próbálni, ha neki nem kellemetlen, ő meg csak nézett rám, mint aki azt gondolja, hogy engem most már úgyse lehet lebeszélni semmiről... szóval... azt hiszem, nem gondolta volna, hogy nekem ilyesmi valaha is megfordulhat a fejemben... 
   
  Megkérdeztem a csajtól, hogy súghatok-e valamit a fülébe... mielőtt eldöntöm magamban a dolgot, amire azt felelte, hogy biztosan nagyon jó lesz olyan közelről hallani a hangomat... akkor lehajoltam hozzá, és azt mondtam neki, hogy én majd egészen boldoggá teszlek... már készítheti is a százast. 
   
  Aztán fölpillantottam, és megkérdeztem, hogy egészen elengedte-e magát. Azt felelte, hogy máris valami furcsa érzés motoszkál benne, és hogy látja, én nagyon értem a dolgot... egy kicsit megsimogattam, hogy megmozgassam, aztán megcsókoltam, de csak nagyon puhán, finoman, és csak a száját... 
   
  Mielőtt még hozzáértem volna, meg akarta mondani a nevét... azt feleltem neki, hogy úgy fogom szólítani, hogy az neki a legjobb legyen. Közben éreztem, hogy én is kezdek begerjedni, pedig nem hittem volna, hogy ez velem megesik... de azért ez segített is, mert rátett egy lapáttal az érzésekre... minden olyan jól összejött. 
   
  Széttártam a csajt, és azt mondtam neki, tudta-e, hogy milyen szép? Bólintott. Azt mondtam, nem hallom, amit mond... és akkor megismételte, hogy IGEN! Én mosolyogtam... 
   
  - Mi az, hogy "igen"? - kérdezgettem tovább. - Nem hallom a választ... 
   
  Akkor mély lélegzetet vett, az ujjait a szájába dugta, a fiúk pedig, akik a háta mögött álltak, már kezdték hangosan biztatni, mint valami meccsen a versenyzőt. 
   
  A hátam mögül hallottam, hogy valaki elejti a poharát, és azt mondja: 
   
  - Öregem, ez a kis csaj megcsinálja... figyeled... már ő kéri... 
   
  Tudtam, hogy a csaj mondani akar nekem mindenfélét. Szándékosan csináltam úgy, hogy kérnie kelljen, kiabálnia... tudtam, hogy mit akar hallani... hogy azt akarja, a fiúk is hallják. Mondtam neki, hogy most mindenki őt nézi. Meg hogy a szemével most mindenki ugyanazt érzi, ugyanazt az ízt... egy-két fiú magához nyúlt, hogy kézzel eresszék ki magukból a nyomást. Én meg tudtam, hogy a csaj mindjárt kész lesz, nekem csak arra kell vigyáznom, hogy el ne akadjon... rettenetesen akarta már, én meg egyre csak azt mondogattam neki, hogy milyen szép. Bumm! Belémkapaszkodott... a hajamat rángatta... és közben azt kiabálta: 
   
  - Laura, Laura,... Istenem, milyen jó érzés...! 
   
  Egy nagy marha srác megpróbált odafurakodni a díványhoz, de mondtam neki, hogy várjon egy kicsit... teljesen ki volt fordulva magából, de aztán ő is látta, hogy most egy kicsit békén kell hagyni a csajt. 
   
  A csaj a hajamnál fogva odahúzott magához, és azt mondta: 
   
  - Már két éve, hogy utoljára sikerült... szeretném, ha máskor is eljönnél, remélem, nem riasztottalak el. 
   
  Akkor nekem eszembe jutott, hogy ez most megfelelő pillanat lehet megemlíteni, hogy mindjárt kipurcanok, valószínűleg a ragadós csókolózástól... Odajött hozzám egy srác és megnézett magának; egyenesen a szemem közé nézett. 
   
  - Kicsikém - mondta, aztán várt. - Csak meg akartalak nézni magamnak, hogy milyen a bőröd, meg minden. - Mosolygott. - Még sose láttam ilyet, hogy ennyi srác előbb csak közönyösen nézi a csajt, aztán meg mind azt gondolja magában, bárcsak a helyedben lehetne. 
   
  Azt feleltem, örülök, hogy tetszett neki... nem akartam elrontani a bulit, és sajnálom, hogy így szétrobbantottam a társaságot... magam is alig hiszem, hogy sikerült... azt hiszem, nem is vagyok egészen magamnál... és azt hiszem, hogy talán azért mentek el, mert egy kicsit túlzásba vittem... 
   
  Nagyot nevetett, és azt felelte: 
   
  - Nem is ment el senki, csak kimentek a kertbe, mert mindnek a te képed van a fejében... mindjárt visszajönnek, csak egy kicsit könnyítenek magukon. 
   
  Végre a csajnak is sikerült feltápászkodnia a díványról, és odajött hozzám, és a ruha kivágásánál megcsókolta a mellemet... 
   
  Azt mondta még, hogy arra az esetre, ha többet nem találkoznánk, most kijelenti, hogy nagyon sokkal tartozik nekem... 
   
  Leo meg azt mondta, hogy én voltam a buli fénypontja. Meg hogy a fiúk még hetekig fogják emlegetni... 
   
  Elég furcsa módja a társasági érintkezésnek. 
   
  Muszáj lesz elmennem nemsokára meglátogatni Leót, mert kíváncsi vagyok, hogy reagál a gondolataimra... és lehet, hogy majd sikerül rávennem egy-két olyan "szemétségre", amire Bobby figyelmeztetett... Bobby amúgy is biztos kiakadt már tőlem... Magam se értem, hogy mi történt bennem, de a lényeg az, hogy nagyon akartam a dolgot... ki akartam próbálni, és nem szerettem volna elszalasztani az alkalmat. 
   
  És egyáltalában nem érdekel, hogy közben fönn voltam-e vagy lenn... a lényeg az, hogy jólesett az elejétől a végéig. Fogadok, hogy nem az utolsó eset volt az életemben. 
   
  Laura

  1986. december 14. 

  Kedves Naplóm! 
   
  A múlt éjjel BOB-bal álmodtam. Nem volt kellemes, sőt, véleményem szerint egyenesen undorító volt egy kicsit, tekintettel arra, hogy mennyire utálom őt, amiért úgy megrontott... hogy rondának érzem magam és rossznak, amiért szeretetre meg szerelemre vágyom... Teljesen összetörte az önbecsülésemet meg a büszkeségemet... hosszú időre... Nem lehettem más, mindig csak csinos meg aranyoska, mert az könnyen ment... és jó osztályzatokat is lehetett kapni rá. De azt senki se akarta, hogy én... még azt se árultam el egyetlen szóval se senkinek, hogy egyáltalában tudom, mi az a szex. 
   
  BOB pedig tönkretett engem, megrontott, ugye? Úgy értem, hogy álmomban Leo ablakához is odajött, és mindent látott. Az álomban pedig sokkal rondább jelenet volt, mint a valóságban. BOB pedig folyvást ezt a filmet játszotta nekem magamról. 
   
  Aztán meg ott állt a fa mellett, és azt mondta: 
   
  AZT IS NEKEM KÖSZÖNHETED, HOGY EZT KÉPES VOLTÁL MEGTENNI. 
   
  Én erre azt feleltem neki, hogy téved. Hogy mindazt, amit látott, akkor tanultam, amikor egyedül voltam, mert kellett valamit találnom, amitől jól érzem magam és amivel begyógyíthatom a sebeket, amiket tőle kaptam. 
   
  Erre ő azt felelte: 
   
  NA IGEN, DE AKKOR MIÉRT VÁGYSZ MOST IS ARRA, HOGY LEO MEGKÖTÖZZÖN, ÉS ÚGY KÓSTOLGASSON, AZTÁN MEG A RABSZOLGÁJÁVÁ TEGYEN? MERT NAGYON JÓL TUDOM, HOGY ERRE VÁGYSZ... PONTOSAN ÚGY, AHOGY TŐLEM TANULTAD, TE KIS KURVA. LÁTTALAK AZZAL A PÁLCÁVAL, AMIKOR MAGADNAK CSINÁLTAD... AKKOR IS LEÓRA GONDOLTÁL, A CSÚNYA, ROSSZ LEÓRA, NEM PEDIG A HELYES KIS BOBBYRA, AKI AZÓTA IS SÍR UTÁNAD, HOGY EGY ILYEN KIS RINGYÓ, MINT TE, MEGKEFÉLTE. 
   
  Akkor felébredtem. Szégyelltem magam. Borzadtam magamtól. Lelkiismeret-furdalásom volt. És hirtelen odaképzeltem magam elé, mintha ott állna az ágyam mellett. 
   
  ELFELEJTETTED TALÁN, LAURA, HOGY ÉN MINDENT TUDOK, MINDENT LÁTOK ÉS ODA MEGYEK, AHOVÁ NEKEM TETSZIK... MÉG TÖBBET IS TUDNÉK MESÉLNI NEKED ARRÓL, HOGY MIKET GONDOLSZ, AMIRŐL TE AZT KÉPZELED, HOGY TITOK. TÖBBET TUDOK RÓLAD, MINT MAGAD! KICSIT ÓVATLAN VOLTÁL, NEM IGAZ? LEGALÁBB ÉN IS KICSIT SZABADSÁGRA MEHETEK, HOGY NE KELLJEN FOLYTON CSAK A TE BŰZÖDET SZAGOLGATNOM... DE AZTÁN MÉGISCSAK MUSZÁJ VOLT ENGEM VISSZAHÍVNI... UGYE, TE KIS BÜDÖS KURVA! MEG KELL MONDANOM, HOGY NÉHA BIZONY ELÉGGÉ OCSMÁNYUL VISELKEDSZ VELEM, PÉLDÁUL, AMIKOR RÓLAM ÍRSZ A NAPLÓDBAN, UGYEBÁR? EZT IS MEG KELLENE EGYSZER BESZÉLNÜNK, HOGY MEGINT SZERESSÉL ENGEM ÚGY, MINT RÉGEN. ÉN MÉG NEM FELEJTETTEM EL, HOGY MILYEN VOLTÁL AZELŐTT... DE NEKED IS AZ ESZEDBE FOGOM JUTTATNI. 
   
  Azzal eltűnt. Muszáj lesz még ma tennem valami szépet és jót! 
   
  Ki az ördög lehet ez az ember, és vajon miért gyűlöl engem olyan feneketlenül? 
   
  Meg akarok halni, és mindent el akarok felejteni. Nem bírom tovább! Néha már azt hiszem, hogy jól érzem magam, de akkor egyszer csak valamitől elfog az az érzés, hogy piszkos vagyok. Aztán valaki megcsókol, ami jólesik, és úgy érzem, hogy valakinek szüksége van rám, és ettől megint egészen izgalomba jövök, ami megint jó érzés. 
   
  Muszáj megtudnom, hogy helyes-e az, amit csinálok. Nem tűrhetem, hogy BOB legyen az, aki megtanított rá, hogy arra vágyakozzam, néha jöjjön valaki, aki összekötöz. 
   
  Soha többé nem akarom, hogy bántsanak. Soha nem is akartam, hogy bántsanak. Csak annyit akarok, hogy én is benne legyek a játékban, amiben csúnya szavakat kell mondani olykor, de egyáltalán nem olyan rondaságokat, amilyeneket BOB követel tőlem, és ha büntetés jár valamiért, akkor mindig szexszel büntessenek, ne pedig fájdalommal. 
   
  Nem BOB az, aki ezeket a gondolatokat becsempészi a fejembe. Neki nem engedem. Ezek mindenestül az én magángondolataim. 
   
  Attól tartok, soha többet nem lesz olyan szexuális élményem, hogy közben ne folyton attól rettegnék, hogy feltűnik BOB, és mindenkinek mindenféle hazugságokat mesél rólam. 
   
  Ha lesz valaki, aki szeret engem, és évek múlva elolvassa ezt a naplót, arra kérem, ne gyűlöljön meg érte. Egyszerűen csak arról van szó, hogy azt érzem, amit érzek. Nem akarom én senki másra rákényszeríteni az érzéseimet. Közben pedig minden nap azon igyekszem, hogy megjavuljak, és olyan legyek, amilyennek azt hiszem, a világ látni akar egy olyan kislányt, amilyen én vagyok. 
   
  Csakhogy közben én Laura vagyok. És nagyon szomorú vagyok. Istenem, megint milyen szomorú vagyok! Hiányzik a nevetés, meg hogy a barátnőimmel töltsek egy napot, akik mit sem törődnek vele, miket szoktam gondolni késő éjszaka. Akik nem gyűlölnek, amiért késő éjszakákon néha álmodni szoktam a lábam közé szorítva a kezem, szégyenkezve és közben arra vágyva, bárcsak a másik kezemmel egyszerűen meghúzhatnám a ravaszt. 
   
  BOB, megtiltom, hogy újra elgyere, akár álmaimban, akár a valóságban. Nemkívánatos vagy nálam! Gyűlöllek. 

  Annyira egyedül érzem magam 
   
  Laura

  1987. január 10. 

  Kedves Naplóm! 
   
  A reggelinél megpróbáltam elbeszélgetni a papával, de csak ült, és láttam rajta, hogy ideges, mintha azt akarná mondani, hogy nincsen ideje ilyesmikre. Nem ér rá a lánya álmaival foglalkozni, amelyekben öngyilkosságról álmodik. Egyik szülőm se akar velem beszélgetni... Mire véljem? Lehet, hogy ez is csak álom? 
   
  A papa egészen meztelenre vetkőzött, és azt ordibálta: 
   
  - Ez csak álom... csillapodj már, az anyád szentségit... Az anyád mindenféle képeket látott rólad, amiken más nők nemi szervét nyalogatod. Látszott rajtad, hogy te élvezed. Így volt? 
   
  Még soha annyira nem rettegtem, mint most, ebben a pillanatban. 
   
  Fel se tűnt, hogy alszom, miközben ez íródik... vagy nem aludtam volna? 
   
  A fene egye meg. Ez most már tényleg több a soknál. 
   
  Lehet, hogy megint itt járt BOB? Hogy BOB itt volt benn... bennem? 
   
  Erre még csak gondolni sem akarok. 
   
  L.

  1987. február 3. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Nincs több kokain. Elfogyott. Utálatos érzés... mintha valami vákuumba jutottam volna, mintha megerőszakolták volna a testemet, a gondolataimat, az álmaimat, a képeket, amiket a mamáról meg a papáról őrzök magamban, és amik olyan nyomasztóan borzasztóak lettek ettől, hogy nem tudom levenni a szememet róluk... Istenem, ha a mama tudná, hogy milyen dolgok történtek velem. 
   
  Azt hiszem, senki se hinne nekem, ha elmondanám, hogy mi mindent tudok róla... kihívhatnám a rendőrséget, hogy itt várjanak rá, amíg föl nem bukkan megint, de ő persze ezt is tudná, mint ahogy mindent tud, ami megfordul a fejemben. A tudatom a játékszere. Azt pofozgatja jobbra-balra a mancsaival, mint egy kiscica. Nincs más választásom, mégiscsak mindent el kell mondanom mindenkinek, és meg kell győznöm őket, hogy higgyenek nekem. El kell mondanom... 

  MIT AKARSZ TE ELMONDANI MINDENKINEK, LAURA PALMER? HOGY EL SZOKTALAK VINNI MAGAMMAL, TE MEG SOHA MÉG CSAK TILTAKOZNI SE SZOKTÁL ELLENE? HOGY SOSE SZOKTÁL SEGÍTSÉGÉRT KIÁLTANI? HOGY CSAK A TE SZEMED LÁT ENGEM, DE MINDENKI MÁS SZÁMÁRA LÁTHATATLAN VAGYOK? EGYETLEN SZAVADAT SE FOGJA ELHINNI SENKI, LAURA PALMER... ANNÁL ÉN SOKKAL ÓVATOSABB VAGYOK. 

  Édes Istenem... megint itt volt... ide telepedett a papírra, amire írok... én egyáltalán nem ezt akartam írni! Rémülettel gondolok arra, hogy BOB meglelte a naplóm lapjaira vezető utat is, és mintha ő diktálná a szavakat, és én még észre se veszem, hogy ezek nem is a saját szavaim. 
   
  Nincsen valami, BOB, amire esetleg vágynál... valami olyasmire, ami a családunk tulajdona, amit ha én megszereznék neked, akkor te cserébe örökre távol maradnál tőlem? 
   
  Szólj hozzám, BOB... kössünk üzletet... adj oda engem valami másért cserébe! 

  RENDBEN VAN. ALKUDJUNK! 

  Ki lesz az? 

  NEM IS TUDOM... LEHET, HOGY MÉG MEGGONDOLOM MAGAM. 

  Tudtam. 
   
  L.

  1987. április 2. 

  Naplóm! 
   
  Kokainra van szükségem, különben nem bírom ki. 
   
  El kell érnem Bobbyt. Hol a francban mászkál, amikor szükségem van rá? Hát ez óriási... ez az egész. Íme, Laura Palmer, éltanuló, Twin Peaks városának büszkesége... amint kábítószerezik, bár csak az utóbbi időben. 
   
  Még nem vagyok egészen felkészülve a dologra... még mindig tartok tőle, hogy BOB vár rám. 
   
  Ha pedig itt van az erdőn, akkor most fog eljönni értem, mert itt basszanak meg helyben, ha fél órán belül nem szerzek egy szép nagy adagot magamnak. Egy szép, nagy, kövér adagot, ami majd úgy fog becézgetni, mint egy szép szerelmes. Jó lenne, ha BOB hajlandó lenne üzletet kötni. Ha belemegy, én megkeresem az illetőt, és megmondom neki, hogy VIGYÁZZON ERRE AZ ALAKRA, AKI ÚGY SZÖKDÖS KI-BE AZ EMBERBŐL, MINT A LÁTHATATLAN SZELLŐ, AZTÁN MEG ODALOPÓDZIK AZ EMBERHEZ ÉS BELEDUGJA AZ ÖKLÉT A NŐI LYUKBA, AMIBE ÚGY LÁTOM, BELEESTÉL TE IS, LAURA PALMER... DE NEM VALÓ ILYESMIRE VÁGYAKOZNI, LAURA PALMER... ÚGYSE KAPOD MEG AZT, AMIT SZERETNÉL, ERRE NEKEM LESZ GONDOM. 
   
  NE FELEJTSD EL, LAURA PALMER, ÉN A TUDATODAT IS TUDOM MANIPULÁLNI, VAGYIS ÉREZNI IS CSAK OLYASMIT FOGSZ, AMIRŐL ÉN AZT AKAROM, HOGY ÉREZD. NEM LENNE KEDVED MEGHALNI, LAURA PALMER? NEM GONDOLOD, HOGY AZ LENNE A LEGJOBB, HA MEGINT MEGADNÁD MAGAD NEKEM? FOGADJ VISSZA, ÉS ÉN ÍGÉREM, HOGY NEM RENDEZEK VALAMI RÉMES BALESETET MÉG MA DÉLUTÁN. ÉS HA VALAKI MEGSÉRÜL NETÁN, TE BÖLCSEN MOSOLYOGHATSZ MAJD, MERT TUDNI FOGOD, HOGY MIATTAD VAN AZ EGÉSZ. TE ÖNZŐ KIS KÁBÍTÓSZERES MELEG KURVA! 

  Bassza meg! 
   
  Ha most kimegyek Leóhoz egy kis kokóért, lehet, hogy megint össze tudom szedni a bátorságomat, és visszaszerzem a szabadságom. A gondolataimat meg mindent. Ami az enyém. Csak egy kis kokó kellene hozzá... meg egy kocsi, hogy ki tudjak menni Leóhoz... bassza meg, kénytelen leszek gyalog menni. Felállok, lemegyek a lépcsőn és ki az ajtón, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Aztán szerzek egy kis kokót, és tényleg minden rendben lesz. Megint tudok majd gondolkodni. Kimegyek Leóhoz, és minden rendbejön. 

  Téged is magammal viszlek, kedves Naplóm 
   
  Laura

  1987. április 2. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Leónál hölgyvendég volt, ezért nem tudtak ajtót nyitni. 
   
  Istenem... a pénz... a francba! Lehet, hogy odaadja hitelbe is, majd később megadom neki vagy... várjunk csak, úgy látom, most jön kifelé a házból. 

  Nemsokára folytatjuk a beszélgetést. 
   
  L. 

  Remélem, Leo rendes lesz, és nem kér túl sokat a kokóért. Remélem, remélem, remélem.

  1987. április 2. 

  Folytatom, 
  Leónál, boldogan. 
   
  Szerencsére volt neki, méghozzá jó. Egy orrtömésre valót adott... úgyhogy már dolgozik is a fejem, sorra végigveszi a dossziékat... érzem, hogy lüktet a vér az ereimben... megmondtam Leónak, ne higgye, hogy én ilyen megveszekedett kábítós vagyok, csak olyan régen nem aludtam már, hogy... Megálljunk csak! 
   
  BOB eltűnt. Legalábbis, mintha nem érezném itt, magam körül. Talán azért, mert már kezdek fölszállni. Vagy az is lehet, hogy megbolondultam, és az egész BOB-ot csak én találtam ki... A fenéket. Akkor vagyok bolond, ha azt gondolom, hogy BOB csak a képzeletem szüleménye... BOB valóság. Tudom, hogy valóság. Tudom, tudom, tudom. Én nem lennék képes rá, és nem is tenném meg, hogy egy olyan gonosz embert kitaláljak, mint ez az illető, akiről beszélek. 
   
  Közben egyre inkább olyan vagyok, mint amilyenné BOB jóslata szerint csakugyan válnom kell. Bukott lány, akivel mindenki visszaél, akiben senki sem bízik, aki azért szereti a szexet meg a kábítószert, mert az legalább mindig kéznél van, és ha beszedem, biztos lehetek benne, hogy elszállok... nincs mindenféle kellemetlen meglepetés. BOB, hát nem látod, hogy én ebbe belepusztulok? Vagy éppen ezt akarod? 
   
  Úgy érzem, hiányoznak azok a körülbelül egy évvel ezelőtti napok, amikor egyszerűen semmire se emlékeztem... csak azt tudtam, hogy néha éjszaka hazamentem, és olyankor sokat sírtam, és szégyenemben elbújtam a fürdőszobában. De azért arra is emlékszem még, hogy akkor mit mondtál nekem, te szar alak! Nem felejtettem el! Tudom, hogy amikor még egészen kicsi voltam, megvagdostál, többször is, és azt mondtad, hogy most nagy bajban vagyok, mivelhogy vérzem. Azt mondtad, hogy a jó kislányoknak nem szokott vér csurogni a lábán. És azt is mondtad, hogy én nem Isten gyermeke vagyok! Volt egyáltalában bármi is, amiről megengedted, hogy normális legyen körülöttem? Úgy nőttem fel, hogy Te mindig ott voltál velem, mindenkor az orrom alá dugva a bizonyítékokat, hogy gonosz vér van bennem, és természettől gonosz vagyok. Te voltál az a hang... Te rohadék. 
   
  Leo pénzről akar beszélni velem... remélem, simán megy majd, fájdalommentesen és csöndben. Megmondtam Leónak, hogy ha esetleg előkerül Bobby, azonnal szóljon nekem. 
   
  Muszáj lesz találnunk valami másik kokainforrást, legalább ma estére... most fogyott el az utolsó tiszta adag, és már csak az van, amit Leo saját magának tett félre, amihez nem lehet hozzányúlni. Ha nem lenne most éppen annyi bajom, akkor ez az egy adag is elég lenne ma éjszakára, de így nem lesz elég. Muszáj még szereznem. De ha mondom, hogy egyszerűen nincs több. Jó barátom, az a fehér csík, mindig az jut eszembe, ahányszor csak valami nagyobb országúton autózom vagy hóvihart látok vagy egy csipetnyi babahintőport a tulajdon otthonomban - mintha csak azért lenne, hogy engem ingereljen. 
   
  Remélem, sikerül szerezni még egy kicsit. Muszáj. Azután, hogy megint napok óta nem alszom, és ráadásul még itt van ez a kibaszott üzlet is, amit BOB-bal kötöttem... egyszerűen nem jön álom a szememre. Túlságosan veszélyes lenne most elaludni. 

  MI VAN, LAURA PALMER, HISZEN MÉG CSAK KÉT VAGY HÁROM NAPJA, HOGY ELŐSZÖR SZIPPANTOTTÁL... NEM HITTEM, HOGY ILYEN KIS BESZART KURVA VAGY... DE AZÉRT ÉN MÉG ITT VAGYOK. 

  Basszon meg az Isten, BOB. Szóval kiderült, hogy tényleg az vagyok, aminek te mindig is mondtál. Kis hülye kurva, piszkos és lompos, aki akárkivel lefekszik, hogy pénzt szerezzen, hogy aztán kábítószert vásároljon magának. Te győztél. Fájdalmat etettél velem, amikor pedig én még azt sem tudtam, mi a fájdalom, és aztán azt mondtad, hogy magamra vessek... Szerintem te vagy a legvisszataszítóbb, legálnokabb ember, aki valaha is belépett az életembe, ahová pedig senki se hívott, és ahol nincs is semmi keresnivalód. Mi a kibaszott úristent akarsz te tőlem? Az a csalás, hogy soha nem állsz ki olyannal, aki elég erős ahhoz, hogy megbirkózzék veled... Olyan valakit győzzél le egyszer, akkor majd elismerem, hogy tényleg te győztél. Még követlek is. Készséggel. 
   
  Laura Palmernek az a véleménye, hogy egy nagy szar vagy. 
   
  L.

  1987. június 24. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Nagyon késő éjszaka van már, de nem érdekel; nem hívok fel most már senkit, hogy tudassam, hol vagyok, vagy hogy biztonságban vagyok, és hogy minden rendben. Ahhoz sincs kedvem, hogy egyáltalán gondoljak ilyesmire. Magamról se akarok tudni, senkitől semmit... túlságosan sok hazugság hatolt már belém, mint puskagolyók, amelyek sebeket ütnek... és lassan elfolyik a vérem. Évekbe telik még, amíg akár csak nekem is feltűnik. De azért már érzem, hogy gyengülök. Zuhanok a kábítószer világába. A szex világába, ahol a szex csak mutatvány és erő. Azt hittem, nekem az erő hiányzik, de rossz helyen kerestem, nem a megfelelő emberekre találtam rá. 
   
  Azt az énemet, amelyik képes eldönteni, hogy valami helyes-e vagy helytelen, elvették tőlem. Nekem a döntés egyetlen szempillantásba telik csupán, mert aztán máris kételkedni kezdek benne, és csak átkozom magamat, amiért azt képzeltem, hogy képes lehetek egyáltalán a jó és rossz között választani... időtlen időkkel ezelőtt meg kellett volna tanulnom, hogyan kell emlékeznem rád. Talán megtakaríthattam volna magamnak néhány szomorú percet... rossz álmokat, és több száz kétségbeesett kísérletet, melyek során megpróbáltam visszaszerezni az igazi önmagam, újra felölteni a jobbik énemet. Azt, aki téged betessékelt annak idején. Akinek egy egész élettel adósa vagy. 
   
  De azért remélem, hogy megkaptad, amire vágytál. 
   
  Most nincs a számomra semmi jó, most legalábbis. Nem ismerem az utat, mely a felelősségtudathoz vezet: elfelejtettem. Pedig milyen egyszerű volt... csak elindult az ember, és rakta az egyik lábát a másik után... 
   
  El kellett küldenem Troyt. Szabadon eresztettem; többször is rá kellett vernem a farára, hogy elmenjen (engem is ezzel a módszerrel lehetett jól megfuttatni, amint azt te, BOB, bizonyára még nem felejtetted el). 
   
  Elment. Nem érdemlem meg, aminthogy ő se olyan életet érdemel, amelyben minden nap egy szűk kis állásban kezdődik, és ugyanott is ér véget. Ami mindig arra emlékezteti, ha úgy tetszik, hogy nem szabad lény, hanem valakinek a tulajdona. 
   
  Eleresztettem a pónilovam. Pedig ő volt az egyik utolsó... amiben reménykedtem még, mielőtt felidéződött bennem az a sok minden, amit te... le van szarva. Nem számít. 
   
  Remélem, Troy megértette, miért kellett elküldenem magamtól. 
   
  Annyira rettegek tőle, hogy bármi, amihez csak hozzáérek, arra valamiképp átragad BOB. Foglalkozni fogok a halál gondolatával... ne aggódj. Érzem, hogy azon töprengsz, mint döntsél - mikor legyen és mi módon. Te gazember. 
   
  Laura

  1987. november 12. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Remélem, Isten olvassa ezt; nekem most minden segítség elkelne. 
   
  Most már biztos, hogy vége az életemnek, vége a hitemnek önmagamban... hit, bizalom... mind odavan! Leo és Bobby kijöttek az istállóhoz, hogy magukkal vigyenek, mert magamtól egy lépést se nagyon tudtam volna tenni. Bobby azt mondta, először otthon keresett, és szólt a szüleimnek, hogy elvisz valami bulira, ahol vacsora is lesz... Meg hogy későn jövünk haza. 
   
  Igazán egy drága, hogy így törődik a dolgokkal, ezt el kell ismernem. De aggódom, ahogy mondtam is neki, meg Leónak, miközben a kisteherautó hátsó ülésén átöltöztem (ezért megint csak Bobbynak jár köszönet: hogy legyen egy rendes holmi, amit fölvehetek, kölcsönkért ezt-azt Donna ruhatárából - aki egyébként közölte vele, hogy nagyon aggódik értem). Micsoda meglepetések érik az embert! Nem mintha kételkednék Donna hűségében vagy barátságában, de most már túlságosan is BOB-ban hiszek. Szóval mondtam mindkettőjüknek, hogy nagyon aggódom. Mert igen jó okom van éjszakánként ki se dugni az orromat a szokott helyeimről. Közöltem velük: annyira aggódom, hogy ha ők is benne vannak, akár most rögtön visszafordulhatunk. Hagyjuk a kokót a csudába holnapig! Bobby kinevetett, Leo pedig megpaskolta a kezemet, mintha valami bájos szerkezet volnék, ami folyton-folyvást ugyanazt a buta kis dallamot csiripeli. Még a fölhúzózsinórt se kell újra megrántani a hátamon. "Attól tartok, hogy ez veszélyes, trallala, attól tartok, hogy ez veszélyes..." 
   
  Áthajtottunk a gyárnegyeden, és már a kertvárosban jártunk. Életemben nem láttam ilyen sötét éjszakát! A hold teljesen eltűnt az égről. Ettől még Leo is aggódni kezdett, aki - tudom - gondosan vigyázni fog rám, míg csak el nem megyek reggel. Most semmi másra nincs szükségem, csak kokóra vagy pénzre, amin kokót vehetek. Az én kis fehér barátomat. Újabb hazugság, de ennek legalább egyenesen belenéztem a képébe, miközben azt mondtam, hogy mindenképpen el akarom hinni. Az ideiglenes boldogság is jobb, mint ha barátaim, családom, szeretőim lassan rájönnének arra, milyen közel állok önmagam elpusztításához. Ne gyere túl közel, már a kábítószer sem ad biztonságot, erre esküdni is merek. 
   
  Ráhajtottunk egy földútra, amin semmiféle jelzés nem látszott, de föltételeztem, ez lehetett a jó út, lévén, hogy mérföldekre közel s távol nem volt másik. Bobby váratlanul megállította a kocsit, és csak ült maga elé meredve. Leo nógatta: 
   
  - Gyerünk Bobby, menjünk már! 
   
  Én is próbáltam magamra vonni a figyelmét, de igazából egy másik világban járt. Olyan volt az arca, mintha valahonnan két világ határáról került volna elő. 
   
  Amikor aztán otthagyta sötét gondolatait, elindította a teherautót és gurulni kezdtünk, keresztül a tökéletes sötétségen, amelyben valahol előttünk, vak feketeségben ott volt a ház. A ház, amely reményeim szerint szemérmetlenül tele lesz kokainnal és erős italokkal, feltéve, ha képes leszek elmosolyodni... Vagy legalábbis úgy tenni, mintha mosolyognék. 
   
  Leo tűnődve végigmért, mint aki hirtelen rádöbbent, hogy a jelen körülmények között, nem ismerve senkit, ezresekkel kitömött zsebbel nem is olyan jó ötlet itt lenni. Én csak hátrább csúsztam az ülésen és mélyen hallgattam. Hirtelen rádöbbentem: milyen nevetséges is, hogy átöltöztem... Az ember csak keresi magának a bajt - és még át is öltözik hozzá -, amikor ezen az éjszakai órán a külvárosba jön, olyan pokoli sötétségben, amire semmilyen elfogadható magyarázatot nem adtak a rádióállomások hírei. Még csak azt se mondták, hogy áramszünet lenne. 
   
  Hirtelen megszólaltam: 
   
  - Vajon mennyi idő alatt érne ide a rendőrség, ha valaki kihívná őket? 
   
  Bobby a zsebébe nyúlt, és előhúzta az apja pisztolyát. A fegyver éppen hogy megcsillant a sötétben. Dühösen közöltem Bobbyval, hogy teljesen elkúrta a józan eszét, ha ilyesmikkel mászkál. Ekkor már biztos voltam abban, hogy nem gyomorfájás kínoz, hanem a jól ismert ösztön, amellyel az ember a gyomrában érzi, ha meg kéne fordulni, és eltűnni a nagy büdös nyavalyába, el innét, el, míg az otthon közelébe nem érünk. 
   
  De a kocsi nem fordult vissza, még csak nem is lassított. 
   
  Az út mentén életnek semmi jelét se láttam, egyetlen ház sem látszott, egyetlen nyavalyás lélek sem... illetve lélek talán egy-kettő... ami eggyel több ok arra, hogy szép csöndben leléceljünk, amíg ezt együtt megtehetjük. 
   
  A semmi közepén aztán Bobby hirtelen beletaposott a fékbe. A kisteherautó kétszer megpördült maga körül. Hatalmas port vert föl, amely csillogni kezdett az autó reflektorainak fényében. Végül megálltunk. Valamennyien elég rendesen megrémültünk. 
   
  - Mintha láttam volna valakit - magyarázta Bobby. - Nem akartam elütni... 
   
  Kiszálltunk és lassan elindultunk a sötétben. 
   
  Hirtelen valaki megragadott hátulról, és vadul fojtogatni kezdett. Ez nem igaz, gondoltam, nem igaz, hogy így haljak meg, így... Egy áramszünet kellős közepén (amiért senki sem vállalja a felelősséget, sőt, még azt is tagadják, hogy van) a külvárosban, ahová kábítószert venni mentem, kokaint, hogy egészen pontos legyek, miközben előttem bandukol két bivalyerős nagydarab ember, állítólagos kísérőim, és fogalmuk sincs róla, hogy a hátuk mögött megfojtanak. A rohadt életbe!... Hát ez az, gondoltam... Ezt aztán jól megcsináltam magamnak. Még fizettem is érte. Készpénzzel. Kifizettem, ki én az egészet! 
   
  A szorítás valamit lazult a torkomon, látásom elhomályosult és elájultam. 
   
  A kábítószer-kereskedő házában tértem magamhoz, erős fejfájással, ami valami agyérgörcs-féle lehetett. Bobby és Leo bejöttek a szobába. Bobby engedelmesen leült mellém és borzasztó látványosan aggódni kezdett a fejem miatt. Erről eszembe jutott, mi is történt. Azt mondtam (jó adag gúnnyal a hangomban, ezt elárulhatom): 
   
  - Kinek az agybabaszott ötlete volt, hogy addig fojtogat, míg ki nem nyúlok, mint a béka? 
   
  Egyikük sem válaszolt. 
   
  - Akkor hát azt kell hinnem, hogy ti, fiúk, itt a külvárosban így szeditek föl a csajokat. 
   
  Semmi válasz. 
   
  - Hát ez igazán osztályon felüli. 
   
  A szobában lévő másik négy pacák közül a legdagadtabb ekkor előhúzott az ingéből egy stukkert és rám fogta. Ránéztem, igyekezvén a tekintetemmel kifejezni, hogy egy kicsit talán túlzásba viszi a dolgot. Ha azt mondja, hogy "fogd be!" vagy "anyád!", abból is elég világosan értettem volna, mi a pálya. De a pofa kibiztosította ezt az istenverését és a csövét majdnem belenyomta a képembe. 
   
  - Bocsánatot kérek, nyuszikám! - mondta. - Az ember nem feltételezheti mindenkiről, aki női ruhát visel, hogy lány. 
   
  Végigmért, megnyalta a pisztolya csövét. 
   
  - Micsoda szép cickóid vannak! 
   
  - Tudom. 
   
  Nem mintha bármi értelme lett volna a magyarázatnak, amit fojtogatásom okául adott. Mindenesetre bocsánatkérését elfogadtam, és - a legkomolyabban - sokkal kellemesebbnek találtam, mint egy tartós lyukat a halántékomon. Kezet nyújtottam neki, és megköszöntem, hogy nem lőtt le. Az valóban tönkretette volna az estémet. 
   
  Kis szünet következett... kezet azért nem fogtunk. 
   
  Lassan, szemlátomást nagy élvezettel kezdte elhúzni a száját. Szélesebbre, még szélesebbre, míg a produkció végül egy afféle jeges, "dögölj meg!" mosollyá nem vált az arcán. Ilyet eddig életemben még csak egyszer láttam. Tudtam, hogy nagy a gáz. Igyekeztem éberen figyelni, és gyorstalpalón továbbképezni magam a hallgatás művészetében, mert immár négy pisztoly meredt fejem különböző, számomra fontos és értékes részei felé. 
   
  Hideg fém. Nyakam tövében a jeges rémület. Ijesztő. Tán bolondnak tűnhetek, de amikor fegyver csöve mered rám, gyakran kezdek fuldokolni, és valahogy nagy mennyiségű friss levegőre vágyom - DE AZONNAL! 
   
  Mondtam nekik, hogy kimegyek a kocsihoz. 
   
  Útközben végig arra gondoltam, hogy az egyik fegyver elsül és a lövedék egyenesen belém fúródik. Levegőre volt szükségem, amit különösen megnehezített az, hogy összeszorult a torkom. Egyébként pedig félek a pisztolygolyóktól, és nagy pénzben le merném fogadni, hogy kicsit fájnak, amikor nagy sebességgel behatolnak az ember testébe. 
   
  Hirtelen rémülettel fedeztem föl, hogy a ház mellett körös-körül katonaruhás alakok állnak, mint megfagyott rémálmok. Egyikük odalépett a kocsiablakhoz. Ott ültem a hidegtől és a rémülettől összekuporodva. 
   
  Olyan komoly, rezzenetlen arccal, amilyet még életemben nem láttam, azt kérdezte: 
   
  - Gondolt valaha is arra, kisasszony, hogy meghal? 
   
  - Nem, uram, nem. Nem ilyen helyzetben, mint ez a mostani. 
   
  Úgy nézett rám, mintha azt mondtam volna neki, hogy néhány nappal előbb érkezett meg a kinevezése, mint várta. 
   
  - Volna szíves kilépni a kocsiból, kisasszony?! 
   
  - Csak úgy egyszerűen tarkón lő, vagy micsoda? 
   
  - Odabentről a házból jó adag kokaint lopott el valaki. Gondoltam, talán volna szíves megmutatni, hogy nem itt van, a kocsiban... Azután pedig folytatjuk az üzletet... Ahogyan ez már szokás. 
   
  Kiszálltam, kicsit attól tartva, hogy apró csontszilánkokká zuhanok szét. Nagyon féltem. 
   
  - Minden rendben? - kérdeztem. 
   
  - A karabély csövének felém eső végén igen: minden rendben. 
   
  Moccanni sem mertem. 
   
  - A kisasszony felé eső vége viszont nem kifejezetten olyan, mint egy házibuli, mi? 
   
  - Hát nem. Inkább mint egy másnapos ébredés... Mindenesetre nem olyan házibuli, amire szívesen elmennék, uram. 
   
  - Visszaülhet! Nyugodjon meg, lazítson! 
   
  - Odabent a házban mi folyik most? 
   
  Vállat vont. 
   
  - Azt hiszem, a fiúk épp körben ülnek és azon tanakodnak, szétlőjék-e az ön barátai pofáját, vagy simán zavarják-e vissza őket a belvárosba, ahonnan jöttek. 
   
  - Ó, most már sokkal nyugodtabb és lazább vagyok! Köszönöm. 
   
  Csaknem negyven percig kellett abban a rohadt kocsiban ülnöm, várva, hogy szilárd vagy cseppfolyós halmazállapotban engedik-e haza Bobbyt és Leót. Végül azután kiléptek a ház főbejáratán, veregették azoknak a vadbarmoknak a vállát és röhögcséltek, mintha évek óta barátok volnának. Jézusom, gondoltam, hát ez igazán nagyszerű! Idekint ülök, bármelyik pillanatban közvetlen közelről halántékon lőhetnek, mert eltűnt egy kiló kokain (egyébként gondosan eligazítottam a zacskót a ruhám alatt, amely még így is feszesen simult rám, és a tolvajlásban teljesen ártatlannak mutatott engem), és mi a köszönet? Hogy csigalassúsággal másznak a kocsihoz. Ez aztán a legundorítóbb bizonyítéka a férfibarátságnak, amit életemben láttam! 
   
  E pillanatban valami rettenetes félelem jelent meg Bobby szemében, és én megértettem: 
   
  - Vigyázz! 
   
  Dörögni kezdtek a fegyverek. Mindenki lődözött, de úgy, mintha újabban az Amerikai Lövész Szövetség százszázalékos vak jelentkezőket is hajlandó lenne felvenni. Ezek egészen egyszerűen egymásra durrogtatnak!... Tisztára elmebetegek, ráadásul úgy be vannak lőve kábítószerrel, hogy ha valamelyiküket eltalálják, az csak holnap délután veszi észre. 
   
  Átcsúsztam a vezetőülésbe, villámgyorsan elindítottam a kocsit és megfordultam. Arrafelé, amerre Leo lapult fegyvertelenül, imádkozva, mint az eszelős. Beugrott, és vadul száguldani kezdtünk a város felé. 
   
  Most rajtam volt a sor, hogy figyelmeztető "a kurva életbe!" pillantást küldjek Bobbynak. Még a földút felénél se jártunk, amikor belenéztem a visszapillantó tükörbe, és láttam, hogy valaki más is van a kisteherautó hátuljában Leóval, és Leo pokolian vesztésre áll. Bobby előhúzta a pisztolyát, és szabad kezével kitornászta magát az ablakon. Hátrahajolt és közölte a fickóval: két másodperce van, hogy eltűnjön, vagy meghaljon. Gyorsan döntsön... 
   
  A fickó fölemelkedett és Bobby ebben a pillanatban egy-másfél méterről mellbe lőtte. A lövedék ereje valósággal hátralökte a palit a kisteherautó platóján, ahonnan lebukfencezett az útra. Bobby rám üvöltött: 
   
  - Tűnjünk innen a pokolba! Hajts már! 
   
  Amikor kiértünk az aszfaltozott útra, Bobby visszaereszkedett az ülésre. Még mindig kezében tartotta a pisztolyt, mint aki mindjárt lőni akar. 
   
  Egészen hazáig hallgatott. Leo hátul ült, és hálát adott Istennek, amiért az ima csodát tett. Azon törtem a fejem, vajon nagyon véres-e a kisteherautó hátulja, és hogy meghalt-e a pasas... 
   
  Amikor Leóhoz értünk, bementem és megkérdeztem, egyedül vagyunk-e. Azt felelte, igen, én pedig elővettem a szoknyám alól a szűz zacskójában lapuló egész kiló kokaint. Egy magamfajta amatőrtől egész ügyes. Elnézést kértem Bobbytól, merthogy a platón lapuló pasas valószínűleg miattam, az én hibámból került oda. 
   
  Pedig hát átkutattak, és a katonaruhás fickó azt mondta, hogy rendben vagyok, nincs nálam semmi. Látva, ahogy ölelgetik egymást, amikor kifelé jöttek a házból, azt gondoltam, végre már föladták a dolgot. 
   
  - Kedvesen és lassan elmesélték nekünk - mondta Leo -, hogyan fognak megtalálni bennünket, és hogyan vágják le a tökeinket centiméterenként... egy életlen és rozsdás késsel. Mármint ha kiderül, hogy az a bárcás, aki velünk volt, mindvégig egy kiló kokainon ült. Akkor aztán minden kórház kikerülésével egykettőre a pokolba jutunk majd. 
   
  Lezöttyentem egy székre, és rövid ideig eltűnődtem a "bárcás" kifejezésen. 
   
  - Hé, fiúkák - mondtam végül -, tényleg sajnálom a dolgot! Nem is tettem volna meg, ha nem gondoltam volna, hogy örömötökben ugrálni fogtok. 
   
  Semmi válasz. 
   
  - Én voltam az, aki azt mondta, hogy egyáltalán oda se menjünk. Emlékeztek?! 
   
  Erre már mindketten elmosolyodtak. 
   
  Leo fejével a kilós csomag felé intett. 
   
  - Jó kis bulit rendezhetsz magadnak ebből a zacskóból. 
   
  Bobby megfordult és igazi büszkeséggel nézett rám. 
   
  - Micsoda páros! Igazi Bonnie és Clyde! 
   
  Nos tehát, ez a dráma véget ért, de még csak most kezdődött a következő. Természetesen elhatároztuk, hogy azonnal szippantgatni kezdjük a kokót, olyan adagokban, amelyeket emberi szervezet még nem fogadott magába. Ha már a golyók nem végeztek velünk, szorosan a nyomukban a kokain is csak az előkelő második helyre pályázhat. 
   
  Teljesen elszálltunk. 
   
  Később el kellett volna mennem, mert szükségem volt egy-két dologra az önkiszolgálóból. Ezek ketten viszont egyáltalán nem óhajtották elhagyni a heverőt, még csak meg sem fordult a fejükben. Szinte rátapadtak a tévékészülékre, és mérhetetlenül élvezték a férfias izgalmat, hogy egy hegyoromnyi zsák kokain előtt döglenek, a zsákból pedig három szalmaszál mered feléjük. 
   
  Mindketten bánatos kölyökkutyaszemekkel, tágult pupillával meredtek rám, és azt kérdezték: 
   
  - Ugye nem baj, ha mi maradunk? 
   
  Kicsit megsértődtem, hogy Bobby sem ajánlja föl: elkíséri a barátnőjét, aki ráadásul még az életét is kockáztatta - bármilyen értéktelen is ez az élet pillanatnyilag -, hogy ő olyan földobott lehessen, amilyen földobott most. 
   
  Végül is úgy döntöttem, le vannak szarva. Nem kétséges, hogy egyedül is képes leszek végigautózni a két háztömbnyi távolságot a boltig, anélkül, hogy kiverne a verejték, vagy idegösszeomlást kapnék. 
   
  Elindultam. Végighajtottam az utcában összesen található másik két ház mellett. Amikor a másodikhoz értem, hirtelen megláttam a kocsi padlóján egy képes újságot. Korábban valahogy nem vettem észre. Úgy hívták: A hús világa. 
   
  Kicsit elkalandoztak a gondolataim. Lám, egy újság, amiből talán még tanulhatok valamit, amit nem tudtam magamtól... és akkor BUMM! 
   
  Az út szélére húzódtam, megálltam. Mielőtt azonban kiszállhattam volna a teherautóból, hogy megnézzem, mit ütöttem el, váratlanul megláttam négy évvel ezelőtti önmagamat. A kislány, aki épp most riadt föl a zajra, rohanvást közeledett a kertkapu felől. De amikor meglátta az úttesten heverő állatot, lassítani kezdett. 
   
  Ránézett, egy lépéssel közelebb jött, de még mindig legalább ötméternyire megállt. Mint aki meg akarja kímélni magát a valóságtól. 
   
  Megfordultam, és megláttam Jupitert. Pontosabban a kiköpött mását annak, akit négy évvel ezelőtt a legjobb barátomnak tekintettem, míg egy hozzám hasonló zsibbadt agyú arra nem járt, és oda se figyelve el nem gázolta, mivel sokkal jobban izgatták a pornómagazinban lévő történetek, mint az, hogy ki vagy mi megy át éppen az úttesten. 
   
  Nem tehettem róla: sírni kezdtem. Aztán nem tudtam abbahagyni. Én voltam az a személy - négy évvel később -, akit annyira gyűlöltem, mert elvette tőlem a cicusomat, épp, amikor a leginkább szükségem lett volna a társaságára. 
   
  Közöltem a kislánnyal, hogy bármit megteszek, amiről úgy gondolja, segíthet. Ha akarja, boldogan veszek neki egy új macskát. Rám nézett - és még ő próbált felvidítani! Itt a cicája, kivasalva az úton az én szexmániám miatt, és akkor még ő akarja, hogy jobban érezzem magam! 
   
  Odajött mellém, a kocsi oldalához, aminek dőlve zokogtam. Képtelen voltam a szemébe nézni. Olyan mérhetetlenül szégyelltem magam, hogy szinte moccanni se tudtam. 
   
  - Kérem, ne sírjon! 
   
  Jézusom, még a hangja is olyan, mint az enyém volt! 
   
  - De hát miért olyan szomorú? Én igazán nem akartam így elszomorítani. 
   
  Ránéztem és megláttam valamit, ami belőlem úgy hiányzott. Micsoda megbocsájtani akarás, micsoda tisztaszívűség! Ez a kislány az egész Egyesült Államokat képes lenne szeretni úgy, hogy senki sem érezné magát magányosnak. 
   
  - Amikor annyi idős voltam, mint te, volt egy ugyanilyen cicusom. Jupiternek neveztem, és alighanem ő volt a legjobb barátom. Valaki elgázolta. Én meghallottam a zajt és kirohantam az utcára, hogy segítsek. Emlékszem, mennyire megdöbbentett, lenyűgözött, milyen gyorsan... dönti el a Halál, hogy éhes... 
   
  Egy hosszú percig csak a szél zúgása hallatszott. Egyikünk sem szólt. 
   
  Azután rám nézett, és megkérdezte: 
   
  - Megbocsátott annak, aki elgázolta a cicáját? 
   
  Melléguggoltam, és elmagyaráztam neki, hogy Jupitert olyan valaki gázolta el, aki rögtön cserbenhagyta. 
   
  - Úgy gondoltam, szegénykém a mennyországba jutott, de azért rettenetesen hiányzott... És megbocsátottam a halálát, de nem hiszem, hogy valaha is megbocsáthatok annak, aki elütötte, és nem állt meg, hogy legalább csak annyit mondjon: sajnálom. 
   
  Kinyújtotta felém a kezét. Flanel hálóinge kicsit megmosolyogtatott. 
   
  - Engem Danielle-nek hívnak - mondta, és keményen megrázta a kezem. 
   
  - Az én nevem Laura Palmer. 
   
  Megöleltem, és ő is átkulcsolt meleg karjával. 
   
  - Nagyon örülök, hogy megismerhettelek, Danielle - mondtam kiegyenesedve. - Átkozottul különleges embernek kell lennie annak, aki ilyen könnyedén megbocsát. 
   
  Még fogta a kezem, és nem engedte el. Valamit alaposan végiggondolt, azután így szólt: 
   
  - Amikor meghallottam a zajt, megijedtem, hogy a cicát baj érte... De akkor kijöttem ide, megláttam magát, és maga jobban sírt, mint én. Emlékezett az egykori cicára, és emiatt még szomorúbb volt, hogy fájdalmat okozott ennek. Miért akarnám, hogy bármiért is még rosszabbul érezze magát? Szerintem maga nagyon kedves teremtés, Laura Palmer. 
   
  - Danielle, szerintem te extra különlegesen kedves vagy, legfölül tejszínhabbal! 
   
  Elfordítottam a fejem, ránéztem a macskára, azután megint a kislányra. 
   
  - A mamám majd gondoskodik róla. 
   
  A kicsi Danielle - bárki másnál inkább, akivel csak időtlen idők óta találkoztam - azt éreztette velem, hogy van még remény. Még minden jóra fordulhat. Talán még egy új macska is segítene rajtam... 
   
  Hirtelen eszembe jutott, hogy szabadon engedtem a lovamat is. Remélni kezdtem, hogy nem olyan helyre küldtem, ahol elütheti az autó, vagy ahol nem úgy gondoskodnak róla, ahogy megérdemelné. Persze, minderre az előtt kellett volna gondolnom, mielőtt hagytam, hogy magával ragadjon a buta álom arról, hogy megajándékozom a lovam a szabadsággal, hadd menjen, hadd tegye, amit akar... Egyedül. 
   
  Öregem, ezen a héten aztán igazán nem gyűjtöttem a piros pontokat, mi? Milyen sötét, szinte baljóslatú dolgokon mentem keresztül! Vajon miért? 
   
  Talán bizony vissza kéne térnem a normális életbe? Netán még munkát is vállaljak? Vagy még mindig zuhanok a halál felé? No mindegy. Csak annyit tudok, hogy most rögtön visszaviszem a kisteherautót, és fölcserélem a kábítószert egy kijózanító, hosszú sétára hazafelé. A mama talán forral egy kis kakaót, én pedig elrendezhetem magamban a mai este eseményeit, s lehetek kicsit csak a mamámmal. 
   
  Visszaviszem a kocsit, és egyenesen hazamegyek. Sétálok. Csak hazáig. 
   
  Majd megint írok, ha odaértem. 
   
  L.

  1987. november 13. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Itthon vagyok. Hajnalodik, korán van. Leo és Bobby nem fogadták kitörő örömmel, hogy haza akarok menni. Leo addigra már elhatározta, hogy ez a mostani az új és "szokatlan" dolgok éjszakája lesz. Bobby nagyon-nagyon bepöccent a kokótól, és szerintem Leo meggyőzte, hogy neki, mint szeretőmnek, mindenre rá kell beszélnie, amit ő, Leo akar. Ezt abból gondolom, hogy Bobby még életemben nem akart ennyire egy bizonyos helyen ott tartani. Közben állandóan Leo felé tekintgetett, s ebből sejthettem, hogy bűntudata van, vagy legalábbis bizonytalan, hogy jó-e egyáltalán, ha belerángat ebbe az egészbe? Jó-e, hogy lengeti a sajtot szegény kisegér orra előtt...? Egy szőke, nagyon rémült kisegér orra előtt. Látod a csapdát? Látod?! Akkor gyerünk! Végül is mindenképp te akartad, nem emlékszel? 
   
  Leo bosszankodva csóválta a fejét, amikor közöltem, hogy elmegyek, hogy valami történt, amitől úgy érzem... Itt megálltam. Nem fejeztem be a mondatot, mert hirtelen rádöbbentem: nincsenek abban az állapotban, hogy akár csak színlelni is tudják, hogy törődnek egy macskával odakint az úttesten. Egy kiterített macskával, amint még mindig ott fekszik... vagy csak képzeltem, amikor visszafelé hajtottam az úton, lassan, lámpa nélkül? Szinte láttam, amint halott szemét a törődött anyára mereszti, aki azon tűnődik, vajon a kislányának nem lesz-e ettől az egésztől valami problémája. Tűnődik, miközben óvatosan fölemeli az állat tetemét: vajon megáll-e itt a Halál? Vagy a holnap elvégzendő munkára gondol, s gondolatai ott lebegnek az úttest fölött... és fáradt, mindig fáradt. 
   
  Azt hiszem, itt magamra is gondoltam egy kicsit. Fáradt vagyok. Én magam vagyok, aki azt kérdezi: vajon a halál csak egy dermedt kép, amit a macska tetemével a kezünkbe fogunk? Nagypapa hamvai, csak hogy könnyebben beleférjen az öreg az urnába? Végül is csak egy tetem, miért ne cifrázzuk, díszítsük ki földi maradványait? 
   
  Ha meghalok, gondolom, eltemetnek majd. Remélem, a cicát is eltemetik. Arra gondoltam, ott maradok és segítek, de valahogy túl közel volt az egész, mint egy bombabecsapódás. A tetem mint valami üzenet. 
   
  Talán az utcai gázolások többet jelentenek, mint aminek látjuk őket. Üzenetek, mint ez a ma esti is... vagy példák, amikre nem figyelünk eléggé. Ez az. Mozdulatlanság. Örök félrehúzódás. Nem akartam ma este a fiúkkal maradni. Haza akartam menni, az ágyamban aludni, kislány lenni újra. Betegséget vagy gyomorfájást színlelni és megkérni a mamát, hogy gondoskodjék rólam. Olvassa a Csipkerózsikát vagy a Kicsi Stuartot, s míg engem figyelve lapoz, én kávét kortyolok. 
   
  Ezt szerettem volna, de tudtam, hogy csak ennyi marad belőle: itt ülök ébren, egyedül. Hajnal előtt lopakodtam be... csak néhány másodperccel előbb, mint hogy a riasztó megszólalt volna. Meztelenre vetkőztem, és becsúsztam a takaróm alá. Tudtam, hogy el fogok mondani neked mindent, mindent, ami történt. Egyszerűen. Tollal a kezemben, hang nélkül. A szavak furcsán viselkedtek velem az elmúlt napokban. Az enyémek hazugnak bizonyultak, újra meg újra. Jött az egyik, segítségére sietett a másik hazugságnak, hogy élni segítse... valódinak maradni. Bobby szavai meg kicsiny kések. Tudom, nem akar bántani, de ahogy meglepődött a múlt éjszakai viselkedésemen meg a mostanin, a különbség, amikor bekábítózva lát... Ilyen pedig elég sokszor előfordul. Azt mondja, sosem gondolta volna, hogy mélyen belül ennyire vad vagyok. Szerintem úgy érti, hogy nem gondolta volna: ennyire rossz vagyok. Sosem ismerte úgy Laura Palmert, ahogy az erdő, a fák, a föld ismerik: rémültnek és dühösnek, kiszolgáltatottnak, bénultnak, menekülésre képtelennek. Vagy csak úgy döntött, hogy nem akarja ilyennek ismerni. 
   
  Laura Palmerral közöltetett, hogy megérdemli a fájdalmat, s valami olyan közelséget másokhoz, amiről az emberek többsége sosem beszél, sőt nem is gondol rá, mert azt gondolják, hogy az nem volna helyes. Laura Palmer? Ja, hát ő választási lehetőség nélkül született! Réges-régen, egy éjszaka szép csöndesen megmondatott neki, hogy vagy megbékél a dologgal, vagy megölik. 
   
  Egy ideig ott maradtam velük a házban. Leo meg akart itatni valamivel. Hogy lazítsak. Azt mondta, olyannak akar, amilyen voltam. Azt mondta, megígértem neki. Gondoskodik róla, hogy időben hazakerüljek... senki sem fogja észrevenni. Letérdelt elém, és keményen megragadta a csuklómat. BOB-ra gondoltam, és behunytam a szemem. Bizonyára hunyorogtam, vagy valamiféle hangot adtam vagy ilyesmi, mert megszólalt: 
   
  - Tudtam. Tudtam, hogy ez jelent valamit neked. 
   
  Szorítása lazult, keze lejjebb csúszott. Most a kezemet fogta. 
   
  - Jól van. Tudtam, hogy megérted. Előre láttam. 
   
  Hallottam, hogy Bobby fölpattan a székéből, és hallottam, hogy Leo megállítja: 
   
  - Ülj csak le, Bobby! Szépen! Laura hoz neked egy italt! Kinyitja a szemét, és valamennyien iszunk egyet. 
   
  Lassan kinyitottam a szemem. Leo elengedte a kezem, hadd pihenjen az ölemben. Fölálltam, kimentem a konyhába Bobby italáért. Hallottam, amint a másik szobában beszélgetnek. Vitatkozni kezdtek valamin. Azt hiszem, rajtam, azon, hogy mit szándékoznak este csinálni. A szó szoros értelmében sértette az agyamat, a fülemet, ahogy veszekedtek. Nem akartam többé ilyen beszédet hallani. Kimentem hozzájuk, és rájuk szóltam, hogy fogják be a szájukat. Mindent megteszek vagy kimondok, ami a ma esti "játékhoz" kell, nincs szükség a vitára. 
   
  Mókát akartam én is. Földobott akartam lenni. Földobott, mint ők. 
   
  El akartam felejteni, ami odakint történt az országúton. 
   
  Bobby utánam jött a konyhába, és közölte: szerencsém van, hogy Leo nem törölt jól képen, amiért a saját házában ráparancsoltam, hogy fogja be. Azt feleltem: nem szerencse volt az. Tudom, hogy Leo kedvel, és ha megütne - hát az is csak része volna az egyezségünknek. 
   
  Bobby azt mondta, hogy szeretne velem randizni, úgy, hogy csak mi ketten legyünk. Talán már a jövő héten. Hiányzik neki, hogy Laurával legyen. Gyűlöltem, amiért ezt mondta. Legszívesebben jól megütöttem volna. Helyette azt feleltem, hogy nekem egyáltalán nem hiányzik Laura. Hogy talán nem is látja őt soha többé. 
   
  Jó sokáig ültünk ott a házban, apró kis vonalakat formáltunk a kokainból, és figyeltük Leót: Nem tudtam mire, de sejtettem, hogy valamire föl kell készülnöm. Leo néha kedves, néha viszont nem. Egész idő alatt szándékosan nem néztem Bobbyra. Gondoskodtam róla, hogy jól lásson, amikor Leóval vagyok. Nem szerettem azt a Bobbyt, akinek hiányzik az édes kis Laura. Most nem ébreszthetem föl azt a lányt. Nem kedveli az ilyesféle éjszakákat. Nem akarna játszani. 
   
  Én viszont akartam. Valami más akartam lenni, mint ő... Le akartam rázni magamról azt az akármit, ami állandóan az ablakomhoz szólítja BOB-ot. Lerázni az ártatlanság illatát. Hirtelen elhatározásra jutottam: mondtam nekik, hogy ki akarok menni, ki az erdőbe. Leónak tetszett az ötlet, és Bobbyra vigyorgott. Ő visszanézett rám és üres poharam felé bökött: 
   
  - Leeresztettél, vagy mi? 
   
  Mondtam neki, hogy nem, de már nem akarok idebent lenni. Nem tetszik nekem ez a fény. Azt mondtam, túl könnyűvé teszi a dolgokat. 
   
  Összekotortam némi kokót az erdei kirándulásra, és Leo úgy nézett rám, mintha lopnék vagy mit tudom én. 
   
  - Ide figyelj! - mondtam neki. - Én szereztem ezt a szart, nem?! Én teszlek boldoggá ma éjszaka, nem?... Hát egyáltalán nincs hozzá kedvem, hogy épp az erdőben eresszek le! 
   
  Azt felelte, hogy ő csak nézett. Hogy csak nyugi. Azután odajött, egészen közel hozzám. Közölte: imádja, amikor kiállok a jogaimért, de ez az erdőben nemigen fog menni. 
   
  Hirtelen elképzeltem magam az odakinti sötétségben, a karjaim szállnak, lebegnek körülöttem, ahogy pörgök, és minden egyes fordulatnál megpillantom Leót és Bobbyt... Aztán Leót láttam, mint valami lassú álomban: kitágult, gyönyörtől homályos szemét, ellátott száját, két kezét, ahogy újra meg újra összeütődik. Lassított filmen tapsolja a produkciómat... 
   
  Mielőtt elindultunk volna a házból, Bobby kijött a fürdőszobából és közölte, hogy fáradt, elmegy haza. Azt mondta: úgyis tudja, hogy ez az éjszaka Leóról és rólam szól. Azt mondta: talán majd fölhív néhány nap múlva. Amikor becsapódott utána az ajtó, Leo elmosolyodott: 
   
  - Okos fiú ez a Bobby. 
   
  Bólintottam, de legbelül, szívem szerint megöltem volna Bobbyt, amiért kellemetlenül kell éreznem magam miatta. Azt akarta, hogy az édes és tiszta Laura rohanjon utána és kísérje haza, a kezét fogva. Arra késztetett, hogy egy pillanatig magam is elő akarjam hozni magamból azt a másik Laurát. Nem értette, mennyire veszélyes lenne ez valamennyiünknek, különösen itt kint. Az erdő ma látni akart. Látni akarta, mennyire nőttem fel, mi lett belőlem. Hogy azután megmondhassa BOB-nak: most már kopjon le rólam! Biztosan azt gondolja majd, hogy nincs velem több dolga. 
   
  Leo odalépett hozzám, és kezét becsúsztatta a blúzom alá. Mélyen a szemembe nézett, szinte megragadta a pillantásom, és ujjai megtalálták a mellbimbómat. Fogta a tekintetem, nem engedte, hogy félrenézzek. 
   
  - Nem fog hiányozni! Senki sem fog hiányozni neked! 
   
  Most végre engedte elrévedni a pillantásomat; a lábam csaknem összecsuklott alattam. 
   
  - Vigyél el valahová, feledtess el velem mindent! - a karja után kaptam, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat. 
   
  Azt mondta, jár valami a fejében. Lehet, hogy kicsit ijesztő lesz, de azért nagyon klassz. Azt mondta, ha a mai este után is kedvelni fog, akkor igazán közel kerülhetünk egymáshoz! Ma először akart egyedül látni. 
   
  Megkérdezte, szeretek-e félni. 
   
  Azt feleltem, néha történnek velem ijesztő dolgok, de reggelre elmúlnak. Azt mondtam, teljesen forró akarok lenni, szükségem van rá, hogy érezzem. Már igen rég nem éreztem önmagam forróságát, mert szorgalmasan osztogattam szerteszét. 
   
  Amikor kiléptünk a házból, bekötötte a szemem. 
   
  - Érzed a sötétséget? - suttogta. 
   
  Mondtam, hogy érzem. 
   
  - Jó - felelte. - Most elviszlek egyenesen a sötétség közepébe. Ahogy akartad. Vezetlek, te csak gyere mellettem, míg azt nem mondom, hogy állj! 
   
  Elindultunk. Menet közben éreztem a lombokat, ahogy összezárulnak fölöttem, a szelet, amint forog-lebeg, míg végül elül idelent, mert nem tud visszatérni fel, az égbe... Hallottam Leo lélegzését. Éreztem erős kezét a vállamon. Szerettem volna elmondani neki, hogy a gyomromban kezd megszületni az a furcsa érzés. Ami úgy ellazít, amitől vágyni kezdesz bizonyos dolgokra... De nem hagyta, hogy beszéljek. Azt mondta, egészen addig ő fog beszélni, amíg meg nem akar valamit tudni tőlem. Biztos benne, közölte, hogy tudja, mit érzek, akkor is, ha nem mondom. 
   
  Sokáig mentünk. Amikor megálltunk, nem tudtam, mi a teendőm, így csak vártam. Hallottam, hogy járkálni kezd körülöttem. Léptei alig hallatszottak a talajt borító fenyőtűk miatt. Éreztem a szemét, mintha puha tenyér volna: föl és le, föl és le, végigtapogatta vele testem hajlatait. Hirtelen megtorpant mögöttem. 
   
  - Tudsz titkot tartani, kislány? 
   
  Nem voltam biztos benne, felelhetek-e. 
   
  - Most már beszélhetsz; gyerünk, mondd meg! 
   
  - Igen, tudok titkot tartani. 
   
  Hirtelen érezni, szagolni kezdtem az erdő ismerős, erős pézsmaillatát. Ezt ismerem jól. Kezdtem érezni, amint eluralkodik rajtam a félelem. Fejkörzés, lazítás... le kell győzni! Ne feledd, hol vagy, mit csinálsz! 
   
  - A titok az, hogy néha, pontosan ezen a helyen hangokat hallok. Néha rádöbbenek, hogy nem vagyok egyedül. 
   
  - Kinek a hangját hallod? 
   
  - Nem ismerem őket... De időnként, ha nagyon csöndben maradok, érzem magam körül mindet. Hallom, hogy rólam beszélnek, ha azonban megpróbálnám meglátni őket, a szó szoros értelmében eltűnnének. 
   
  - Most is hallasz hangokat? 
   
  - Azt hiszem. Halványan. Ebből az irányból jönnek. Félsz? 
   
  - Azt hiszem, nem. 
   
  Föl voltam készülve rá, hogy mindjárt egy buszra való teherautósofőr érkezik, és furcsa, különös szertartásba kezd... Hirtelen nagyon kiszolgáltatottnak éreztem magam. Arra gondoltam, vajon hányan tartanak most errefelé. 
   
  - Segítek leülni... Ide... 
   
  Leo leültetett. Döbbenten fedeztem föl, hogy egy kényelmes karosszékben ülök, itt a semmi közepén. Mi ez a hely? Láttam már valaha is nappal? Muzsika hallatszott. Vízcsobogás különös hangjai meg valami, amit nem tudtam hová tenni... és dobpergés... Mélyen, tompán. 
   
  A mellemben éreztem a dübörgést. Olyan hangos volt, hogy a hangokból már nem tudtam megállapítani, van-e valaki a közelemben. 
   
  Suttogás szólt a fülemben: 
   
  - Itt várj!.... Lazíts! Élvezd! 
   
  Nem tudom, képes vagyok-e leírni Neked a következő öt óra történetét. Állandóan szólt a zene, a ritmusától lebegni kezdtem, és szinte fájón kívántam, hogy még többet kapjak mindenből. Hirtelen még több kezet éreztem magamon, puha ajkakat a nyakamon, kezeket a mellemen, a combomon, az arcomon. Hangokat a fülemben, amint közelről suttognak... majd eltávolodnak. Azt hiszem, három nő volt ott, és Leóval együtt legalább négy férfi. Végül a székhez kötöttek, a kötél csaknem kellemetlenül szorította a karomat, de tudtam, hogy ez is része a játéknak, amit jó előre kiterveltek. Minden egyes olyan vágyálmot, ami éjnek évadján megfordulhat az ember fejében, végigcsináltak rajtam, velem, vagy a kedvemért - éppen csak az állatok maradtak ki a leltárból. Mintha elnyelt volna egy minden szempontból tökéletes álom. Egyetlen dolgom volt csak: nem látni, és hagyni minden jelenlévőt, hogy velem lehessen. 
   
  Hallottam őket, a többieket, akik sorban álltak, hogy láthassanak. Hangokat az erdőben, testeket, melyeknek hangja képpé vált bennem, láttam őket a hangjaikban... Minden érzéki benyomás felerősödött. Egész éjjel hallottam őket, amint addig izgatják egymást, míg a fény, a víz, az elektromosság kicsiny hullámainak milliárdjai rohannak át rajtuk. Mindegyik különös élvezettel és elragadtatással válaszolt erre... mintegy szomjazva, amikor valamelyikük eljutott a csúcsra. Meg én is, pedig jó távol ültem tőlük, mintha kirakatban lennék (inkább trófea, mint panoptikumi szörny), még én is éreztem a gyönyört, a lábam körül kavargó hangokban. 
   
  Ezek a különböző életkorú emberek itt töltötték estéiket az erdőben, feledve nevüket és sorsukat, csak a legalapvetőbb érzéseikre és vágyaikra hagyatkozva: hogy megöleljék és megérintsék, kívánják és tökéletesen elfogadják őket, akárhogy nézzenek is ki, akárkik legyenek is, dolgozzanak vagy tanuljanak másnap reggel. 
   
  Sötét, különös és néha szinte részegítő volt az egész. Ültömben szédültem, nehéz volt a fejem a sötétben. Olyan sűrű volt az energia, hogy szinte éreztem, amint szétválik előttem a levegő, hogy mozogni tudjak. Testem minden egyes idege közölni akart valamit... mintha egyfolytában valami sikoly készült volna előtörni belőlem, sokkal hangosabb, és váratlanabb a szokásosnál. Esküdni mertem volna rá, hogy néha annyira érzékeny lettem, hogy még az ujjlenyomatát is éreztem azoknak, akik megérintettek. Fényösvényként láttam őket lezárt szempillámon azáltal, ahogy a bőrömön érzékeltem a tapintásukat. 
   
  Amikor újra láttam, ezúttal már valóban a szememmel, elsőként a házunkat pillantottam meg. Ahogy megcsillan rajta a fény, épp napkelte előtt... a sárga ködként gomolygó fény, amely még nem győzte le teljesen az árnyékot. 
   
  Legalább egy percbe telt, míg valóban, élesen látni kezdtem. Leo mellettem ült a kisteherautójában. Azt mondta, elmegy, és hogy nemsokára hazajön a felesége. Az újabb találkozásainkat alaposan meg kell terveznünk. Egész elfeledkeztem a feleségéről. Shelley. Meglehetősen csinos. Pincérnő, Normával együtt a Dupla R.-ben. Szóval mindenesetre mondtam Leónak, hogy majd hívjon föl. Azt felelte, ad néhány dolgot, amire szükségem lehet addig is, míg találkozunk. 
   
  Kezembe nyomott egy degeszre tömött hátizsákot. Figyelmeztetett, hogy addig ne nyissam ki, míg egyedül nem vagyok. Megcsókolt, nézte, ahogy bemegyek az ajtón, majd elhajtott. Fölfelé menet a lépcsőn éber-álmom támadt. Azt képzeltem, a mama fölébred... és megkérdezi: na, milyen volt az orgia? Én meg elmondom neki az összes részletet, ő pedig elmeséli saját tapasztalatait az erdőben töltött különös estékről. Fel akarja hívni a barátait, hogy elmondja nekik: a kislánya orgián vett részt... hát nem csodálatos?! 
   
  Az álom véget ért, amikor a lépcső tetejére értem és megláttam, hogy tárva-nyitva a hálószobám ajtaja. Megdermedtem. A szüleim hálószobája felé néztem. Az ajtó csukva. 
   
  Amikor ismét a szobám felé fordultam, még rémisztőbb lett a látvány. 
   
  Világosan láttam egy férfi cipőjét az ajtó mögött. Azután ez a férfi mosolyogva előlépett. BOB volt. Egyik kezével erősen megragadta a csuklómat, a másikat az ajkamra tette: 
   
  - CSSSSSSSS! 
   
  Egyetlen, gyors mozdulattal magával rántott, be a szobámba. Az ajtó becsapódott mögöttem. Állj! Biztosan álmodom! Be vagyok lőve kokóval. Nem aludtam. Nem szabad fölébreszteni a mamát vagy a papát, mert akkor rájönnek, hogy nem voltam itthon! Olyan kérdéseket tesznek fel, amelyekre nem tudok felelni. Gondolkodj, gondolkodj! 
   
  Meg fogok őrülni, ahogy itt küzdök, harcolok a gondolatokkal, szavakkal, ennek a kísértő vigyornak a képével. Hagyj engem békén, BOB! 
   
  AZT CSINÁLOK, AMIT AKAROK. 
   
  Meg ne lássalak ebben a házban! Hagyj békén vagy esküszöm, rettenetesen megbánod! 
   
  NEM TUDOK BÁNKÓDNI, LAURA PALMER. 
   
  Nézd meg, hová jutottam miattad, az undorító lelked, a beteg jellemtelenséged miatt! Szörnyűséges teremtés vagy! 
   
  HA NINCS BŰNTUDAT, NINCS BŰN SE. TE MAGAD MONDTAD ÍGY! HALLOM, JÓL MEGKÚRTAK AZ ÉJJEL. EGY BAGOLY MESÉLTE. MOST MÁR RENDESEN BESZÁLLTÁL A KOKÓBA, MI? MOCSKOS EGY LÁNY VAGY, LAURA PALMER. MÁR IGAZÁN TUDHATNÁD, HOGY EZZEL NEM HATSZ MEG... NEM ÉRDEKEL, MIT CSINÁLSZ A KOSZOS KIS KOKÓS BARÁTAIDDAL. MIND NAGYON RÖHEJESEK VOLTATOK, ÚGY HALLOM. 
   
  Tűnj el a fejemből, de azonnal! 
   
  FRÁSZT. 
   
  Hagyj békén, te perverz gazember! Hogy merészelsz?! Nem akarlak itt látni! Tűnj el! Tűnj el! Elegem van belőle, hogy örökké el kell fogadjalak!... Gyűlöllek! Takarodj! 
   
  NEM PARANCSOLSZ NEKEM, LAURA PALMER! KICSIT VIGYÁZNOD KÉNE A NAGY ÉN-TUDATODRA! HIHETETLENÜL NEVETSÉGES! 
   
  A kurva anyád! 
   
  A SÍRÁSOD SEM AKADÁLYOZ MEG ABBAN, HOGY MARADJAK. EGYÁLTALÁN NEM HAT RÁM EZ A BASZOTT, ÉRZELGŐS, KAMASZ, LESZBIKUS KURVANYÁVOGÁS ÉS ÖNSAJNÁLAT. ÉN VAGYOK A LEGJOBB DOLOG AZ ÉLETEDBEN. 
   
  Nem te vagy! Nem igaz! 
   
  TÉNYLEG? 
   
  Most már hagyd abba a hazudozást! Nálad sokkal jobbak is vannak az életemben. Én tudom. 
   
  TÉNYLEG? EGYET MONDJÁL! 
   
  A szüleim. 
   
  KÖTVE HISZEM. NEM TUDTÁK MEGAKADÁLYOZNI, HOGY A SZOBÁDIG JUSSAK, UGYEBÁR? EGYIK SEM SZÓL ÚGY HOZZÁD, AHOGY RÉGEN. MÁR RÉGEN NEM IS TÖRŐDNEK VELED. ELEGÜK VAN BELŐLED. VÉGE. ÉN TÖBBET ÉREK NEKED. 
   
  Donna. 
   
  A "LEGJOBB BARÁTNŐD", AKIVEL MÁR NEM IS BESZÉLSZ? AKIT OTTHAGYTÁL A KÁBÍTÓSZERÉRT? SÚLYOSAN TÉVEDSZ! 
   
  Itt vagyok én. Én magam. Jobb vagyok, mint te! 
   
  NEM. AZ ENYÉM VAGY. HOZZÁM TARTOZOL. NEM TESZEL SEMMIT, AMIT ÉN NEM ENGEDNÉK! ÉN IRÁNYÍTOM AZ ÉLETEDET, ÉS ÚGY KORMÁNYOZLAK, AHOGY NEKEM TETSZIK. 
   
  Nem! 
   
  HUHÚ, MÉG MINDIG ITT VAGYOK! 
   
  Nem vagy valóság! Egyszerűen nem hiszem el, hogy valóságos vagy! Csak én képzellek... én talállak ki... És most abbahagyom! El kell menned, ha már nem hiszek benned! 
   
  HÁT CSAK PRÓBÁLD MEG ÚJRA! HOSSZÚ-HOSSZÚ ÉVEK ÓTA ITT VAGYOK. HOGY TE MIT HISZEL, AZ SENKIT SEM ÉRDEKEL. A VÉLEMÉNYED SEMMI. GONDOLKODJ EL EZEN! NÉZZ VÉGIG AZ ÉLETEDEN! KÖRBEKEFÉLED A VILÁGOT. EGYFOLYTÁBAN NARKÓZOL. HAMAROSAN TIZENHAT ÉVES LESZEL. AZ ÉLETED SZART SE ÉR, PEDIG MÉG TIZENHAT ÉVES SE VAGY! ÁLLJ A TÜKÖR ELÉ, ÉS NÉZD MEG MAGAD! SEMMI VAGY! 
   
  Mit... mit akarsz? 
   
  TÉGED! 
   
  Miért? Minek? 
   
  MERŐ SZÓRAKOZÁSBÓL. SZERETEM NÉZNI, AHOGY KÜZDESZ AZ IGAZSÁG ELLEN. 
   
  Miféle rohadt igazság ellen?! 
   
  AZ ÉLETED MINDENKI SZÁMÁRA ÉRTÉKTELEN, BELEÉRTVE TÉGED IS. NAGY SZÍVESSÉGET TESZEK NEKED. TANÍTALAK. HŰSÉGGEL TARTOZOL NEKEM. MINDENT NEKEM KÖSZÖNHETSZ. 
   
  Semmivel se tartozom neked! 
   
  ÉN VAGYOK A LEGJOBB DOLOG AZ ÉLETEDBEN. 
   
  Viszlát! 
   
  ITT LESZEK! 
   
  Baszódj meg! 
   
  NEMSOKÁRA MAJD VELED! 
   
  Elég! 
   
  A SÖTÉTBEN TALÁLKOZUNK... LAURA PALMER! 
   
  Bassza meg! Bassza meg! Bassza meg! Bassza meg! 
   
  Most már aztán tűnj a büdös francba! Csak a fejemben létezel! Senki más nem hall és nem lát, szóval biztosan csak a fejemben létezel. Nem engedlek vissza ebbe a szobába! Soha! Csak egy gondolat vagy. Egy félelem. Kislánykorom "félek a sötét erdőtől" teremtménye! 
   
  Látod! Nem tudsz visszajönni, ugye?! 
   
  Nincs hatalmad, ha én nem adok neked... Most majd távol tartalak! Ez itt az én életem! Az enyém! Neked itt semmi helyed nincsen!... Ha-ha! 
   
  Dolgom van. Aludnom kell. Halott vagy. Még emlék sem! 
   
  Laura 

  UI.: FIGYELD CSAK AZ ABLAKOT, LAURA PALMER!

  1987. december 15. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Sajnálom, hogy ilyen sokáig nem írtam, de hát olyan keményen dolgoztam! Rengeteg minden van, amit nem tudsz! 
   
  Először is: elhatároztam, hogy üzletet kötök Horne-ékkal. Amikor utoljára náluk voltam, észrevettem, hogy Johnny teljesen tompa és elhanyagolt. Szomorú. Így hát javasoltam nekik, hogy háromszor egy héten tanítgatom Johnnyt, eltöltök vele legalább egy-másfél órát. Mesét olvasunk, beszélgetünk satöbbi, valami jelentéktelen összegért. Tetszett nekik az ötlet, és megállapodtunk, hogy készpénzben fizetnek heti ötven dollárt, havi kétszázat. 
   
  A pénz nagyon jól jön a kokainvásárláshoz, de leginkább azért jó ez az egész, mert Johnny körül lehetek, aki szeret, bármit csináljak is akkor, amikor nem vagyok mellette. Nem bánt, nem csúfol, nem akar lefeküdni velem, és nem kötöz meg, nem vagdal össze és nem csinál még vagy ezer dolgot, amit érzésem szerint mintha örökké tenni akarnának velem az emberek... Mindig tapogatnak, hozzám nyúlnak és elvesznek tőlem valamit, miközben egyre többet, többet és többet akarnak. 
   
  Johnny pedig csak azt akarja, hogy olvassak neki. A Csipkerózsika a kedvence. Amikor mesélek, a fejét az ölembe hajtja és fölnéz rám. Időnként kicsit abbahagyjuk az olvasást és nézzük a képeket, néha pedig - kicsit egyszerűsítve, hogy jobban megértse - el kell magyaráznom neki, mit jelentenek ezek a képek, illetve a történet egyes részei. Arcán gyakran megjelenik valami nagyon zavart kifejezés: mintha attól félne, hogy semmit sem ért. Ilyenkor mindig megállok, és gyorsan átveszem vele az egész mesét. 
   
  Délután sokszor kimegyünk a ház előtti gyepre és játszunk az íjjával és a nyílvesszőivel. Van egy pár gumibölénye, tudod, olyan céltáblafélék, ezekre lődöz az udvar túloldalán. Olyan gyönyörűen mosolyog, amikor eltalál egyet! Ilyenkor föl van dobva - ez az ő kokója. Furcsa az egész. Ott áll a gyepen, a fű vakító zölden ragyog a mokasszinja alatt, íja ívben meghajlik, ahogyan mosolyogva megfeszíti a húrt. Hosszú percekig összpontosít, s csak akkor engedi el. A nyílvessző valahogy lassabban mozog, mint ahogy az ember hinné, Johnny leereszti a karját, lábujjhegyre emelkedik és vár... Telitalálat! Már a levegőben van, ugrál, ugrál. Aztán hozzám fordul és rámvillantja izgatott mosolyát. 
   
  - Indián! - kiáltja. 
   
  Gratulálok neki a nagyszerű lövéshez, és biztatom, hogy csak lőjön tovább. Mindig örömmel megteszi. Elég sok pelenkát használok el Johnnyra, illetve a fürdőszobában... amikor csak kell. 
   
  Rettenetes, amikor elveszítem a türelmemet. Ez eddig csak egyszer fordult elő, és szörnyen nyomorultul éreztem magam, míg meg nem győződtem róla, hogy vagy elfelejtette, vagy pedig megbocsátott. 
   
  Nem megyek bele a részletekbe, mert túlságosan kivetkőztem magamból. Röviden úgy mondhatnám: pokolian tökéletesen utánoztam BOB-ot. Kegyetlen volt. A legundorítóbb dolog, amit valaha is éreztem. Azonnal bocsánatot kértem, és igyekeztem a tőlem telhető legjobban megmagyarázni, mi történt. Azt akartam, hogy tudja: rájöttem, milyen gonosz voltam, és már abba is hagytam. 
   
  Összekotortam némi kokaint a táskám aljára eldugott szippantóüvegcsémből meg a kis fiolákból, hogy földobjam magam. Így végre képes vagyok gondolkodni. Csak akkor nehéz, amikor elfogy. Ezért van az, hogy mostanában olyan gyakran és olyan ártatlanul találkozunk Bobbyval. De hát Te erről sem tudsz, ugye? No, csak várj! Várj csak! 
   
  Most pedig ki kell nyitnom az ágy lábában lévő rejtekhelyet. Még gyorsan írok néhány sort, mielőtt a mama feljön és közli, hogy mosogatnom kell, levinni a szemetet, gondoskodni erről-arról satöbbi. A francba! Szinte hihetetlen, milyen más az életem, amikor egyszerűen kisétálok ennek a háznak az ajtaján! 
   
  Amint tudok, visszajövök! 
   
  Laura

  1987. december 16. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Sajnálom, hogy csak egy egész nappal később sikerült visszajönnöm, de a mamával beszélgetni kezdtünk a konyhában, míg mosogattam, és ez aztán eltartott majdnem négy órát. A papa hazajött, és vagy háromnegyed óráig ott ült velünk, azután korán ágyba bújt. 
   
  Azt hiszem, Benjamin keményen dolgoztatja valami új tervén. Papa csak égnek emeli a tekintetét, amikor a mama vagy én megkérdezzük, hogy is állnak a dolgok. 
   
  Néha arra gondolok: én és a mamám a legjobb barátnők lehetnénk. Néha-néha mélyen a szemébe nézek, és azon tűnődöm: vajon érezte-e valaha ugyanazt, amit én érzek? Biztos vagyok benne, hogy az általam megélt szörnyűségek egy részét megértené, de hát olyan családból, sőt olyan nemzedékből jön, amelyik nem igazán szeret a kellemetlen, kényelmetlen dolgokról beszélni. 
   
  Talán BOB miatt érzi kényelmetlenül magát. Talán a papa is tud BOB-ról, de a mama nem engedi, hogy beszéljünk róla, mert akkor mindenki olyan... olyan izgatott lesz... Nem is tudom. 
   
  Mindenesetre azt hiszem, nagyon jót beszélgettünk. Mama nagyon boldognak látszott, amikor aludni ment. Én még lent maradtam egy ideig, azután kimentem az udvarra és tanulmányozni kezdtem a falat, amin BOB mindig fölmászik az ablakomig. Elképesztő, hogy még nem halt bele, vagy hogy legalábbis nem zuhant még le. 
   
  Olyankor, amikor én mászom ki az ablakon, valaki mindig segít lejutni. Azon töröm a fejem, én nem tudnám-e hozzásegíteni ahhoz, hogy leessen? A fenébe is, nem. Akárhogy is, biztosan találna valami módot arra, hogy újra följusson, viszont nem engedhetem meg magamnak, hogy Bobby Briggsnek valami baja essék fölfelé másztában. Mivelhogy néha ezen az ablakon át adja be a szippantani valót... hogy legyen egy gyors menet, míg a szüleim alusznak vagy elmentek hazulról. 
   
  No erre akartam visszatérni: Bobby Briggsre. 
   
  Úgy randizunk, ahogy a gimnazista fiúk-lányok szoktak. Eszméletlen. Most Donnával is gyakran találkozunk. Mike-kal jár. Szerintem boldog, de ha látom őket, kísértetiesen emlékeztetnek valami rágógumireklámra: "Boldogság és dicsvágy, testkultúra és tanulás, bla-bla-bla..." 
   
  Múlt héten egy egész szippantónyi kokót kellett benyomnom, csakhogy átvészeljem a közös hamburgerevést mozi után. Bobby és én nem ettünk. Ő egy egész tonna pattogatott kukoricát meg gumicukorkát falt be a mozi alatt, én meg túlságosan föl voltam dobva a narkótól ahhoz, hogy akár csak ránézzek az ételre. Donna tömte a fejét; fogadni mernék, hogy holnapra megfizet ezért: mikor fölkel, teli lesz pattanásokkal, és varrásban feszülnek rajta a ruhái. Amennyit evett, lefogadom, hogy legalább három kilót hízik! Mike egy disznó. Csak lapátolta a hamburgert és a szalmakrumplit a szájába, viharos gyorsasággal, mintha rágni felesleges is volna vagy mit tudom én. Esküszöm! 
   
  Azt se szeretem, ahogy Donnát bámulja. Aggódom Donna miatt, mert Mike akkora seggfejnek látszik... állandóan azt hiszi, hogy ő valami szuperhős az ócska bőrdzsekijével. Frászt! Nem érdekel. Donna okos lány. Egyszerűen nem hiszem, hogy dr. Hayward ne beszélt volna vele erről. 
   
  Szóval akkor elárulom, miért is járok Bobbyval ilyen gyerekes módon. Miért járunk moziba, vacsorázni, ki a szépséges anyatermészetbe smárolni, miért tanulunk együtt náluk, miért visszük el a papája kocsiját a Gyöngy-tavakhoz satöbbi. Azért, mert Bobby végre beleegyezett, hogy kokaint áruljon Leonak. Meg nekem. Sokáig vártam, míg igent mondott, s csak akkor tette meg, amikor megígértem, hogy úgy viselkedem megint, mintha a csaja volnék. Szóval hát megígértem. Mármint hogy a csaja leszek, de csak akkor, ha akarom. Vagy ha szükségem van egy kis szippantásra. Én tényleg kedvelem Bobbyt, de képtelen megérteni, mi történik néha velem. 
   
  Ha elmegyek Leo orgiáira, ha hagyom, hogy megkötözzön, és néha meg is üssön, annak - a furcsa élvezet mellett - egyetlen oka van: úgy érzem, valami titokzatos módon az ilyesféle sötét helyekhez tartozom. Az ilyen mocskos emberekhez, akik néha úgy sírnak, mint a kisbabák. Kicsit piszkálom őket, és hamarosan maminak szólítanak, fejüket az ölembe hajtják és elsírják a bajaikat... És akkor én megmondom nekik, hogy mit tegyenek. Ezt szeretik. Hozzájuk tartozom. Biztosan így van, különben nem értenék annyira ehhez az egészhez. 
   
  Megmondom nekik, mit csináljanak velem. Megparancsolom. És amikor megteszik, amikor már kezd kellemes lenni, elkezdem mondani nekik, mit érzek. Hogy milyen nagyszerűek. Milyen "jó, jó kisfiúk, milyen pompás fiúk". Közlöm velük, hogy Mami bodog. Imádják. Mindegyik férfi és kisgyerek egyszerre. 
   
  Az összes, Leo és Jacques minden barátja (Jacques-ról majd később!) nagyon kedves hozzám. Ha valaha segítségre szorulnék, biztosan mellém állnának. Persze, nem tudom. Már régebben is tévedtem párszor. 
   
  Szóval Bobby városszerte árulja a kokót, Leo pedig árulja, amit szokott, túl a határon, Kanadában. Mindig kapok tőle ingyen legalább egy nyolcadagosat, s valahányszor találkozunk, mindig megtölti a szippantóüvegcsémet vagy a fiolámat, ha éppen van nálam. 
   
  Bobby nagyon jól keres, és mindenki boldog. Végül is ez az élet célja, hát nem? Egyetlen dolog borított ki egészen rettenetesen a múltkor. Bobby valami szörnyűséget mondott, amikor együtt mentünk a bankszéfemhez, ahol a narkópénzt őrizzük (hát csak nem tarthatok sok ezer dollárt az ágytámlámban!). Bobby azt mondta, hogy hamarosan Mike is segít neki árusítani. 
   
  Óriási cirkuszt csináltam, és közöltem vele, hogy ha megteszi - és hogy ha Mike egyetlen szót is szól erről Donnának -, többé nem ismerjük egymást. Donna azonnal elmondaná az apjának. Tudom. Képtelen lennék elviselni, hogy dr. Hayward csalódjon bennem... bele is halnék. 
   
  Bobby azt mondta, az egész még nem is biztos, csak úgy szóba került. Mindenesetre megígértettem vele, hogy nem teszi, és meg is ígérte. 
   
  Ezután kimentünk a fához, ahol az üres focilabda van eltemetve, Leo háza közelében. A pénz és a kábítószer az üres focilabdában cserél gazdát. Leo mindig gúnyolódik Bobbyn, hogy ilyenféle rejtekhelyeket választ. "A futballsztár", mondja neki. Bobby egyébként tényleg az. Legalábbis az iskolában annak tartják. 
   
  Jacques azt mondja, valaha ő is futballista volt, míg rá nem jött, hogy az embernek nem kell egész nap nagydarab, kőkemény fickók tucatjaiba belerohangálnia ahhoz, hogy jó pénzt csináljon. Jacques az erdő mélyén él egy kunyhóban a madarával, Waldóval. Waldo tud beszélni. A nevem például tökéletesen megtanulta. Jacques, Jacques Renault a határon túl dolgozik, valami kaszinóban. Nagydarab, kövér fickó, de néha teljesen be tud rágatni. Ő is ilyen kisbaba-férfi típus, de sokkal többet tud a női testről, mint akár Leo. 
   
  Egy este teljesen egyedül mentem ki Jacqueshoz. Szuper jól földobtuk magunkat, hihetetlen magasan szálltunk, és mindenféle vadító, őrjítő játékokat játszottunk egymás testével. A dolog végül odáig jutott, hogy Jacques már csak annyit tudott nyögdécselni: - Mutasd, kicsi lány... mutasd! 
   
  Én meg csak pörögtem, pörögtem! 
   
  Waldo szinte mindent elismételt, amit aznap éjjel és hajnal felé mondtunk. Egész úton hazafelé hallottam a távolból Waldo hangját: - Mutasd... mutasd... kicsi lány... kicsi lány!... 
   
  Ezen a reggelen jöttem rá, hogy Leo orgiái a Jacques kunyhója előtti tisztáson zajlanak. Megtaláltam a karosszéket... Beleültem egy pillanatra, és rögtön tudtam, hogy ez az. 
   
  Hamarosan újra írok. Nagy terveim vannak éjszakára! 
   
  L.

  1987. december 21. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Már csaknem itt a karácsony. Valamikor mostanában valódi munka után nézek, olyasmi után, amiért rendes fizetés jár kéthetente... valódi pénz. A mama aggódni kezdett, hogy mostanában milyen keveset eszem. Én viszont örülök neki. Esküszöm, régebben sosem kedveltem a testemet. A mellem még mindig csinos, a csípőm kerek, de sehol nincsenek már rajta a régi zsírpárnácskák. A fiúk, akikkel mostanában együtt voltam, csak a legnagyobb elismerés hangján szóltak a testemről. 
   
  Így hát a munkára nemcsak azért van szükségem, hogy többet keressek, hanem azért is, hogy azt mondhassam anyámnak: már ettem a munkahelyemen. Képtelen volnék még egyszer úgy lenyomni a torkomon a vacsorát, mint ma. 
   
  A múlt éjszaka Leo és Jacques a kezembe adták A hús világa néhány példányát. Végiglapoztam az újságokat, és néhány pózt leutánoztam a kedvükért; kicsit táncoltam, babráltam magam... és hagytam, hadd figyeljenek, mígnem aztán mind a hárman összefeküdtünk. 
   
  Tudom, ez az egész undorítóan hangzik, de hát csak azt csinálom, amit mostanság csinálni szoktam... Műsort rendezek más emberek számára, akik nézik, miközben odabent, a fejemben elmerülök egy álomban. Ebben az álomban egész nagy közönség, legalább száz ember előtt produkálom magam. (Azért, mert minél többen vannak ott, annál rendjén valóbbnak látszik mindez, nem pedig valami rejtegetendő, rossznak.) Mindenki, az összes férfi és nő engem bámul. Bámulják, ahogy mozgok, figyelik, ahogy halk hangok kezdik elhagyni a torkomat, amikor kezdek odabent átforrósodni... Egy férfiről vagy egy nőről álmodom, néha mindkettőről... arról, ahogy meglátom őket az első sorban ülni; a legcsöndesebb párocskát. Mondjuk, csak a leírás kedvéért, hogy férfiről van szó. 
   
  Szóval lemegyek a nézők közé. Valami fekete és átlátszó holmit viselek. Megfogom a férfi kezét és magammal húzom, föl a színpadra. Nem akar jönni, de megígérem neki, hogy nem bántom és nem hozom zavarba. Hisz nekem, s máris fönn vagyunk, a fényözönben. 
   
  Suttogva közlöm az egész közönséggel, hogy ez a férfi számomra gyönyörű. Azt is megmondom nekik, miért. Úgy írom le őt a nézőknek, hogy ettől egyszerre lesz magabiztos és fölajzott. Most már a közönség éppúgy imádja őt, mint én. Minden egyes alkalommal változtatok valamit ezen az álmon, de a vége mindig az, hogy választott partneremmel szeretkezünk, mindenki szeme láttára. Néha teljesen földobódok, arra gondolva, hogy BOB meglát ebben az álomban és rájön, hogy most már végre szabadon kell engednie. 
   
  No most, ezekben a pornómagazinokban van egy rovat: az emberek néha megírják az álomfantáziáikat, és a lap kinyomtatja. Aznap éjjel, amikor nekem adták, elmeséltem ezt Leónak meg Jacques-nak, és hülyéskedtünk egy pár saját álmommal. Mindketten azt mondták, hogy az egyiket be kellene küldenem, talán nem is egyet, és kivárni, hátha az enyém is megjelenik nyomtatásban. Azt mondták: ha ez megtörténik, ők megvalósítják a kinyomtatott történetet, pontosan úgy, ahogy leírtam. Pontosan úgy, ahogy akarom. 
   
  Azt hiszem, megteszem. Nagyon tetszik egy ilyen különleges éjszaka ötlete, jó előre eltervezve, Laura Palmer kénye-kedve szerint. 
   
  Talán ide is beírom ezt a fantáziát, hogy Te is pontosan tudd, mi történik aznap éjjel, ha egyszer kinyomtatják a sztorit. Majd még gondolkodom. 
   
  A magazinban lévő képek némelyike olyan... mocskos. Szinte túlságosan mocskos az én ízlésem szerint, de azért sejtem, egyesek miért pöccennek be tőlük. A legtöbb kép olyan embereket ábrázol, akik valami különleges helyen vannak, vagy olyasvalakivel, aki szemmel láthatóan teljesen álomszemélyiség. Nincs se holnap, se tegnap. Nincsenek órák, percek, szabályok, szülők, nincs semmi, amiért aggódni kéne. Ezt a részét szeretem a dolognak, de némelyik képen a nőket fogságba ejtették vagy elhurcolták ezek az emberek. Hát, ezek nem tetszenek különösen, mert valamilyen okból... Nem is tudom, miért, de túlságosan emlékeztetnek BOB látogatásaira. A nők valahogy túl fiatalok, ártatlanok, vagy mit tudom én. 
   
  Nem bánnám, ha valaki elhurcolna magával, de jobb szeretném, ha simogatna, becézne, piciny álmokat plántálna belém. Utálom a félelmet, a hazugságot, az üvöltést, és ezeknek a képeknek némelyike pontosan ilyen. A sötétség jó a szexben, de csak, amíg különös, titokzatos, nem pedig a pokol, a rémálmok, a halál sötétsége. 
   
  Az ilyen dolgok nem nekem valók. A jó dolgokat viszont szeretem. Azokat, amik majdnem rosszak, de csak ingerlik a rosszat, nem ragadják meg a kezét és nem rántják magukhoz. 
   
  Holnap elmegyek karácsonyi ajándékokat vásárolni. Istenem, fogalmam sincs, kinek mit vegyek. Biztosan nem rendes dolog tőlem, hogy kokaint szeretnék karácsonyra... Egy tonnányi fehér, pelyhes havat, ami teljesen beterít. 
   
  Később folytatom. 
  Laura

  1987. december 23. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Emlékszel arra az éjszakára, amikor Leo, Bobby meg én a külvárosba mentünk, kokaint vásárolni? Emlékszel? Elloptam egy kiló kokaint, a világ megőrült körülöttünk, és futni kellett az életünkért, mert mindenki vadul lődözött körülöttünk. Erről az éjszakáról álmodtam. 
   
  Tulajdonképpen azóta nem is gondolkodtam el a tényen, hogy Bobby alighanem megölte azt a fickót, amikor rálőtt. Bobby a szó szoros értelmében lelőtte, én pedig néztem, és fütyültem az egészre! Biztosan akkor is bemeséltem magamnak, hogy csak álmodom vagy ilyesmi, de tudom, hogy ez tökéletes hazugság. 
   
  Fölhívtam Bobbyt otthon és beszéltem vele erről. Először úgy látszott, nemigen érdekli a dolog, nincs semmi baja - igyekeztünk suttogva beszélni, hogy senki meg ne hallja -, és akkor hirtelen sírni kezdett, vagy mit tudom én. Nem hiszem, hogy mostanáig bármelyikünk is igazán rádöbbent volna, mit tett. 
   
  A szobámból telefonáltam. Bámultam az ágytámlát, miközben Bobby mélyen hallgatott a vonal túloldalán. 
   
  Szerintem most már teljesen kidőltem a kokótól, de nem tudom abbahagyni. Ez az egyetlen - Johnny Horne-on és a mindenféle típusú kefélésen kívül -, ami még életben tart... Azon tűnődöm, vajon az álom azt jelenti-e, hogy a pokolra kerülök? Én és Bobby Briggs a pokolban egymás mellett, amint kokaint szippantunk a Sátánnal! Tudom, hogy ez nem vicc. Egyáltalán nem olyan jó vicc. 
   
  Álmomban a fickó, akit Bobby lelőtt, fölállt, miután a golyó átjárta a mellét. Azt mondta, a Halál hatvan másodpercet adott neki, hogy elmondhassa a jövőnket. 
   
  Azt mondta: 
   
  - Te ott, a pisztollyal... jó lesz, ha vigyázol! Azok, akik így halnak meg, megjegyzik a gyilkosuk arcát, és mindent elmondanak róla a Halálnak. Az pedig eljön és megkeres. Elviszi a barátaidat, valamelyik szülődet. A Halál mindent elvisz, amit hagysz neki. A gyilkosság tulajdonképp ugyanazt jelenti, mintha megráztad volna a Halál kezét, mondván: "Ami az enyém, a tied is." 
   
  Álmomban Bobby ekkor rámnézett, majd vissza a fickóra, akit lelőtt. A fickó pedig folytatta: 
   
  - Aztán vigyázhatnál erre a barátnődre is, itt ni! Valaki odalent már foglalja neki a helyet. 
   
  És ez volt a vége. 
   
  Elmeséltem Bobbynak az álmot, ő pedig azt felelte, hogy most mennie kell, dolga van. Nem mondta, miféle dolga, csak annyit, hogy most abba kell hagynia a telefonálást. 
   
  Bobbynak a kedvenc cipőjét vettem meg karácsonyra. Drága volt, de akár hiszed, akár nem, elég sok pénzt megtakarítottam a Johnnyval való foglalkozásból. Azt hiszem, valahogy úgy éreztem, rossz dolog volna azt a pénzt kokainra költeni. Különben se volt mostanában szükségem arra, hogy vásároljam a drogot, mert Jacques és Leo megállás nélkül ellátnak, hogy földobódjak és tovább játszhassuk a kisded játékainkat. 
   
  Most már föl se kell hívnom őket. Jacques telefonál, és ha a mama vagy a papa veszi föl a telefont, azt mondja, egy munkahelyről beszél, ahová épp tegnap jelentkeztem, és szeretnének elbeszélgetni velem. Már előre tudom, hogy megint vad éjszaka vár rám, amikor a mama azt mondja, telefonon keresnek... "Valami úr keres az álláshirdetés miatt..." 
   
  Most már tényleg munkát kellene találnom. Valamit, ahol kiöltözhetnék, jókedvű lehetnék és csinos, és még meg is fizetnének érte. 
   
  Kedves Naplóm, remélem, hogy az a bizonyos álom csak egy rémlátomásos emlék, és ha ez a pasas ott a külvárosban tényleg halott, hát valami kellemes helyre került, vagy legalábbis nem fáj már neki semmi. Attól félek, ha most fájdalmai vannak, hát a Halál tényleg foglalja nekem a széket. Vagy talán hagyja, hogy BOB foglalja a számomra. Gondolni se akarok erre! 
   
  Most lezuhanyzok és szunyálok egyet. Még be kell fejeznem Donna karácsonyi ajándékát. Meséltem neked róla? Nem, azt hiszem, nem... Legalábbis nem látom itt, följebb. Nos, úgy éreztem, valami olyasmit kellene csinálnom, amit egy igazi jó barát tesz. Valami olyasmit akartam neki adni, ami kiveri a fejéből az összes ostoba gondolatot, miszerint én valami rettenetes bajba keveredtem. Most tehát ez a feladatom. 
   
  Fölhívtam dr. Haywardot, beszélgettünk egy kicsit és rábírtam, hogy csempéssze ki nekem Donna farmerdzsekijét, amikor a lánya nincs otthon. Elmentem a belvárosi rövidáruüzletbe, és megvettem minden gyöngyöt, paszományt és hímzőcérnát, ami csak volt, minden olyan színben, amit szeret. Az elmúlt néhány éjszaka egyáltalán nem aludtam, hanem a csinos kis minta szerint telivarrtam a dzsekijét. Tudom, időtlen idők óta szerette volna megcsinálni ő maga is, úgyhogy biztosan örül majd neki. Nem szabad hagynom, hogy tovább aggódjon miattam. Abból csak a baj van. 
   
  Viszlát később, kedves Naplóm! 
   
  Szeretettel Laura

  1987. december 23. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Befejeztem Donna dzsekijét. Most hajnali négy óra húsz van. Nem tudok aludni, és azon töröm a fejem, hogy elmegyek Jacques-hoz vagy Leóhoz, némi fűért. Az is lehet, hogy Jacques-nak van még abból a Valiumból, amit néhány hete adott. Az igazán pompás volt. Talán jobb, ha előbb telefonálok. Nem nagyon akarok sétálni az erdőn éjnek évadján, igen jó ok nélkül. 
   
  Mindjárt visszajövök 
   
  L. 

  Na, vissza is jöttem, és nagyon örülök, hogy nem mentem el oda, a világ végére anélkül, hogy telefonáltam volna. Nem is tudom, meséltem-e neked arról az éjszakáról, amikor eltévedtem, és annyira féltem az erdő sötétjében, hogy csak leültem és bőgtem, amíg az ég eléggé ki nem világosodott ahhoz, hogy hazataláljak. Jacques-ék fölajánlották, hogy hazafuvaroznak, de féltem, hogy a papa későn ér haza, és épp akkor állunk meg a ház előtt Leóval vagy Jacques-kal, amikor ő is odaér. Márpedig a papa olyannak szereti az ő kicsi lányát, amilyen régen volt... s amilyennek talán még ma is lennie kellene... Na nem! 
   
  Szóval mindent összevetve, először Leo vette föl a telefont, és közölte, hogy hiányzom neki. Shelley visszajött a nénikéje temetéséről, de az örökségből, amire Leo nagyon számított, nem lett semmi. Lehet, hogy Shelley-nek egy hét múlva vissza kell mennie, mert a nénikéje mindenféle vackot hagyott rá. 
   
  Leo érdeklődött, beküldtem-e már a lapnak a fantáziálásomat. Azt feleltem, már többször tűnődtem rajta, hogy nekilátok és megírom, de előbb kicsit lejjebb kell jönnöm, mert most már jó régen túl földobott vagyok a kokótól. Leo nevetett, és közölte, hogy Jacques akar valamit mondani. 
   
  Jacques belehallózott a telefonba, én pedig elnézést kértem, hogy ilyen későn hívom őket. Azt felelte, ő épp akkor lett volna dühös, ha nem telefonálok, majd "édes kis babájának" nevezett. Én mosolyogtam, de nem mondtam semmit. 
   
  Azt mondta, Leo már elmesélte neki, miért telefonáltam, ő azonban már rég fölkészült arra, hogy előbb-utóbb ez megtörténik. Azt mondta, hogy a melltartómban, a csipkésben, amit a múlt éjszaka viseltem, elrejtette az egyik karácsonyi ajándékomat. 
   
  Megkértem, hogy tartsa egy pillanatig a kagylót, míg megnézem, mi az, de azt felelte, Leo akar valamit mondani. 
   
  Mégpedig azt, hogy Shelley-t kell fölhívnia, aki épp mostanra várja, hogy fölhívja őt valamelyik kamionos-pihenőből, az államhatáron túlról. Úgy gondolom, Leo mostanság nemigen akar az asszony közelében lenni, azért találta ki, hogy ilyen távoli útra kell mennie. Letettem a telefont, és átkutattam a szekrényt a melltartómért. 
   
  A fehér csipkés Jacques egyik kedvence. Drótkosara van, s ettől a mellem igazán osztályon felülinek látszik. Szóval megtaláltam a melltartót... Istennek hála, hogy még nem volt rá időm, hogy kimossam. 
   
  A kosár belsejében, az anyag mögé dugva kis csomagot tapintottam ki. A mérete, mint egy cigarettásdobozé, de nem olyan vastag. Még szerencse, hogy a mama sem találta meg. Amikor kibontottam, észrevettem, hogy a csomagolás egy kitépett lap A hús világa magazinból. A képen egy kicsit Jacques-ra hasonlító férfi térdelt egy tényleg nagyon szép, szőke lány előtt. Szerintem ő a legszebb lány, akit valaha is láttam ebben a képeslapban. Csaknem teljesen meztelen, egy papagáj ül a vállán, a férfi pedig csókolja a lábát, mint aki rajongásig imádja a nőt. A lap aljára Jacques ráírta: "Rád gondolok, Fantázia-lány". 
   
  A csomagban találtam négy Valiumot, két marihuánás cigarettát, negyed gramm kokót és egy ezüst pálcát, amivel a fölszippantani való sorokat lehet kihúzni. Vadonatúj volt és fényes. Annyira izgatott lettem, hogy teljesen elfelejtettem, mennyi az idő. Hallottam, amint a mama felszól, hogy megkérdezze, minden rendben van-e. 
   
  Egy kivételével gyorsan az összes lámpát lekapcsoltam, a kis csomagot visszalöktem a melltartóba, és az egészet az ágy alá csúsztattam. Donna dzsekijét az ölembe vettem, és úgy csináltam, mint aki ültében elaludt. 
   
  Egy pillanattal később a mama már be is lépett a szobámba. Óvatosan fölébresztett, és megparancsolta, hogy bújjak ágyba. Egyenesen briliáns alakítást nyújtottam az ártatlan, szendergő gyermek szerepében. Megcsókoltam, motyogtam valamit, és miután kiment, csaknem negyven percig vártam, míg ki mertem szállni az ágyamból. Kiraktam a kínálatot az ágytakaróra, és a sötétben játszadoztam, míg úgy nem látszott, hogy egy törülközőt az ajtó réséhez gyömöszölve nyugodtan újra fölkapcsolhatom a lámpát. Csak az éjszakai fényt használtam, mert ez sokkal szexibb volt, mint a fejem fölötti, vakítóan fényes égő. 
   
  Elmerültem a mély, kábult, boldog, mocskos és mégis ártatlan fantáziálásban. Később majd többet kell erről mesélnem... De most annyira elálmosodtam... Két Valium van bennem, fölszippantottam még egy vonalnyi kokaint, s elszívtam egy fél staubot. Ez ugyan pazarlás, de itt egyen meg a fene, ha nem maga a tökély! 
   
  Azt hiszem, kicsit még nézegetem A hús világa példányait, míg ki nem világosodik. Majd elmesélem neked, amit kitaláltam, vagy az új fantáziát, ha kapok valamilyen ötletet a képeslapokból. 
   
  Jó éjt, jó éjt 
   
  L.

  1987. Szent Karácsony estéje 

  Kedves Naplóm! 
   
  Kinn vagyok az anyatermészetben, próbálom kiszellőztetni a fejemből azt a sok karácsonyi zsoltárt, amit a mama nyektetett a lemezjátszón, reggel óta. Én tényleg szeretem a karácsonyt, de amikor ennyire fáj a fejem, mint ma reggel, ennél az egymillió zsoltárnál már igazán eggyel se bírok többet. Amikor épp lelécelni készültem, a papa elkapott, és egy táncot kért az ő kedvenc kicsi lányától. Azt hiszem, már évek óta nem táncoltunk egymással. 
   
  Régi bulik jutottak eszembe a Nagy Északiban, a spirituszfőzők gőzölgése, a büféasztalok, kristálycsillárok, ahogy akkor láttam őket, amikor a papa meg én csak pörögtünk, pörögtünk. Hogy már előre tudom: úgy megforgat, hogy a gyomrom kicsit fölkavarodik, de azért jó, és csak nevetünk, nevetünk, nevetünk... 
   
  A ma reggeli tánc a nappaliban vette kezdetét. A karácsonyfa égőit már bekapcsolták, hogy a mama a nap szent hangulatában intézhesse a sütést-főzést, s ahogy pörögtem, néztem az elsuhanó vörös, zöld, kék és fehér fényeket. Egyenesen a papa arcába néztem, hogy ne szédüljek el nagyon, és láttam, hogy a szeme csillogni kezd, majd egy könny formálódik benne, s lassan végigcsorog az arcán. Pörgésünk lassult, és a papa szorosan átölelt, mintha valamitől nagyon félne. 
   
  A mama kijött a konyhából, és közölte: annál szebb karácsonyi ajándékot nem is kaphatott volna, mint hogy engem és a papát ott lát a karácsonyfa alatt, egymást átölelve. 
   
  Olyan sok furcsa dolog történik az életben. Mármint az enyémben, úgy értem. Alig néhány órával a tánc előtt a szobámban ültem, és egy nagyon-nagyon más világban merültem el. Remélem, sosem kell választanom a kettő között. Mindkettő más-más módon tesz boldoggá. Azért jöttem ide, hogy leírjam a fantáziálásomat, amit a lapnak akarok elküldeni, de az szinte túl hideg és túl tökéletes ahhoz, hogy most rágondoljak. Legalábbis itt és most. 
   
  Átmegyek a Dupla R.-be, és iszom egy forró kávét. Talán találok egy üres bokszot. 
   
  Hamarosan folytatom 
   
  L.

  1987. Szent Karácsony estéje, később 

  Kedves Naplóm! 
   
  Amint beléptem ide, a Dupla R. bisztróba, Norma azonnal kitöltött nekem egy csésze forró kávét. Tökéletes. Mondtam neki, hogy privát írnivalóm van, iskolai dolgok, szóval hogy hátramegyek egy bokszba, nem ülök a pulthoz. 
   
  Mielőtt helyet foglaltam volna, elvettem a pultról a kávémat. Két bárszékkel odébb észrevettem egy csöndesen üldögélő öreg hölgyet. Mélyen elmerült egy könyvben, amely Az ártatlanság fátyla címet viselte. Még amikor lapozott, akkor is fogva tartották a történet szépségei. Láttam a tányérján, hogy cseresznyés lepényt evett a la mode, és hogy épp a legjobb úton halad afelé, hogy vérének koffeintartalma jelentősen megemelkedjék. 
   
  Normára néztem, ő elmosolyodott, én pedig megcsóváltam a fejem, mintha azt mondanám: micsoda nagyszerű figura! Kedves, szelíd arcú nénike, aki most aztán alaposan kirúgott a hámból: cseresznyés pitét és kávét vacsorál, egy jó könyvbe bújva. A leghátsó bokszhoz mentem, és kényelmesen elhelyezkedtem. Épp belemélyedtem a fantáziálásba, hogy végre elmondhassam neked, amikor... Shelley Johnson jött ki a mosdóból. 
   
  Leo felesége sokkal csinosabb, mint ahogy emlékeztem rá. Jól megfigyeltem. Nagyon alaposan tanulmányoztam a testét, a mozgását, ahogyan lép; a mosolyát, a hangját. Iszonyatosan változtak, hullámzottak bennem az érzések. Az egyik pillanatban teljesen úgy éreztem, hogy állom vele a versenyt, a következőben meg, hogy semmi esélyem sincs. Ekkor meghallottam, hogy mond valamit Normának, Leóról. Valamit arról, hogy sosincs otthon, ha pedig igen, akkor mindig csak azt akarja. Győztem! Kis dögnek éreztem magam, hogy épp ezt gondolom, de úgy éreztem: azért már épp elég ideje csinálom a férjeddel... És csinálom is tovább, ha te ennyire nem akarod! 
   
  Tudom, hogy nem így értette, amit mondott, de valahogy mégsem voltam képes sajnálni. Mert ha igen, hát többé sosem tudtam volna találkozni Leóval. Képtelen lettem volna rá. 
   
  Figyeltem, ahogy a pultnál ülő öreg hölgy megpróbál kimenni a bisztróból. Szemlátomást nagyon nehezen járt, és egy pillanatig úgy éreztem: talán föl kellene állnom és segíteni neki... de Shelley megelőzött. 
   
  Norma hozott még egy kis kávét, és elmesélte, hogy az öregasszony gyakran jár ide, pedig nehezen mozog. A bot valamit segít, de azért minden lépésért meg kell küzdenie, ahogy nyilván én is láttam. 
   
  Norma azt is mondta, hogy rengeteg idős ember él Twin Peaksben, akiről senki sem gondoskodik. Nincs hová menniük... hacsak nem akarnak Montanába, az otthonba költözni. A legtöbb azonban szeretne itt maradni. Csöndes hely ez, s többnyire ők is boldogok itt. 
   
  Törni kezdtem ezen a fejem. Íme egy megoldandó probléma. Többet is tehetnék, minthogy egy öreg nénit az ajtóig segítek! Hohó! Laura, a versenyző, már megint az élen, legelöl! Általános iskolás korom óta nem éreztem ilyet. Teljesen bepörögtem, hogy valamilyen megoldást találjak arra, miként segíthetném a Norma által említett idős embereket. 
   
  Amikor fizettem, hagytam egy levélkét Normának. Hogy szeretnék többet beszélni vele az öregekről, meg hogy miként segíthetnénk rajtuk. Kértem, hívjon föl, ha ráér. 
   
  Megpróbálom rávenni Ed Hurleyt, hogy vigyen el Johnnyhoz. Épp most vettem észre az ablakból. Remélem, arra megy. 
   
  Hamarosan beszélünk 
   
  Laura 

  Ui.: Karácsony késő éjszakája van. Majd később még többet mesélek, most csak annyit, hogy hallottam, milyen "kiborító telefonhívást" kapott Norma - miután elmentem - késő este a bisztróban. 
   
  Épp Johnnynál voltam, amikor hallottam, hogy Benjamin a seriffel vagy ki a csudával beszél. Később azután elmondta az egész történetet, mert nagyon fölidegesítette magát miatta. 
   
  Most már biztos, hogy Norma egyhamar nem hív vissza, mert Hank, a férje - akitől egyébként sosem voltam túlzottan elragadtatva - megölt valakit a múlt éjjel az autópályán, amikor a Szerencsés 21-en jött hazafelé, gondolom a határ felől. 
   
  Mindenesetre most egy jó darabig leültetik halálos gázolásért. Én örülök, mert egy ideig legalább nem lesz itt. Norma mindig úgy ki van borulva miatta. Nagyon sajnálom szegényt. Hankot viszont egy csöppet sem.

  1988. január 3. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Igen érdekes volt a karácsony. A papa kivett három nap szabadságot, és anélkül, hogy tudta volna, pokolian megnehezítette, hogy földobjam magam. Menstruáció előtti görcsöket kellett produkálnom, hogy hagyjon fölmenni a szobámba, hogy egyedül lehessek. 
   
  Amikor fölfelé mentem a lépcsőn, megálltam, mert hallottam, hogy a papa azt mondja: 
   
  - De hát újév van... különben is, szabadságon vagyok...! Miért éppen most akar egyedül maradni? 
   
  Utána azt is hallottam, hogy a mama azon a kedves, nagyon bölcs hangján elmagyarázza neki, hogy épp a nehezen kezelhető tizenéves korban vagyok. 
   
  - A szülő ilyenkor olyan a gyereke számára, mint a pestis, Leland!... Szerencsések vagyunk, hogy egyáltalán ennyi időt is együtt tölt velünk. Szilveszterkor is csak három órát volt távol, és éjfélre visszajött, hogy velünk ünnepeljen. 
   
  A mama nélkülem is remek munkát végzett, így csak mentem fölfelé tovább, a szobámba, ahol némi békesség, és egy jól megérdemelt szippantás várt rám. 
   
  Egy vonalnyi szippantás minden sebre orvosság. 
   
  Bobbynak és nekem valóban nagyszerű szilveszterünk volt, legalábbis az alatt a három óra alatt, amiről a mama beszélt. Fél kilenctől fél tizenkettőig. Kimentünk a golfpályára, ahol még vagy harminc párocskának volt ugyanaz a terve: kiteríteni egy pokrócot, előkapni kinek-kinek az ízlése szerint való agytompítót (a közönségszavazatok alapján az alkohol jött ki győztesnek, bár Bobby és én egy marihuánás cigit szívtunk), összegömbölyödni a pokrócon, és nézni a csillagokat. 
   
  Kicsit távolabb voltunk a többiektől, de azért elég közel ahhoz, hogy - miközben füstöltük a ciginket - kihallgassuk a többi párost, amint szilveszteri fogadalmakat tesznek, és szilveszteri kívánságaikat küldik a fölöttünk ragyogó csillagok felé. 
   
  Bobby az oldalára fordult, majd felém nyújtotta és a számba tette a marihuánás cigaretta csikkjét. Nagyot, mélyet szippantottam, és olyasmire gondoltam: "Ez most itt valami rettenetesen komolyat akar mondani... Érzem rajta." 
   
  Nagyot szippantott, benn tartotta, fölnézett, kifújta... aztán újra visszanézett rám. 
   
  - Laura? 
   
  - Igen, Bobby? - Kellemes melegem volt, és jól éreztem magam. Imádom a füvet. 
   
  - Laura, nagyon sajnálom, hogy időnként úgy állnak a dolgok, ahogy állnak... közöttünk. Úgy értem, szeretném, ha mindketten... szóval nem tudom... 
   
  - Gyerünk, Bobby! Hallgatlak; nyögd ki már! 
   
  - Nem beszélhetek a nevedben is, de néha úgy érzem, hogy te meg én nagyon közel vagyunk egymáshoz. Még akkor is, ha nem fekszünk le. Egyszerűen csak közel vagyunk... 
   
  Az oldalamra fordultam, és arcom a tenyerembe hajtottam. Hosszú-hosszú ideje nem beszélgettünk. Általában kábultak voltunk, mint a kő. 
   
  - Folytasd! Idáig egyetértek. 
   
  - Máskor meg... Nem tudom, mi a nyavalya. Szóval hogy mindenféle dolgokat csinálok az életben... Ilyen Bobby Briggs-féle dolgokat... de valahogy mégse érint úgy az egész, ahogy kellene. Érted? 
   
  Igyekeztem, így aztán megpróbálkoztam egy föltevéssel: 
   
  - Úgy érted, mintha lenne egy részed, aki iskolába jár, elvégzi a házimunkát, részidőben dolgozik vagy akármi, a másik részed viszont, az, amelyik mindenféléket érez és törődik ezzel a mindenfélével, mintha aludna benned? 
   
  - Igen... igen, valami ilyesmi. De valahogy mégse tudom megfogalmazni, amit mondani akarok. 
   
  Fölkínálta az utolsó szippantást. Úgy döntöttem, elfogadom, és megszívtam a marihuánás cigaretta maradványát, ahogy az ujjai között szorította. Mindig szerettem Bobby bőrének illatát. Kifújtam a füstöt, ő pedig tovább beszélt. 
   
  - Úgy gondoltam, mi ketten csak azért vagyunk együtt, mert valahogy ez olyan elvárható. Idáig világos? 
   
  Bólintottam. Tudtam, mit akar mondani. 
   
  - És most már nem akarom, hogy csak azért legyünk együtt, mert volt egy egyezségünk, amiatt a... Úgy értem Leo meg a lakásán lévő sok "hó" miatt. Néha azt gondolom, hogy ez se számít, máskor meg éppenséggel azt hiszem, hogy ha választanod kellene a "hó" és köztem... Nos, azt hiszem, veszítenék. 
   
  Rámeredtem a pokrócra, amin hevertünk. Igyekeztem meglátni mintázatát a sötétben, de csak halvány árnyékát láttam a vörös-fekete kockáknak, amikről tudtam, hogy ott vannak. Idegesen csipkedtem a gyapjúszövetet. Végül azután képes voltam ránézni Bobbyra. 
   
  Azt feleltem, néha valóban a kokót választanám helyette, de hát néha a kokót választanám mindenki helyett. Azt feleltem, nem akarom bántani, ahogyan senki mást se. Egyszerűen néha úgy érzem, hogy - amiatt, ami az életemmel történik - jobb társaság vagyok magamnak, mint amilyen vagyok vagy lennék másnak. 
   
  Azt felelte, hogy ezt talán megérti, de szeretné tudni, hogy szerintem a kokó-e a probléma. 
   
  Nagyon csöndesen elmagyaráztam neki, hogy igazán épp azért kezdtem szeretni a kokót, hogy ne kelljen "a problémára" gondolnom. Közöltem azt is, hogy a füvet is hasonló okból szeretem. 
   
  Emlékszem, azt mondtam neki: 
   
  - Nem tudok semmit elmondani neked a "probléma" lényegéről, Bobby. Egyszerűen nem megy. Értem, hogy emiatt el akarsz hagyni, de egyszerűen nem tudok róla beszélni neked vagy bárkinek. 
   
  Tisztában voltam vele, hogy a kokain nagy probléma, de hát még mindig semmi BOB-hoz képest. 
   
  Nagyon hosszú ideig nem szólt semmit. Azután megcsókolt. Nagyon hosszú ideig csókolt, amikor pedig abbahagyta, rám nézett és azt mondta: végül is én se ismerem az ő összes problémáit, és hogy majd igyekszik megérteni azokat a perceimet, óráimat, napjaimat, amikor nem ugrálok le-föl a boldogságtól. Valami ilyesmit mondott. Majd pedig azt, hogy úgy érzi, mi együvé tartozunk. Legalábbis most, e pillanatban így érzi. 
   
  Az éjszaka további részében nagyon különös dolgok történtek. Nem kellemetlenül különösek, csak másmilyenek, mint a szokásos, amikor Bobby és én együtt vagyunk. Órákig együtt voltunk, és a végén - ezt a legteljesebb őszinteséggel mondom - szerelmeskedtünk. 
   
  Semmi játék, semmi önfegyelem, öntudat, semmilyen kellemetlen gondolat, sőt: egyáltalán semmilyen gondolat, csak az, ami történik. Lenyűgöző volt. Mind a ketten így éreztük. 
   
  Tudtam, hogy abban a pillanatban szerettem Bobbyt, és tudom, hogy most is szeretem. Csak azon tűnődöm, megengedhetek-e magamnak bármit is ezekből a csodálatos, tiszta érzésekből anélkül, hogy bajba kerülnék BOB-bal? 
   
  Miért van az, hogy mindig, mindig meg kell kérdőjeleznem az életemet, az érzéseimet? Miért nem szerethetem egyszerűen, miért nem veszekedhetek vele, miért nem csókolhatom meg egyszerűen satöbbi, anélkül, hogy aggódnom kellene: hátha meghalok emiatt?! 
   
  Miért van más lányoknak boldog életük? Miért nem mondhatom meg neki az igazat? 
   
  TE MAGAD SE TUDOD AZ IGAZAT. 
   
  Itt vagy! 
   
  OKOS KISLÁNY. 
   
  Mit akarsz? 
   
  RUTINELLENŐRZÉS. 
   
  Pompás. Hát itt vagyok. Ellenőrizted. Most mehetsz! 
   
  EGYMÁS UTÁN HAT ÉJSZAKA LÁTTAM, HOGY ÉG NÁLAD A VILLANY. 
   
  Ezt láthatta mindenki, aki odalent sétált az utcán. 
   
  LAURA PALMER... VISELKEDJ! 
   
  Sosem tanítottál rá, hogyan kell. 
   
  A "VISELKEDJ!" JELENTÉSE: NE GOROMBÁSKODJ! 
   
  Arra a pontra jutottam, ahol már semmi sem érdekel, BOB! Tedd meg, amit meg kell tenned! 
   
  NEKEM SEMMIT SE KELL TENNEM. 
   
  Milyen jó neked. De most aztán tűnj ki a fejemből! 
   
  BIZONYOS DOLGOKAT AKAROK. 
   
  Nem hallak. 
   
  MINDKETTEN TUDJUK, HOGY NAGYON JÓL HALLASZ. 
   
  Kedves Naplóm, itt vagyok a szobámban, egyedül. Nagyon kellemes napom volt, most pedig itt ülök az ágyamon, a takaró tetején, és neked írok. Tudom, hogy ezt az egészet az ellenőrzésem alatt tartom, tudom, hogy LÁTOD BOBOT, MERT VALÓSÁG. VALÓSÁGOS FENYEGETÉS. A SZÁMODRA, LAURA PALMER. MINDENKIRE, AKI KÖRÜLÖTTED VAN. VISELKEDJ! ÖRVENDEZZ, HOGY LÁTHATSZ! 
   
  Soha! 
   
  ETTŐL CSAK MÉG ROSSZABBUL ÁLLNAK MAJD A DOLGAID. 
   
  Az lehetetlen! Menj a pokolba a fejemből! 
   
  SZERETEK ITT. TALÁN MARADOK EGY DARABIG. 
   
  Pompás. 
   
  VISELKEDJ! 
   
  Viselkedjek? Viselkedjek? No jó! Istenkém, BOB, hát tényleg te vagy az? Jaj, de kedves, hogy csak így beugrottál, be, ide a fejembe. Tudod, az ajtó mindig tárva-nyitva. Nem megyünk sétálni egyet az erdőbe, BOB? Gyere! Sétálunk egy jót. Te választhatod ki, hogy mit játsszunk ma este! Mi legyen az... szex? 
   
  NEM. UNDORÍTÓ VAGY. 
   
  Tévedsz. 
   
  PRÓBÁLKOZZ ÚJRA, LAURA PALMER! 
   
  Nem érsz te annyit!... 
   
  ÜZENETET HOZTAM. 
   
  Üzenetet? Kitől?... 
   
  EGY HALOTT EMBERTŐL. 
   
  Megbolondultam. Nem lehetsz valóság! Orvoshoz kell mennem, mert ilyesmiket találok ki! Ura vagyok önmagamnak! Nyugi! Meg kell nyugodnom! 
   
  ÜZENETET. FOGLALJÁK NEKED A HELYET... LAURA PALMER. 
   
  Elég! 
   
  HAMAROSAN ÚJRA ELJÖVÖK. 
   
  Látod? Hát a fejemben vagy! Rajtam kívül senki se tudja a halálról szóló álmom részleteit. Még Bobby se. 
   
  BOB nem valóság! 
   
  Laura

  1988. január 7. 

  A LÁTOGATÓ SZEMÉBEN 
   
  Valami állandó prédának szánt 
  Parányi állat vagyok 
  Akárhányszor megsebeznek 
  Hazaküldenek a fészekbe 
  Véresen 
   
  Én maradok. 
   
  A legnagyobb bolond lehetek 
  Hibás csavar az élet gépezetében 
  Nincs más lény aki 
  Becsülné 
  Az életét 
  Magát 
  Ellenségét 
  És újra meg újra mégis 
  Az ellenség útjában marad 
   
  Én maradok. 
   
  Én már nem becsülöm 
  Az ellenséget 
  A fészket 
  A fát 
  A prédát. 
   
  Várok 
   
  Választási lehetőség nélkül is 
  Megtagadom fenyegetését 
  Nem adhatja ezt a babát 
  A Halál kezébe.

  1988. január 20. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Jó híreim vannak. 
   
  A mai délutánt Johnnyval töltöttem. Különösen jó kedve volt, és úgy döntöttem: túlságosan is tiszta, gyönyörű az idő ahhoz, hogy odabent maradjunk. 
   
  Kimentünk a ház előtti gyepre. Ez tulajdonképpen egy hatalmas kert smaragdzöld fűvel és rengeteg virággal, amit egész évben ápolgat a személyzet, egy csomó zöld kezű, zöld ujjú férfi és nő, meg minden. Ideális hely a szombat délután eltöltésére. Rendszerint hétfőn, szerdán és pénteken szoktam Johnnyhoz menni, de most kiderült, hogy tegnap megvizsgálta egy szakorvos, és Benjamin megkért: ha lehet, ma jöjjek át. 
   
  Magunk között elárulom, hogy a mai nap még jobb is volt nekem. Tegnap - életemben másodszor - lógtam az iskolából. Az egész napot rendcsinálással töltöttem a hálószobámban, átszerveztem a dolgokat. A mama és a papa valami egész napos gyűlésre ment, egészen este hat óráig. 
   
  Kicsit a bútorokat is átrendeztem, és vettem egy zárat a hálószobám ajtajára. Könnyű volt felszerelni, mert tulajdonképp nem más az egész, csak egy biztonsági lánc. Néhány mozdulat a csavarhúzóval, és végre van magánéletem. Ha minden ilyen egyszerű volna! Nem kérdeztem meg a mamát és a papát, hogy zavarja-e őket a dolog, ezért választottam a biztonsági láncot. Úgy gondoltam, majd azt hiszik, csak azért volt rá szükségem, hogy bezárhassam a szobát, ha itthon vagyok. Nem ez a helyzet, de addig, míg ki nem találok valami jó indokot, amit kérdezősködés nélkül elfogadnak... addig ez van. 
   
  Átlapoztam A hús világa néhány újabb számát. Úgy látom, itt az ideje, hogy beküldjem nekik fantáziálásom eredményét. Versenyt hirdettek, amely összesen egy hónapig tart. - A hónap fantáziája. A győztes kétszáz dollárt kap. Lehet névtelenül is pályázni, de azért kell egy postacím. A bankszéfem bérleti díja magában foglalja egy postafiók hatheti használatát. Majd délután átmegyek és intézkedem. Szerintem nem lehet veszélyes ez az egész, ha az ember álnevet használ. 
   
  Azt hiszem, ma rámfért valami újrakezdésféle. Csodálatosan éreztem magam Johnnyval, azt merném mondani, szinte spirituális élmény volt. Fej-fej mellett, hason feküdtünk a fűben, ő pedig egymás után követelte az új meséket. 
   
  Abban a pillanatban, ahogy az egyiket befejeztem, megtapsolt, és azt mondta: 
   
  - Mesét! 
   
  Nem akarta, hogy fölolvassak. Igaz történeteket kért. Életélményeket. Először az jutott eszembe: hát ez teljesen lehetetlen! Nem mondhatok el neki egyet sem az életem eseményeiből! Végül aztán rájöttem, hogy azért össze tudok szedni néhány egészen elfogadható történetet, és az is eszembe jutott, hogy tulajdonképpen elfeledkeztem Johnny szellemi színvonaláról is. Elmesélhettem volna neki akár a fűszereshez vitt bevásárlási listámat is, a megfelelő, mesélő hangsúllyal, a végén akkor is lelkesen fölpattant volna, hogy tapsoljon. Egyszerűen csak részt akart venni valami szemtől-szembeni beszélgetésben, valami emberi kapcsolatban. Hogy hozzá beszéljenek, ne róla. 
   
  Végre képes voltam abbahagyni az önsajnálatot, és elmeséltem neki életem néhány kellemesebb élményét - meg néhány kellemetlenebbet is. Minden egyes történet épp annyit segített rajtam, mint Johnnyn. Kaptam egy esélyt, hogy rádöbbenjek: milyen távol tartottam magamtól a boldogságot, és hogy mennyire hiányzik. 
   
  Képzelheted, hogy mennyire kihasználtam a lehetőséget, hogy locsoghatok valakinek - akár mese, akár nem - anélkül, hogy félbeszakítanának. Nincs kérdés, nincs megjegyzés, semmiféle értékítélet, hogy ki vagyok, hová jutok, ha meghalok. Johnny egész egyszerűen a világ legjobb közönsége! 
   
  Nagyon fölüdített a beszélgetés, és még jól is szórakoztam, hála Johnnynak, aki közben mindenféle rémes arcokat vágott. Megállás nélkül bólogatott, mint aki érti... Mosolygott, amikor én, elkomorult, amikor én is, és amikor kiejtettem a "vége" szót, minden erejével tapsolt. 
   
  Fél három körül Mrs. Horne, aki egészen szokatlan látványt nyújtott úgy, hogy nem volt mindkét hóna alatt egy hatalmas bevásárlószatyor, a szájából pedig nem lógott ki néhány repülőjegy, behívott bennünket ebédelni. Amikor az órámra néztem, megdöbbenten fedeztem föl, hogy csaknem három és fél óra repült el észrevétlenül. 
   
  Mielőtt fölállhattam volna az asztaltól, Johnny megragadta a kezemet, és élete legszebb mosolyát villantotta rám. Behunyta a szemét, majd újra kinyitotta, és kimondta élete első önálló mondatát: 
   
  Azt mondta: - Szeretlek, Laura! 
   
  Még órákig mesélhetném, milyen csodálatos élmény volt ez, micsoda hihetetlen eredmény a részéről, no meg az enyémről is. Életemben nem kaptam még ekkora bókot. 
   
  Ebéd után megnyitottam a postafiókomat. Alaposan végig kell gondolnom ezt a fantáziát. Talán nem is írom ide, a lapjaidra, mert amíg ki nem nyomtatják, addig valójában nem is történik meg velem. Hát nem? 
   
  A közeli viszontlátásra 
   
  L.

  1988. február 1. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Alaposan végiggondoltam eddigi nemi tapasztalataimat, és úgy döntöttem: fontos volna, hogy legalább mindenki nevének kezdőbetűjét magam előtt láthassam, akivel együtt voltam. 
   
  B. 
  B. B. 
  L. J. 
  R. P. 
  J. C. L. 
  T. T. R. 
  D. M. J. 
  C. D. M. 
  M. R. M. 
  D. G. 
  G. N. 
  G. P. 
  D. L. 
  M. R. 
  M. F. 
  R. D. 
  T. T. O. 
  K. M. Y. 
  S. R. 
  A. N. 
  M. D. 
  J. H. 
  M. F. 
  C. S. 
  B. G. D. 
  L. D. 
  J. H. és még számos láthatatlan, ismeretlen - odakint a kunyhónál. 
  T. P. S. 
  M. T. 
  G. L. 
  J. S. 
  M. V. L. 
  C. S. 
  D. M. J. 
  A. W. N. 
  M. S. R. 
  D. D. 
  S. C. 
  H. P. 
  B. E.

  1988. február 9. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Valami nagyon különös történt. 
   
  Az éjszaka kilógtam a házból, hogy meglátogassam Leót és Jacques-ot a kunyhóban. Ronnette-nek is ott kellett volna lennie, s nagyon fölizgultam, hogy láthatom. Különben is, időtlen idők óta nem beszélhettem bizonyos dolgokról egy lánnyal. Donna semmit se értene. Iszonyatosan szükségem volt egy kis igazi csajdumálásra. 
   
  Gyalog indultam útnak, azután úgy döntöttem, hogy nincs ehhez türelmem (súlyos tévedés volt), és elindultam a 21-es autópálya felé, abban a reményben, hogy a kunyhóig hátralévő egy-két mérföldet stoppal tehetem meg. 
   
  Körülbelül negyedóra telt el, amikor észrevettem, hogy egy nagy kamion - pontosan olyan, mint Leóé - közeledik az úton. Fölemeltem a hüvelykujjamat, és hát persze: a kocsi megállt, ajtaja kinyílt. A vezetőfülkében négy nagyon részeg, tökéletesen kábult kamionos ült, akik - már amennyire zavaros locsogásukból megértettem - a városban voltak vedelni. Egyikük megkínált sörrel, én pedig elfogadtam. Nem igazán azért, mert kívántam, hanem mert hirtelen félni kezdtem tőle, hogy fölbosszantom valamelyiket. 
   
  Mondtam nekik, hogy hol tegyenek le, s épp mielőtt befejeztem volna a sörömet, már oda is értünk. Idegesen tépdesni kezdtem az üvegről a címkét. Rádöbbentem, hogy nem állunk meg. 
   
  Szóltam a sofőrnek, hogy túlmegyünk a helyen, ahol ki kell szállnom, ő meg azt felelte: okosabbat is kitalálhattam volna, mint hogy éjnek évadján autóstoppoljak egy ilyen testtel, amit biztosan alig tudtam bepréselni a szexi-feszes farmeromba meg a trikómba. 
   
  Esküszöm neked, kedves Naplóm, hogy nem "préseltem be" magam a ruháimba. Az egyetlen hibám az volt, hogy otthagytam az erdei ösvényt, és nekiindultam egyedül az autópályának. Nagy tévedés volt, de... valahogy nem gondolkoztam. Keresztülhajtottunk Twin Peaksen valami ócska kis motelba, amely olyan ütött-kopottnak látszott, hogy abban sem lehettem biztos: nyitva van-e, s egyáltalán, van-e tulajdonosa. Mondanom sem kell persze, hogy ezek a fickók már jó előre két szobát foglaltak maguknak, s a szó szoros értelmében kézben vittek be az egyikbe. Megjegyeztem a szobaszámot (kétszázhetes), ha később segítségre lesz szükségem, tudjam, hol vagyok. Egyáltalán nem lehettem bizonyos abban, hogy egy darabban kerülök ki innét. 
   
  A sofőrök hihetetlenül bunkó módon viselkedtek. Teli tüdőből üvöltöztek, mocskos szavakat használtak. Rövid ideig azt hittem: ha sikerül fölállnom anélkül, hogy észrevennék, bármikor elrohanhatok, mert simán lefutom ezeket a piás balfaszokat. Óvatos voltam, amennyire csak lehetett, de már abban a pillanatban, amikor még csak próbáltam fölállni, három fickó azonnal rámvetette magát. 
   
  - Hova lesz a séta, bébi? 
   
  - Hé, bébi, miért nem megyünk át a másik szobába egy kis privát táncra? 
   
  Ez volt közöttük a leggusztustalanabb. 
   
  Tudtam, ha nem csinálok valamit gyorsan, valamit, ami a helyzetet az én javamra változtatja, hamarosan bevadulnak, és a végén megerőszakolnak. Rádöbbentem a szörnyű lehetőségre: elképzelhető, hogy ezt nem úszom meg élve. Halálosan megrémültem. 
   
  Magamra erőltettem egy mosolyt. 
   
  - Figyeljetek csak ide... mind! 
   
  Az egyik fickó rámnézett. Tekintete azt mondta: valószínűleg elment az eszem, hogy ilyesféle "szabadságot" engedek meg magamnak, és megszólítom őket. Mindenesetre azért érdekelhette, hogy mit akarok mondani, mert az összes többivel befogatta a pofáját, és a székem köré gyűjtötte őket. 
   
  Még egy műmosolyt sikerült kipréselnem magamból, mielőtt folytattam volna. 
   
  - Figyeljetek! Ha játszani akartok ma este... és gondolom, tudjátok, hogy értem ezt... akkor csináljuk úgy, hogy jó legyen! 
   
  Az egyik fickó, akit tetőtől-talpig tetoválások borítottak, odalépett a székhez, és pokoli nagyot rúgott bele. Hatszor vagy hétszer. Igyekeztem nem olyan halálosan rémültnek látszani, mint amilyen voltam. Fölém hajolt, zsíros haja az arcába lógott, a szája szaga, mint a trágyadombé: 
   
  - Jobb, ha vigyázol a pofádra, kicsi autóstoppos, mer' ahonnét én gyüvök, egy ilyen picsa, mint te, nem meri aszondani egy férfiembernek, hogy nem úgy csinájja, ahogy rajta kivü' senki más nem csinájja! 
   
  - Nem arra céloztam, hogy ne lennétek tapasztaltak! Már a mozgásotokon is látszik, hogy profik vagytok. 
   
  Istenem, micsoda nyomorúságos férfiak voltak! A nyelvem rémülten, idegesen reszketett a számban, míg hazudtam nekik. Hogy lehettem ilyen ostoba! 
   
  Egy másik fickó, aki különben a törődés néhány kisebb jelét mutatta irányomban, javasolta nekik, hogy legalább hallgassanak meg. 
   
  Hátracsusszantam a székben, kiegyenesedtem és gondosan végigmértem őket. Meg kell próbálnod, gondoltam. Vagy sikerül vagy megerőszakolnak és meggyilkolnak. Nem hagyhatod, hogy ilyen söpredék vegye el az életedet! Tégy úgy, mintha minden az ő terveik szerint menne, Laura! 
   
  - Rendben van, nekem igazán nincs ellenemre egy kis pia, egy kis kemény drog, egy kis szex, de csak mértékkel! Nincs ellenemre, hogy kicsit perverz legyek vagy anyás vagy kislányos... még kislányosabb. Sőt, még az sincs ellenemre, hogy kicsit szólistáskodjak, mindegyiktek előtt. 
   
  Nagy böffenések hallatszottak. Mindegyik elégedetten bólogatott. Nyolc kitágult szem, ami jól láthatóan még nagyobb lesz. 
   
  - Szerintem nagyon fog tetszeni nektek a műsorom. Még néhány újításom is lesz a számotokra, néhány finom kis apróság... és ha bárkinek eszébe jut valami, hogy mit szeretne látni tőlem, mit csináljak neki, csak jöjjön ide és suttogja a fülembe. Én minden játékra hajlandó vagyok. De van egy feltételem: a végén kocsival visszavisztek a városba, méghozzá ugyanolyan állapotban, ahogy ide beléptem. Csak semmi erőszak! 
   
  Az egyik úgy gondolta, ő túlságosan is férfias férfi ahhoz, hogy ezt végighallgassa. 
   
  - Akkor váglak pofán, amikor csak tetszik, kis hülye kurva! 
   
  Minden bátorságomat összegyűjtve közel hajoltam hozzá, s igyekeztem nagyon magabiztosnak látszani. 
   
  - Ha neked úgy tetszik, hogy megüss... hogy pofán vágj, ahogy mondani méltóztattál, akkor nem csináltam jól... a dolgomat - nagyot nyeltem. - Nevezhetsz kis hülye kurvának vagy aminek akarsz, de azért kérlek, próbáljuk meg... rendben?! 
   
  Negyven percbe telt, míg meggyőztem őket, és a "műsorom" előtt végre abbahagyták az ordítozást meg az ellenséges viselkedést. A végén mindegyiknek fölajánlottam egy Valiumot a sörébe, és megparancsoltam nekik, hogy üljenek a szófára, igyák meg a sörüket, és akkor kezdem a műsort. 
   
  Életemben nem voltam még ennyire megrémülve. A rémálmok, amikor majdnem elgázolt egy autó a síkos úton, még BOB is, mind semmi volt ezekhez képest. És a négy pasi közül mindegyik elég nagydarab ahhoz, hogy szőröstül-bőröstül befaljon előételnek, még mielőtt megvacsorázik. 
   
  Mind leültek a szófára, annak az egynek a kivételével, akit az ajtóhoz állítottam, nehogy bármelyikük azt higgye, szökni készülök. Egy széket a szoba közepére húztam. Ácsolt faszék volt, kellemesen magas háttámlával... szinte túlságosan is tökéletes. Körbejártam a szobát, és minden villanyt lekapcsoltam. 
   
  Lassan vetkőzni kezdtem, és ahányszor ledobtam egy ruhadarabomat, mindig jól megjegyeztem, hová hajítottam, hogy (amikor majd kinyúlnak, ahogy terveztem), könnyen-gyorsan felöltözhessek és eltűnhessek. 
   
  Némán beszélni kezdtem magamhoz. Nyugtattam magam, igyekeztem elképzelni, hogy nagyon bekábítóztam. Pokolian féltem, hogy valamelyikük egyszer csak fölugrik és rám üvölt: 
   
  - Na, ebből elég, bébi! 
   
  Szerencsére egyik sem tette. 
   
  Lassan nekiláttam a megszokott, "elveszett kislány az erdőben" számomnak... Leónak és Jacques-nak ez a kedvence, mert ebben változok olyan hihetetlen gyorsasággal kislányból "Mamivá". 
   
  Megállás nélkül azon imádkoztam, hogy lekössem az érdeklődésüket, míg el nem nehezül a pillájuk. Odasétáltam az ajtónál álló férfihoz (alighanem ez volt közülük a legaljasabb), fölemeltem meglepően ernyedt kezét és a mellemre tettem. Közben halkan suttogtam hozzá. 
   
  Vagy negyedórába telt, mire simogatni kezdett, és igazán válaszolt a szövegemre. Éreztem, hogy megadja magát, ahogyan Jacques szokta. A többiek közül egy irigykedni kezdett, és azt üvöltötte: 
   
  - Hé, itt meg nem lesz semmi?! 
   
  - Ne aggódjatok, fiúk, nem fáradok el egykönnyen! Sosem unom a dolgot, azt pedig lehetetlen volna elfelednem, micsoda férfiakkal vagyok egy szobában! 
   
  Mindegyiket folyamatosan a boldogság állapotában kell tartanom. 
   
  Megfordítottam a széket, és szóltam az ajtónál álló pasasnak, aki előtt táncoltam, hogy térdeljen le (halkan kértem meg, hogy a szöveg ne hangozzék fenyegetően), aztán táncolni kezdtem. Körbejártam a szobát... mindegyikkel foglalkoztam egy kicsit... körbecsodáltam őket, minden porcikájukat... hazudoztam... (Egyik se ájult még álomba!) 
   
  Végül visszahátráltam a székhez. Most kezdődött az egész produkció legizgalmasabb része... nagyon perverz, mindent megmutató "ülj le és pörögj" mutatvány. Míg ez folyt, mind előrehajolt, és közelről bámulta, ahogy játszom. Én pedig csak folytattam, kicsit finomítottam, kimunkáltam... kibővítettem a műsort. 
   
  Mindent végigcsináltam, ami csak eszembe jutott, hogy fizikailag és érzelmileg elkábítsam őket. Mindegyik fáradtnak látszott, de még mindig sikerült közbetapsolniuk és füttyögetniük. 
   
  Hogy rövid legyek, addig folyt ez az egész mutatvány, míg a négy fickó közül három ájultan kifeküdt, és már csak egyetlen egy maradt. Nagydarab, hájas seggfej, háromnapos borostával, táskás szemekkel. Közölte velem, hogy teljesen elvarázsoltam. 
   
  Megkérdezte, nem akarok-e a másik szobába menni vele. Azt mondta, nála a kulcs. Közel léptem hozzá és megkérdeztem: - Hát a kamionhoz mit szólnál? Ott nem csinálhatnánk? 
   
  - Hát persze. Te döntesz, végül is a te seggedről van szó, bébi! 
   
  Így hát összemarkoltam, amit a ruhámból sikerült - leszámítva a harisnyámat és a melltartómat -, és elindultunk az éjszakába. Törtem a fejem, hogyan kerülök ki innét... olyan gyorsan, ahogy csak lehet. Ki kell jutnom. Egy kis kokóval földobni magam. Hazamenni. 
   
  Amint lehetett, a vezetőülésbe vetettem magam, és csücsöri ajkakkal hívogatni kezdtem. Gyorsan felém csúszott a műanyag üléseken át. Arcát mélyen a két mellem közé temette, én pedig azt gondoltam: jól van, Laura, tapogasd ki közben a sörösüveget.. itt van! Ne mozogj túl gyorsan, tereld el a figyelmét - és BUMM! 
   
  Rettenetesen fejbe csaptam a fickót. Ömleni kezdett a vére. Csak úgy dőlt. Kiugrottam a kamionból, és rohanni kezdtem, félig pucéran... Na és aztán? Minél messzebbre akartam kerülni tőlük, mielőtt rájönnek, mit műveltem. 
   
  Jacques kunyhójához mentem, mert azt reméltem, hogy ő és Leo még ott lesznek, Ronnette-tel együtt. 
   
  Mire odaértem, meglehetősen viharvert és érzelmileg meglehetősen összetört voltam. Az ajtóban könnyekben törtem ki és térdre estem. Ronnette odasietett, fölemelt, a rekamiéra segített. Nem tudtam abbahagyni a sírást! Még azért is szégyelltem magam, hogy olyan módon másztam ki a bajból, ahogy kimásztam... Úgy éreztem, én vagyok a világ legmocskosabb lénye! BOB-nak igaza volt, jaj, milyen igaza volt! 
   
  Megmarkoltam Ronnette karját, és hallottam, ahogy azt mondja a többieknek: 
   
  - Jaj, szegény, csupa vér, gyorsan mosdassuk meg! Ha ez a rengeteg vér rajta marad, csak még hisztisebb lesz! 
   
  A következő dolog, amire emlékszem, az volt, hogy a saját ágyamban ébredek, a csuklómra kötözött levélkével. 

  Drága Laura! 
   
  Igyekeztünk megnyugtatni, amennyire csak lehetett, de teljesen hisztérikus voltál... és megállás nélkül kérted, hogy vigyünk haza. Azt hiszem, senki se hallott bennünket bemenni hozzátok, de ha valaki mégis elkapna, mondd el neki, mi történt. 
   
  Most már minden rendben van. Tudom, mennyire megijedtél... Talán néhány nap múlva látjuk majd egymást, és megbeszélünk valamit, rendben? 
   
  Ronnette 

  Tehát így sikerült az én nagy éjszakám. Gondolhatnád, hogy ebből majd tanulok, de azt hiszem, valami különös okból én erre képtelen vagyok. 
   
  Ma reggel, ébredés után még arról is eszembe jutott néhány dolog, hogy miként tehettem volna még jobbá a tegnapi műsort azoknak a kriptaszökevényeknek! Az agyam újra meg újra végigrohan az este minden történésén, akár egy karcos lemez, ahol a tű minden alkalommal ugyanott ugrik - azzal a különbséggel, hogy ahányszor magam előtt látom az egész estét, minden alkalommal jobb, ellazultabb a produkcióm... Okosabbakat mondok nekik. Időnként egyenesen arra gondolok, hogy visszamegyek és megkeresem őket! 
   
  Most már biztos, hogy megbolondulok... minden egyes gondolatom hibás, őrültség. Teljesen hibás vagyok. 

  Később még beszélünk 
   
  Laura

  1988. március 4. 

  Kedves Naplóm! 
   
  A tegnapi napot Donnával töltöttem, és rádöbbentem, hogy már nincs mit mondanunk egymásnak. Hát persze, dumálgatunk, ő pedig szinte megállás nélkül locsog, de amíg náluk voltam, egész idő alatt csak arra tudtam gondolni, mikor jutok már ki innét. Szinte éreztem, hogy a tiszta, tökéletes falak kezdenek rámcsukódni és összenyomni. 
   
  Bevitt a szobájába, becsukta az ajtót, hogy a fülembe suttoghassa: Mike és ő hamarosan végigcsinálják. Még azt is. Megtervezték az eseményt. Kedd este?... Már nem is emlékszem. 
   
  Szóval elmeséli ezt az egészet, nekem meg talán azt kellene mondanom: - Tyű!, Donna, biztos vagy benne, hogy meg akarod tenni? 
   
  Így hát azt hiszem, Donna hamarosan megkapja Bobby legjobb haverjától, Mike-tól, amit akar. Emlékszel még Mike-ra? Tudod, a rágógumi-hirdetés?! Most mit mondjak? Remélem, jó lesz Donnához. Bár én mindig úgy gondoltam, hogy egy jó nagy seggfej... Dehát végül is nem nekem kell kefélnem vele, mi? 
   
  Jó mulatást, Donna! 
   
  Laura

  1988. március 10. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Itt ültem a szobámban és Bobbyra gondoltam. Talán mégse kellett volna elmesélni neki a kamionosokat! Azóta nem telefonált. Elmondtam neki a teljes igazságot, pontosan ugyanúgy, ahogy ő és én szilveszter este beszélgettünk. Őszinték akartunk lenni... Azt mondtuk, szeretjük egymást... Csak azért tettem, amit tettem, hogy élve kikerüljek onnét. 
   
  Benjamin Horne most telefonált. A mama fölkiabált a lépcső aljáról, hogy engem keresnek, és hogy Benjamin Horne hív. Első kérdésem, még mielőtt akár köszöntem volna, hogy: 
   
  - Johnnynak semmi baja? Mi történt? 
   
  Azt mondta, üljek le egy pillanatra, helyezkedjek el nyugodtan egy széken. Tudtam, hogy a papa itthon van, a mama itthon van... s hogy Johnnynak sincs semmi baja. 
   
  - Mi történt?! 
   
  Azt mondta, Troyt ma reggel megtalálták az egyik határmenti hegyi úton. A lába eltört, és három patkója leesett... Arról már nem is szólva, hogy pokolian alultápláltnak látszott. Odafönt nem talált magának ennivalót. Benjamin azt mondta: tökéletesen bizonyos abban, hogy Troyt találták meg, ráismert a rajta lévő, beégetett Tört Karika jelről. 
   
  Benjamin azt is elmesélte, hogy nézte Troyt, míg a határőrök agyonlőtték. Kétszer fejbe. Azt mondta, látszott a pónin, hogy valaki szándékosan engedte ki az istállóból. Megígérte a telefonban, hogy megtalálja ezt a rettenetes valakit, és gondoskodik róla, hogy mindenki megtudja: mit tett egy gyönyörű, fiatal lóval. 
   
  Letettem a telefont. 
   
  Körülnéztem, és a szobában minden elváltozott. Szürke, majd fekete lett, megint szürke, megint fekete... Olyan rettenetesen rossz vagyok! Akármerre nézek, valami mindig azt mondja: gonosz, tisztességtelen, rossz lény vagyok... Hogy tehettem ezt Troyjal?! 
   
  Ha nem lettem volna ilyen kibaszottul gonosz, most akár ebben a percben is kimehetnék és meglovagolhatnám. Mindketten kirohanhatnánk a rétre, ahol valahogy eléldegélhetnénk kettesben. 
   
  Egyszerűen képtelenség elhinnem, mi történik velem és az életemmel! Hogyan tud az egyik nap olyan hihetetlenül csodálatos lenni, a másik pedig egy rémálom... sötét látomás, amelyben rögtön a halálról álmodom... mint most is, ebben a pillanatban... 
   
  L.

  1988. április 7. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Nemcsak hogy szeretem a munkámat az illatszerosztályon, de imádok olyasvalakivel dolgozni, mint a hűvös, nyugodt Ronnette. Mindig megérti, ha lehangolt vagyok, és nem piszkál érte. 
   
  Bobby megint hajlandó szóba állni velem, és viszonylagos rendszerességgel randizunk - néha kétszer is egy héten vagy átlagosan, mondjuk havonta ötször. Igaz, valaha minden másnap együtt voltunk. Most már az iskolában se nagyon kerülünk egymás mellé. Az egészben az a legmulatságosabb, hogy a többiek megszavazták, hogy mi vagyunk ebben a tanévben a "Legszebb Pár" az iskolában. 
   
  Azt hiszem, még mindig nagyon foglalkoztatjuk egymást, de már inkább csak az érdeket és a kényelmet jelenti egyik a másikunknak. A szerelem és a törődés pedig már rég megszűnt. Elég sokszor dobjuk föl magunkat mindenféle drogokkal, közösen - rendszerint Leónál vagy odakint a Gyöngy-tavaknál. 
   
  Amikor mostanában Leónál narkózunk, Bobby több figyelmet szentel Shelley-nek, mint Leónak vagy nekem. 
   
  Szerintem lesz valami közöttük... ha nincs már most is, titokban. A múlt éjjel ezt elmondtam Leónak. Súlyos tévedésnek bizonyult a részemről. Bárcsak mindig azt a kokót hibáztatnám a szájamon kijövő ostoba dolgokért, ami az orromon át bemegy, de hát nincs ilyen szerencsém. Sokáig kellett Leónak könyörögnöm, hogy nyugodjon meg. Még életemben nem láttam a düh, az erőszak ilyen hirtelen, vad kitörését. 
   
  Egy percig sem kételkedtem soha abban, hogy Leónak igen rossz a modora, de azért aggasztott, hogy ilyen rövid idő alatt ekkora, tomboló haragot volt képes kicsiholni magából. Személy szerint én titokban remélem, hogy Bobby és Shelley között van valami... Egyáltalán nem örülök az ötletnek, hogy Bobby elhagy és egyedül leszek, dehát rosszabb dolgok is történnek az életben, és azt hiszem, Bobby és Shelley nagyon jól illenek egymáshoz. Merjem mondani, hogy Leo Johnson és Laura Palmer is olyan, mint a zsák meg a foltja?... Akárhogy is van, azt akarom mindezzel közölni, hogy mostanában Leo és én többször fekszünk le, mint én és Bobby, és tudom, hogy ugyanez a helyzet Leo és Shelley esetében is. 
   
  Vajon miért azokat az embereket választjuk, akiket kiválasztunk? Hogy bármi áron elkerüljük a magányt?.. A munkarendje, a fizetési csekkje vagy a hálószobában nyújtott teljesítménye elég jó ok arra, hogy valakit társunknak válasszunk, feltéve, ha elég szerencsés vagy, és találsz egy ilyen, minden szempontból megfelelő fickót, és kiderül, hogy még kedves pasas is. 
   
  Úgy látszott, Bobby jól illik hozzám. Kéznél volt. Csinos, népszerű, jó családi háttérrel... és újra meg újra megesküdött, hogy szeret, míg csak rá nem jött, hogy e pillanatban képtelen vagyok bárkit is szeretni. Ha az ember szerelembe esik, az olyan, mintha magasra tartaná a fehér zászlót, és azt közölné az ellenséggel: "föladjuk, szeretjük egymást, és szeretni annyi, mint megadni magunkat". 
   
  Ezt nem tehetem meg, míg biztosan nem tudom, hogy BOB igazán halott. Míg itt nem hever előttem egy tetem, amit akárhányszor kedvemre megrugdalhatok. Istenem, remélem, hamarosan az a nap is eljön! 
   
  Laura

  1988. április 10. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Tegnap bemutatkozó látogatásra mentem a Horne Nagyáruházba, noha már egy hónapja ott dolgozom. Azt hiszem, azt vártam, hogy most majd többet tudok meg, mint amennyit már így is tudok. 
   
  Mr. Battis, az áruház vezetője valami nagy gyümölcsfélére emlékeztetett - valamire, ami lassan rothad... Vajon mit csinál itt, és mikor megy már a csudába? Szegény fickó. 
   
  Mr. Battisnak olyan bűntudata van amiatt, hogy megdugja a főnök "jó embereit", hogy szinte egy percre se megy el az illatszerosztály közeléből. Úgy érzem, mintha kémkedne utánam - úgy jár-kel a nyomomban, mint a döghalál, nincs egy perc nyugtom, hogy fölszippantsak egy fiolányi port, vagy megpaskoljam Ronnette fenekét. 
   
  Emlékszem, mennyire megfélemlítettek Benjamin irodájában a szoba méretei, a megállás nélkül villogó kis égők a sok-sok telefonon, Benjamin látványa, a heverője méretei, és... aha... 
   
  Benjamin azt mondta akkor: 
   
  - Valaki a személyzeti osztályról hamarosan fölhív otthon, Laura, és rövidesen megszervez egy bemutatkozó látogatást. 
   
  Hát nem volt ilyen szerencsém. Mr. Battis meglehetősen hájas és öreg, sokkal kevésbé kifinomult, mint képzeltem, és közelről rendkívül unalmas. Akárhogy is, hamarosan meg kell mondanom neki, hogy jóval jobban idegesít idelent mindannyiunkat, mint amennyire a segítségünkre van, és hogy én személy szerint már halálosan fáradt vagyok, valahányszor mosolyt kell erőltetnem magamra a nevetséges ábrázata meg az unalmas viccei miatt. 
   
  Tisztában vagyok azzal, hogy kis dögnek tűnhetek, de hát hej, ki is érdemeltem! Keményen melózom, és néha bizonyos dolgok az agyamra mennek. 
   
  Most kiveszem a pihenőmet. Negyedóra múlva ismét a tied vagyok. Szükségem van egy cigire meg egy szippantás kokóra. 

  Visszajöttem. Épp amikor kiléptem a női vécé ajtaján, megláttam, hogy Donna közeledik az illatszeres pulthoz. A francba, épp mikor kezdtem jobban érezni magam! 
   
  Odajött és máris locsogni kezdett, hogy a jövő héten elutazik a városból, és mindenféle egyetemeket néz ki magának, hogy mennyire fog hiányozni neki Mike, meg hogy "mennyibe kerül ez a cuki kis üveg?" 
   
  Egyszerre örültem annak, hogy látom, és mégse örültem. Egyszerűen kiborít, hogy olyan boldog Mike mellett. Nem mintha annak örülnék, ha Mike rosszul bánna vele, de valahol mélyen azt szerettem volna érezni, hogy Donna engem jobban szeret, vagy az én társaságomra nagyobb szüksége van, mint az övére, Mike-éra. Most, hogy ideírtam ezt, már érzem is, milyen önző vagyok, különösen, hogy én voltam az, aki egy idő után nem hívtam Donnát. Tulajdonképpen már nem is vagyunk barátok. 
   
  Azt hiszem, épp olyanok vagyunk, mint mindenki más. Azt ígérjük egymásnak, hogy valami örökké fog tartani, közben pedig csak addig tart, amíg úgy istenigazából bele nem ununk. 
   
  Amikor odább sétált, majd kiment az ajtón, olyan volt, mintha örökre elhagyna. 
   
  Laura

  1988. április 21. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Ronnette most hívott föl a melóból, és azt mondta: noha tudja, hogy ma van a szabadnapom, estig nem kap senkit az osztályra, és jól jönne egy kis segítség... nem volna kedvem bejönni? 
   
  Más szóval: mondd otthon mindenkinek, hogy ma későig dolgozol. Ugyanakkor csöndes kis parti lesz Leóval és Jacques-kal az erdei kunyhóban. 
   
  Ronnette és én egész különleges jelrendszert alakítottunk ki bizonyos dolgok és helyek jelölésére. "Azonnal szükségem van a segítségedre" azt jelenti, hogy: "Kellene egy löket kokó, van nálad?" Vagy: "Most rögtön szükségem van segítségre az illatszerosztályon" azt jelenti: "Nincs kokain a kunyhóban, hozd el mindet, amid van." 
   
  Így hát Ronnette és én kiautóztunk a kunyhóhoz. Útközben igyekeztem meggyőzni, hogy sosem ismernék föl, semmi baj nem érné, viszont hihetetlenül meggazdagodna, ha hajlandó volna csinálni velem "azt". "Az" alatt az értendő, hogy fotókat küld magáról A hús világába. Meséltem neki, hogy föl kéne adni egy kis hirdetést: szerény díjazás ellenében hajlandó malac magnószalagokat, bugyit és fotókat küldeni magáról bárkinek... satöbbi, satöbbi. Nyisson egy bankszéfet, találjon ki egy nevet és egy hamis élettörténetet - Jacques akár még ma este megcsinálja a fényképeket. 
   
  Egy-két órán át csak piáltunk a kunyhóban, azután közöltem Jacques-kal, hogy szeretnék néhány rögtön előhívódó, polaroidképet csináltatni magamról. 
   
  A vörös függöny elég nagy volt háttérnek, a kunyhó fényei, színei pedig elég kéjesek ahhoz, hogy ha igazán megfelelő pózokba vágom magam, akár egymillió példányt is eladjak a képekből. 
   
  Leo és Jacques alaposan bepörögtek attól, amit csináltam. Utána kitaláltam egy új módszert az elcsábításukra. 
   
  Ronnette látott "akció" közben, és úgy véli, talán mégsem rossz az ötletem. 
   
  Viszlát 
   
  Laura

  1988. július 22. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Boldog tizenhatodik születésnapot nekem... 
   
  Olyan ez az egész, mint egy álom. Rossz, nagyon szomorú álom egy kislányról, aki egész életében arról álmodott, milyen boldog lesz tizenhat évesen. 
   
  Kedves Naplóm! Istenem, olyan gyönyörű elképzeléseim voltak a fiúról, aki szeretni fog, aki sosem hagy el! Gyönyörűséges álmok arról, hogy miként fogunk én és barátnőim a vadonatúj autómmal kikocsikázni a partra, hogyan vetkőzünk bikinire és ugrunk a csillámló vízbe. Tökéletes testem lesz, tökéletes bőröm, tökéletes családom és tökéletes otthonom - csillagos ötös diák leszek, aki segítőkész, és megkeresi a maga zsebpénzét. 
   
  Saját pónit akartam, egy cicát és talán egy kutyát. Donna Hayward majd mellettem áll a szülinapomon, fehér csipkeruhát visel, és a barátainkkal a kertkapunál randevúzunk. A szüleink imádják a két fiút, mert hát ők is tökéletes szülők. 
   
  Ilyenekből álltak az álmaim, mindaddig, míg el nem kezdődtek a rémálmok. Nem, biztosan nem hittem, hogy ezek a fényképész után kiáltó pillanatok mind megvalósulnak az életemben, dehát azért voltak álmaim, és hittem, hogy bármi megtörténhet. 
   
  El nem tudom neked mondani, milyen különleges, milyen értékes lehet egy ilyen vágyálom... Nem is hiányzott, míg el nem tűnt. Szép álmok nélkül hideg, üldözési mániás és barátságtalan lettem, és kinyíltam minden rettenetes élményre. 
   
  Az igazság javát már tudod. Nem ilyennek gondoltam a tizenhatodik születésnapomat. 
   
  Bobby Briggs és én úgy döntöttünk, hogy lélegzetvételnyi szünetet tartunk a kapcsolatunkban - szerintem most már egészen biztos, hogy van valami közte és Shelley között -, nem érdekes. Nem tudom úgy szeretni Bobbyt, ahogy megérdemelné, és a lelkem mélyén szinte belehalok, hogy ezt be kell ismernem. 
   
  Donna Hayward nem áll mellettem a születésnapomon. Valami történt velünk. Felnőttünk, együtt nőttünk föl, de én valahogy hirtelen eltávolodtam tőle... Bizonyos események megöregítettek, megkeserítettek. 
   
  Most már látom, tévedtem, amikor ostobának tartottam, csak azért, mert ő nem keseredett meg - igaz, hozzá nem jár senki késő éjjelenként az erdőből, hogy biztosítsa: nincs remény. Nem. Az az én életem. 
   
  Nincs vadonatúj kocsim se. A szüleim szokták kölcsönadni az övékét. Miért is lenne autóm Twin Peaks városában? Igazán nincs rá nagy szükségem. 
   
  Igyekszem keményen dolgozni, de ennél is többet kell tennem. Még keményebben kell dolgoznom, hogy jóvátegyem minden bűnös tettemet... minden kokainos tombolásomat, mindennap, minden éjjel, hónapokon át. Kábítószeres szenvedélybeteg vagyok, és arra kényszerítettem Bobbyt is, hogy drogokat áruljon az utcán, mert megzsaroltam, hogy különben elhagyom. Tudom, most már sosem fogad vissza. Különben se érdemelném meg őt. A kemény, csinos külső alatti aranyszívet... fantáziáim férfiját. Abba kell hagynom a kokaint! 
   
  És a szex! Jóval több, mint amit egy magamkorú lánynak ismernie kellene. Nagyon sokkal több. A szex, ami mind sötétebb és sötétebb lesz - a bosszúállás aktusa, nem a szerelemé. 
   
  Néha szeretek nőkkel lefeküdni, mert pontosan tudom, hogyan szerezzek gyönyörűséget nekik, és ez oly sok lehetőséget ad az uralkodásra. 
   
  Ilyen hatalmas erőre vágyom örökké, ami megint csak ad némi magyarázatot a kokainra. Gyakran félek, hogy tetteim egyenesen a pokolra juttatnak. 
   
  Volt egy pónim. Gyönyörű pónim. Troy. Sörényének gazdag fahéjszíne volt. Megint csak magamat hibáztathatom. Bár lehetnek az életemben olyan körülmények, amelyek azt hitetik el velem, hogy mégiscsak jól tettem... Nem számít! Megbolondított saját álmom a szabadságról, és kivezettem Troyt az istállóból. Rácsaptam a tomporára, keményen. Figyeltem, amint elmegy... Azt hiszem, egyszer visszanézett, de én hátat fordítottam neki. Valahogy már akkor éreztem, mi fog történni vele - miattam. 
   
  Kiéhezetten, patkó nélkül, törött lábbal találták meg a határ menti hegyi ösvények valamelyikén. Benjamin Horne figyelte, amint némán elfogadja a koponyájába lőtt két golyót. 
   
  Tolvaj lettem, miként látogatóm, BOB is. Büszkeséget és reményt, bizalmat lopok... 
   
  A cicám... Erről már nem is beszélek. Már az is kibírhatatlanul szomorú, ha csak gondolok rá. 
   
  Mennem kell. 

  Később folytatom 
   
  Laura

  1988. július 22. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Elég a múltból, meg hogy miként folytatom, és hogy mik a jelen hibái! 
   
  Van egy újságom a számodra, ami engem úgy ért mintha pofon vágtak volna. Teherbe estem. Hét és fél hetes terhes vagyok. Senki sem tud róla, csak te meg az asszisztensnő a klinikán (ma délután kölcsönvettem a kocsit és elmentem orvoshoz, hogy biztos legyek a dologban). Hát most biztos vagyok benne. E pillanatban annyi hang szól egyszerre a fejemben!... 
   
  Egyetlen porszemnyi kokót se szippantottam múlt éjszaka óta - valóságos örökkévalóságnak tűnik. Bárcsak az egész életem álom volna! Hosszú, különös álom, számos valósághű fordulattal, kapcsolatrendszerrel, de azért huhú... hát ez mégse lehet Laura Palmer élete... Olyan rettenetesen szeretném jól csinálni! Miért?! 
   
  Fogalmam sincs, ki az apja a babának. S most már nem is sírhatok tovább, mert ma van a tizenhatodik születésnapom, és mindenki azt kérdezi, mi a csudától vagyok így kiborulva? Én pedig nem mondom meg senkinek. 
   
  Laura

  1988. augusztus 2. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Már egy teljes hét telt el azóta, hogy BOB utoljára meglátogatott. Olyan tompa, bénult vagyok, hogy tegnap például a szó szoros értelmében az jutott eszembe: bárcsak jönne és vagdosna össze, ahogy szokott. Elvenné tőlem ezeket a megállás nélkül, állandóan újra meg újra visszatérő gondolatokat - persze, akkor nem mer mutatkozni, amikor szeretném, hogy jöjjön! 

   
  EZ A LAP KI VOLT TÉPVE 
  (amikor a naplót megtalálták) 

   
  EZ A LAP KI VOLT TÉPVE 
  (amikor a naplót megtalálták) 

   
  Mostanában úgy gondolok a Halálra, mint egy társra, akivel találkozni vágyom. 

  Viszontlátásra 
   
  Laura

  EZ A LAP KI VOLT TÉPVE 
  (amikor a naplót megtalálták) 

   
  TE KIS CAFAT! 
   
  Itt vagy, Bob? 
   
  MINDIG. 
   
  Miért nem hurcolsz el most rögtön? Miért nem veszed el az életemet... most? 
   
  TÚL EGYSZERŰ VOLNA. 
   
  Micsoda faszság! Meg fogok őrülni! Nem bírok így élni tovább! Vagy tűnj el a kibaszott agyamból, takarodj az életemből, a házamból, az álmomból most rögtön... vagy ölj meg! 
   
  JAJ DEHOGY, HÁT ÍGY NEM LENNE AZ EGÉSZBEN SEMMI ÖRÖM! 
   
  Szóval kezdettől igazam volt! Mindig is az volt a végső célod, hogy megölj! 
   
  NÉHANAP. AZ ÉLET TULAJDONKÉPPEN CSAK AZ A SZAKASZ, AMI A HALÁL ELŐTT ESIK MEG VELED. TUDNI AKARTAM, MIT LEHET BENNE CSINÁLNI. 
   
  Tehát én egy kísérlet vagyok? 
   
  IGEN. EZT EGYÉBKÉNT EGYSZER MÁR MONDTAD. 
   
  Még csak esélyem sem volt soha... 
   
  DEHOGYNEM. 
   
  Nem hiszek neked. 
   
  SENKI SE. EZÉRT IS... BUKTOK EL A VÉGÉN. 
   
  Elbukunk? 
   
  IGEN. LEBUKTOK A SÖTÉT SEMMIBE. HÁT NEM ARANYOS? 
   
  Nem. 
   
  NEM?! 
   
  Már mondtam, hogy gyűlölöm ezt az egészet! Gyűlölöm magam és mindent, ami körülöttem van! 
   
  EZ BIZONY ELÉGGÉ KELLEMETLEN. 
   
  Mondd, Bob, te valóság vagy? 
   
  SZÁMODRA ÉN VAGYOK AZ EGYETLEN LÉTEZŐ VALÓSÁG. 
   
  De... 
   
  ISMÉTLED MAGAD, MEGÁLLÁS NÉLKÜL ARRÓL LOCSOGSZ, HOGY NEM TESZEL TÖBBÉ SEMMI ROSSZAT... PEDIG SOSEM FOGOD ABBAHAGYNI! 
   
  Amikor először jöttél el hozzám, még nem tettem semmi rosszat! Egészen kislány voltam! Csupa jóság... És boldogan éltem! 
   
  NEM IGAZ. 
   
  Örökkön-örökké beszélhetnék hozzád, mégsem tanulnék tőled semmit. 
   
  A BÖLCSESSÉG KÚTFEJÉVEL MINDIG NEHÉZ BESZÉLGETNI. EZ AZ A PARÁZS, AMIN ÁT KELL KELNED! 
   
  Hallani sem akarok tűzről, parázsról! 
   
  AKKOR HÁT NEM VAGY KÍVÁNCSI A VÁLASZRA?! 
   
  Ki vagy te... valójában?! 
   
  AZ VAGYOK, AKINEK FÉLSZ LÁTNI. 
   
  Elég, már értem! Épp elég. Mennem kell. Most már eredj! Kérlek! Menj! 
   
  KELLEMES VÉGSŐ NAPOKAT, LAURA BÉBI! 
   
  Megbolondultam. Kedves Naplóm, egy ideig most nem beszélgetek veled. 

  L.

  1988. augusztus 10. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Nehéz mindent leírnom anélkül, hogy ne önsajnálatnak tűnnék, pedig ez még csak fele az igazságnak. Néhány perc alatt véget ért minden, de közben mindenféle hangokat, mellettem elsuhanó szavakat hallottam... Az élet sarkon fordult és elrohant mellőlem. 
   
  Bejött a doktor, hatalmas mancsait már gumikesztyűbe rejtette, a szeme pedig olyan steril volt, amilyen a műtő és a csillogó műszerek. 
   
  Kezet rázott velem. A gumikesztyű valahogy emlékeztetett valamire. Ő lenne BOB? 
   
  A babával együtt töltött utolsó percek voltak életem legrémesebb pillanatai. Miféle döntést hoztam? Egyáltalán, ki volt az apja? 
   
  A doktor magasba lökte mindkét mancsát, és azt mondta: 
   
  - Átkozott mandzsetta! 
   
  Föltűrte a köpenye ujját, és dolgozni kezdett. 
   
  Gépek zümmögtek. A műtőben várakozó nővér hirtelen megragadta a karomat. Elmosolyodott, az orvos pedig a szétterpesztett lábam közé hajolt, és egy jó percig tétován kotorászott. Fölnézett, és azt mondta: 
   
  - Most egy kis kellemetlenséget fog érezni. 
   
  Így hát behunytam a szemem, és én is erősen fogtam a nővér kezét. Azt kívántam, akárkinek volt is a gyereke, bárcsak jobb időben jött volna el. 
   
  Jöttél volna egy házasságban. Olyan szövetségbe, amelybe beleszülettél, nem pedig amelynek kiváltója lettél. 
   
  Gyermekem, bárcsak ajándék lettél volna azoknak, akik készen állnak rá, nem pedig teher, mint oly sok más kis magzat előtted. Gyere vissza, gyermekem, amikor már nem leszek gyermek én magam is! 
   
  Laura

  1988. augusztus 10. 

  Kedves Naplóm! 
   
  A kórházból hazafelé egész úton sírtam, és arra a rengeteg mindenre gondoltam, ami a legutóbbi néhány hónapban történt velem - vagy amit hagytam megtörténni. Szerettem volna, ha Maddy is velem van. Majdnem megkérdeztem, eljön-e, de még időben meggondoltam magam. 
   
  Egyetlen jóleső érzésem, hogy ma, pontosan hajnali egytől számítva immár tizenkilenc napja, hogy színjózan vagyok. Semmi kokó. Sokkal nehezebb volt, mint amennyire valaha is el tudtam volna képzelni. Néha már csak szokásból is megvizsgálom az ágytámla rejtekét, hogy nem maradt-e egy vékony rétegnyi por az odadugott narkós felszerelésen. 
   
  Egyébként elfelejtettem mesélni, hogy néhány nappal ezelőtt Norma telefonált, és holnap találkozunk, hogy megbeszéljük elképzeléseimet arról, miként lehetne segíteni Twin Peaks idős emberein. Remélem, sikerül, mert ez nagy áldás volna a városnak, de jól jönne az én kábítószer-mentességemnek is. 
   
  Mikor hazaértem, hirtelen rádöbbentem, mennyire fájok belül. Azt hittem, a lépcsőn se tudok fölvergődni. A mama azonnal elcsípett, és faggatni kezdett: 
   
  - Na, hogy ment? 
   
  - Ó, mama, kitűnő felvételi beszélgetés volt! 
   
  Szorosan markoltam a lépcsőkorlátot, és közöltem vele, hogy ma korán ágyba bújok. Szinte éreztem a tekintetét a hátamon, ahogy másztam fölfelé, fokról-fokra, keservesen. Épp, amikor fölértem, a mama utánam szólt, hogy az unokatestvérem, Maddy keresett telefonon. Döbbenten álltam ott. Maddy, úgy látszik, meghallotta, hogy lelkemben utána kiáltottam. 
   
  Ugyanebben a pillanatban azonban a mama pillantását is éreztem - a tömény féltékenység szinte belefúródott a hátamba. 
   
  Pihennem kell. 
   
  Laura

  1988. augusztus 16., hajnali negyed négy 

  Kedves Naplóm! 
   
  Most már jó ideje nem találkoztunk mi ketten ilyen késő éji órán. 
   
  A józanság egy rohadt kurva! Soha nem éreztem magam ilyen paranoiásnak, mint az elmúlt néhány napban. Úgy érzem, mintha minden barátomat elveszítettem volna az átkozott józanságom miatt. 
   
  Ronnette-tel már nem beszélgetünk úgy, mint régen szoktunk, még a munkában sem, az erdei kunyhóban rendezett bulikra pedig egyáltalán nem kapok meghívást. 
   
  Bobby pedig már sose telefonál. Én hívom őt! Milyen fura! Szemlátomást kitűnően érzi magát nélkülem, ettől pedig én érzem úgy, hogy ezt mindenki észreveszi, és még inkább nem áll velem szóba egyáltalán senki. Vajon tényleg az a mindenkire rossz hatással lévő szörnyeteg vagyok, akinek BOB mindig is mondott?! 
   
  A józanság azt jelenti a számomra, hogy végül teljesen egyedül maradok? Még új barátom, Harold Smith is 

   
  EZ A LAP KI VOLT TÉPVE 
  (amikor a naplót megtalálták)

  1988. augusztus 20., hajnali 5 óra 20 perc 

  Kedves Naplóm! 
   
  Most nagyon sötét van a szobámban. Csak az éjjeli lámpa fényében írok neked. 
   
  Nem akarom, hogy bárki is ébren lásson. Rettenetesen meg vagyok rémülve. 
   
  Épp most volt egy rémlátomásom, izzadok, mint az őrült, és alig kapok levegőt. Álmomban a világon mindenki drogos volt, én viszont épp abbahagytam. Nem is tudom, miért... talán mert jobban éreztem magam tőle. Azt hiszem, álmomban úgy gondoltam, hogy ez a helyes, ezt kell tennem. 
   
  Amint abbahagytam a kokózást, láthatatlan lettem. Üres semmivé váltam és körbelebegtem Twin Peakst... az iskolát... Senki sem vett észre, senki! Berohantam az osztályba, megláttam Donnát, és egyenesen odasétáltam hozzá. Elébe álltam és beleordítottam a képébe, de nem hallott és nem látott meg. Bobby és Shelley sétált felém a folyosón. Elmerülten beszélgettek egymással és egyszerűen átsétáltak rajtam! Amikor megfordultam, hogy utánuk menjek, az ivókútnál megláttam Leót és Jacques-ot. Még ők se vettek észre! 
   
  Képtelen voltam bárki figyelmét fölhívni magamra, vagy meggyőzni őket, hogy valamicskét is számítok, mert hát nekik nem is számítottam. Nem vettek észre, mivelhogy józan voltam. 
   
  Az egész álom olyan rettenetesen valószerűnek látszott! Olyan egyedül éreztem magam! 
   
  Amikor fölnéztem, hogy ellenőrizzem, ég-e a lámpa a folyosón, odakint, az ablaküvegen túlról BOB-ot vettem észre. Röhögött (hangját, nevetését valamennyire tompította az üveg). A szemétláda BOB! 
   
  A szoba túloldaláról is jól láthattam az éjjeli lámpa narancsszín fényétől megvilágított arcát. Csak egy üvegtábla választott el bennünket. Megállás nélkül röhögött, majd lassan, komótosan eltűnt az ablakom négyzetéből. Képtelen voltam elaludni napkeltéig, míg az ablakon át meg nem láttam a hajnal első fényét, amelyek már távol tartják őt. 
   
  Szeretettel 
  Laura

  1988. augusztus 20., később 

  Kedves Naplóm! 
   
  Mr. Battis megkért, hogy fél hatkor menjek be az irodájába. Negyed hatkor szóltam Ronnette-nek, hogy el kell mennem, de sietek vissza, hogy segíthessek neki az újonnan érkezett árut kirakni. 
   
  Néhány percig egyedül maradtam Mr. Battis irodájában. Leültem az íróasztal előtt álló székre. 
   
  Amikor Mr. Battis belépett, gyorsan végigmért, és rám mosolygott. Kedvel engem, ezt mindig is tudtam, de most ez egész nyilvánvaló volt. 
   
  Mr. Battis két lépést tett az irodája ablaka felé, és kilesett a függönyön. 
   
  - Valami azt súgja nekem, hogy kegyednek nem volna ellenére valami jobbfajta munka. 
   
  - Igen - keresztbe tettem a lábamat. - Ez igaz. 
   
  Még mindig kifelé bámulva az ablakon, folytatta: 
   
  - Azt hiszem, mi megtaláltuk ezt a munkát kegyednek. 
   
  - És mi volna az, Mr. Battis? - kérdeztem. 
   
  - Háziasszonykodás, vendégszórakoztatás... rengeteg előbbrejutási lehetőséggel. 
   
  - Háziasszonykodás? 
   
  - Tud táncolni, Miss Palmer? 
   
  - Amory, én egész sereg dolgot tudok. 
   
  - Hát akkor igazán rengeteg pénzt kereshet. 
   
  Mr. Battis fölszólított, hogy szombaton jöjjek ide a szobájába, ahonnét majd (Ronnette-tel együtt) elvisz bennünket a határon túlra, egy Félszemű Jack nevű mulatóba. 
   
  Megköszöntem a lehetőséget, és kijöttem az irodájából. Míg visszafelé ballagtam az illatszerosztályra, eldöntöttem, hogy a józanság nem nekem való. 
   
  Ronnette azt mondta, kis ideig hajlandó falazni nekem. Bevittem a fioláját a raktárba. Fölszippantottam az adagjaimat, megfordultam, hogy kimenjek - és ott kuporgott a sarokban BOB, diadalmasan vigyorogva. 

  Ez már a második félidő 
   
  Laura

  1988. augusztus 23. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Elmondhatatlanul jobban érzem magam most, hogy a kokain visszatért az életembe! 
   
  El akartam mesélni neked, mi jött ki a Normával való találkozásomból. Először is kitaláltam, miként lehetne a legjobban segíteni azokon az öregeken, akik már a lakásukról se tudnak kimozdulni. 
   
  Meleg ételt fogok szállítani az idős embereknek, akik nem tudnak elmenni étkezni. Elmeséltem Normának, hogy szerintem a program neve: Terülj, kocsi! 
   
  Normának nagyon tetszett az ötlet, és megígérte, hogy telefonál néhány embernek a városházára, meg talán a kórházba is. Így szerezhetjük meg a leginkább rászorultak névsorát anélkül, hogy sokat kellene mászkálnunk. Norma vállalta, hogy főz. Naponta kétszer, heti négy alkalommal. A bevételen fele-fele arányban osztozunk. Én viszem ki az ételt a házakhoz, és talán visszanyerek valamennyit az önbizalmamból... Vagy lehet, hogy túl magabiztos vagyok? Netán már annyira belehülyültem megint a kokóba, hogy nem tudom a különbségeket? 
   
  Szóval ma kétszer megyek a bisztróba, meleg ételért. 
   
  Épp Normának segítettem a sütőből kiszedni az ételt, amikor Josie Packard belépett. 
   
  Néhány szót váltottak Normával, s közben Josie teljesen kiborult, majdnem sírt. Norma félrevont, és elmondta, hogy Josie-t már megint piszkálták az angol kiejtése miatt... Az biztos, hogy szegényt meglehetősen zavarja az ilyesmi. 
   
  Rögtön szóltam neki, hogy ha akarja, szívesen adok néhány angol leckét. 
   
  Norma rám mosolygott, és megveregette a vállam. Josie előrébb lépett és azt felelte: 
   
  - Nagyon boldog volnék, ha fizethetnék a szolgálataidért. 
   
  Kezet ráztunk és közölte, hogy legközelebb jövő hétfőn este ér rá. Mondtam, hogy az nekem is jó; szóval első lecke: jövő hétfőn. 
   
  Hamar eljöttem a bisztróból a kajával. Háromnegyed órám van, hogy az összeset leszállítsam, és még Johnny Horne-hoz is eljussak. 
   
  Először Mrs. Tremond lakására mentem. A tálcát az ajtaja előtt hagytam, a megfelelő levélke kíséretében, melyben arra is megkértem, hogy adjon nekem saját kulcsot a lakáshoz. 
   
  Harold Smith volt a következő. Azt hiszem, már meséltem neked, milyen érdekes ember. Igen kedves. Valaha botanikus volt, s valami különös oknál fogva, amire nem emlékszik, egy reggel arra ébredt, hogy agorafóbiája, közösségiszonya lett. Úgy gondolja, a Halál odakint várakozik az ajtó előtt, és hogy késő éjszaka úgy kiált érte, mint valami különös madár. 
   
  Behívott beszélgetni, de mivel már így is későre járt, mondtam neki, hogy most csak beugrottam, majd legközelebb. 
   
  Épp időben érkeztem Horne-ékhoz, már menni készültek. Jó szórakozást kívántam nekik, és megígértem, hogy Johnny-val semmi baj se lesz, ne aggódjanak. 
   
  Rábeszéltem Bobbyt, hogy hozzon föl nekem néhány adag kokót. Johnny és én az egész estét a meséskönyvei olvasásával töltöttük, és közben fagylaltot nyalogattunk. 

  Később folytatom 
   
  Laura 

   
  EZ A LAP KI VOLT TÉPVE 
  (amikor a naplót megtalálták) 

   
  EZ A LAP KI VOLT TÉPVE 
  (amikor a naplót megtalálták)

  1988. augusztus 31. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Most olvastam el újra a tegnapi bejegyzést, és hirtelen nagyon szégyellni kezdtem, hogy élek. Az a lány, aki ezt a naplót a tizenkettedik születésnapjára kapta ajándékba, már évek óta halott, és én, aki elfoglaltam a helyét, csak gúnyt űztem az egykori álmaiból. Tizenhat éves vagyok, a kábítószer rabja, prostituált, aki az apja munkatársaival kefél, nem beszélve a nyavalyás rohadt fél városról, s az elmúlt héthez képest csak annyi a különbség, hogy most már fizetséget is kapok érte. Az életem az, aminek a szobában lévő másik akarja. 
   
  Így hát, amikor egymagam vagyok, az életem: semmi. 
   
  Az éjjel azt álmodtam, hogy ott állok Jacques kis kunyhója előtt az erdei tisztás közepén, és keresem az utat befelé. Álmomban nem volt ajtó a kunyhón, csak egy ablak, épp olyan, mint az én hálószobámé. Benéztem ezen az ablakon, és azt láttam, hogy Waldo összevissza repdes a szobában, verdeső szárnnyal, mégis nagyon-nagyon lassan. Mintha lassított filmen mozogna, de látszott rajta, hogy halálos pánikban van. Elkiáltotta magát, mintha figyelmeztetni akarna: 
   
  - Laura, Laura! 
   
  Hirtelen BOB lépett az ablak négyzetébe, s markába kapta Waldót. BOB felém fordult, mosolygott és egyetlen, könnyed szorítással halálra roppantotta a madarat. 
   
  Hátratántorodtam az ablaktól, és úgy rohantam el a kunyhótól, a tisztásról, ahogy csak tudtam. De akárhogy is siettem, akármerre fordultam rémülten rohanva, a ház döbbenetes módon mindig előttem állt, és ahányszor arrafelé néztem, BOB mindig közelebb jutott ahhoz, hogy kipréselje magát az ablakon. 
   
  Térdre estem. Minden elnémult. Fölnéztem, és alig tízméternyire tőlem egy hatalmas baglyot láttam meg. Most, hogy visszagondolok erre az egészre, még mindig bizonytalan vagyok. Barát volt, vagy ellenség? 
   
  Ott álltunk, és minden hang nélkül, hosszú ideig egymásra meredtünk. Úgy érzem, mintha mondani akarna valamit, de nem szólt. 
   
  Úgy ébredtem, hogy azt remélem: amit egyszer a Tuskó Lady mondott ("olykor hatalmas a bagoly"), épp a mai napra vonatkozik, és azt jelenti, hogy végre valami jó dolog történik velem. Most, hogy a Félszemű Jacknél dolgozom, bizony rámférne legalább egy jó ómen. Mindenre úgy fogok figyelni, ahogy a Tuskó Lady tanácsolta. Azt hiszem, a mai álmom volt sok dolog közül az első, amire alaposan oda kell figyelnem. 
   
  Laura 

  Ui.: Van egy érzésem: annak érdekében, hogy megfelelően gondoskodhassak magánéletem biztonságáról, másik naplót is kell vezetnem, ami - ha megtalálják - a betolakodónak azt "a Laurát" mutatja, akinek hisznek. 
   
  Jó ideig eltarthat, amíg teleírom. Azon tűnődöm, vajon képes vagyok-e kitalálni még egy életet.

  1988. november 13. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Fönn voltam Horne-éknál, Johnnyval foglalkozni. Szegény fiú egyik orvosa, egy bizonyos dr. Lawrence Jacoby csatlakozott hozzánk, amikor a gumibölényekre lövöldöztünk. 
   
  Azonnal láttam, hogy nagyon vonzó vagyok a számára, de nem is annyira ez volt az érdekes, hanem hogy honnét jött a vonzerőm. 
   
  A két Laurába lett szerelmes. Ugyanabba a jelenségbe, ami miatt én olyan kétségbeesetten szeretnék meghalni. Ami szerintem balvégzet, átok, szerinte vonzó és őszinte. Nem űz gúnyt a fájdalomból. Elfogadja. 
   
  Így hát dr. Jacoby és én titokban találkozunk a rendelőjében. Csak hallgat, hagyja, hogy beszéljek, én pedig időnként igyekszem elborzasztani sötétebbik énem rémtetteivel. Ő azonban ezeket is elfogadja, elfogad engem, mindig hangsúlyozva, hogy a "világosabb" énem sosem akarta magát belevetni ezekbe a tettekbe - és így megbocsát, föloldoz. Tudom, amit most mondok, nagyon aljasnak és gonosznak tűnhet, de néha valósággal elemészt az iránta való gyűlölet. Gyűlölöm, mert még sosem fordult ellenem, és nem igyekezett megerősíteni legsötétebb félelmeimet - azt, hogy épp olyan leszek, mint BOB: gonosz! 
   
  Talán pontosan úgy van, ahogy ő mondja: egyszerűen már elfelejtettem, miként szerethetnének engem mások. 
   
  Laura

  1989. január 13. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Sokáig nem írtam neked, mert dr. Jacobytól kaptam karácsonyra egy helyes, vad-rózsaszín kazettás magnót. Azt mondja, segíteni fog rajtam, ha időnként ebbe a készülékbe locsogok ezt-azt. Miután meghallgatom, miket mondtam, átküldöm neki a kazettákat. Úgy vettem észre, hogy noha még mindig igen szomorúnak érzem magam, amikor végighallgatom a szöveget, annak mélyebb, lényegi mondanivalóját, mindez segít: mintha az ott elhangzó problémák valaki másnak a gondjai volnának. 
   
  Gyakrabban írnék, de a rengeteg munkám, meg a másik napló miatt, melyet "csinoskán, naprakészen" kell tartanom, alig marad időm, hogy olyan őszinte legyek veled, amilyen lenni szoktam. 
   
  Majd többet írok, ha lesz időm. 
   
  Laura

  1989. március 27. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Most már hetek óta ígérgettem Haroldnak, hogy eltöltök vele néhány percet, s ma végre sikerült. Harold lakása kicsi és mindenütt könyvek vannak benne, a vécétartálytól a fridzsider tetejéig. Szerintem azért olvassa ezt a rengeteg történetet, mert az ő életében alig-alig van említésre méltó történet. 
   
  Szeretek néha játszani Harolddal. Szeretem, ahogy csüng minden szavamon, amikor egy-egy kalandomat leírom neki. Különösen azokat, amelyek a Félszemű Jackban esnek meg (ahol különben Jacques is dolgozik, mint krupié, a huszonegyes kártyaasztalnál). Történeteim fölizgatják Haroldot, ezt pontosan tudom. Mégis, amikor kezdeményeznék - akármilyen finom, enyhe formában -, szinte vadul, ijedten reagál. Szeretem Harold gyengédségét, és rendszerint csodálatosan érzem magam, ha vele vagyok, vagy ha rá gondolhatok. Máskor viszont jobban gyűlölöm magam, mint az ép ésszel elképzelhető, mert szinte fölizgat, amikor Harold rémült arcát látom. Ugyanígy érezhet BOB, ha rám néz. A sarokba szorított, ...lealacsonyított... játékszerré alázott zsákmány... Megfigyeltem - és azt hiszem a látogatásai során BOB is -, hogy mostanában sohasem elég, bármekkora fájdalmat is kapok vagy okozok. 
   
  Laura

  1989. június 4. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Most már elég ideje angolozok Josie-val, de a fejlődés, vagy legalább az igyekezet igen kevés jelét mutatja. Tudom, hogy Josie táncosnő és prostituált volt Hongkongban, amikor Andrew beleszeretett, és megmentette az életét azzal, hogy hat éve idehozta. Talán éppen ezért azt hiszem, jóval többet megtartott abból a régi életstílusból, mint amennyiről neki magának tudomása van. Leginkább úgy kezeli a tanóráinkat, mint valami rosszul kivitelezett csábítási mutatványt, és minél inkább tetszeni akar, annál kevesebbre becsülöm. No nem mintha teljesen odalenne értem. Nem erről van szó... Rengetegszer emlegeti Bobbyt, és jól látom, hogy féltékeny rá. Ugyanakkor túlságosan sok célzást tesz nemi viselkedésemre ahhoz, hogy ne gondolnám jóval sötétebb figurának, mint amilyennek a városban tartják. Szegény Truman seriff... 
   
  Laura 

  Ui.: Már valósággal undorít, hogy valahányszor valami jót teszek, a végén mindig oda lyukadok ki - elnézést a szóviccért -, ahová a szűzhártya.

  1989. augusztus 6. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Ezen a héten Norma majdnem az összes kaját leszállította, de megkért, hogy intézzem el Mr. Penderghastot, mert délután meg kell látogatnia a férjét, Hankot a börtönben. Én pedig boldogan elvállaltam. 
   
  Most már tizenhat kulcsot tartok a karikámon, az öt sajátom mellett. Meglehetősen gyakran elgyönyörködöm a fantasztikus lehetőségben, hogy tizenhat otthonba lehetek bejáratos, és egyik se az enyém. Kezdem megérteni azt a gyönyört, amit a betörő érezhet, amikor behatol egy lakásba, és hirtelen hatalmában áll eldönteni, hogy amit meglát, az attól a pillanattól az övé is. 
   
  Mr. Penderghast a legnyitottabb, legkedvesebb mindazok közül, akiknek ételt hordok. Csöndesen illesztettem a zárba a kulcsot, és halkan mentem be hozzá. Hallottam, hogy a hálószobájában szól a televízió, így hát elkiáltottam magam, hogy megjöttem. 
   
  Nem válaszolt. 
   
  Amikor rátaláltam, a hálószobaajtó mögött hevert. Keze még mindig szorosan markolta a kilincset, mintha annak a segítségével próbálta volna keresztülvonszolni magát - pedig máskor milyen egyszerű dolog - saját lakása néhány méterén. Úgy gondoltam, rettenetes szégyen, hogy egy ilyen nagyon kedves embernek ezzel a rémes, erőfeszítéstől torzult grimasszal az arcán kellett meghalnia. Üveges szemének tekintete, eltorzult szája elárulta, hogy úgy érezte: elárulták, magára hagyták a barátai. Csaknem egy órát vártam, s csak akkor telefonáltam a mentőkért. Addig leültem mellé és figyeltem, hogy milyen néma, milyen mozdulatlan, mennyire magába zárta a halált. 
   
  Nem hiszem, hogy ez az óra bármit is elárult, amit magam ne tudtam, ne képzeltem volna már el, de a hosszú várakozás ebben a néma csöndben legalább reményt adott: talán a halál után már nincsenek további háborúk. 
   
  Több halált láttam már, mint életet. Néha még a legócskább közhelyek is igazak. Azt hiszem, csak azért élem még az életemet, hogy meghaljak. 
   
  Laura

  1989. október 5. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Tegnap éjjel, a Félszemű Jack-beli műszakom kellős közepén otthagytam a szobámat, és bementem az irodába. A mosdót akartam használni, mert ott legalább van zár az ajtón. Annyira lerobbantam, hogy többre volt szükségem, mint egy fiolányira. Legalábbis néhány jó vastag vonalnyi szippantás kellett volna... 
   
  Amikor kijöttem a mosdóból, a másik ajtót használtam, azt, amelyik Blackie szobájába vezet. A derék csaj az ágyon hevert, szorítógumival a karján, és épp heroint injekciózott a vénájába. Lehet, hogy kibaszott egy teremtés vagyok, de azért azt a szart nem lődözném magamba. A heroin a hülyék drogja. 
   
  Blackie vadul hátravetette a fejét, szemlátomást most jutott el a csúcsra. Minden bevezetés nélkül közöltem vele: 
   
  - A pénzemért jöttem! 
   
  Az égen lebegve, kicsit vállveregetően azt felelte: 
   
  - Majd megkapod holnap. 
   
  - Már tegnap is ezt ígérted - mondtam, és kis szünetet tartottam. - Talán ha nem lődöznéd magadba azt a szart, nem felejtenéd el, miket mondtál. 
   
  Blackie fölállt, négyesbe kapcsolt, és azt üvöltötte, hogy elege van már a megjátszottan kislányos viselkedésemből, meg hogy igazán fölnőhetnék már. Hozzátette, hogy ráadásul úgy gondolja: okosabban tenném, ha nem "szimatolnám annyit a havat"... A kuncsaftok ugyanis már kezdik észrevenni. Azt feleltem, ez nevetséges, a kuncsaftok errefelé nem vehettek észre mást, mint jobb szexet és minőségibb kiszolgálást, mióta itt vagyok. 
   
  - De azért engem még egyik se kefélt meg! - méltatlankodott Blackie. 
   
  Szándékosan szünetet tartottam, majd így feleltem: 
   
  - Óh, hát én még azt gondoltam, téged azoknak kell megkefélniük, akiket megbüntetünk, mert... 
   
  Blackie egy hatalmas pofonnal szakított félbe. Mélyen a szemembe nézett, és azt mondta: 
   
  - Itt és most, rögtön megtanítalak egy-két dologra a baszással kapcsolatban! 
   
  Elmosolyodtam, azon a félelmetes módon, ahogy BOB szokott, és azt gondoltam magamban: én leszek az, aki itt a leckét adja! 
   
  Mikor kiléptem Blackie-től, a padlón hevert, meztelenül - leszámítva az ékszereit -, mélységesen megalázva, mert úgyszólván pillanatok alatt átvettem fölötte a teljes irányítást, és mutattam neki néhány dolgot, amiről addig nem hitte volna, hogy lehetséges. Elvittem őt valami nagyon fenyegető, sötét erotikus mélységbe... de otthagytam, egyedül. 
   
  Amikor kinyitottam az ajtót, Blackie megpróbálkozott egy végső, utolsó ütéssel: 
   
  - Jól vigyázz avval a kokainnal, Laura! Könnyen kirúghatnak miatta! 
   
  Ott, azonnal tudtam, hogy ez az utolsó éjszakám a Félszemű Jackben. 
   
  Laura 

  Ui.: Most aztán már mindent el kell mondanom a világnak Benjaminról!

  1989. október 10. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Fölhívtam Josie-t és mondtam neki, hogy legkorábban este tízkor érek oda a leckére. Azt felelte, az éppen jó lesz, és hogy szeretettel vár. 
   
  Aznap este kihasználtam, hogy valaki ilyen őrülten kíván. És mégis, döbbenten fedeztem föl, hogy - mint mindig - utasításokat adok partneremnek, miként szerezzen örömet nekem. Emiatt azután igazán üresnek és dühödtnek éreztem magam; nincs ebben a városban senki, akit egy kicsit is tisztelnék. 
   
  Laura 

  Ui.: Josie-tól hazafelé irtóztató rémlátomásom lett: a kicsi Danielle rohant oda hozzám, hogy elpanaszolja, mostanában BOB látogatja őt. Azt állítja a kislánynak, hogy én küldtem hozzá. Amikor magamhoz tértem a látomásból, hirtelen rádöbbentem, hogy BOB immár több mint egy hete nem jött el hozzám... Remélem, hogy ez az egész csak rémlátomás volt, nem pedig előérzet. Esetleg figyelmeztetnem kellene Danielle-t...

  1989. október 31. 

  Kedves Naplóm! 
   
  Ma van Mindenszentek előestéje. Álarc nem kell. Blackie húga, Nancy elhozta a ruháimat a Félszemű Jackből, meg a pénzt is, amivel még tartoztak - egy álarcosbálkellék műanyag tökbe gyömöszölve. Nancy megkérdezte, beszélhetnénk-e egy kicsit négyszem között odakint, mert 

   
  EZ A LAP KI VOLT TÉPVE 
  (amikor a naplót megtalálták)

  (dátum nélkül) 

  Kedves Naplóm! 
   
  A délutánt dr. Jacobyval töltöttem a rendelőjében. Találkozni akart velem, hogy megbeszélhessük mindazt, amit rámondtam a szalagokra. Többet akart hallani James Hurley-ről, leginkább arról, hogy az egyik szalagon megemlítettem: őmiatta szeretnék leszokni a kábítószerről. Elmeséltem neki, hogy Jamest hosszú ideje ismerem, noha nem túlságosan közelről. Elmondtam, hogy a tisztaságába lettem szerelmes, meg abba a gondolatba, hogy ha elég erős leszek, James ki tud szabadítani a sötétségből, amelyben élek. Elmondtam dr. Jacobynak, hogy kapcsolatunk csak azért titkos, mert én akartam így. Donna például tudja, de mi hárman vagyunk annyira jó barátok a suliban, hogy tudom, nem árulja el Bobbynak. 
   
  Elmondtam dr. Jacobynak, milyen nehéz volt minden számomra mostanában, amikor már minden a bőrömre ment, s hogy végül most milyen biztos vagyok abban: James az utolsó esélyem a fény felé vezető úton. 
   
  Valahogy úgy érzem, hamis az egész létezésem, mondtam a doktornak, pedig lám, az emberek megválasztottak a Ballagók Királynőjének. Iszonyatos történetek rejtőznek a mosolyom mögött azon a rengeteg "királynői" fotón, meg akkor is, amikor díszkísérettel kivonulok a focimeccsekre. Olyankor még mindig magamon érzem azoknak a férfiaknak a mancsát, a száját, akikkel órákkal a fényképek készülte előtt voltam. Elmondtam neki, hogy ugyanazt a bugyit viselem, ha esetleg eljönne BOB. Elmondtam neki, hogy úgy érzem: az iskola, a város, a világ mintha csak gúnyt űzne belőlem, hogy megválasztott a Ballagók Királynőjének... Ugyan, hogy nem veszik észre, mennyire magába szippantott a fájdalom? Hogy mernek így cirkuszt csinálni belőlem, és rám parancsolni, hogy mosolyogjak újra meg újra meg újra?! 
   
  A focimeccsen Bobby az a hős lett, aki mindig is lenni szeretett volna, de a tribünről alig tudtam kivenni az alakját a pályán. Minden végtelenül távolinak látszott, és tompán hallatszott, mintha az agyamon keresztülrobogó vér minden más hangot elnyomott volna a szívem dübörgésén és a lélegzésem zaján kívül, amelyet viszont erőltetettnek, szaggatottnak hallottam. 
   
  Elmondtam dr. Jacobynak, hogy iszonyatos rémálmaim vannak. Az erdőről, az erdei ösvényekről, a fákról, lábnyomokról és egy bizonyos bagoly ijesztő hangjáról... A halált éreztem ezekben az álmokban, és ugyanakkor kéjt is. A kéjt úgy, amilyen volt, mikor megismertem, s még nem fáradt el, nem lett az a viseltes rongy, melyet már csak a szadista megnyilvánulások tesznek kicsit színesebbé. 
   
  Álmodtam egyszer a vízről is - ez volt a legrosszabb. Álmomban a víz partján álltam. Az ég nagyon-nagyon sötét, szinte fekete volt, ugyanakkor azonban a víz tükrén egészen más, kis fehér, fodros bárányfelhőkkel teli, mélykék ég tükröződött. Emlékszem, álmomban arra gondoltam, ha fejest ugrom ebbe a vízbe, és minden erőmmel elég messzire úszom, elképzelhető, hogy egy másik világba jutok, amelyik nincs teli ennyi gonoszsággal... ennyi gyűlölettel. 
   
  Beugrottam a vízbe, és félig már át is úsztam a tavat - azt hiszem legalábbis, hogy tó volt -, amikor egy kéz megragadta a csuklómat és lerántott. Vitt magával, lejjebb, lejjebb, lejjebb. Elmeséltem dr. Jacobynak, hogy szerintem a kéz BOB-é volt. 
   
  Azt is elmondtam neki, hogy legutóbbi találkozásom Leóval és Jacques-kal nem volt valami különösen kellemes. Együtt hülyéskedtünk, ahogy szoktunk, és játékból odakötöztek a székhez, amikor hirtelen rámtört valamiféle szörnyű klausztrofóbia... a bezártság vad érzése. Pánikba estem, fuldokolni kezdtem, igyekeztem megmagyarázni nekik, mi történik velem, de alig tudtam kinyögni néhány hangot, és egyik se gondolta, hogy komolyan csinálom. Őrülten szédülni kezdtem, fények villództak a szemem előtt, s végül képes voltam elsikoltani magam, hogy hagyják abba, nem jó... Nagyon nem volt jó. Egyik szokásos játékunkat játszottuk, amelyben kelepcébe esem egy kunyhóban, távol, nagyon távol minden segítségtől... és hát szűz vagyok, ezek pedig olyan férfiak, akiket valami távoli, különös, nagyon erotikus helyről küldtek, hogy vegyék el az ártatlanságomat, és jól büntessenek meg, amiért ellenálltam nekik. Így hát, amikor Leo meghallotta, hogy azt mondom: nem jó, azt hitte, ez is a játék része. 
   
  Így felelt: 
   
  - Ohó, hát megijedt a kis ártatlanság? 
   
  És folytatódott az egész, én pedig vergődni kezdtem, lökdöstem a széket előre-hátra, Leo pedig begerjedt, meg Jacques is, és Leo kicsit még be is vadult, keményen megütött... nagyon keményen. Csöngött a fülem. Sírni kezdtem. 
   
  Csak ekkor mondta Jacques: 
   
  - Hagyjátok abba, hiszen rosszul van! 
   
  Kioldoztak, én pedig elrohantam haza, anélkül hogy egy szót is szóltam volna hozzájuk. 
   
  Leo ütése nyomán seb lett a szemem alatt. A szüleimnek azt kellett mondanom, hogy ezt a rémítő kék-zöld foltot akkor szereztem, mikor a tálcát meg az ebéd maradékát hoztam el Harold lakásáról. 
   
  Elmondtam dr. Jacobynak, hogy hiányzik Donna, és szeretném, ha ő és Ronnette megkedvelnék egymást. Szeretném, ha mind barátok lennénk, és nem kellene titkolnom semmit - senki elől. 
   
  Elmeséltem, hogyan mentem a múlt héten Harold lakására, piszkosul kiborulva, és mennyire megrémült, amikor nagyon rászálltam. Végül pedig - lényegében csak azért, mert nem tudott elmenekülni otthonról - kényszerítettem, hogy lefeküdjön velem. 
   
  Szóltam arról is dr. Jacobynak, hogy az események után órákig sírtam, olyan rémesnek láttam magam. Csaknem egy órába telt, míg Harold egyáltalán hajlandó volt hozzám szólni, amiért ilyen rettenetesen megrémítettem a saját otthonában, végső mentsvárában. Azt is elmondtam dr. Jacobynak, hogy közben részben gyűlöltem magam, részben viszont - tulajdonképpen egyszerre - nagyon erősnek éreztem magam, és forrónak, nedvesnek a lábam között. 
   
  Haroldtól hazafelé jövet észrevett Mrs. Tremond unokája, Pierre. Odajött hozzám, elővarázsolt egy aranypénzt a fülemből, azután elment. 
   
  Közöltem a doktorral, hogy BOB most már nagyon-nagyon közel jutott hozzám, én pedig olyan keményen igyekszem írni róla, amennyire csak tudok, hogy mielőtt még teljesen rámtenné a kezét, végre rájöjjek, ki vagy mi ő. Olyan sokat írtam róla a naplómban, olyan sok verset és álmot - és minden alkalommal meglátom utána az ablakomban, minden alkalommal közelebb kerül. Nem vagyok benne biztos, hogy ez nem üldözési mánia-e... 
   
  Úgy szerettem volna normális lenni! Úgy szeretnék olyan lenni, mint mindenki más! Nem akarok vigyázni, hogy kihez beszélek, mert hátha meggyűlöl, ha megtudja rólam az igazat, hogy milyen undorító vagyok. És hogy valamiképp - nem is emlékszem rá, de valahogy mégiscsak - mindennap én kértem, hogy így bánjanak velem. Mindig ez történik: tehát valami módon én kérem, ha nem is veszem észre. Vagy talán a gondolataim? 
   
  Elmeséltem dr. Jacobynak, hogy a minap elmentem a bankba, és amikor a széfemben megláttam a drogpénzt, milyen ábrándjaim születtek arról, hogy elviszem az egészet, és örökre elmenekülök. De még ezt se érdemelném meg. Azt érdemlem, hogy itt maradjak. Valamit rosszul csináltam. A szívem iszonyúan fáj, de tudom, hogy maradnom kell. 
   
  Hazavittem A hús világában megjelent hirdetésemre kapott válaszokat, és egész éjjel fönnmaradtam, hogy kis csomagokba dugdossam a rólam készült fényképeket, meg egy-egy bugyit... Mennyi, de mennyi kokainra van szükségem - egyre többre! -, hogy kicsit földobódjak, és ne kezdjek el zokogni. Nem akarom, hogy bárki sírni lásson, hiszen úgysem érdekli őket! 
   
  Soha nem is érdekelte. 

  Szeretettel Laura 

   
  EZ A LAP KI VOLT TÉPVE 
  (amikor a naplót megtalálták) 

   
  EZ A LAP KI VOLT TÉPVE 
  (amikor a naplót megtalálták)

  (dátum nélkül) 

  Kedves Naplóm! 
   
  Már tudom, ki ő! Pontosan tudom, ki és mi BOB, és ezt mindenkinek el kell mondanom! El kell mondanom valakinek, mind el kell hogy higgyék! 
   
  Valaki egész oldalakat, lapokat tépett ki a naplómból! Egész lapokat, amelyek talán segítenének, hogy rájöjjek... lapokat a verseimmel, lapokat az írásaimmal, magánjellegű oldalakat! 
   
  Úgy félek a haláltól! 
   
  Úgy félek, hogy senki sem hisz nekem addig, míg el nem foglalom azt az odalenti széket, amelyet - attól tartok - fönntartanak nekem a sötétség mélyén. Kérlek, ne gyűlöljetek! Én nem akartam látni a kis dombokat és a tüzet! Én nem akartam látni és beengedni őt! 
   
  Kérlek, Naplóm, segítsd megmagyarázni mindenkinek, hogy nem akartam az lenni, ami lettem! Nem akartam ezeket az emlékeket, és nem akartam, hogy ő megjelenjen nekem! Csak tettem, amit bizonyos helyzetekben bárki megtehet... 
   
  A legjobbat, ami tőlem telt. 
   
  Szeretettel Laura 

  Ui.: Most odaadlak Haroldnak, hogy biztonságban légy. Remélem, látlak még az életben. Tovább nem tudok józan maradni. Egyszerűen képtelen vagyok rá. Muszáj elzsibbasztanom magam! 

   
  EZ VOLT AZ UTOLSÓ ALKALOM, 
  HOGY LAURA FELJEGYZETT VALAMIT 
  A NAPLÓJÁBA. 
  ALIG NÉHÁNY NAPPAL KÉSŐBB 
  HOLTAN TALÁLTÁK.