CLAIRE KENNETH

Neonfény a Nílus felett

REGÉNY

ÁRKÁDIA, BUDAPEST 1990

Claire Kenneth magyarul megjelent könyvei:

Éjszaka Kairóban

Randevú Rómában

Neonfény a Nílus felett

Május Manhattanben

Holdfény Hawaiiban

Egon naplója

Forgó táncparkett

Hermelines hölgy

Szerelemről szó sem volt

Különös kaland

Minden tavasz véget ér

Felhők felett

Halálos háromszög

Claire Kenneth

Neonfény a Nílus felett

Regény

Claire Kenneth

The love riddle

Copyright by Claire Kenneth 1958, 1962, 1963, 1975, 1979

ISBN 963 9418 08 0

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fénymásoló vagy más módon közölni a kiadó engedélye nélkül.

© Papp-Ker Kft.

1213 Budapest, Szent István út 165.

Tel./fax: 06-1-278-0965

Felelős kiadó: Papp József ügyvezető

Ezen mű szereplői képzelt személyek.

ELSŐ RÉSZ

I.

Már közel voltak Athénhoz. Az étkezőkocsiban elviselhetetlenné vált a füst és a zsivaj.

A két férfi, akik Charles asztalához telepedtek, valami kellemetlen idegen nyelven vitatkoztak, és élénken hadonásztak kétes tisztaságú kezeikkel. Az egyik aranyláncocskákat viselt bongyor fekete szőrrel benőtt csuklóján, és olyan kényelmesen könyökölt az asztalra, mintha egyáltalán nem zavarná, hogy itt már ül valaki. Kövér ujjaiba beledagadtak az ízléstelen gyűrűk, s kezével élénken hadonászott Charles arca előtt.

„Balkán…” – gondolta magában ösztönös lenézéssel, és felállt, hogy a hátralevő időt a fülkéjében töltse.

Két vagonon kellett keresztülmennie. A folyosón alig lézengett valaki, a szaloniki gyorsvonat ma aránylag kevés utast vitt.

Az egyik első osztályú fülke előtt hirtelen megállt. Az ablaknál ott ült a szürke ruhás nő, aki már az étkezőkocsiban is feltűnt neki. Ha egyedül utazna, és nem ezzel az idősebb férfival, bizonyos, hogy már legalább félórája ismerné. De így csak a szomszédos asztaltól nézegette őket, helyesebben csak a nőt, a férjét lehetőleg a pokolba kívánta.

Férje vagy barátja? Ezt nehéz lett volna megállapítani. Bizalmas kapcsolat van köztük, az biztos. A nő túlzott gyengédséggel hámozta a férfi őszibarackját, és valami szelíd alázattal tett cukrot a kávéjába.

Charles ízléstelennek tartotta, amikor egy egészen fiatal nő tüntetően kedveskedik az ilyen öregedő férfival, akinek nyilván eladta magát.

Ez a szürke ruhás nő semmiképpen sem csinálhatott rossz üzletet, mert az ujján vagyont érő briliánskő csillogott, és amikor felkeltek az asztaltól, az öreg olyan köpenyt segített a vállára, amilyet Charles legutóbb Londonban látott egy divatrevün.

Amikor kifelé indultak, mindenki utánuk fordult. A nő feltűnően magas volt, szinte nevetségesen hatott, ahogy belekarolt a nála jóval alacsonyabb férfiba.

Most mindketten olvastak. A nő könyvet, az öreg újságot. Rajtuk kívül senki sem volt a fülkében.

Charles maga sem tudta miért, egyszerre azon vette észre magát, hogy bement hozzájuk.

– Szabad? – kérdezte az üres helyekre mutatva.

Görögül kérdezte, az utóbbi hetekben már egészen jól megtanult néhány szükséges szót.

– Tessék – mondta a férfi kelletlenül.

Fel sem nézett az újságjából. A nő is biccentett, de nem szólt semmit. A tekintetét egy pillanatra felvetette rá, és Charles meglepetve állapította meg, hogy kék szeme van. Ezt eddig nem vette észre, valahogy fel sem tételezte, hogy egy ilyen fekete hajú nőnek egyáltalán kék szeme lehet?

A férfi a Near-East News-t olvasta, és Charles majdnem elnevette magát, mert éppen az ő cikkébe merült bele. Határozottan humoros volt, ahogy itt ült mellette, és komoly arccal, összeráncolt homlokkal olvasta az egyiptomi és szovjet kereskedelmi tárgyalásokról szóló kommentárt, amit Charles tegnap reggel írt a fürdőkádban. Nem is sejtheti, hogy a mellette ülő fiatalember az a bizonyos Charles O’Hara, aki eléggé tolakodó módon jött a fülkéjébe, ahelyett, hogy a sajátjába vonult volna be, két lépéssel arrébb.

Ha a nő olvasná az újságot, Charles valószínűleg nem tétovázna, és megmondaná neki, hogyha a szellemi termékeire kíváncsi, inkább beszélgessen vele! Egy ilyen szép nőt sokkal érdekesebb témákkal tudna szórakoztatni, mint ez a cikk. Mindenesetre közölné vele, hogy két napot tölt Athénban, és ennek a két napnak az estje, sőt éjszakája is szabad még…

Ezzel a kék szemű nővel egészen jól el tudott képzelni egy kétnapos, kellemes kalandot…

Sőt! Ez a legtöbb volt, amit Charles egy nővel kapcsolatban feltételezett saját magáról.

A nőről nem tételezett fel semmit. Akár a felesége az öregnek, akár a barátnője, biztos, hogy nem kockáztatná meg, hogy valami ürüggyel kimenjen a folyosóra, és megvárja, míg ő utánamegy. Az ilyen nők, akiknek ekkora briliáns csillog az ujjukon és ilyen drága krokodilbőr kofferokkal utaznak, az ilyenek lehetőleg a csekk-könyvükkel bástyázzák körül a szívüket minden meglepetés ellen…

Ahogy itt ül és olvas, mintha egyáltalán észre sem venné őt. Mintha levegő lenne! Pedig sejtheti, nem azért jött be, hogy „sürgősen” megnézze az ülés feletti bekeretezett plakátot, ami Daphnét ábrázolja a bizánci templomával és az oda vezető autóbusz kedvezményes díjszabásával.

Charles kényelmésen hátradől a mély bársonyülésen, és elmerülve nézi a nőt, de nem tolakodóan. Végre is joga van az ablak felé nézni, ha a saját fülkéjében ülne, akkor is csak ezt tenné, azzal a különbséggel, hogy a tájban gyönyörködne és nem az ablaküvegre rajzolódó szép profilban.

Körülbelül ugyanannyi értelme van ennek is. Charles most már szinte mulat magán, ha elgondolja, hogy ezt a nőt, akihez soha az életben egy szót sem fog szólni, akiről azt sem fogja megtudni soha, hogy kicsoda, ezt most jobban megnézte, mint akármelyik kedvesét. Hányan voltak, akikre így visszagondolva képtelen elmondani, hogy milyen szeme volt és milyen formájú szája…?

Ennek a nőnek a szájához semmi köze, mégis már pontosan le tudná rajzolni, emlékezetből is, akármikor. Szép száj, nem kicsi, de nagyon finom ívelésű. Furcsa, de semmi érzékiség sincsen benne.

Vajon hány éves lehet? A bőre így közelről egészen hamvasnak tűnik, nem lehet több huszonkét évesnél.

Most alaposabban megnézte a férfit. Erősen benne járhatott már az ötvenben, fekete haja őszült, a szája sarkában két mély árok fut, rendkívül keserű vonás, s ez olvasás közben, különösen szomorú kifejezésűvé teszi az arcát. A homlokát néha ideges mozdulattal végigsimította a zsebkendőjével.

Most egy utálatos jelenet játszódott le. Igen – utálatos. Más kifejezést erre nem is tudott találni.

A férfi leejtette a zsebkendőjét a földre, a nő utánakapott, és felemelte neki. A férfi magától értetődően mormogott valamit, de látszott, hogy természetesnek veszi ezt.

„Rabszolganő…” – gondolta Charles –, semmivel se több. Minél közelebb vagyunk a Kelethez, a nők annál kevesebbre becsülik magukat. A fátylat már levették az arcukról, de az évezredek babonás elködösítését a lelkűkről még nem. Cikktéma, elcsépelt cikktéma – gondolta. – De ennek a nőnek nem ártana néhány gúnyos szó… Csak kinyitni a szemét, csak elébe tartani egy tükröt, íme, nézzen bele, lássa meg magát, milyen lealázó a szerep, amit itt játszik, vagy talán kénytelen megjátszani…

Már az étkezőkocsiban is nevetségesnek találta, ahogy megsimogatta, cirógatta a férfi kezét. Nyilván azt hitte, hogy senki sem veszi észre. Nos, tévedett. Mert például ő is észrevette és utálatosnak tartotta. De ez a zsebkendő-felemelés, ez egyenesen betetőz mindent.

A nő most hirtelen becsukta a könyvet. A kék szempár egy pillanatra rávillant, de aztán keresztülsiklik rajta.

– Apám! Ne kezdjek készülődni?

Az öreg a karórájára néz.

– Még húsz percünk van – válaszolja, aztán tovább olvas. Az apja! Persze, hogy az apja… De hogy erre nem gondolt rögtön, apa és leánya…

„Ostoba vagyok – állapítja meg magában. – Ha erre előbb rájövök, megismerkedhettem volna vele. De most már késő.” Jó ideje ül a fülkéjében, most már furcsa lenne egy beszélgetést megindítani. Különben is mit kezdhetne az apával…? Sok úti kalandja volt, de a nők közül, akikkel vonaton ismerkedett meg, egyik sem vitt apát magával. Volt, aki gyereket vitt, volt, aki ölebet, olyan is, aki lehetetlenül sok poggyászt, aminek az elintézése az ő nyakába szakadt, de hogy ezt az apát hogy intézhetné el, arról fogalma sem volt.

A lány felállt, és a poggyásztartóról leemelt egy kis táskát. Charles felugrott, hogy segítsen, de már elkésett. A lány finoman megbiccentette a fejét, ugyanúgy, mint amikor bejött a fülkébe, azzal a különbséggel, hogy most nem nézett rá.

A könyvet, amit eddig olvasott, betette a táskába, majd egy tükröt vett elő, és átfésülte a haját. A mozdulat, amellyel a hajához nyúlt, mintha nem lett volna egészen természetes. A fésű meg-megrezzent a kezében, érezte, hogy a fiatalember nézi. Az arca lassan kipirult, majd hirtelen elfordította a fejét. A fogasról levette a kalapját és a fejére illesztette. A kalap világoskék volt, ugyanolyan színű, mint a szeme.

Charles most elkapta ennek a valószínűtlenül kék szemnek a pillantását.

Egymásra néztek. Ez volt az a perc, amikor Charles meg volt győződve arról, hogy a lány pontosan azt gondolja, amit ő…

Hogy mit is gondol tulajdonképpen, azzal ő maga sem volt tisztában. Mindenesetre a szigorú és rosszkedvű apát ő is feleslegesnek tarthatja ebben a pillanatban, az biztos!

Olyan egyszerű volna az élet, ha az ember azt tehetné, amihez kedve van és nem pontosan az ellenkezőjét… Például belekarolni ebbe a kék szemű lányba, és vele együtt kiszállni Athénban.

Vajon a lány mit szólna ehhez az ötlethez? Most mintha mosolyogna kissé, milyen szép így… Az apa most rászól:

– Veheted a kabátod, úgy látszik, már beértünk!

Egyszerre nyúlnak a fogashoz. Charles keze a lány kezéhez ér, de megint elkésett, mint a táskánál. A lány villámgyors mozdulattal egyedül bújik bele a kabátjába.

Charles most már kénytelen átmenni a saját fülkéjébe. Távozásakor hangosan és nagyon udvariasan odaköszön neki.

Az apa visszaköszön, a lány csak biccent, de az is lehet, hogy egészen halkan ő is szólt.

A pokoli zajban most már semmit nem hallani. Bent vannak a Lariszisz pályaudvaron. A bábeli hangzavar, hordárok, portások kiáltozása és a most induló Balkán expressz éles füttye elnyelnek minden hangot.

Charles még nem döntötte el, hol száll ki. Két nehéz bőröndje van, mindkettő teleragasztva szállodacímkékkel. Az ilyen utasra úgy rontanak rá a hordárok, mint a legjobb prédára. Kitépik a kezéből a poggyászt, fülébe ordítják:

– Hotel Koszmopolite!

– Akropole Palace!

– Hotel Xeniasz Melathron!

– Grande Bretagne!

A Grande Bretagne embere a legügyesebb, két könyökével löki félre a többieket, és diadalmasan ragadja meg a bőröndöket. Már dobja is egy taxira.

Charles mielőtt beszáll, még körülnéz, de a tolongó embertömegben már nem látja a leányt.

II.

Iréné kilépett a színház kapuján, és megállt a rázúduló szikrázó napsütésben. Az utca vidám, tavaszi forgatagában egyszeriben nem érezte már olyan elkeseredettnek magát.

Néhány lépést ment, a Triti Szeptemvriu utca sarkán megállt és visszanézett. A színház épülete ott állt szürkén, csúfan, és végtelenül gyűlöletesnek tűnt.

Iréné szeme megint könnybe lábadt az elkeseredéstől. A hirdető oszlopon a mai plakáton még ott szerepelt a neve, pedig ma este már nem játszik. Nem…

Kidobták.

Szinte kínozta magát, most ezzel a szóval: – Kidobtak! Igenis, egyszerűen kidobtak…

Olyan hirtelenül jött ez az ostoba veszekedés a mindenható rendezővel és az igazgató kiállhatatlan feleségével, hogy mire magához tért, már késő volt. De milyen késő! A szerepet, ezt a nyomorult kis szerepet is elvették tőle.

Két tengerész jött szembe, és megbámulták. Az egyik valami dicsérő megjegyzést is tett Irénére, ez az ostoba megjegyzés most úgy hatott, mint valami balzsam.

„Szép vagyok és fiatal – állapította meg magáról –, végre is mi bajom lehet? Majd csak lesz valahogy…”

Elhatározta, hogy beül a Janaky kávéházba. Ott biztosan talál ismerőst, akivel elüldögél egy ideig. Haza semmiképpen sem megy, egyenesen megőrülne, ha az öreg Mme Levidisz so-pánkodásait kellene végighallgatnia.

Egy kirakat tükrében megnézte magát, és megállapította, hogy a sírás nyomai egyáltalán nem látszanak az arcán. Az új santung-kosztümje is igazán jó, nyugodtan beülhet akárhová. A haját tegnap szőkíttette a színházi fodrásszal, még jó, hogy nem fizetett neki egyetlen drachmát sem, most aztán lesheti a pénzét.

Pénz…

Pénzre nem akart most gondolni. Hiszen az a legelkeserítőbb, hogy itt áll tele adóssággal, még ezt a kosztümöt sem fizette ki, a lakbérrel is tartozik, és sehonnan sem válhat most pénzt.

Az odosz Sztadiu sarkához ért. Lábatlan koldus harmonikázott a járdán, csúszkálva-könyörögve a járókelőkhöz valami alamizsnáért. Mellette a kalapja, telis-tele pénzzel.

Ha most valaki ránéz, aki divatos, tűsarkú szandáljában elsiet a koldus előtt, nem hinné el, hogy megközelítőleg sincs annyi pénze, mint ennek a szerencsétlen csúszómászó roncsnak. Körülbelül annyija van, hogy beülhet egy fagylaltra, és esetleg marad egy villamosjegyre való.

Lassan sétálva kiért az odosz Hermouba. Szerette ezt az utcát a pompás párizsi árukkal teli kirakataival.

Egy kalapüzlet előtt megállt, és ismét megcsodálta azt a széles karimájú, fekete csipkekalapot, amelybe már tegnap is szinte beleszeretett. Sohasem lesz ennyi pénze egy kalapra, soha! Három hónapi lakbérnél is többe kerülne!

És vannak nők, persze hogy vannak, akik könnyedén kifizetnek ilyen összegeket, akiknek nem probléma egy kalap, egy ruha, semmi…!

Továbbsétált, és elhatározta, hogy nem áll meg több kirakat előtt, nem fájdítja feleslegesen a szívét. Lassan a Grande Bretagne elé ért, Athén legnagyobb szállodája előtt rengeteg autó parkírozott, nagyobbrészt külföldi rendszámú kocsik, amelyeknek boldog tulajdonosai szórakozni jöttek ide, gyönyörködni Attika évezredes szépségeiben.

„Velem szórakoznának, bennem gyönyörködnének már egyszer” – gondolta Iréné, és nem adta fel a reményt, hogy egyszer sikerül itt, a Grande Bretagne környékén olyan ismeretségre szert tenni, ami végképp kiráncigálná a szegénységből.

Néha bement az ötórai teára is, de mindig csalódottan távozott. Akik táncra kérték, egészen jelentéktelen alakok voltak. Turisták, akik valamelyik olcsóbb szállodában laktak, és idejöttek, hogy egy tea árából élvezhessék a nagyvilági légkört.

Persze ez első pillantásra nem látszott meg rajtuk. Sőt, akik a negyedrangú társasutazással jöttek, és képesek voltak vitatkozni azon is, hogy az Akropolisz megtekintése benne foglaltatik-e a díjban, azok tökéletesen kiöltöztek, kínos pontossággal ragaszkodva az áruházak nyári divatplakátjaihoz.

Ugyanakkor egy chicagói gyáros fia olyan gyűrött golfnadrágban ült be a hallba, hogy amikor táncra kérte Irénét, visszautasította azzal, hogy fáradt, fáj a lába.

Másnap, amikor meglátta pompás Cadillacjén száguldozni, akkor tudta meg, hogy ez a leggazdagabb itt időző milliomos-csemete.

Persze, akkor már késő volt. Mr. Humpton többé rá sem hederített, és röviddel utána eltűnt Athénból.

Iréné ezt soha életében nem tudta megbocsátani magának. A színházban a lányoknak egyébről sem beszélt. Eltúlozta, kiszínezte az esetet, napról napra többet tett hozzá, végül már komoly szerelmi vallomássá terebélyesedett az egyszerű táncra kérés.

A lányok, négyen voltak egy közös öltözőben, még jobban belelovalták Irénét a dologba. A végén már önmaga is elhitte, hogy elmulasztotta nagy szerencséjét. A csodálatos lehetőséget, amely egyszer jelenik meg mindenkinek az életében.

Most már ő volt az, aki kacéran bemosolygott a külföldi rendszámú kocsik volánja mellett ülő férfiakra. De még egy Humpton nem akadt.

Kudarc és csalódás annál inkább.

Egy angol zászlócskával futó, vajszínű Rolls-Royce-ból vidám fiatalember integetett felé. Minden gátlás nélkül beült hozzá, aznap nem volt próba a színházban, szabad volt a délelőttje.

Kirándultak Glyphadába. Az erdőben leterítettek egy plédet, és a fiatalembernek sem voltak gátlásai…

Kicsit durván és közönségesen viselkedett, ami eléggé szokatlan egy angol milliomostól, de Iréné a Humpton-ügyre gondolt, és nem akarta a ridegségével elriasztani.

A második kirándulás után derült ki, hogy a fiatalember nem az autó tulajdonosa, hanem csak a sofőrje.

Kisegítő sofőrje.

Iréné szerette volna falba verni a fejét, hogy ennyire ostoba volt. Még sohasem bántotta semmi úgy, mint ez a kudarc. Pedig éppen elég, csalódásban volt része már eddig is a férfiakkal kapcsolatban. Kezdve a színi iskolától, ahol elsősorban azt tanulta meg, hogy mi az ára egypár szavas szerepnek…

Megadta az árát igazgatónak, rendezőnek, újságíróknak – mégsem sikerült semmi.

Huszonegy éves volt csak, de néha már úgy érezte, hogy belefárad ebbe a folytonos sikertelenségbe.

„Mibe kerül egy fagylalt a Janaky teraszán? Vajon van-e összesen annyi pénzem?” – gondolta Iréné, miközben végigment a zsúfolt asztalok között.

Hely egyáltalán nem volt. Úgy látszik, egész Athén kötelezőnek tartotta, hogy pontosan délben tizenkettőkor itt üljön a szűk, kis asztalok köré préselve.

A nők, persze, új tavaszi kalapokban pompáztak, amelyeken párizsi divat szerint nemcsak virágok, tollak, madarak, de egész csendéletre való műgyümölcsök is virultak. A kalapok alól egyformán halványzöldre festett szemhéjakkal nézegették a külföldieket férjes asszonyoknak – akik örültek, ha kokottoknak tartották őket –, és a kiérdemesült kokottok egyaránt, akik már szívesen lettek volna férjes asszonyok, mert belefáradtak a mesterségükbe.

Néhány kopaszodó, jól táplált családapa is megjelent ilyenkor, a társaságukban levő siheder legényke szorgalmasan kanalazta a fagylaltot. A felületes apák fiacskájukat fagylaltoztatják itt. A kapcsolat egyáltalán nem atyai volt, a sihederek hosszú hullámos hajat viseltek és parfümözték magukat, és a csípőmozgásuk olyan volt, hogy attól minden normális embernek felfordult a gyomra…

A legérdekesebb, hogy ezen senki sem botránkozott meg, sőt ógörög mitológiai példákat hoztak elő, ha valaki csodálkozni próbált…

A külföldiek mindebből nem láttak semmit. Élvezték, hogy itt vannak, hogy az utazási irodák prospektusai nem csapták be őket, Hellász ege valóban azúrkék, mint a plakátokon, az Akropolisz is megvan, se a nácik, se a kommunisták nem rabolták el az ezeréves romokat, a nap is süt és a Grande Bretagne és a King George árai dollárra és fontra átszámítva kibírhatóak. Mert főleg amerikaiak és angolok voltak itt. Persze, Európa más részeiből is jöttek turisták, és ezek közül szeretett volna már valakit felcsípni Iréné. Mert ha már beül ide, és elkölti az utolsó néhány drachmáját, legalább legyen értelme!

De sehol egyetlen üres asztal. A pincér mogorván vállat von, ha véletlenül akad hely, inkább egy jóképű külföldit vezet oda, és nem ilyen kis helybéli senkit.

Egy sarokasztalnál most észreveszi a fizetőpincért, egy férfi éppen fizet, úgy látszik, menni készül.

Iréné sietve odatolakszik, hogy idejében lecsaphasson a megüresedett asztalra.

– Szabad?

A férfi megfordul. Micsoda meglepetés! O’Hara az, a jóképű angol újságíró.

A fiatalember is mintha megörülne a váratlan találkozásnak.

– Hello, Iréné! Örülök, hogy látom! Foglaljon helyet!

A lány leül. Máris felvette azt a mosolyát, amelyet a zsöllye első soraiban ülő férfiak kapnak tőle.

– Mióta van Athénban?

– Két napja! És még körülbelül két percig maradok. De a maga kedvéért meghosszabbíthatom az itt-tartózkodásomat öt perccel…

– Ez kedves magától! De miért marad csak ilyen rövid ideig?

– Sajnos, az időmmel felsőbb hatalmak rendelkeznek. Pireuszban már vár a hajó, és holnap ilyenkor már az afrikai partok közelében gondolok magára, feltéve, ha eszembe fog jutni…

– Nem fogok eszébe jutni, az biztos! Most sem gondolt rám, különben benézett volna a színházhoz.

– Megígérem, hogy amikor legközelebb Athénba jövök, benézek!

– Ne tegye! Már nem vagyok a színháznál, ott hagytam az egészet…

– Ugyan! Mindig azt hittem, magának nagy kedve van a színészi pályához.

– Ahhoz van is. De az utálatosan kövér igazgatóhoz kevésbé!

– Olyan helyre kell szerződni, ahol az igazgató nem kövér!

– Miért? Maga is úgy képzeli, hogy e nélkül nem lehet érvényesülni?

– De lehet. De ehhez az kell, hogy maga legyen nagyon tehetséges, mint színésznő, vagy az igazgató nagyon tehetségtelen, mint férfi…

– Könnyű magának tréfálni! Utazik, jön-megy a világban… Szörnyen irigylem! Most tulajdonképpen hová mégy?

– Egyiptom, Szíria, Izrael… Összevissza csatangolom a Közel-Keletet.

– Elvihetne magával – mosolygott a leány.

Tréfából mondta, ha a fiatalember a legkisebb hajlandóságot is mutatta volna, hogy elviszi, boldogan vele ment volna.

– Nem fosztom meg magától az itteni hódolóit. Magamat meg nem fosztom meg attól a jő érzéstől, hogy szabad vagyok! Még sohasem utaztam nővel, és azt hiszem, nem is fogok…

– Csak tréfáltam… – mondta Iréné, könnyű sóhajjal. – Még ha hívna, sem mennék, hiszen alig ismerem magát…

– Nem sokat vesztett vele. Nem vagyok valami különös egyéniség. Annyit tud rólam, amennyi szükséges ahhoz, hogy kellemesen eltöltsünk egy-két estét. Megígérem magának, ha visszajövök Athénba, felkeresem. A címét felírom.

Kinyitotta a tárcáját és noteszt vett elő.

– Odosz Ipokratusz hét… – mondta a lány, miközben szinte hipnotizáltan bámult a férfi tárcájába, ahol egy bontatlan köteg angol fontot látott.

Ennek ennyi pénze van…?

Ez igazán meglepte, erre nem is gondolt volna! Semmiféle fantáziát nem látott ebben a fiatalemberben, legfeljebb egy csinos fiút; akivel kellemesen telne az idő egy night-clubban[1] is és egy ágyban is…

O’Hara felírta a címet.

– Tehát legközelebb, ha Athénba jövök, magának fogok udvarolni, Iréné! Egy ilyen bájos szőke lányt, mint maga, könnyelműség lenne kihagyni az életemből!

– Miért! Eddig még nem hagyott ki senkit, aki tetszett magának?

– Ritkán fordult elő… Tegnapelőtt például a vonaton, a szaloniki gyorson, nagyon tetszett egy nő, rendkívül tetszett, mégis leszálltam anélkül, hogy megismerkedtem volna vele. Az apjával utazott ugyanis…

– Hallja, Mr. O’Hara, ne dicsérjen itt más nőket! Dicsérjen engem! Hajlandó vagyok letenni a kalapomat, hogy gyönyörködjön Athén legszőkébb fürtjeiben.

– Felesleges! Így is megállapítom, hogy a fodrászának remek színérzéke és jó minőségű hidrogénje van.

Iréné elmosolyodott.

– Kedves fiú maga, Mr. O’Hara! Azt hiszem, egészen jól össze tudnék barátkozni magával… Hogy ezt azonnal be is bizonyítsam, kikísérem Pireuszba, és integetek, ha indul a hajója.

– Sajnos, ez lehetetlen! Egy úrral kell találkoznom, még az indulás előtt, ő kísér ki, még néhány fontos dolgot kell megbeszélnem vele. De legközelebb, jó?

– Jó…

– Most pedig sietek, mert lekésem a hajómat.

O’Hara elment, és Iréné elgondolkozva nézett utána. Átvág a téren, és bemegy a Grande Bretagne-ba. Tehát ott lakik. Ezek szerint tehát rengeteg pénze lehet!

Vajon ha azt mondta volna neki: „Kedves Mr. O’Hara, otthon felejtettem az erszényemet, segítsen ki” – mit szólt volna…? Bizonyára a legnagyobb készséggel átadott volna egy fontot.

Most ki lenne segítve. Micsoda őrültség, hogy ez nem jutott eszébe!

De talán jobb így, esetleg elrontotta volna ezzel a dolgát, és O’Hara, amikor visszajön Athénba, nem jelentkezne nála. De hátha így sem jelentkezik többé…?

Csupa udvariasságból feljegyezte a címét a rengeteg más nő címe közé. Mennyi nő közül válogathat egy ilyen férfi, utazik, jön-megy, tele van pénzzel.

Amikor megismerkedtek, néhány hete az Ionian Palace-ban, akkor örült, hogy inkább Helgiával foglalkozik, ő maga többre értékelte a másik angolt. Később kiderült, hogy unalmas fráter, és a tetejébe még nős is.

Helgia viszont másnap behozta az öltözőjébe O’Harát, aki ott egyszeriben meghódította az összes lányt. Hát még ha tudták volna, hogy ennyi pénze van…

Elmerülten kanalazta a fagylaltot, és közben egészen megfeledkezett arról, hogy voltaképpen azért ült be, hogy valami ismeretséget kössön.

Ez az O’Hara egészen kizökkentette. Kivette a táskából kis tükrét, hogy átrúzsozza az ajkát. Közben észrevétlenül megnézte, mennyi pénze van. Kevés!

Nem elég a fagylaltra.

Hirtelen eszébe jutott, hogy elszámította magát, nem gondolt arra, hogy a színházban már vett egy sonkás zsemlét. És ez most hiányzik!

Rettenetes! Most itt ül és nem fogja tudni kifizetni ezt a nyomorult harminc drachmát!

Ilyen szégyen! Mit mondjon a pincérnek…? Még ha ismernék itt, más lenne, de így? Nem mondhatja, hogy kérem, otthon felejtettem az erszényemet…

Mit csinálhat?

Úgy érezte magát, mintha tűkön ülne. Segélykérőn nézett körül. Ha látna egy ismerőst! Akárkit! De csupa idegen arc mered rá, emberek, akik nyugodtan ehetik fagylaltjukat, mert a tízszerese és ezerszerese is ott van a zsebükben. Csak ő ilyen szerencsétlen, hogy beül ide pénz nélkül!

Közel volt hozzá, hogy sírva fakadjon. Ilyen buta helyzetben még életében nem volt.

Mint valami mentőangyalt, úgy fedezte fel a bejáratnál Cynthia Doanidészt. Most jött be, jobbra-balra nézegetve üres asztalt keresett. Nem volt egyedül, az öreg angol nő volt vele, akivel legutóbb is látta.

Már egészen közel voltak hozzá, még egy pillanat, és ideérnek. Furcsa lesz, ha megszólítja, és felajánlja neki, hogy üljenek ide, ő úgyis megy már!

Jó pár éve, hogy nem beszéltek egymással, csak köszöntek, ha találkoztak véletlenül az utcán. A gazdag és előkelő Cynthiát mérhetetlen távolság választotta el tőle már az iskolapadban is, hát még most…

Lehet, hogy tolakodásnak veszi, ha megszólítja, de az is lehet, hogy kedvességnek tekinti. Végtére is átadja nekik az asztalt.

Egy ideig még itt ül ő is, aztán mikor fizetésre kerül a sor, megjátssza, mintha nem volna aprópénz nála.

– Cynthia! Itt van hely!

A lány éppen most ért oda. A mosolya barátságosnak látszott, de mintha az angol nőre egy pillantást vetett volna, vajon helyesli-e, hogy ide üljenek?

Miss Taylor olyan fáradt volt, és annyira vágyott valami jeges italt lehörpinteni, hogy mindegy volt neki, bárkihez ülnek.

– Nagyon köszönöm – mondta Cynthia Doanidész, és bemutatta Irénét az angol nőnek, aki máris letelepedett, és türelmetlenül szólongatta a pincért.

A két lány szorosan egymás mellé került a szűk helyen, másképp nem fértek el.

– Mondd, hány éve, hogy így egymás mellett ültünk az iskolában? – kérdezte Iréné, hogy elindítsa a beszélgetést.

– Nyolc éve. Éppen tizenhárom éves voltam, amikor apám kivett az iskolából, és azontúl otthon taníttatott.

– Én még három évig jártam, aztán szintén kimaradtam. Színi iskolába iratkoztam. Színésznő vagyok.

– Igazán? És hol lépsz fel? Okvetlenül meg fogunk nézni! Miss Taylor nagyon szeret színházba járni, főleg a Shakespeare-drámákért rajong.

Az angol nő eddig nem szólt bele a beszélgetésbe, holott elég jól értett már görögül, hiszen legalább tíz éve élt már itt. De ahogy színházról került szó, érdeklődve felfigyelt.

– Hogyne, hogyne! Akár ma este is elmehetünk, ha van kedve, Cynthia!

– Ma, éppen ma, nem játszom… Illetve ebben a darabban nem…

– Igazán sajnáljuk – mondta Cynthia kedvesen. – Nem is tudtam, hogy az iskolatársaim közül valakiből híres színésznő lett!

– Sajnos, a hírestől még messze vagyok! Még nem vagyok kimondottan sztár…

– Majd leszel Iréné! Az iskolában is mindig az voltál, te szavaltál minden ünnepélyen.

Lassan felelevenítették a közös iskolai emlékeket, Miss Taylor nem szólt közbe, lassan kortyolgatta az italát, majd hirtelen felkelt az asztaltól.

– Vissza kell mennem a bőröndöshöz. Elfelejtettem megmagyarázni; hogy az egyik táskámba milyen rekeszeket csináljon. Majd sietek vissza…

– Aranyos teremtés! – jegyezte meg Iréné, amikor a miss elment.

Mindenkit dicsért, bármilyen visszataszítónak is talált, mert sohasem tudhatni, kit mire lehet felhasználni.

– Igen. Nagyon szeretem! Már hosszú évek óta van nálunk, eredetileg nevelőnőnek jött, aztán olyan öreg barátnőféle lett. Ő vezeti a házat nálunk. Csak ketten vagyunk apámmal… Miss Taylor visszamegy Angliába, mert örökölt egy rokonától. Nagyon fog nekünk hiányozni, mi olyan visszavonultan élünk, egyetlen barátnőm sincs, mondhatom, ő azt is pótolta…

– Ugyan! El sem tudom képzelni, hogy akad közös témátok, hisz ez a miss legalább hatvanéves!

– Annyi. De ez nem fontos! Végtelenül művelt, esténként néha órákig vitatkozunk irodalmi kérdésekről.

Iréné csodálkozott. Ez a Cynthia nem tud jobb esti programot magának, mint a vén nevelőnőjével vitatkozni. Egy ilyén szép és gazdag lány! Az ujján micsoda briliánskő. Úristen, mit érhet ez…?

– És táncolni nem jársz? Estélyekre, mulatókba?

– Nem. Mondom, teljesen visszavonultan élünk.

– De miért?

– Apám így rendezte be az életünket. Nem szeretnék ellenkezni vele, de különben is, nem vonz a zajos, úgynevezett nagyvilági élet. Néha elutazunk, most is apám elvitt egy üzleti útjára Szalonikibe. Tegnapelőtt jöttünk vissza. Szeretek apámmal utazgatni, remekül megértjük egymást.

Iréné ránézett. Ebben a pillanatban meg mert volna esküdni rá, hogy Cynthia volt az a bizonyos nő, akivel O’Hara együtt utazott.

Már azon volt, hogy megkérdezi, nem tűnt-e fel neki a vonaton egy magas, nagyon jóképű angol fiatalember. De nem szólt. Minek? Valami ösztönös női rafinéria vagy talán egy furcsa érzés meggátolta, hogy egyáltalán megemlítse O’Harát. Felesleges…

– Szépen le vagy sülve! Én képtelen vagyok ezt a szép bronzszínt magamra szedni, akármennyit napozom is.

– Ez semmi! Majd jövő héten leszek csak igazán barna. Kimegyek Glyphadába, ott van a nyaralónk. Egészen a tengerparton van, egész nap csak fürdőruhában járkálok, nagyokat úszom…

– Remek lehet! Legutóbb kirándultam oda autóval, de akkor még nem lehetett fürödni.

– Most már lehet! Tavaly is májusban már kiköltöztünk. Akkor persze Miss Taylor is velem jött, nem unatkoztam. De az idén… Egészen egyedül leszek, apám csak estefelé jön ki. Egész napját lefoglalja a gyár.

– Apád milyen? Már öreg?

– Ötvenöt éves. De hogy érted, hogy milyen…? Nem tudnám megkritizálni, hiszen az apám! Az én szememben a legtökéletesebb ember a világon!

– Nem így gondoltam. Hanem, hogy mit szólna például ahhoz, ha én meglátogatnálak Glyphadában. Kimennék egyszer víkendre. Nem dobna ki?

– Ugyan! Hogy mondhatsz ilyet! Nyilván örülne, hogy nem vagyok egyedül.

– Erre gondoltam én is, ha olyan egyedül érzed magad, szívesen kimennék hozzád! Most éppen nem vagyok szerződésben, van időm bőven…

Cynthia nem gondolkozott egy pillanatig sem. Az a lehetőség, hogy nem kell egyedül lennie egész nap, hanem lesz valakije, méghozzá egy vele egykorú leány – egészen felvillanyozta.

– Már kedden ki kell jönnöd! Remélem, jól fogod érezni magad! És nem egy-két napra, de akár egy egész nyárra is szívesen látlak, ameddig nem unod meg…

– Köszönöm, igazán nagyszerű lesz! Imádom a tengert és a napot, mindig ez volt a vágyam… Szóval, kedden!

– Igen. Legjobb, ha autóbusszal jössz. A végállomáson leszállsz, balra a negyedik nyaraló, a tengerparton. Piros tetejű, kis tornyos, az van kiírva a homlokzatára: Cynthia-lak.

III.

Athén legszebb villanegyedében, a Leofórosz Kifisszián volt Konsztantin Doanidész villája.

Magas kőkerítés védte a kíváncsi tekintetek elől a nagyon ápolt kertet, ellentétben a környező villák sodronykerítéseitől, amelyeken át mindenki szabadon nézelődhetett be a kertekbe és a teraszokra, ahol színes vászonernyők alatt vidám, hangos élet folyt.

Gyakran gramofonszó hangzott ki az utcára, táncoló és nevetgélő fiatalokat lehetett látni.

Mikor Cynthia még gyermek volt, sokszor gondolta, hogy ő valami elvarázsolt mesebirodalomban él, elátkozott kastélyban, az igazi világ odaát, a magas kőfalon túl kezdődik…

A kapu mindig zárva volt, vendégek sohasem jöttek. A személyzet a hátsó kis kertajtót használta, zajtalanul, csendben.

Csendnek kellett lenni mindig. Rossz volt ez a csend, néha úgy ránehezedett Cynthiára, hogy sírni kezdett, de ilyenkor elbújt a könnyeivel, nehogy apa meglássa.

– Apádat kímélni kell – mondta a nevelőnő, és a szobalány is ezt mondta, mindig ezt mondták neki.

És kacagni sem volt szabad hangosan, vagy sikongatni, amikor a kis kerti hinta magasra lendült, és olyan jó lett volna kiáltozni: „Hurrá! Fent vagyok, egészen magasan vagyok, átlátok a kőkerítésen!”

Mikor még anyu itt volt, milyen más volt minden…

Cynthia homályosan emlékezett csak, hiszen egészen kicsi volt még, talán négyéves vagy öt?

Lampionok világítottak a kertben, a szökőkútban is színes víz folyt, piros és kék sugarak kergetőztek. És zene szólt, gyönyörű zene.

Cynthia hálóingben az ablakhoz surrant, és sokáig hallgatózott ilyenkor, nézte a vendégeket. Sok vendég jött mindig, autók álltak meg a kapu előtt.

– Gardenparty van – mondta a kisasszony, és felöltöztette őt is nagyon szép ruhába, a haját csigákba sütötték, és levezették a szalonba megmutatni.

Ilyenkor illedelmesen köszönt a vendégeknek, de aztán hamarosan vissza kellett mennie az emeletre. Mire megkezdődött a zene, neki már az ágyban kellett lennie.

Mikor aztán a kisasszony kiment, és leoltotta a villanyt, az ablakhoz lopózott és kinézett. De a táncot sohasem láthatta, mert odabent táncoltak a szalonban, vagy a teraszon, és innen, a gyerekszobából, nem lehetett odalátni.

Egyszer megkérdezte a szobalányt, hogy a sok szép vendéghölgy közül van-e mindegyiknek férje? Mert akinek nincs, az kivel táncol? Vagy mással is szoktak táncolni?

– Persze hogy szoktak! Amúgy igen unalmas lenne – mondta a lány, és vihogott, mint mindig.

– És anyukám is táncol mással?

– De mennyire! Ő aztán a legtöbbet…

– És apukám ilyenkor nem irigykedik? Maga mit gondol?

– Nem gondolok én semmit, nem arra vagyok én itt! És maga se törje ilyeneken a fejét, aludjon! Késő van már…

De Cynthia nem tudott elaludni. És egészen meglepte, hogy anyu másokkal is táncol. Biztos, hogy mindenki vele akar táncolni, hiszen ő a legszebb. Most még százszor inkább szerette volna meglátni.

Ahogy a kisasszony szobájában is sötét lett, halkan, mezítláb kiosont a folyosóra. A hátsó lépcsőn nem égett a villany, itt észrevétlenül lejutott a földszintre. Óvatosan lenyomta a kilincset, és kilépett a kertbe. Ezen a részen lampionok sem voltak, Cynthia egy bokor mögé húzódott, innen nagyszerűen lehetett a teraszra látni.

Gyönyörű zene szólt, és a férfiak és nők szorosan megölelték egymást, úgy lépkedtek, forogtak ide-oda.

Ez tehát a tánc.

Anyut rögtön meglátta. A szőke haja világított messziről. Ő is táncolt. Őt is megölelte valaki, ugyanúgy, mint a többieket. Az arca egészen annak az arcához simult.

Cynthiába marón vágott bele a féltékenység. Hogy jön ahhoz valaki, hogy anyu így szeresse. Így hozzásimítsa az arcát…

Anyunak csak őt szabadna szeretnie! Anyu jó szagú arcához csak neki szabadna odasimulni. Anyu olyan szép, mint a tündérkirálynő a mesekönyvben. Aranyhajú és kék szemű.

Egy napon aztán, mint a nagyon szomorú mesékben is, eltűnt a tündérkirálynő. Anyu elment, és apu is.

Először nem is vett észre semmit. Azon a reggelen minden úgy kezdődött, mint máskor. A nevelőnő megmosdatta aztán behozták a gyerekszobába a reggelijét, utána mehetett a kertbe labdázni.

Egész délelőtt nem tűnt fel semmi. Csak az volt furcsa, hogy a nevelőnő folyton sugdolózott a szakácsnővel, máskor ezt nem csinálta.

Ebédidőben jött rá, hogy ma még nem is látta anyut. Ilyenkor már rendszerint kijött a kertbe, és összecsókolta őt. Szép hosszú, földig érő pongyolája volt, a szélén hattyúprémmel és az ezüstsarkú papucsán is ilyen szegély volt.

Ebédnél csak ketten ültek aznap, a nevelőnő és ő.

– Ne terítsek inkább a gyerekszobában? – kérdezte a szobalánya – Kettejüknek nem érdemes az ebédlőben a nagy asztalt…

– Ahogy akarja, nekem mindegy – mondta a nevelőnő.

Megint összesúgott a szobalánnyal, és akkor hirtelen megérezte Cynthia, hogy itt valami titok van.

– Apu és anyu hol ebédelnek? Miért nem eszünk velük, mint máskor?

– Elutaztak… – mondta a nevelőnő.

– Mikor? Miért nem búcsúztak el tőlem?

– Éjjel utaztak, mikor maga még aludt – magyarázta a szobalány, és jelentőségteljesen összenézett a kisasszonnyal.

Hosszú hetekig úgy tudta Cynthia, hogy szülei elutaztak. Mindennap megkérdezte, és mindennap ugyanazt a választ kapta.

– Nemsokára visszajönnek! Levelet írtak, csókoltatják, és üzenik, hogy legyen jó kislány, fogadjon szót a kisasszonynak…

Cynthia még nem tudott olvasni, nem is látta ezeket a leveleket, de valahogy megérezte, hogy hazudnak neki. Igen, hazudnak…

Aztán egy októberi napon a nevelőnő felöltöztette az új, őszi kabátkába, és azt mondta, most elmennek látogatóba apukához.

– Elutazunk hozzá?

– Nem. Itt van Athénban, nem is kell messzire menni, elsétálunk hozzá gyalog.

– Hát akkor miért hazudtak, hogy elutazott? Miért?

– Ne kérdezz annyit, Cynthia! És apukádtól se kérdezz semmit! Csak csókold meg szépen, ülj az ölébe, de ne beszélj sokat! Akkor máskor is elviszlek hozzá…

– És anyut is fogom látni?

– Nem. Ő még nem érkezett vissza. Ne is kérdezd róla apukát! Ez nagyon fontos, mert apu szomorú emiatt, és nem szabad eszébe juttatni!

– Nem fogom eszébe juttatni – ígérte Cynthia.

Elég messzire mentek, sok utcán át, meg egy ligeten is, mire ahhoz a házhoz értek, ahol most lakott apuka.

Szép nagy ház volt, de azért mégis furcsa, hogy apu inkább itt lakik, mint otthon. Itt nem is lehetett csak úgy bemenni, előbb a kapustól cédulát kaptak, és aztán azt mondta nekik:

– B pavilon!

Hosszú folyosón kellett végigmenni, itt egy nő jött szembe, akinek kemény, fehér főkötő volt a fején, és úgy köszönt: – Dicsértessék a Jézus Krisztus!

Megmondta, hol van a B pavilon, mert maguktól nem találtak volna oda, az biztos. A folyosóról kijutottak egy kertbe, azon kellett átmenniük, hogy apukához jussanak. Itt csíkos ruhás emberek sétálgattak vagy ültek a padokon. Egy idősebb úr kinyújtotta feléjük a nyelvét, és még szamárfület is mutatott, nekik.

Cynthiának ez nagyon tetszett. Elnevette magát.

– Micsoda vicces ember, öreg bácsi létére szamárfület mutogat!

Visszafordult, hogy még egyszer lássa, de a kisasszony kétségbeesett ijedtséggel húzta magával.

– Ez egy őrült! – suttogta elszörnyedve. – Őrült!

Futva tették meg az utat a B pavilonig. Apának a földszinten volt a szobája, egyszerű kis szoba, minden fehér volt benne, az ágy is, a szekrény, a falon nem voltak képek, olyan sima és fényes volt, mint otthon a fürdőszobában.

Apa megcsókolta és megsimogatta az arcát, aztán a haját simogatta, és olyan szomorú volt, mint azelőtt sohasem. Szerette volna azt mondani neki, gyere haza, otthon jobb lenne, de semmit sem mert mondani.

Csak hozzásimult apához, és lassan rá is átragadt a szomorúság…

Nézte apukát, és rögtön észrevette, hogy a halántékán fehér lett a haja, és ezáltal egy kicsit olyan, mint az öregemberek. Szerette volna felvidítani, és ezért elmondta neki, hogy láttak itt egy öregembert, aki szamárfület mutatott, nagyon vicces volt, egy őrült…!

De apa nem nevetett ezen sem, és mintha a kisasszony is haragudott volna, hogy ezt elmondta, így aztán már semmiről sem mert beszélni, csak állt némán, és közel volt hozzá, hogy sírva fakadjon…

Nemsokára el is mentek. Mikor kiléptek a pavilonból, és sietve lépkedtek a kert zizegő, lehullott levelein, Cynthia még visszanézett. A sok ablak közül nem tudta, melyik mögött van apa, de mindenesetre integetett.

Mikor legközelebb eljöttek, már tudta, hogy melyik apa ablaka. A földszinten az utolsó előtti. A látogatás után, az útról visszanézve még látta pizsamás alakját, ahogy ott áll és kíséri tekintetével.

– Apa szeret engem, ugye? – kérdezte a kisasszonyt.

– Persze, hogy szeret.

– Akkor miért lakik itt, és miért nem otthon? Akkor mindennap láthatna engem.

– Majd hazajön… De előbb meg kell gyógyulnia. Most még beteg, ott kell maradnia a szanatóriumban.

Tél vége volt már, mire apa hazajött. De úgy látszik, még akkor sem gyógyult meg egészen. Szomorú volt, és egészen más, mint azelőtt.

– Kímélni kell, és nem szabad lármázni – mondta a kisasszony.

Nem, Cynthia nem lármázott többé. Csend lett a házban, szomorú, fojtó csend. A szobalányt, aki mindig úgy vihogott, elküldték, egy másik jött helyette, egy morcos arcú, öreges lány. A kis bóbita úgy állt a fején, mintha tréfából tette volna fel.

Halotti csendben fogyasztották mindig el az ebédet meg a vacsorát is.

„Ha majd anyu visszajön, megint minden más lesz” – gondolta Cynthia, és állandóan kérdezgette a kisasszonyt, hogy mikor lesz az…

– Mikor?

– Majd – mondta a kisasszony –, majd egyszer…

Cynthia sokat gondolt anyura, és esténként százszor is elképzelte, milyen lesz az, mikor egyszer benyit az ajtón, és…

Még azt is elképzelte ilyenkor, hogy anyu milyen ruhában lesz, mit fog mondani… Ilyenkor maga előtt látta az arcát, a szép, gyönyörű arcát, a felfelé fésült arany hajával. Máskor meg úgy képzelte el, ahogy azon a nagy képen van a szalonban, csigákba sütött hajjal, lengő nagy csipkekalapban, és rózsát tart a kezében.

Ellenállhatatlan vágy fogta el, hogy megnézze ezt a képet. Lefutott a lépcsőn, és valami furcsa izgalommal nyitott be a szalonba.

Most! Most rögtön látni fogja anyut, ha nem is őt, de a képét…

Odaszaladt a zongorához, és felnézett… A kép nem volt ott!

Nagy üresség volt a falon, a szép kép, anyu képe eltűnt!

Cynthia megrémült ettől a felfedezéstől. Csak állt és bámult az üres falra. Aztán körüljártatta tekintetét a szalonban, hátha máshová akasztották…

De nem!

Hirtelen egészen idegennek tűnt neki a szoba. Mintha a bútorok is szomorúak lennének anyu nélkül. A piros selyemfotelokon csúnya seszínű huzatok voltak, és eltakarták a szép aranyozásokat. Az ablakredőnyök lehúzva, csúnya szürke homály volt, és Cynthia elkezdett félni.

Rémülten szaladt ki a szobából.

– Anyu képét ellopták! A nagy festményt! Nincs ott a zongora felett! Nincs!

A kisasszony megpróbálta vigasztalni, simogatta a kis arcát és csókolgatta. Nagyon jó volt hozzá, és később, amikor kiderült róla, hogy valami pletykákat terjeszt, és ezért apu elküldte, Cynthia sírva búcsúzott tőle.

Új nevelőnő jött, egy olyan, aki nem ismerte anyut. Tőle már nem is kérdezhette, hogy mikor fog visszajönni… Aputól sem kérdezhette, mert azt mondta a doktor bácsi, hogy akkor valami szörnyű dolog történne…

Szörnyű dolog!

Ez izgatta a fantáziáját most már állandóan. Miféle szörnyű dolog lenne az?

Egy nap aztán nem tudta tovább türtőztetni magát, és megkérdezte mégis. Apa bent ült az úriszobában, az íróasztala előtt és írt. Minden bevezetés nélkül kérdezte meg:

– Anyu mikor fog visszajönni?

Várta, hogy most történik meg a szörnyűség. Feszült izgalommal nézett az apjára.

De nem történt semmi. Apa ránézett, a szeme tele volt szomorúsággal, és csendesen, halkan mondta:

– Soha…

Mint egy súlyos kő, úgy zuhant rá ez a szó. Rázuhant, és eltemette benne gyerekkorának gondtalan, önfeledt kacajait…

Aztán nemsokára iskolába járt. Jó volt tanulni és sok kislány között lenni egész délelőtt. Mikor születésnapja volt, meghívhatott néhány kislányt uzsonnára, tortát kaptak és habos kávét, utána megmutatta nekik a sok ajándékot, amit apától kapott.

Mostanában már annyi játéka volt, hogy olyan volt a gyerekszoba, mint egy nagy kirakat. Már unta a sok öltöztetőbabát és elajándékozta. Tudta, hogy vannak kislányok, akiknek nincsen. Mégis irigyelte őket, ha látta, hogy az anyukájuk jön értük az iskola elé, nem úgy, mint őérte a kisasszony.

Ahogy múltak az évek, úgy fakult el benne anyu emléke. Most már csak apu szerette, apu jelentett a számára mindent.

Tizenhárom éves volt, mikor az iskolában egy lány azt mondta neki, félig tréfásan, félig komoly érdeklődéssel:

– Mondd, Cynthia, igaz, hogy a te apád bolond?

– Az én apám? Hogy mersz ilyet mondani! Az én apám a legokosabb és a legjobb ember a világon!

– Érdekes! Én meg azt hallottam, hogy a bolondokházában volt…

– Talán te voltál! – kiáltotta Cynthia felháborodva, és majdnem neki ugrott.

Ilyet mondani, ilyet kitalálni apáról…

Alig várta, hogy már hazamenjen, és otthon elmesélhesse neki.

Apa már az ebédnél ült, amikor berontott ezzel:

– Képzeld, apu, azt mondta egy lány, hogy te a bolondokházában voltál!

Furcsa volt, hogy erre nem válaszol semmit… Cynthia azt várta, hogy apu megkérdezi a lány nevét, mond valamit, esetleg nevet rajta. De nem! Csak némán végigsimítja a homlokát, egy lassú mozdulattal a halántéka felé és nem szól.

– Holnap megmondom annak a lánynak, szégyellje magát, ilyet hazudni!

– Nem mondasz neki semmit! Holnap már nem mész el az iskolába.

Cynthia magántanuló lett. Egy öreg tanár úr járt hozzá, végtelenül unalmas volt ez. A lányok kacagása, az iskola nagyon hiányzott.

Ha tudta volna, dehogyis mondja ezt el apának. Könyörgött, hogy engedje vissza az iskolába, de apa hajthatatlan maradt. Még azt se engedte meg, hogy valamelyik lány eljöjjön hozzá látogatóba.

Cynthia magára maradt, és megint úgy érezte magát, mint kisgyermekkorában, amikor annyira vágyott kilátni a kőfalon túlra, és azt játszotta, hogy ő az elátkozott királylány…

Ebben az időben került hozzájuk Miss Taylor. Ő is öreg volt, de nem olyan unalmas, mint a tanár úr. Szerette a sportot, és nagy kirándulásokra vitte. Apa hiába ellenkezett, a miss ment a saját feje után.

– Sport nélkül nincs egészséges nevelés – jelentette ki, és rávette Doanidészt, hogy a kislánya kedvéért nyaralót építtessen a tengerparton.

Tizennegyedik születésnapja volt Cynthiának, amikor először pillantotta meg Glyphadában a piros tornyos szép Cynthia-lakot.

Ilyen öröme még soha életében nem volt. Körültáncolta apát, és az elragadtatástól végül is sírva fakadt.

– Miss Taylornak köszönd meg, az ő ötlete volt!

A miss szabadkozott. Nem szerette az érzékeny jeleneteket.

– Fontos, hogy megtanuljon úszni – mondogatta.

Ő maga jó példával járt elöl. Minden reggel kiúszott a tengerbe, amikor visszajött a csontos testére tapadó fürdőtrikóban, olyan volt, mint egy ázott, öreg agár.

Cynthia ebben az időben már kezdett formásodni, a hosszú kislány egyszerre nőies lett. Felöltözve még nem látszott, de fürdőtrikóban már élesen domborodott ki merész kis melle, és a csípője sem volt már olyan lapos, mint egy fiúnak. A válla kiszélesedett a sok úszástól, és gyakran előfordult a tengerparton, hogy felnőtt férfiak is megfordultak utána.

Ebben az időben már magasabb volt, mint az apja. Pedig Doanidész sem volt kimondottan alacsony.

Középmagas, fekete férfi volt, a megőszült halántékával idősebbnek látszott a koránál. Mindene Cynthia volt. Imádta a kislányt, nem volt az a vágya, amit ne teljesített volna. Tizenhat éves sem volt még, amikor már olyan ékszereket vett neki, amelyekért ünnepelt és divatos nagy nőt megkaphatott volna.

De Konsztantin Doanidészt nem érdekelték a nők. Gyűlölte őket. Túlságosan mély volt a seb, amit az élettől kapott, hosszú évek kellettek, hogy valamennyire begyógyuljon.

Az idegei már rendbe jöttek. A munka lekötötte és lefoglalta minden gondolatát. Az üzleti sikerek számára többet jelentettek, nem csupán a pénzszerzést, valamiféle elégtételt az élettől, amely oly csúnyán becsapta az egyik oldalon.

A vegyészeti gyár jól ment, némelyik készítménye nem csak Görögországban, de az egész Balkánon, sőt a Közel-Keleten is forgalomban volt már.

A Doanidész vegyiműveket még a nagyapja alapította, az apja továbbfejlesztette, ő, mint ifjú vegyész Angliába is kiment tanulmányútra. Onnan hozta magával Catherine-t…

Büszkén és boldogan hozta magával a szőke, kék szemű északi szépséget. Olyan volt, mint egy távoli idegen virág. A kislány, Cynthia, az apjára hasonlított. Koromfekete haja volt, kreol bőre, csak a varázslatosan kék szemét örökölte az anyjától.

Ahányszor Konsztantin ránézett, ez a valószínűtlenül kék szempár, a sűrű fekete szempillái alól, mintha az ő tekintete lett volna. Az övé, akire nem akart gondolni többé, akinek az emlékétől mindenáron meg akart szabadulni, és nem tudott soha…

És az volt a legborzasztóbb, hogy mindig úgy látta maga előtt, mint abban az iszonyú pillanatban, amikor az agyát hirtelen elborította valami vad, tébolyult vérhullám, kirántotta pisztolyát, és lőtt.

A fehér, meztelen testét látta, ahogy ott fekszik annak az idegen férfinak az ágyán, szemérmetlenül az ölelés és a kéj előtti vagy talán utáni percekben… A mellén annak a férfinak a karja, amint a meglepetés és rémület pillanatában védőleg átkarolta.

Milyen zavart és ijedt volt ez a férfiarc. Az a férfi, akit eddig csak frakkban látott, rendjelekkel, elbűvölő fölényes mosollyal, most bambán bámult bele az ő revolvercsövébe…

A lövés nem talált. Egyik sem. Hiszen reszketett a keze, remegett az egész valója.

Catherine-nek semmi baja sem történt, a szeretője karjából is kioperálták a golyót.

Két napig volt a rendőrségen. Az arcok összefolytak a szeme előtt, a vizsgálóbíró, rendőrorvos, védőügyvéd… Csak Catherine-t látta meztelenül azon az ágyon…

Átszállították a szanatóriumba. A védőügyvéd intézte így, vagy tényleg el volt borulva az agya, nem tudta maga sem… Semmiről se akart tudni, apatikus nyugalom vett rajta erőt, valami fásult, rettenetes nyugalom.

Hagyta, hogy injekciózzák, kezeljék, csináljanak vele, amit akarnak. Már nem volt akarata, már nem is volt ember. Valami meghatározhatatlan lény volt, akinek semmi köze senkihez.

Ahhoz az asszonyhoz? Nem, ahhoz sem… Mi van vele, mi történt, eltűnt Athénból a szeretőjével együtt.

A kislány itt maradt neki. Mikor először látogatta meg a gyerek, mikor először hozták be hozzá, akkor rémlett fel előtte, hogy mégis van valakije, akiért talán érdemes életben maradni.

Cynthia, akinek most már csak apja van. Anyja nincs többé, és el kell feledtetni vele, hogy valaha is volt… A szennynek és gyalázatnak nem szabad hozzáérnie a gyermek tiszta, ártatlan lelkéhez. Soha nem szabad megtudnia, hogy mi történt…

Ezért óvta úgy a külvilágtól, féltette mindenkitől, aki fellebbentette előtte a múlt fátylát.

Minél több idő telt el azóta, annál távolabb került a tovatűnő évekkel a botrány, annál jobban elmosódott az emberek emlékezetében.

Tizennyolc éves koráig Cynthia tényleg nem tudott meg semmit. A szülei egyszer külföldre utaztak, és ott az anyja hirtelen meghalt. Apát nagyon megviselte a csapás, belebetegedett, és sokáig búskomor volt, mert nagyon szerette. Nagyon…

Ezért nem volt szabad még a nevét sem kiejteni, ezért kellett eltüntetni a képét is.

Így magyarázta el a háziorvosuk, mikor már nagyobb volt, és őt is faggatta a kérdéseivel. Az igazi magyarázathoz egy véletlen folytán jutott…

Ez a véletlen egy vörös hajú, kis kövér nő képében jelentkezett, hogy felkavarja a nyugalmát, szörnyű és rejtélyes képek légióját cikáztassa át az agyán, és feltámassza benne a halottnak hitt anyát…

Egy délelőtt bement az Omoniasz téren levő megszokott fodrászához hajat mosatni. Már készen volt, mikor eszébe jutott, hogy manikűröztet.

A kis üvegasztal mellett, az eddigi kisasszony helyén, egy ismeretlen nő ült.

Cynthia helyet foglalt, az egyik kézét odanyújtotta, a másikkal egy képeslapban akart lapozgatni.

A vörös hajú nő figyelemmel nézte a kezét. Mikor megszólalt, olyan volt a hangja, mint azoknak, akik abból élnek, hogy hízelegnek és ezért nagyobb borravalót kapnak.

– Milyen gyönyörű keze van, Doanidész kisasszony! Ezek a hosszú, nagyon finom ujjak… az édesanyjának is ugyanilyen keze volt…

Cynthia összerezzent. Letette a képeslapot, és kérdőleg tekintett a vörös hajúra. Az folytatta, anélkül hogy Cynthia bármit kérdezett volna.

– Bizony, ismertem jól anyukát, azt a gyönyörű, kedves asszonyt! Jártam magukhoz ki a villába. Nem csak manikűröztem, fésültem is. Micsoda szép haja volt! Valódi szőke… Akkoriban mindennap csigákba sütöttük, mert egy festmény készült róla, láttam is azt a képet, igen jól sikerült. Megvan még?

– Nincs… – mondogatta halkan Cynthia, és átvillant rajta a gyermekkori emlék, mikor felfedezte, hogy a kép eltűnt.

– Nem is csodálom – mondta bizalmaskodva a nő. – Ilyen eset után a kedves papa eltávolíttatta. Ezt meg lehet érteni! Mindent meg lehet, kérem, érteni, ha az emberben érzések vannak. És bennem vannak! Mikor a dolog történt, én sírva fakadtam, egész odavoltam… Ha a golyó anyukát találja el, jaj, rémes rágondolni is! Mert mit tett szegényke, kérdem, mit…? Szerette az attasé urat, na és olyan nagy bűn az? Hány úriasszony csalja meg a férjét, ajjaj, ha valaki, úgy aztán én igazán tudom…

Cynthia először azt hitte, hogy ez a nő megbolondult! Miket beszél ez itt összevissza? Csak hallgatta a szóáradatot, és lassan megértett mindent…

– Mondhatom, egész Athén odavolt, napokig egyébről sem beszéltek az emberek! Mert hiába voltak lepénzelve az újságok, az ilyesmi kiszivárog… Nem csekélység mégse, mikor egy ilyen előkelő gyáros rajtakapja a feleségét, és le akarja lőni. Könnyen börtönbe kerülhetett volna, de hát az ilyesmi pénzkérdés! A védőügyvéd bebizonyította, hogy elmezavar miatt… Meg aztán, nem halt meg senki! Én magam láttam másnap az attasé urat, felkötött karral. Szép ember volt, meg kell hagyni! És gavallér is volt. Egyszer vittem hozzá egy levélkét, micsoda borravalót adott, csak néztem… Gyakran gondolok rájuk, vajon mi lett velük…? Azt mondják, ezzel a dologgal elrontotta az attasé úr a karrierjét, de hát aki ilyen szerelembe bonyolódik, számolhat ezzel. Azt hallottam, hogy valahol Keleten élnek, természetesen összeházasodtak. Minden jó, ha a vége jó – tette hozzá mosolyogva.

Cynthia gépiesen nyújtotta oda a kezét.

– Az volna jó, ha a papa is megnősülne újra! Még nem öreg, megtehetné. Igaz, ki merne hozzámenni…? Egy kis csalásért már rögtön fegyvert ragad! Tessék elhinni, hogy én a legelőkelőbb hölgyekhez járok el, és mindent látok. A férjek direkt jó néven veszik, ha a feleségüknek rendes, állandó valakije van… Az szépíti a nőket. Tessék elhinni, az olyan nő, akinek nincs senkije, az megcsúnyul hamarosan. Nincs, akinek a kedvéért csinosítsa magát, mert a férj kedvéért, ugye, nem érdemes! Annak jó akárhogyan…

Cynthia már szédült a sok beszédtől, már alig várta, hogy kijusson innen, úgy érezte, hogy megfullad. Az erős illatok, a hajszárító burák bugása és a szívében az a hangos zakatolás, igen, úgy érezte most, hogy kiszakad a szíve.

Amit az anyjáról mondott neki ez a nő, az nem lehet hazugság. Ilyet nem találhat ki valaki. Nem.

A rejtélyeket, amiket gyerekkorában nem értett meg, most megfejtették neki. Most már mindent tud. Mindent…

Többet, mint amit elbír. Sokkal többet.

Az anyja rossz volt. Rossz, házasságtörő asszony, az apja pedig majdnem gyilkos. A keze, amivel az arcát cirógatja, ölni akart…

Mindezt rettenetes volt. Cynthia úgy ment haza, hogy alig bírta az utcán visszafojtani a könnyeit. Otthon rádobta magát az ágyára és sírt, rettenetesen sírt.

Anyut siratta, a szép tündér királynőt, és saját magát, vagy apát, akit annyira szenvedhetett…

Apunak rögtön megbocsátott magában. Apu bizonyára nem tehetett mást. És a Jó isten is megsegítette, a golyó nem talált. Apa nem gyilkos, apa csak szerencsétlen.

Most már értett mindent. Azért óvta úgy őt az emberektől, félt, hogy megtud valamit, elmondják neki. Érthetetlen, hogy eddig ez nem történt meg.

Hány ember tudhatta, hányan?

„Mindenki erről beszélt Athénban…” – így mondta a manikűrösnő. Mindenki.

Borzasztó! Mindenki tudja tehát, hogy az ő anyja egy olyan volt… Megpróbálta most felidézni magában az arcát, de a tizenkét év távlatából már csak gyenge kontúrok merültek fel, már nem tudott emlékezni rá…

Ami homályosan megmaradt benne, egy elmosódó szőkeség, gyermekkora kék szemű tündérkirálynője, az most meghalt.

Még túlságosan fiatal volt ahhoz, hogy megpróbálja megérteni, menteni magában.

„Szerette az attasé urat” – mondta a manikűrösnő. De hát hogyan szerethette, hogyan merte szeretni, amikor apa felesége volt.

Cynthiának még fogalma sem volt a szerelemről. Tizennyolc éves volt, de úgy elzárták a világtól, hogy ebbe az elzártságba nem juthatott be semmi, amit apa nem tartott helyesnek.

Szép ruhákat kapott garmadával, ékszereket, de azt, ami talán többet jelentett volna neki, hozzáillő, fiatal, vidám társaságot, azt nem kapott.

„Ráér még” – vélte apa, és Miss Taylor is helyeselte ezt. Ebbe a helyeslésbe egy kis önzés is vegyült, mert ha Cynthia társaságba jár, és esetleg hirtelen férjhez megy, ő elveszti ezt a jó helyét, amelyet már-már otthonának tekintett. Persze akkoriban még nem sejthette, hogy örökölni fog, és úgyis megválik Doanidészéktől.

Cynthia nem ismert fiatalembereket, nem járt tánciskolába, és mégis, egyszer, tizenhat éves korában, közel volt ahhoz, hogy valakinek odaadja magát.

Apa és Miss Taylor nyugodtan hitték, hogy ő egy jól nevelt és művelt, szépen felöltöztetett bábu, holott nem volt az. Teste is volt, égő és forró fiatal teste, amely meggyulladt a legelső szikrától.

Glyphadában történt, egy tikkasztóan meleg nyári délután. Miss Taylor nélkül ment le a tengerhez. Meglepetve látta, hogy a stégjükön egy motorcsónak kötött ki. Egy fiú ült benne, és egykedvűen cigarettázott.

– Itt nem lehet kikötni! – mondta neki udvariasan, de a fiú rá se hederített. Háttal ült, meg se fordult.

Cynthiát bosszantotta ez a szemtelenség. Most már erélyesebben szólt rá.

– Hallja, azt mondtam, itt nem szabad kikötni!

A fiú megfordult.

Meglepődött a szép, magas fiatal lány láttán. Zavart mosollyal bocsánatot kért. Igazán nem tudhatta, hogy ez itt magánterület! De valami baj történt a motorral, és leállt. Ez volt a legközelebbi hely, ahol kiköthetett…

Cynthia megenyhült…

– Hát csak javítsa meg – mondta, és nézte, ahogy a fiú kinyitja a motorházat, és különféle szerszámokkal babrál rajta. Fehér sortja már csupa olajfolt volt.

Hullámos fekete hajú, csinos, nyúlánk fiú volt. Legfeljebb húszéves lehetett.

Időnként hátranézett, ilyenkor szélesen mosolygott, s elővillant vakítóan fehér fogsora, igazán, kedves arca volt. Közben egy szuszra elmondta, hogy egyetemi hallgató, és csak látogatóban van Athénban, a motor pedig a nagybátyjáé.

– Ha elrontottam a motort, öngyilkos leszek! – és közben megint nevetett.

– Így nevetve meghalni egész kellemes lehet! – jegyezte meg Cynthia.

Igen, és főleg egy ilyen széplány társaságában – válaszolta, és kisfiús elragadtatással nézett Cynthiára.

Ez volt a legelső bók, amit neki mondtak. Kissé zavarba jött, nem tudta, mit illik erre válaszolni. A hajfonataival kezdett babrálni, hirtelen szörnyen bántotta, hogy ilyen copfos, kislányos frizurája van: kibontott hajjal sokkal szebb.

Lassan kibontotta a két fonatot, és amikor már a motorcsónakkal repültek a vízen, úgy lobogott hosszú haja, mint valami fekete zászló. A fiú szorosan mellette ült, s az elszabadult hajfürtök újra és újra az arcára tapadtak.

– Jaj, ne haragudjon – mondta Cynthia –, nem kellett volna kibontani a hajam, folyton a maga arcába csapódik!

– Nem baj! Olyan érzés, mint egy finom cirógatás. Mintha maga simogatna.

– Én? Magát?

– Persze! Miért, nem szokott fiúkat simogatni? Azt hittem, olyan gyöngéd kislány, olyan szelíd kék szeme van.

– Én nem is ismerek fiúkat. Tulajdonképpen magát sem ismerem, nem is illik, hogy beültem a csónakjába…

– Illem, az hülyeség! Hát nem remekül megy ez a motor? Látja, milyen hamar meg tudtam javítani!

Hatalmas köröket írtak le az öbölben. Alig beszéltek, mert minden szót elnyelt a motor erős berregése, s csak ordítva tudtak szót érteni.

– Remek! – mondta Cynthia, és az arcát odatartotta a szembecsapódó éles szélnek.

– Mit mond? Nem hallom!

– Remek! – kiáltotta még egyszer. – Remek ez a motorozás!

Úgy hasították a vizet, hogy a hatalmas hullámok teljesen lefröcskölték őket, de ez is nagyszerű volt. A hideg, sós ízű vízcseppek úgy záporoztak rájuk, mintha esne az eső, amellett vakítóan, szikrázva sütött szemükbe a nap.

Hirtelen különös pufogó hang tört elő a motorból, mintha hörögne, aztán egyszerre elhallgatott.

– Megint leállt! – állapította meg a fiú kétségbeesve. – Még jó, hogy közel vagyunk a parthoz.

Két pótevező volt a csónakban, felváltva eveztek vele. Így legalább lehetett beszélgetni, nem kellett túlkiabálni a motor berregését.

– Van egy jó ötletem, este elviszem táncolni! Ha van valami szép ruhája, akkor elmehetünk a Grand Hotelba, ott is van tánc a teraszon…

– Nekem szép ruhám?

Cynthia majdnem elnevette magát. Ha ez a fiú tudná, hogy neki micsoda gyönyörű ruhái vannak! Egy lánynak sincs ennyi, mint neki! De persze ebben a napszítta fürdőtrikóban ezt honnan gondolná…

– Min mosolyog ilyen titokzatosan?

– Azon, hogy azt hiszi, nincs ruhám. Meg azon is, hogy el akar vinni táncolni! Vicces ötletei vannak!

– Miért? Egész természetesnek tartom, hogy eljön velem…

Cynthia most már nevetett. Elképzelte, apát és Miss Taylort, hogy milyen arcot vágnának, ha vacsora közben bejelentetté, hogy elmegy táncolni egy fiúval, akivel délután motorozott.

– Figyeljen ide! Én sohasem járhatok a nevelőnőm nélkül sehová! Ez is véletlen, hogy most nélküle lejöttem a partra, de a nevelőnőm beteg.

– Nevelőnője van? Ugyan… Azt hittem, ilyen csodabogarak már csak regényekben fordulnak elő. Gyerekek mellé, nem mondom… De hát maga már felnőtt, nem?

– Tizenhat éves vagyok – jelentette ki Cynthia önérzetesen. – És maga?

– Huszonhárom – hangzott a még önérzetesebb válasz, amely nem fedte teljesen a valóságot, mért Nikola mindössze tizenkilenc éves volt.

Már egészen a parthoz jutottak, amikor a fiú ismét kérlelni kezdte, hogy próbáljon mégis eljönni este.

– Értse meg, lehetetlen dolgot kér tőlem! Kár is beszélni róla!

– Szóval, úgy őrzi a nevelőnő, mint valami hétfejű sárkány, nem tud kiszökni? Hát hol laknak?

– Itt!

Cynthia rámutatott a piros tornyos nyaralóra.

– Látja, ki is van írva: Cynthia-lak. Egyszer születésnapomra kaptam apámtól…

– Nem is rossz ajándék – jegyezte meg a fiú, és igyekezett palástolni a meglepetését. Ezt ki sem nézte volna ebből a lányból.

– Nézze, milyen lett a kezem az evezőtől! – mutatta Cynthia a tenyerét.

A fiú gyöngéden a kezébe fogta a keskeny kezet. Az evező nyomán piros csík húzódott, és alatta már kezdett felhólyagozni.

– Fáj?

– Kicsit. Inkább éget.

– Majd meggyógyítom…

Szájához húzta a lány kezét, és belecsókolt a tenyerébe. Egész finoman, alig érintve, aztán még egyszer, majd sokszor egymás után.

Cynthia hagyta. Egészen furcsa érzés volt a nedves, idegen száj érintése a tenyerében. Valami csiklandozó volt benne, de mégis más… Ez a más most a tenyeréből kiindulva végigborzongott rajta, jó volt, de mégis rossz…

Hirtelen elhúzta a kezét.

– Nem való – mondta.

– Miért? És ha a száját akarnám megcsókolni? Már előfordult ilyesmi a világtörténelemben. Vagy magával nem?

– Velem…? Szörnyű, hogy miket kérdez!

– Rendben van, akkor mást kérdezek. Hány órakor jöjjek este, mikor tud kiszökni?

– Nem tudok, értse meg…

– Csak félórára. Nem mennénk táncolni, csak sétálnánk egy kicsit a holdfényben. Szerelmet vallanék magának…

– Szerelmet? Ne tréfáljon folyton – mondta zavartan Cynthia. – Holnap ilyenkor jöjjön… itt leszek a stégen, de este nem tudok elszabadulni. Délután itt leszek – tette hozzá még egyszer –, fogom várni magát…

– Eljövök ugyanebben az időben – mondta a fiú, és megragadta az evezőket.

Cynthia még sokáig integetett utána, aztán bement a házba. Miss Taylornak nem szólt egy szót sem. Izgatottan várta a másnap délutánt…

Azt már elhatározta, hogy csinosan felöltözik, semmiképp sem megy le fürdőtrikóban, hadd lássa a fiú, milyen más ő egy szép ruhában.

Másnap már négykor lement. Rettenetesen meleg volt. Az új pettyes zsorzsettruháját vette fel, a haját fürtökben hagyta a vállára, omlani.

Leült a stégre és várt. Szörnyen tűzött a nap, kibírhatatlan volt. Ha fürdőtrikóban lenne, megmárthatná magát, de így csak üldögélt, percek alatt átizzadta a ruhát. Szinte rátapadt a testére, a haja pedig úgy melegítette a nyakát, mint valami prém.

A tenger felett máskor állandóan lengedezett egy kis szellő, de most meg sem rezdült a levegő, a nap pedig tűzött, égetett lankadatlanul.

De Cynthia csak várt. Ezt a fajta türelmetlenséget még nem érezte soha életében. Miért nem jön már? Miért…?

Ő tegnap óta csak erre a mai találkozásra készült, alig várta, hogy délután legyen és lejöhessen. Nikola pedig késik. Nikola… Már egyszerűen így nevezte magában, mintha régen ismerné.

Nikolának, úgy látszik, nem olyan fontos, hogy siessen. Biztos vannak más lányok is, akik elmennek vele motorozni, sőt táncolni is.

Irigyelte ezeket. Milyen jó nekik!

Most megint úrrá lett rajta az az érzés, ami gyerekkorát végigkísérte, hogy a nagy kőfalon túl van az igazi élet…

Itt Glyphadában nincs kőfal, mégis rab. Ha véletlenül a miss nem volna beteg, most itt ülne vele… Nagyot nézne Nikola, ha itt találná…

De Nikola nem jött. Egyáltalán nem jött el. Cynthia sokáig várt, aztán csalódottan bement a házba.

Másnap megint kiment a stégre. Most fürdőruhában volt, de elhatározta, ha a fiú jön, röviddel rá felsiet a házba, és felöltözik szépen. Ezt nagyon fontosnak tartotta…

Ma nem volt olyan lehangoló a várakozás, mert közben fürdött, úszkált. Hat óra felé már tudta, hogy Nikola nem jön, egész biztosan nem.

A következő nap már később ment le, könyvet is vitt magával, hogy ne unatkozzon.

Kifeküdt a stégre és olvasott.

A nap alig sütött, gyanús szürke felhők jöttek Pireusz felől, mintha esni akarna az eső.

Egyszerre mintha távolból motorzúgást hallott volna, aztán egyre közelebb-közelebb.

Feszülten figyelt. Izgatottságában beejtette a könyvet a vízbe, amikor megpillantotta a motorcsónakot. Ő volt. Hát mégis eljött!

Mai messziről Integetett Cynthiának, és olyan hevesen ment neki a stégnek, hogy az egész faalkotmány beleremegett.

 Nagyszerű, hogy itt van! Már azt hittem, fel kell mennem a házba és megvívnom magáért a hétfejű sárkánnyal. Levágtam volna az összes fejét!

– Kedves magától! De tegnapelőtt miért nem jött el, ahogy megbeszéltük…?

– Nem tudtam. Tegnap se. Az a csirkefogó nagybátyám nem adta ide a motort! Ma sem adta volna, önhatalmúlag hoztam el, illetve egyszerűen kiloptam a kulcsot. Látja, tolvaj lettem a maga kedvéért…

Cynthia mosolygott, nagyon örült a fiúnak, pedig most hirtelen nem is találta olyan csinosnak, mint két nap óta folyton a gondolataiban…

Milyen szeplős, rémes!

Igaz, hogy nem az arca, hanem a válla. Persze, a múltkor nem láthatta, akkor ingben és sortban volt, de most úszónadrág van rajta.

Fürgén kiugrik a csónakból, és leül mellé. A teste ugyanolyan barnára van sülve, mint neki. A combjuk szorosan egymás mellett van, ahogy lógatják a lábukat a stégről. Szinte egyforma, hosszú, izmos combok. A fiúén napszítta pihék csillognak – ronda szőrös, állapítja meg Cynthia, de mégis kellemes, ahogy a combjához ér. Talán éppen a pihék miatt, melyek olyan furcsán csiklandoznak. Ösztönösen még közelebb ül hozzá, és kinyújtja a lábát.

– Ki a barnább, maga vagy én?

– Persze, hogy maga! Nem művészet, mindig itt lehet! Nekem a papám nem vett a születésnapomra nyaralót a tengerparton! Feledékeny ember! Eddig még minden évben elfelejtette…

– Az én apám nagyon jó. Mindent kapok tőle, ha látná, milyen szép ruháim vannak! Tegnapelőtt a maga kedvéért felöltözve ültem itt… Tudja mit, most felszaladok és felöltözöm!

– Ilyet ne csináljon! Hogy néznék ki maga mellett félmeztelenül, mindenki röhögne rajtam…

– Ki? Nincs itt egy lélek sem!

– Azt látom, de csak nem gondolja, hogy itt maradunk? Elmegyünk kirándulni. Most remek a motor, nyugodtan beszállhat. Vuliagmenibe megyünk, ott szép a strand, katonazene is van, és jó sört kapni. Mit szól hozzá? Volt már ott?

– Nem. De nem merek menni! Szörnyen kikapnék, ha otthon megtudnák…

– Mit gondol, én mit kapok, hogy meglógattam a motort? De vállalom a maga kedvéért…

Kérőn nézett Cynthiára, és megfogta a kezét. Aztán hirtelen megfordította, és megnézte a tenyerét.

– Úgy látom, már meggyógyult. De azét kap egy kis utókezelést…

Belecsókolt, úgy, mint a múltkor.

– Hagyjon – mondta Cynthia, és lassan elhúzta a kezét.

Nem akarta azt a furcsa érzést, amit a múltkor, de most, ahogy hozzáért a fiú nedves szája a tenyeréhez, ismét végigfutott rajta a borzongás, és arra kellett gondolnia, milyen lenne, ha a száját csókolná meg…

– Eső lesz – mondta hirtelen. – Már azért se mehetünk! Nézze azokat a csúnya fekete felhőket, Pireuszban már biztosan zuhog is…

– Ott… az lehet! De itt nem fog esni! Majd meglátja, milyen jól fogunk szórakozni!

Cynthia egy ideig még kérette magát, aztán mégiscsak beszállt. Szédületes tempóban leírtak egypár kört, látszott, hogy Nikola be akarja mutatni a tudományát: mire képes egy jó motorral. Nem is beszéltek közben.

Aztán váratlanul kifutott az öbölből a nyílt tenger felé.

Alig jutottak ki, egyik pillanatról a másikra vad zápor szakadt a nyakukba. Néhány csepp már esett előbb is, de Cynthia azt hitte, a visszacsapódó hullámok permetezik.

Felettük koromfekete lett az ég, és pillanatok alatt elsötétült minden. Éles villám cikázott, és utána borzalmas mennydörgés.

– Mondtam! Látja, mondtam! – kiáltotta a fiúnak szemrehányóan.

De a hangja elveszett a mennydörgésben és a motorzúgásban.

Nikola is alaposan megijedt, de nem mutatta. Fogalma sem volt, hol vannak, a partot sem látta, közben csuromvizesek lettek, csak úgy csapkodta őket az eső.

Végre megpillantotta a partot. Hogy a glyphadai vagy a vuliagmeni, arról fogalma sem volt, sebesen siklott kifelé, akárhová, csak valami fedél legyen a fejük felett.

Rozoga, keskeny fahíd tűnt elő és egy deszkabódé. Közelebbről látta, hogy egy kabin, amelynek még ajtaja sincs.

Mindegy. A fahídon a partra szaladtak, a fiú megfogta Cynthia kezét, és behúzta a kabinba.

A lány szánalmasan nézett ki: csuromvizes csöpögő haja az arcába lógott, szörnyen meg volt ijedve, közel állt ahhoz, hogy sírva fakadjon.

– Nincs semmi baj! – mondta Nikola. – Itt megvárhatjuk, amíg ez a kis eső eláll!

– Ez kis eső magának? – szipogta a lány. – Látja, megmondtam előre!

– Remek időjós lenne magából – tréfált a fiú, aki ismét feltalálta magát. – Először is ledörzsölöm, hogy meg ne fázzon!

Végigdörzsölte a lányt egy csuromvizes törülközővel, ami egész idő alatt a nyakában lógott.

– Jó, hogy nem önt nyakon egy vödör vízzel – nevetett Cynthia –, az ugyanannyit érne, mint ez a vizes vacak!

– Téved! Én értek ehhez, sportember vagyok – fontoskodott a fiú, de közben ő is rájött, hogy hülyeséget csinál. Most már inkább a kezével dörgölte a lány hátát, majd lassan a karját is.

Ez jólesett, Cynthia hagyta. Már kevésbé fázott. Sőt…

Lassan különös forróság áradt szét rajta. Nikola a melléhez ért… simogató, gyengéd mozdulattal. Először óvatosan a fürdőruhán keresztül érintette meg, majd hirtelen becsúsztatta a kezét a trikóba, és egyszerűen megmarkolta a mellét.

– Szemtelen!

Cynthia ellökte magától a fiú kezét, de a következő pillanatban rettenetesen kívánta, hogy Nikola még egyszer a melléhez érjen.

A fiú egészen hozzásimult, másképp el sem fértek volna a szűk kabinban. Most még közelebb húzódott, szinte hozzátapadt. Testük minden porcikája összeért, meztelen vizes bőrük egymáshoz tapadt.

Cynthiát szinte elbódították a testén átfutó forró hullámok. Még soha nem élt át ilyen érzéseket, el sem tudta képzelni, hogy így eluralkodhat rajta a vágy…

Nikola egészen a kabin falához nyomta, a fiú testének minden porcikája hozzátapadt. Egyforma magasak voltak. A melle Nikola melléhez nyomódott, a fiú furcsán érdes pihés combja az ő combjához simult, izgalmas volt és ijesztő, ahogy megérezte a hozzásimuló férfitestet, a nekifeszülő kemény izmokat.

Remegni kezdett, mintha fázna, pedig forróságot érzett, ismeretlen, különös forróságot.

Mikor Nikola a szájára hajolt, hogy megcsókolja, akkor ez a forróság úgy szaladt végig az egész testén, a hátgerincén, mintha láva öntené el.

– Nem… – mondta erőtlenül. – Nem engedem, hogy megcsókoljon…

Elfordította a fejét, így a. csók a füle mögött érte. Később képtelen volt visszaidézni, hogyan találkozott mégis a szájuk. Erre már nem emlékezett. De a csókra, arra igen…

Ezt a legelső csókot soha életében nem tudta elfelejteni. Azt a hirtelen fellobbant őrületes égő vágyat, amit abban a pillanatban érzett, azt talán soha többé nem érezte még egyszer.

A fiú ajka szívta, marcangolta a száját, először csak gyöngéden érintve, de aztán egyre inkább megvadult, és amikor ő is visszaadta a csókot, és a szétnyílt ajka már semmi ellenkezést nem tanúsított, sőt mintha egy ismeretlen gyümölcsöt ízlelne, úgy élvezte a csók bódító ízét – akkor a fiú nem bírta tovább, keze végigsiklott a lány testén. Cynthia tudta, hogy ezt mát igazán nem szabad engedni, nem, ezt már nem…!

Ellökte a fiú mohó kezét, de közben mámorító érzés lett úrrá rajta, és megint kívánta ezt a cirógató kezet, nem, nem is a kezet, az egész fiút, ahogy hozzátapadt és testén érezte a lüktető vágyat…

– Édes, te édes – suttogta a fiú a csókok közt. – Akarod, ugye?

Cynthia akarta, minden csepp vére, felgyújtott érzékei, a szomjas csókban vonagló ajka, remegő idegszálai a testében szerteszét mind akarták. De a félelem gúzsba kötötte.

– Nem! Nem merem…

– Szűz vagy? – kérdezte a fiú.

Ez a szó olyan megdöbbentő és éles volt így kimondva, hogy Cynthia magához tért tőle.

– Persze…

Kibontakozott Nikola karjából, és kifutott a kabinból. A közelben egy nagy fa terebélyesedett, Cynthia az ágak alá menekült, a fatörzshöz támaszkodott, minden ereje elhagyta.

Már kevésbé esett, a zivatar elmúlt, csak lassan szemerkélt.

Cynthia olt maradt a fa alatt, amíg csak be nem szálltak a csónakba.

Nikola morcosan jött elő, és azontúl ilyen morcos is maradt. Előhalászott egy csuromvizes térképet, és odaadóan tanulmányozta.

– Kíváncsi vagyok, hol vagyunk…

Nem is voltak olyan távol, mint gondolták, néhány perc alatt visszajutottak Glyphadába.

A fiú egész úton nem szólt semmit. Mikor Cynthia kiszállt, furcsán szomorúan nézett rá. De az is lehet, hogy gúnyos volt tekintete.

– Nem jövök többé, azt sejti, ugye?

– Miért?

– Még kérdezi? Azt hittem, megérti. Magának jobb, ha a nevelőnőjével jár kirándulni…

Cynthia lehajtotta a fejét, aztán odanyújtotta búcsúzóul a kezét. Azt várta, hogy a fiú kezet csókol most, de tévedett. Könnyedén megfogta, de rögtön el is engedte, és beindította a motort.

Valószínűtlen sebességgel vágott neki a víznek, és pillanatok alatt eltűnt a láthatáron.

Cynthia a lassan szemerkélő esőben még sokáig állt a parton. Tudta, hogy a fiú komolyan beszélt, soha többé nem látja Nikolát.

De talán mégis… Egész nyáron mindennap várta. Ha motorzúgást hallott, izgatottan felfigyelt, de Nikola nem jött többé.

És azóta nem is kínálkozott több ilyen kaland. Semmi… Senki…

Mindig csak Miss Taylorral járt, vagy apával.

Apa akarta így, és vele nem mert ellenkezni. Imádta apát, a világ összes fiatalemberei nem érnek meg annyit, hogy apa bosszankodjon vagy haragudjon miattuk. Apa őérte él, a legkevesebb, hogy azt tegye, amit apa akar, amit ő jónak lát.

Ha Miss Taylor elmegy, úgyis megváltozik minden. Furcsa lesz nélküle, nagyon fog hiányozni, de mégis fellélegzik majd, szabadabb lesz…

Remek ötlet volt meghívni Irénét. Kedves lány, vidám teremtés.

Még nem mert róla szólni, legalábbis addig, amíg Miss Taylor még itt van, akinek érthetetlen módon nem tetszett. Iréné.

– Kissé közönséges, nem magához illő barátnő – jegyezte meg, amikor hazamentek a Janakyból.

– Én nagyon helyesnek találtam!

– Az a feltűnően rikító festett sárga haj!

– Talán a színházban megkívánták tőle. Valamelyik szerepéhez kellett. Egy színésznőnél ez más…

– Ez az! Színésznő! Éppen ezért nem magához való! Megmondom őszintén, a színésznők között akad olyan is, aki a női becsületét feláldozza a siker érdekében. Honnan tudhatjuk, hogy ez az Iréné nem olyan? És szó nélkül leültünk vele egy asztalhoz…!

Cynthia mosolygott. Ha még tudná a miss, hogy egész nyárra meghívta Glyphadába. De nem szólt. Az utóbbi időben már rájött, hogy a miss mégiscsak túlságosan ódivatú elvekhez alkalmazkodik. Néhány egészen modern könyvet olvasott, és kezdte másképp megítélni az életet. De nem akart vele vitázni. Minek? Ezeken az utolsó napokon miért rabolja meg attól a tévhittől, hogy sikerült teljesen átplántálni a saját életfelfogását, amely talán remekül megfelel egy hatvanéves aggszűznek, de egy húszéves lánynak kevésbé.

– Tehát – szögezte le Miss Taylor ismét a véleményét – ez a színésznő semmiképp sem magához való! Ígérje meg, ha elutazom, nem keresi vele a kapcsolatot.

IV.

Iréné boldogan ment haza a zsákmányával. Mindkét keze tele volt kis csomagokkal.

Vett egy fürdőruhát meg egy kis napozót is, olyan csepp volt, jóformán semmi, igaz, olcsó is volt nagyon. Gyékényszandált is vett, anélkül nem tudna létezni a strandon.

Holnap, kedden már kimegy, és most, jóformán az utolsó percben, sikerült beszerezni mindezt. Nagyon örült ennek az ingyen nyaralásnak. Micsoda szerencséje van, és igazán a véletlennek köszönheti. Ha akkor a Janakyban van nála harminc drachma és ki tudja fizetni a fagylaltját, igazán eszébe sem jut megszólítani Cynthia Doanidészt.

Néha, úgy látszik, az hoz szerencsét, ha az embernek nincs pénze!

Most azonban kellett szerezni annyit, hogy meg tudja venni a fürdőholmikat magának.

Mikor bement az elegáns áruházba, és válogathatott a sok szép holmi között, már el is felejtette, hogy hogyan jutott ehhez a pénzhez.

Már elfelejtette a tegnapi délután, amikor annyira utálta magát, és megesküdött magában, hogy soha többé. Soha.

Ez volt a harmadik eset, hogy elment Mme Yannarosz táncintézetébe, nem volt más megoldás, nem tudott máshonnan pénzt szerezni.

Ez már majdnem ugyanaz volt, mintha kiált volna az utcasarokra, tisztában volt vele…

Mme Yannarosz igen finom külsejű öreg hölgy volt, és a tánciskolája is egészen előkelő műintézet. A Perikleuosz utca egyik csendes mellékutcájában volt, a kapun kis fekete táblán aranybetűk hirdették, hogy különórák egész nap.

Különórák…

Mme Yannaroszhoz nem kipirult arcú bakfisok és pattanásos arcú diákok jártak, hogy a rock and roll rejtelmeibe betekintést nyerjenek, hanem idősebb urak érkeztek magánórákat venni… Persze nem Mme Yannarosztól kapták az órákat, ő ezüstfogantyús sétabotjára támaszkodva csak lebilincselő kedvességgel fogadta a vendégeket. Az órát valamelyik csinos fiatal lány adta, akit telefonon rendeltek oda.

Jó pár csinos tánctanárnő volt, az urak válogathattak közöttük.

A „tanulószobákat” pompásan rendezték be. Négy vagy öt ilyen szoba volt, gramofonnal, remek lemezekkel, rafinált hangulatlámpákkal, széles heverővel, felette ferdén tükör függött, vakító fényű csillárt is lehetett gyújtani, ki milyen világítást óhajtott…

Itt mindenki megtalálta az ízlésének megfelelőt. Igaz, egy ilyen táncóra méregdrága volt, de ha erről valamelyik úr említést tett Mme Yannarosznak, akkor a finom öreg hölgy kiesett előkelően nyájas modorából, és azt ajánlotta az illetőnek, hogy akkor menjen inkább a Kapdesztou utcába… Ott voltak ugyanis a legolcsóbb bordélyházak.

Egyébként Mme Yannarosz mindig igen választékosan beszélt, még a lányokkal is. Mikor Iréné először ment fel hozzá, meglehetősen elkeseredve, mert nem tudta előteremteni a tandíjat a színi iskola utolsó félévéhez, Mme Yannarosz igen kedvesen fogadta.

– Hány éves, drágám?

Ez volt az első kérdése, miközben a lornyonján át végignézte a zavart, fiatal lányt.

– Tizenkilenc…

– Helyes!

Ez megfelelt. Mme Yannarosz szerette a húsz éven aluli lányokat alkalmazni, de azokat is kioktatta, hogy tagadjanak le két-három évet, ha a táncórán a koruk szóba kerül.

– Ezek az idősebb urak bizony kedvelik a fiatal csibehúst! Maga, kedvesem, majd azt mondja, hogy csak tizenhat éves. Azt is mondhatja, hogy még iskolába jár. Hazudni kell ezeknek, mert jegyezze meg, kedvesem, hogy a férfiak semmit sem fizetnek meg olyan jól, mint a hazugságot! Na meg persze a kedvességet, nagyon kedvesnek kell lenni, hízelegni, mindent megtenni a hangulat fokozásáért…! Mert ide bizony idős urak jönnek, nem olyan fiatal legénykék, akiknek elég, ha meglátnak egy fess lábat vagy szép mellet…! Jó, hogy eszembe jut, mutassa csak a mellét!

Iréné azt hitte, rosszul hallotta ezt. Kérdőleg nézett az öregasszonyra.

– A mellemet?

– Persze! Miért van így megijedve, talán lóg?

– Nem vagyok megijedve, csak olyan szokatlan, hogy ezt kívánja tőlem…

– Sok szokatlan dolgot fognak még kívánni magától, kedvesem, ezt megjósolom előre!

Iréné zavartan gombok a ki a blúzát, aztán az olcsó műselyem kombinéból egyetlen mozdulattal kivette a mellét.

– Nem rossz! – jegyezte meg Mme Yannarosz olyan arckifejezéssel, mint egy piaci kofa, aki dinnyék között válogat. Ráncos, öreg kezével, amelyek egy karvaly karmaihoz hasonlítottak, hozzá is ért, mintha meg akarna győződni, hogy ez a fiatal, kemény húsból való mell igazán valódi-e?

Iréné megrázkódott az undortól. Nem is tudta pontosan, kit utál jobban, a vén kerítőnőt vagy saját magát…

Mert ebben a pillanatban döbbent rá, hogy amit tenni fog, amire vállalkozik, amire ajánlkozik, tulajdonképpen milyen borzasztó…

Idefelé attól félt, hogy nem felel majd meg, Mme Yannarosz nem találja elég csinosnak, elég fessnek. A lány, aki ide ajánlotta, sokkal szebb volt. Hencegett, hogy már van bankbetétje és ékszerei is. Iréné nem akart semmit, csak a tandíjat megszerezni, aztán soha, soha többé nem jön, ezt elhatározta.

Mégis eljött…

Tegnap délután egy púpos férfival kellett együtt lennie. Egy kis gnóm volt, akinek olyan hosszú karja volt, mint egy majomnak. Irtózott tőle, undorodott. A gnóm, mintha élvezte volna ezt az irtózást, felgyújtotta az összes csillárt, hogy bálteremszerű fényes világításban legyenek, és megkövetelte, hogy a kerevet feletti tükörbe nézzen… A velencei tükör, melynek széles aranyrámája angyalkákat ábrázolt, visszavetítette a pokolian ocsmány pillanatokat. Iréné úgy érezte magát a gnóm szőrös karja között, mint egy fehér nő, akit a dzsungelben elrabolt valami gorilla…

Szinte érthetetlen volt, hogy ez a gorilla később felteszi a cvikkerét, és előveszi a pénztárcáját is, ami persze a leglényegesebb volt, mert igen bőkezűen fizetett.

Mégis elhatározta, hogy soha többé nem jön ide. Meg is mondta Mme Yannarosznak.

Az öreg hölgy csodálkozva nézett rá.

– De miért, kedvesem? Ez az öreg úr egyik leggavallérosabb vendégünk, minden héten egyszer eljön, és a legszebb leányaim szívesen foglalkoznak vele! Nem szabad ilyen finnyásnak lennie, akkor nem viheti semmire!

– Nem is akarom – mormogta Iréné, de közben gondosan megszámolta a pénzt, amit kapott.

Most, hogy bevásárolt mindent, jókedve lett, és nem akart semmi másra gondolni, mint az elkövetkezendő kellemes hetekre.

A fürdőruha megvan, a napozó is, már alig várta, hogy hazaérjen, és újra felpróbálja és gyönyörködjön benne.

Vidáman ment fel a lépcsőn, amikor meghallotta a folyosón Mme Levidisz hangját. Szokása szerint a folyosón állt, és hangosan átbeszélgetett a szemközti lakásban lakó szomszédasszonyához. Persze megint róla volt szó.

– Ez a kis szajha most nyaralni megy, bebeszélte nekem, hogy potyán! Persze, a lakbért már két hónapja nem fizette ki, arra nincs neki pénze!

– Rúgja ki! – tanácsolta a szomszédasszony, aki Irénének mindig olyan mézesmázosan köszönt, és többször színházjegyet kért tőle.

– Meg is tenném, de akkor sohasem látok pénzt tőle! Így mégis arra gondolok, fog majd valakit magának, vagy kap egy jó szerződést…

– Igaz, hogy már be se jár a színházhoz?

– Igaz. Ez izgat engem is. De csinos lány, az ilyet nem kell félteni!

Iréné nem mert felmenni. Ha Mme Levidisz most meglátja, hogy csomagokkal megrakodva jön, neki viszont nem fizet, szörnyű botrányt csinálna.

Visszasompolygott a földszintre, és kiosont az utcára. A szemközti kis cukrászdába vitte a csomagot, és megkérte, tegyék el, amíg érte jön. Estefelé ha majd tiszta lesz a levegő, gondolta, felviszi a lakásba.

Csüggedt arckifejezéssel és üres kézzel jelent meg néhány pillanat múlva. A két asszony még mindig a folyosón állt.

– Nem tudtam pénzt szerezni, Mme Levidisz – sóhajtotta elkeseredetten. – Látja, még egy fürdőruhát sem tudok magamnak venni…

– Az engem nem érdekel, szép is lenne, ha fürdőruhát vásárolna, amíg nekem egyetlen drachmával is tartozik! Mit gondol, meddig várok a lakbérre? Mi…?

– Nem gondolok semmit, drága Mme Levidisz – sóhajtotta Iréné. – Azt sem bánom, ha most kiadja a szobámat, amíg én Glyphadában leszek. A bundámat itt hagyom zálogban magánál, nos, mit szól az ötlethez?

– Torkig vagyok a maga ötleteivel és magával is! Mikor idevettem, azt hittem, egy jól menő elegáns színésznő! Alaposan ráfizettem a tévedésemre! Én úriasszony vagyok, tudja jól…

Igen, Iréné tudta jól, ismerte már pontosan Mme Levidisz egész mondókáját, amit verkliszerűen lepergetett. Kezdve Monsieur Levidisztől, aki könyvelő volt egy bakelitüzemben, és operáció közben halt meg, mert sérve volt, amit nem is kellett volna operálni, mert gyenge volt a szíve… Monsieur Levidisz szívéről később áttért a saját jó szívének az ecsetelésére, hogy ő mi mindent elnéz az albérlőnek, hogy ingyen ad meleg vizet, pedig elvégre nem lopja a tüzelőt…

Iréné szörnyen unta mindezt, és bemenekült a szobájába. Fáradt volt, és leheveredett az ágyra.

Ma sokat szaladgált; amíg mindent elintézett. Holnap kimegy Glyphadába. Éppen annyi pénze maradt, hogy autóbuszon mehessen, és még ott egyszer-kétszer fodrászhoz.

Még csomagolnia is kell, és Helgiától elbúcsúzni. Végre is a legjobb barátnője. Ma este benéz hozzá a színházba.

Ma már kint vannak az új darab plakátjai, szegény Helgia megint szobalányt alakít, egészen vacak, pár szavas szerep. Igaz, hogy ő sem kapott eddig még jobbat!

Most eszébe jutott O’Hara. Az az egyetlen elégtétel, hogy az ember azt hazudhat az udvarlóinak, amihez kedve van. Hogy azért nem kap szerepet, mert nem hajlandó a kövér igazgatóval…

Dehogyis nem hajlandó. Nem is lehetne ellenkezni vele, olyan magától értetődően rendeli fel akármelyiküket az irodájába, mintha egyszerűen a háremének tagjai lennének.

A baj az volt, hogy a főrendező rájuk nyitotta az ajtót, és csupa gonoszságból besúgta az igazgató feleségének. Hogy mi volt a célja, most már tudja. Be akart hozni a helyére egy lányt, akit mostanában fedezett fel. Ez játssza most az ő szerepét.

Fél hét volt, amikor bement a színházba. Helgia már bent ült az öltözőjében, mint mindig, ő volt a legelső. Az új lány, aki az ő szerepét kapta, még nem volt bent.

Helgia félmeztelenül ült a nagytükör előtt, és a műszempilláival bajlódott. Hátra sem fordult, egyenesen a tükörből szólt hozzá.

– Hát veled mi van? Napok óta nem mutatkozol!

– Most meg hetekig nem fogok! Búcsúzni jöttem, holnap Glyphadába megyek nyaralni. Mit szólsz ehhez!

– Nagyszerű! Fogtál valakit?

– Igen. Méghozzá nőt…

Helgia furcsán elhúzta a száját a tükörben.

– Ne ijedj meg, egy gazdag iskolatársnőmről van szó, a Doanidész vegyi gyáros lánya. Elmegy az angol társalkodónője, annak a helyébe megyek. Nagyon kedvesen hívott, örül, hogy nem lesz egyedül. Tudod, az anyja meghalt…

– És az apja?

– Az él. Mondom, Doanidész, a gyáros!

– Öreg?

– Ki?

– A gyáros, te hülye! Azt kérdezem, hogy az apa, a gazdag gyáros öreg-e?

– Ötvenöt éves, véletlenül tudom, de hát ez nekem igazán mindegy! Én ingyen nyaralok, nekem ez a fontos…

– Jaj de hülye vagy, fiam! Neked az apa legyen a fontos! Fogd meg magadnak? Tudod, milyen óriási alkalom ez?! Ott élsz velük együtt a villában, egy födél alatt. Egy ilyen ötvenest legkönnyebb meghódítani. Ez az a veszedelmes kor, amikor hamar tüzet fognak a férfiak. Már nem fiatal, de még nem egészen öreg! Még tudsz hatni rá, ha előtte bájoskodsz pongyolában, fürdőruhában, félmeztelenül napozol az orra előtt, végre is nem valószínű, hogy fából van…

– Nem is gondoltam ilyesmire…

– Mert nincs eszed! De szerencsére nekem van! Minden erőddel azon kell lenned, hogy meghódítsad ezt a gyárost! Egy állandó barátra van szükséged, nem lóghatsz összevissza a levegőben. Sőt egy ilyen ember, ha megbolondul, képes elvenni a barátnőjét… Én a te helyedben tűzzel-vassal belemennék a dologba. Ez egy komoly, szép feladat! Ez igen! A nagy lehetőség, bekerülsz egy ilyen gazdag házba, meg kell játszanod a kedves, fiatal teremtést, aki beleszeret az öregedő férfiba… Ez a szerep sokkal többet hozhat, mint az a vacak pár szavas szerep, amit elvettek tőled!

Iréné ámulva hallgatta Helgiát. Milyen okos! Tényleg igaza van. Vissza nem térő alkalom, mindent meg kell próbálni.

V.

Tikkasztóan meleg nyári este volt. Cynthia a szokásosnál korábban feküdt le, fájt a feje. Apa és Iréné még kint beszélgettek a verandán, néha behallatszott Iréné buta nevetése.

Cynthiát idegesítette ez a nevetés, lehet, hogy ettől fájdult meg a feje.

– Lefekszem – jelentette be. – Jössz, Iréné?

– Még maradok kicsit – mondta ő, és furcsa, de apa se marasztalta. Úgy látszik, nélküle is el tudnak beszélgetni, nem hiányzik…

Egy hete már, hogy Iréné megérkezett. Az első percekben elfoglalta Miss Taylor szobáját, és azonnal megváltoztatta a szoba egész képét a levegőjét.

Émelyítő parfümje illatával egyszerre tele lett a szoba, ugyanúgy a holmijával is. Szörnyen rendetlen volt, de az is lehet, hogy ez csak Miss Taylor kínos pedánssága után tűnt fel ennyire.

A heverő melletti kis asztalon, ahol eddig geometriai pontossággal feküdt a miss imakönyve, mellette szemüvegtokja és egy kis doboz a gyomorpirulákkal, ott most szanaszét hevert minden. Fésűk, tele szőke hajszálakkal, rúzs, melltartó a földön, az ember belebotlott Iréné nedves fürdőruhájába, amiből csak úgy vizesen kibújt, egyszerűen ledobta magáról.

Cynthia eleinte nem akart szólni, félt, hogy megbántja, de egyszer mégiscsak figyelmeztette, ne legyen olyan rendetlen!

– Nem leszek! Ígérem! Ugye, nem haragszol ezért rám? – kérdezte, és olyan ártatlan bájossággal nézett rá, hogy tényleg nem lehetett rá haragudni.

Ez a bájosság kezdett később Cynthiának az idegeire menni. Rájött, hogy Iréné ezt megjátssza, de úgy látszik, nem jó színésznő, mert nem jól játssza. Erőltetettek ezek a kislányos kedveskedések, de főleg a nevetése! Ezt egyszerűen nem lehetett kibírni! Már bánta, hogy egyáltalán idehívta.

Mikor apának bejelentette, hogy meghívta egy volt iskolatársnőjét, apa egyáltalán nem volt elragadtatva.

– Kicsoda? Micsoda? – faggatta, végül, miután már úgysem lehetett lemondani, hisz nem is tudták a címét, hát belenyugodott.

Iréné kedden a délelőtti autóbusszal érkezett. Mire apa hazajött, estefelé vacsoraidőben, már egészen otthonosan mozgott.

– Légy kedves hozzá – súgta oda apának, míg apa kiszállt az autójából, és Iréné a teraszon várta.

Valami kislányos, zavart félszegséggel üdvözölte, és megköszönte, hogy itt lehet.

Ez a szerénység tetszett Doanidésznek. Azt válaszolta rá, hogy köszönetre neki van oka, hogy kijött ide, és így Cynthia nem lesz egyedül.

A bemutatkozás tehát, amitől Cynthia úgy félt, tökéletesen sikerült.

Apának kifejezetten rokonszenves volt Iréné.

Különös, hogy később éppen ez volt az, ami bántotta Cynthiát. Esténként, amikor hármasban ültek a vacsoránál, úgy érez te, háttérbe szorul, apa túl sokat beszél Irénéhez, és túlzott figyelmet szentel azoknak a hülye históriáknak, amiket Iréné mesél a színházi világból.

Meg kell hagyni, hogy elég jól tudja előadni ezeket a dolgokat, nyilván kész lemezei voltak, amelyeket már sokszor elmondhatott társaságban, és mindig sikere volt.

Nos – apánál is sikere volt, amin Cynthia nagyon csodálkozott, mert valahogy sokkal komolyabbnak tartotta, mint hogy ilyesmik mulattassák. Tulajdonképpen örülnie kellene, hogy valaki felvidítja, szórakoztatja. És őt is szórakoztatja Iréné, ez tagadhatatlan. Napközben jó volt vele a strandon hancúrozni, vagy kifeküdni a stégre, és beszélgetni mindenféléről, mégiscsak más volt, mint az öreg miss.

De este, amikor apa kijött Athénból, és leültek hármasban a vacsorához, Cynthia úgy érezte, hogy zavarólag hat. Furcsa volt, hogy egy idegen ül itt az asztaluknál, és egyetlen szót sem beszélhetnek anélkül, hogy ne szólna bele.

Apának voltak olyan kis szokásai, hogy vele hámoztatta le a gyümölcsöt, ő tette a cukrot a kávéjába, ő szeletelte fel a narancsát, ezeket egészen kislány kora óta csinálta, amikor még alig tudott bánni a késsel, és ez valamiféle kitüntetésszámba ment, most Iréné fogta magát, és azzal a bájoskodó mosollyal odakínálta a cukrot, és mikor meghámozott egy szép piros vérnarancsot, egyszerűen odanyújtotta apának a felét.

Vacsora után a tengerparti korzón mindig kettesben szoktak sétálni a mólóra. Olyan szépek voltak ezek a séták, olyan jó volt belekarolni apába, érezni, hogy ők ketten összetartoznak, annyi mindenről tudtak beszélgetni ilyenkor, de ha nem beszéltek, az is jó volt, a tudat, hogy együtt lehetnek, a gyöngéd szeretetnek ez a fluiduma[2] olyan bensőséges volt, olyan megnyugtató…

Most persze Iréné is velük ment. A magas sarkú cipőiben ide-oda imbolygott, bukdácsolt, nem tudott beilleszkedni az ő hosszú, nyugodt lépteik összehangolt ritmusába.

Apa ment középen, kétoldalt a két lány. Egyszer csak Iréné belekarolt apába, ugyanúgy, mint ő a másik oldalán.

– Szabad? Így majd nem botorkálok – mondta nevetve.

– Nyugodtan… Legalább azt hiszik, hogy két kislányom van. Egy magas fekete meg egy kis helyes szőke…

Helyes szőke… Szóval apa kis helyes szőkének tartja Irénét. Furcsa, őrá nem mondott semmi kedves jelzőt…

Ebben a pillanatban érezte először, hogy féltékeny Irénére. Ostobaság, állapította meg magában, mert hisz Iréné úgysem marad itt sokáig, és akkor apa megint egészen az övé lesz.

Vasárnap apa nem ment be Athénba, hanem kint maradt, és délfelé lejött hozzájuk a stégre. Napoztak.

Iréné napozója olyan volt, hogy amikor kinyújtózva feküdt, oldalról az egész mellét lehetett látni.

Apa leült melléjük, pont oda, ahonnan nyugodtan szemrevételezhette Iréné mellét.

Cynthia ösztönösen megérzett valamit… Maga sem értette, hogy mi az, de Iréné mozdulatai, ahogy kéjesen kinyújtózva letette a napszemüvegét, és ahogy felnézett apára, mindez együtt végtelenül közönségesnek tűnt, és ebben a pillanatban jött rá, amire eddig nem is gondolt, hogy apa is férfi, és nem is olyan öreg még.

Lehet az, hogy Iréné kacérkodik vele…?

Igen, egész biztosan. Ahogy keresztbe rakja a lábát, a vastag húsos combját szinte apa ölébe rakja. Közönséges, igaza volt Miss Taylornak. Talán már nem is szűz, gondolta elszörnyedve.

Igaz, hogy Iréné fő témái mindig a különböző kalandjai voltak, a fiatalemberek, akik ide-oda hívták, az amerikai milliomos fiú, meg mások, ezek mind szerették volna, ha a barátnőjük lesz, felajánlottak neki mindenfélét, de ő képtelen ilyesmire! Szórakozni, igen, elment velük gyakran, elvégre modern lány, önálló és független, azzal megy vacsorázni és autózni, akivel akar, de egy csóknál tovább nem jutott nála senki.

Érdekes, ide Glyphadába is kiautózott egyszer egy csinos angol lorddal, emlékszik, vajszínű kocsi volt. Leterítették a kocsitakarót az erdőben és sokáig beszélgettek. Végtelenül finom úr volt, még arra sem merészkedett, hogy megcsókolja Irénét.

Iréné tehetséges volt az ilyen dolgok elmondásában. Mindennek, ami történt, éppen az ellenkezőjét mondta el, és remekül mulatott magában, hogy milyen arcot vágna Cynthia, ha tudná, hogy a lord egy sofőr volt, és már az első percekben egyszerűen rárontott, mint valami utcalányra, akit a csapszékben szedett fel.

Ha színházról volt szó, Iréné hangsúlyozta, ha akarná, már rég főszerepet is kapott volna, de ahhoz az igazgatón keresztül vezet az út…

– Nehéz egy ilyen lánynak, mint én, ha jó akar maradni -mondta, és Cynthia ilyenkor úgy érezte, hogy túl a kőfalon az élet nem is olyan egyszerű…

A szerelemről is gyakran beszéltek. Cynthia kijelentette, hogy eddig még nem volt szerencséje találkozni a szerelemmel, de a véleményét mégis alaposan megalkotta róla, mert rengeteg könyvet olvasott, a modern íróktól kezdve a klasszikus régiekig.

Iréné nevetett.

– Olyan vagy, mint aki még egyetlen ebédet sem főzött meg, de mert végigolvasott néhány szakácskönyvet, már azt hiszi, ért a főzéshez…

– Miért? Te annyira értesz?

– Hát a fiúk főzéséhez talán igen, igaz, inkább ők főztek engem. De elegem van belőlük, minden fiatalember léha és üres lelkű! Mind ugyanazt akarja és lehetőleg azonnal! Utálatosak! Ha aztán látják, hogy egy lány többre tartja magát, nem könnyűjátékszer, akkor persze eltűnnek a balfenéken. Ha én egyszer, valaha, egy férfiba beleszeretnék, az csak komoly, érett, kiforrott ember lehetne…

Mit nevez Iréné érettnek…? Csak nem apára gondol? Nem, az mégsem lehet, apa elmúlt ötvenöt éves, mégiscsak öreg.

Csak képzelődöm, amikor az az érzésem, hogy Iréné kacérkodik vele. Ilyen a modora, ez a stílusa, nem tehet róla. Az utóbbi napokban különben is elfogadhatóbb. Már ritkábban hallani buta nevetését, egyáltalán mintha kicsit megcsöndesedett volna. A vacsoránál is kevesebbet beszél, alapjában véve kedves lány…

Ha elmegy, biztosan hiányozni fog, olyan egyedül lesz egész nap. De távozása egyelőre még szóba sem került.

Két hete múlt, hogy itt volt Iréné, amikor apa hirtelen megbetegedett. Egészen váratlanul történt, este még semmi baja sem volt, lesétált a két lánnyal a mólóra, aztán bevitte őket fagylaltozni a Grand Hotel teraszára. Jókedvűnek látszott, mint mindig az utóbbi napokban.

Reggel Cynthia nem hallotta elmenni az autót. Percnyi pontossággal szokott reggel nyolckor kigördülni a kapunk, ilyenkor ők még ágyban voltak. Apa Athénban a gyárban reggelizett.

Cynthia felkelt, fél kilencre készült el, de apa még mindig otthon volt. Váratlanul a szobalány kopogtatott, és ijedten mondta, hogy az úr rosszul van, orvost kellene hívni.

Cynthiába belehasított a rémület, mint mindig, ha apának csak a legcsekélyebb baja is volt. Ilyenkor érezte csak igazán, hogy mennyire félti, mennyire reszket érte. Apa! Az a gondolat, hogy apa meghalhat, hogy egyszer meghal, és ő itt marad nélküle a világban, olyan elviselhetetlennek tűnt, hogy bármikor sírva fakadt, ha erre gondolt. Úgy hessegette el magától ezt a gondolatot, mint valami alattomos ragadozót, amely néha orvul felbukkan, de aztán hamarosan el is tűnik.

Beszaladt apához.

– Semmi bajom sincs – mondta apa –, csak azt hiszem, megfáztam. Lázas vagyok.

Cynthia megnézte a hőmérőt, amely ott feküdt az ágy melletti kis asztalkán. Harminckilenc és felet mutatott.

– Azonnal elhívatom a doktort. Elküldöm érte a kocsit.

– Jó…

Apa bágyadtan bólintott, és becsukta a szemét. Az álla borostás volt és Cynthia most vette észre először, hogy apának nemcsak a halántéka, de a szakálla is mennyire ősz. Bizony, fele fehér volt már. Ha nem borotválkozna, egészen öregembernek látszana.

Leült az ágy mellé, és megfogta apa forró kezét. Nem beszéltek semmit, Cynthia már azt hitte, apa elaludt. De egyszerre hirtelen megszólalt.

– Hol van Iréné? Ilyenkor még nem szokott felkelni?

– Már felkelt… – mondta Cynthia, és csodálkozva nézett apára. Furcsának tűnt, hogy most erre kíváncsi. – Miért? Akarsz tőle valamit?

– Nem… Semmit… – mondta apa, és újra lehunyta a szemét.

Mire megérkezett az orvos, már negyven felé haladt a láz Cynthia kétségbeesett, rögtön elvesztette a fejét.

– Doktor úr, drága doktor úr, az istenért, mi van apámmal? – kérdezte, mikor az orvos elhagyta a betegszobát.

– Nem kell ennyire megijednie, tüszős mandulagyulladástól van ez a magas láz. De húsz éve veszekszem vele, hogy dobassa ki ezeket a gyalázatos manduláit. Egyszer aztán a szívére megy, kap egy szívbelhártya-gyulladást, és akkor alászolgája…

– Csak nem gondolja, hogy most az lesz belőle?

– Lehetni minden lehet! Felírtam orvosságot, azt szedje háromszor naponta. Ha negyven fölé menne a láza, megint kijövök. De az autót küldje értem.

Alighogy elment a doktor, hirtelen felszökött a láz. Cynthia kétségbe volt esve, legszívesebben azonnal visszahívta volna. Irénét kérdezte, mit tanácsol, mit tegyen most?

– Semmiképp se hívd újra, ez az orvos undok fráter, de van egy ötletem, hívjál másikat! Innen a közelből, van itt is orvos Glyphadában…

– Igen. Hogy erre nem gondoltam rögtön! Pedig ez lesz a legjobb!

Ebben a percben egészen közel érezte magához Irénét, milyen jó, hogy itt van, egyedül megbolondulna a kétségbeeséstől. Milyen higgadt és milyen ésszerű tanácsot tudott adni.

Mire a helybeli orvos megjött, apa láza már negyvenegy fok volt.

Apatikusan tűrte, hogy ez vizsgálgassa a torkát, halig tüdejét, de valószínűleg legszívesebben kidobta volna a kis cvikkeres ember, aki nagy hangon jelentette ki, hogy tüszős mandulagyulladás esete forog fenn.

Mikor a beteg már nem hallhatta, fontoskodva közölte a lányokkal, hogy a szívhangok nem tetszenek neki.

– Mindenesetre felírok valamit, ami nyugtatólag hat rá.

– A szíve? – rémüldözött Cynthia. Igen, ez biztosan már a szívbelhártya-gyulladás… a másik doktor is említette. – Úristen, segíts…!

Iréné alig győzte megnyugtatni, könyörgött, ne sírjon, ilyen kisírt, feldúlt arccal nem mehet be az apjához.

Cynthia végül erőt vett magán, és visszament a betegszobába.

Apa nem aludt, szótlanul feküdt, meg se kérdezte, ki volt ez az orvos, és miért hívtak másik orvost is. A láza erősen emelkedett, az arca piros volt, és a homlokán apró verejtékcseppek ütöttek ki.

Cynthia kétségbeesve nézte a lázban égő, drága arcot, hiszen apja mindennél többet jelentett számára az egész világon.

– Isten! Isten! Te magasságos! Add, hogy jobban legyen, hogy meggyógyuljon! Inkább én legyek beteg, igen, én! Fiatal vagyok, jobban bírnám!

Apa lehunyt szemekkel feküdt, így nem láthatta, hogy leánya sír. Hangtalanul, némán sír, lassan peregnek a könnyei, óvatosan, gyorsan felitatja a zsebkendőjével.

– Jöjjön be! – suttogta most apa hirtelen.

– Ki jöjjön be, apám?

– Ő…!

– Ki?

– Iréné…

– De apám, itt vagyok én!

– Ő legyen itt…

– Igen! Majd behívom.

Gépiesen átment Iréné szobájába. Az agya mintha egyszerűen kihagyott, volna, képtelen volt gondolkozni, képtelen volt felfogni, hogy mi ez… Apa Irénét hívatja? Lehet, azért, hogy ő lefekhessen, és ne virrasszon egész éjjel. De akkor miért nem a szobalányt kéreti, aki évek óta a háznál van, miért ezt az idegent…?

Iréné szobájában még ég a villany, azonnal kiugrik az ágyából, és siet Doanidészhez.

– Te csak feküdj le, Cynthia, én majd mellette leszek. Jobban bírom az éjszakázást, mint te! Holnapra jobban lesz, meglátod!

Mikor benyitottak, apa hirtelen felült. A láztól zavaros szeme felcsillant.

– Iréné… Iréné… – suttogta átszellemülten.

Ez volt az a pillanat, mikor Cynthia rádöbbent, hogy apa beleszeretett Irénébe.

VI.

Cynthia, ha később visszagondolt erre az éjszakára, maga sem tudta, mit érzett akkor… A kétségbeesés, hogy apa ilyen beteg, összekeveredett benne azzal a megdöbbentő felfedezéssel, amit átélt…

Apa szerelmes.

Olyan valószínűtlen volt, teljességgel hihetetlen. Meghívtak egy lányt, aki annyi idős, mint ő, a lánya lehetne, és apa beleszeret…

Apa, aki olyan magasan felette állt mindennek, mindenkinek, egy ilyen Irénébe, aki bizonyára mulat rajta és most már apát is besorolhatja hódításai közé.

A betegszobában reggel látta, hogy Iréné nem is széken, hanem az ágy szélén ül, és fogja a beteg kezét.

– Hogy van? – kérdezte suttogva, nehogy felébressze szunyókáló apját.

– Jobban, hála istennek – válaszolta halkan Iréné és továbbra is fogta apa kezét. – Lement a láza, most mértem.

Gyöngéd mozdulattal megtörölte apa izzadt homlokát egy nedves törülközővel.

– Ez jó érzés ilyenkor – mondta magyarázóan.

– Itt maradok – mondta Cynthia –, menj, feküdj le, biztosan nagyon álmos vagy már!

– Egyáltalán nem vagyok álmos – mondta Iréné és valóban bámulatosan frissnek látszott. Érthetetlen, hogy bírja így a virrasztást.

Amíg apa beteg volt, napokig mellette ült, és éjszakákon át fogta a kezét. Rejtély, hogy mikor alszik, mikor pihen, mindig ott volt az ágynál, ő borogatta a torkát, ő hőmérőzte, és egyszer, mikor azt hitte, kettesben vannak, csókolgatta lázas, izzadt homlokát.

Ez akkor történt, mikor majdnem negyvenkettőre felszökött a láz, és Cynthia már azt gondolta, itt a vég. Délelőtt eszméletlen volt, az orvos többször is itt járt, injekciót adott, de Iréné csókjai, úgy látszik többet értek minden injekciónál. Doanidész hirtelen felnyitotta a szemét, és többször egymás után suttogta:

– Iréné! Iréné…!

Ez fájt Cynthiának, vad irigységet érzett, nem az ő nevét mondja, nem az ő kezét fogja, ez az idegen fontosabb, több neki, mint ő…

De a következő pillanatban már nem érezte Irénét idegennek. Nem, nem tekintheti annak… Csodálatos, ahogyan viselkedik! Ahogyan önfeláldozóan ápolja, míg ő lefekhet minden éjjel néhány órára, addig Iréné minden pillanatát a beteg mellett tölti, lesi a gondolatát is, és aggódva remeg az életéért, igen, ez megérződik minden szaván.

Senki a világon nem érzett ilyen közel magához. Apa betegágya mellett töltött éjszakák valamifajta összetartozási érzést ébresztettek fel benne.

Végre is Iréné nem azért jött Glyphadába, hogy beteget ápoljon, hanem fürödni, napozni, szórakozni.

Egyik nap tikkasztó hőség köszöntött be, Cynthia megkockáztatta a kérdést, hogy Iréné nem akar lemenni egy kicsit fürödni? Biztos felüdítené!

Iréné csodálkozva nézett rá.

– De hát hogy gondolhatsz ilyet? Csak nem hagyom itt?

A kezük most is összekulcsolódva pihent a paplanon. Apa jóformán sohase engedte el Iréné kezét…

Az ötödik napon aztán, minden átmenet nélkül, jobban lett. Amilyen váratlanul jött a betegség, olyan váratlanul el is múlt.

Egy-két nap múlva reggel Cynthia boldog meglepetéssel látta, hogy ül az ágyban, és cigarettázik.

– Láztalan! – újságolta Iréné boldogan.

Apa is boldogan mosolygott, borostás, beesett arca csupa ragyogás volt. Jó étvággyal fogyasztotta a reggelijét, és kijelentette, hogy ha az orvos jön, nyugodtan ki lehet dobni, ellenben a borbélyért küldjenek, azonnal!

Ez volt az első nap, hogy Iréné végre lefeküdt, hogy kipihenje magát. Most már rajta is meglátszott a fáradtság, és Cynthia meghatódva állapította meg, hogy az arca megnyúlt és a folytonos virrasztástól beesett a szeme.

Valami különleges ajándékot ad majd neki a nyaralás végén, néhány ruhát vagy értékes karkötőt. Egyelőre erről nem szól apának, amíg ki nem derül, apa továbbra is hogyan fog viselkedni Irénével szemben…

Könnyen lehet, hogy csak képzelődött, amikor arra gondolt, hogy apa beleszeretett. A lázas betegek szívesen szorongatják az ápoló kezét… Igaz, hogy Iréné nem az ápolónője volt és ott volt ő is, igen, ott lett volna mindig, de apa kifejezetten ragaszkodott Irénéhez…

Ismét fellobbant benne a féltékenység. Apának úgy látszik Iréné a fontosabb!

Másnap apa egy félórára már felkelhetett, és Irénébe karolva sétálgatott a kertben. Erre a látványra Cynthiát vad irigység fogta el, Neki nem is szóltak, hogy apa felkelhet, úgy tudta, az orvos által engedélyezett félóra délutánra szól, és erre egyszerre csak meglátja őket a kertben, kart karba öltve sétálgatni.

Visszafelé a veranda ablaka alatt haladtak el, nem vették észre őt. Apa beszélt, a szavai furcsán lágyak voltak, izgalom fűthette azokat.

– Tudja, mi az, amikor egy ember évekig sötétségben él, és egyszerre betör hozzá a napfény! Vidám, melengető napsugár! Mert maga az nekem, Iréné! Kis napsugaram…

Iréné felkacagott, azzal az erőltetetten csilingelő kis nevetéssel, amit annyira utált Cynthia. Hogy mit válaszolt, azt már nem hallhatta, mert eltávolodtak az ablaktól.

„Mi lesz ebből, mi lehet ebből?” – kérdezte döbbenten magában, és ebben a percben megint utálta Irénét. Nem lett volna szabad idehívni, de hát igazán nem gondolhatta, hogy apa szó nélkül beleszeret egy ilyen lányba.

Napsugaram…! Neki ugyan sohasem mondta… úgy látszik, ő nem tudta szétoszlatni a sötétséget, pedig minden pillanata az övé volt, nem járt társaságba, fiatalok közé, csak apáért élt, és íme… Megjelenik egy ilyen lány, és egyszerre ő lesz a napsugár…!

Délután apa megkérte, telefonáljon a gyárba Kairisznek, a fővegyésznek, hogy egy rövid megbeszélésre látogasson ide.

A fővegyész apa jobbkeze volt, már évek óta vezette a gyárat. A gnómszerű púpos kis emberről senki sem tételezte volna fel, hogy milyen kiváló szakember.

Cynthia emlékezett rá, hogy gyerekkorában mennyire félt tőle. Ha néha eljött apához, a nevelőnője azzal ijesztgette, ha nem fogad szót, odaadja a csúnya, púpos bácsinak.

Négy óra tájban, pontosan a megbeszélés szerint, megérkezett Kairisz.

Mind a két lány kint állt a teraszon. Cynthia kedvesen üdvözölte a fővegyészt, és azonnal bekísérte apa szobájába, így nem vehette észre, hogy Iréné elsápadt, és befutott a szobájába.

Megismerte rögtön. Ő az! Ő az a púpos, a vendég Mme Yannarosz táncintézetéből… És a púpos is megismerte őt, az biztos!

Látszott a meglepett tekintetén. Csodálkozhatott, mit keres ő itt.

Mi tesz ebből? Lehet, hogy megmondja Doanidésznek. Valószínű…

Talán már meg is mondta, hiszen már hosszú percek teltek el, azóta már kitálalhatott…

Micsoda átkozott véletlenek vannak! Hogy ez idejött! Éppen most, most, amikor azt hitte, hogy már minden sikerült. Doanidész fülig szerelmes belé, bármelyik percben megkérheti a kezel, Igen, már egész közel jár ehhez, még vívódik, de csak azért, mert túl öregnek tartja magát őhozzá, az ő hamvas fiatalságához…

Most aztán a púpos lerántja a leplet erről a hamvasságról…

Vagy mégse? Lehet, hogy röstellne a főnöke előtt beismerni, hogy olyan helyekre jár…

Ebben reménykedett, ez volt az egyetlen reménye, különben… Már azt nézte, hol a kofferja, ha hirtelen kidobják, hamar csomagolhasson. Ha ezt sejti, akkor az utolsó pár napot nem az öreg betegágya mellett tölti, hanem lemegy a vízhez és élvezi a tengert. Sőt, átmehetett volna a Grand Hotel strandjára, jó ismeretségeket köthetett volna…

De éppen ezzel főzte meg az öreget, ezzel az odaadó ápolással. Könnyen lehet, hogy hiába… Ideállít ez az átkozott gnóm, és minden befellegzett!

Szerencsétlenségére jó másfél órát tárgyaltak. Mikor a púpos előjött, ő éppen a hallban állt, nem tudta kikerülni.

– Hogy van, szép kisasszony? – mosolygott kajánul a gnóm. – Mikor megyünk megint Mme Yannaroszhoz?

Iréné remegett belülről, de megpróbálta elleplezni.

– Ön nyilván összetéveszt valakivel! – mondta rendreutasító fölénnyel. – Nem ismerek semmilyen Mme Yannaroszt…

– Én bizony ismerek. Igen derék asszonyság, és a portékát, amit megvásárolok nála, mindig jól megnézem magamnak. Ahogy megláttam magát az előbb, rögtön megismertem, hogy a kis tánctanárnőm…

– Kikérem magamnak! – csattant fel Iréné, és ezzel végképp elárulta magát. Mert ha Kairisznek még valami kétsége lett volna afelől, hogy azonos azzal a szőke lánnyal, akitől három héttel ezelőtt különórát vett, azzal, hogy kikérte magának, elismerte, tudja jól, mit jelent ott „tánctanárnőnek” lenni.

– Tehát mikor találkozunk ismét ugyanott…? – kérdezte a púpos, csúfondáros mosollyal, és nagyon élvezte a lány zavarát, aki úgy vergődött, mint a partra vetett hal.

– Semmikor! Nem óhajtok önnel találkozni, mint ahogy eddig sem találkoztam…

– Magácskának rossz a memóriája! Nem csodálnám, ha valamilyen deli legény volnék, amilyen tucatszám megfordul magánál, de én olyan különleges istenteremtménye vagyok, hogy énrám igazán illene emlékeznie!

– Hagyjon békén! – mondta Iréné, és el akart futni, de Kairisz megfogta a karját.

– Egy pillanat, szép kisasszony! Még valamit szeretnék kérdezni magától! Doanidész úr tud arról, hogy Cynthia úrhölgy legjobb barátnője a Mme Yannarosz-féle házban működik? Mert én, bevallom, merő hanyagságból elfelejtettem közölni vele. De még visszamehetek, és…

– Fenyeget?

– Eszembe sincs! Sőt, őszinte rajongójaként randevúra hívom. Holnap délután ötkor várom Mme Yannarosznál…

– Hiába vár! Érti? Hiába! Nem megyek el…

– Szóval, legyen pontos… viszontlátásra! – búcsúzott Kairisz, és elégedett, kaján mosollyal az ajkán még egyszer visszanézett.

Iréné ebben a percben legszívesebben rátaposott volná, mint egy féregre, undor és tehetetlen düh fojtogatta. Kezdte megérteni, hogy miért ölnek az emberek. Ebbe a púpos, szőrös, ocsmány szörnybe belemártani egy kést…! Vagy belefojtani ezt a kaján hangot, hogy eltorzuljon az elégedett mosoly az arcán…!

A két kezével megfojtaná…

Ehelyett ölelnie kell, odaadni magát neki… Igen, kell! Tudta jól, mert ha nincs ott holnap a találkán képes elárulni őt…

Akárhogy lázadozik, nem tehet mást. Holnap délután ötkor ott kell lennie Mme Yannarosznál.

– Be kell mennem néhány ügyemet elintézni – mondta másnap Cynthiának, aki örült, hogy végre kettesben lehet apával.

– És hány órára ér vissza? – kérdezte apa, és ez megint fájt. Nyilvánvaló, hogy Iréné nélkül unalmas apa estéje, az ő jelenléte, úgy látszik, már semmit sem számít.

– Nem tudom pontosan, a fél ötös busszal szándékozom bemenni, de bizonytalan, hányra végzek…

– Dehogy megy autóbusszal – mondta Doanidész –, majd a kocsi beviszi. Sokkal hamarabb elintézi az ügyeit, ha kocsival megy!

Na, ez szép lenne, ha a sofőr látná, hová viszi. Hirtelen nem is tudta, hogy utasítsa vissza a kedves ajánlatot.

– Nem, köszönöm, lehetetlen! A színházhoz is be kell mennem, S ha egy ilyen kocsival jövök, még azt hinnék rólam, hogy… Szóval, ez az egy, amire mindig sokat adtam, a jó hírem… Tudják rólam, hogy vagy villamoson járok, vagy gyalog.

Cynthia túlzásnak tartotta ugyan Iréné előadását, hiszen nemegyszer mondta, hogy sokat autózott már fiatalemberekkel, de az, úgy látszik, más elbírálás alá esik, mint ha egyedül jelenik meg egy luxuskocsival.

Pontosan ötkor ott volt Mme Yannarosznál. Az öreg hölgy enyhén gúnyos mosollyal fogadta.

– Lám, lám, kedvesem, azt mondta legutóbb, hogy többé nem jön, és íme, ismét szerencséltet. Méghozzá ugyanazt a monsieur-t rendelte ide magának. Látja, nem szabad könnyelmű kijelentéseket tenni. Senki sem láthat a jövőbe! Egyébként a monsieur már várja, rendelt egy üveg pezsgőt is.

Hét óra is elmúlt már, amikor az undortól kábultan kijutott az utcára. A friss levegő kissé magához térítette, rettentően rosszul érezte magát a púpos gnóm majomszerű karjában eltöltött iszonyú percektől…

Ez az átkozott szinte tobzódott ma, az a tudat, hogy Iréné teljesen a hatalmában van, és azt tehet vele, amit akar, teljesen megvadította, és beteges fantáziáját újabb és újabb perverziókra ösztökélte.

Mikor végre elengedte, még megkérdezte, mikor találkoznak ismét?

– Jövő héten – mondta kedvesen Iréné, de tudta, hogy inkább meghal, mint hogy még egyszer mindezt végigcsinálja.

Most itt állt az utcán, és eszébe jutott, hogy felmegy a lakásadó nőjéhez. Ezt a pénzt, amit most kapott, odaadja neki, legalább törleszt valamit, és közben megkérdezi, nem jött-e posta, nem keresték-e?

Mme Levidisz eléggé barátságtalanul fogadta. Szokása szerint a konyhában üldögélt, és keresztrejtvényt fejtett. Ez volt a szenvedélye.

– Na, mi újság? Biztosan nem pénzt hozott nekem.

– Téved! Mert azt hoztam, csak azért jöttem.

Mme Levidisz arca egyszerre csupa mosoly lett, hellyel kínálta, és saját készítésű banánkompótot tett eléje. Iréné odaadta a lakbért, és megkérdezte, nem keresték-e.

– Dehogynem! Egy szűcstől jár ide a pénzbeszedő, meg a kalaposnő is, akivel úgy összeveszett a számla miatt, Két levele is van meg egy lap.

A levelek persze számlák voltak, illetve már ügyvédi felszólítások a számlák rendezésére, de a lap az szép, színes képeslap volt Egyiptomból.

O’Hara küldte.

„Igazán kedves tőle” – gondolta Iréné, és rádöbbent, hogy tulajdonképpen milyen szerencsétlen… Ahelyett, hogy ilyen csinos fiatalemberekkel, mint ez az O’Hara utazgatna a Földközi-tengeren, ahelyett ilyen ocsmányságokban kell részt vennie egy ilyen undorító gnómmal… És miért? Hogy el ne árulja annak az öregembernek őt… Mert végre is, Doanidész is öregember, és mégis örülnie kell, naponta százszor hálát adni a Jóistennek, ha meg tudja fogni magának.

Nem bírta ki, hogy ne hencegjen egy kicsit Mme Levidisznek.

– Képzelje el, egy dúsgazdag gyáros belém szeretett, és ha akarnám, el is venne! De még nem tudtam elhatározni magam, mert harminc évvel idősebb, mint én…

– Kicsoda? – érdeklődött Mme Levidisz –, csak nem az, akinél nyaral?

– Nem, dehogyis az – mondta Iréné –, őhozzájuk több gyáros jár!

– Hát én azt ajánlom, csak menjen hozzá, akármilyen öreg. Ez a szegénység nem magának való, addig csinálja meg a szerencséjét, amíg fiatal!

– Hát majd meglátom – mondta Iréné, mert még maga sem volt biztos benne, hogy fog-e sikerülni.

Elköszönt Mme Levidisztől, és lesietett a Szindagma térre, hogy még elérje a fél nyolcas autóbuszt. O’Hara lapját magával vitte, hogy megmutassa Cynthiának: íme, egyik rajongója küldte.

Jól mutat az ilyesmi, gondolta, és még egyszer megnézte a lapot, Szép kép volt rajta, azzal a felirattal: Neonfény a Nílus felett.

VII.

Apa az utóbbi napokban egészen más ember lett. Megfiatalodott, vidám, mindig jókedvű, Cynthia el sem tudta volna képzelni, hogy ennyire megváltozhat valaki. A szerelem változtatta meg. Iréné…

Cynthia már leszámolt magában ezzel a ténnyel, már meggyőzte magát arról, hogy önzés lenne tőle, ha nem örülne apja boldogságának.

Olyanok ketten Irénével, mint a fiatal szerelmesek. Kint feküsznek a stégen, Cynthia messzire kiúszik a tengerbe, hogy ne zavarja őket.

Észre sem veszik, amikor visszatér, úgy el vannak merülve. Apa csókolgatja Iréné karját, és egyre másra ismételgeti: – Édes, édes, édes!

Hogy Iréné is szereti apát, azt bebizonyította apa betegágyánál, ilyen odaadóan csak azt ápolja az ember, akit szeret.

Lehet, hogy Iréné csak a gazdag embert látja apában? Valószínűtlen, hisz épp elég gazdag udvarlói lehetnek, ha akarná.

Irénének vannak ugyan hibái, de alapjában véve nem rossz teremtés, és ami a fő, apát boldoggá teszi. Már biztosra vette, hogy apa elveszi.

Furcsa helyzet, hogy Iréné lesz a mostohaanyja… De az is mellékes, fő, hogy apa meggyógyult, még a gondolat is elviselhetetlen, hogy meghalhatott volna…

Vajon mikor közlik a hírt? Eddig még csak meg sem említették. Apa is, Iréné is hallgat… Csak nem gondolják, hogy ő teljesen vak…?

Mostanában sűrűn magukra hagyta őket, este is korábban ment aludni, néhány jó könyvet hozatott Athénból, azokat olvasgatta. Vasárnap pedig egy órával később ment fürödni, hogy ők kettesben lehessenek.

Éppen négy hete volt már, hogy náluk nyaralt Iréné, amikor végre kipattant a nagy titok, ami persze csak itt számított, annak.

Vacsora után apa azt ajánlotta, hogy menjenek a Grand Hotelba valamit inni, és zenét hallgatni. Cynthia elhárította azzal, hogy menjenek csak nélküle.

Tudta, csak felesleges harmadik lenne, de az a tudat jólesett, hogy így apának egy szép estét szerez, ha zavartalanul hagyja Irénével.

Elgondolni is furcsa, milyen hamar szerepet cseréltek. Nem is olyan régen még Iréné volt a felesleges, ha esténként sétálni mentek.

Apa szeme felcsillant – igen, ezt észrevette Cynthia, hiszen annyira ismerte arcát s tekintete minden rezdülését –, aztán belekarolt Irénébe, és azt mondta:

– Hát akkor megyünk!

Iréné csupa udvariasságból alakoskodott, és úgy tett, mintha sajnálná, hogy nem tart velünk.

– Ne légy unalmas, Cynthia! Gyere te is! Nem való, hogy kettesben menjek apáddal!

– Ne haragudj, halálosan álmos vagyok, még azt hinnék az emberek, hogy egy alvajárót visztek magatokkal.

– Nos, akkor nem tehetünk mást, mint hogy nélküled megyünk.

Pár perc múlva el is indultak.

Cynthia megnézte az óráját, fél tíz volt. Vajon hányra érnek vissza?

Ahogy becsapódott mögöttük a külső kerti kapu, hirtelen nagyon egyedül érezte magát. Váratlanul rohant rá ez az érzés, eddig még soha nem érezte, pedig máskor is előfordult, hogy apa nem volt vele, annyira lefoglalta a gyár, hogy nem ért ki a nyaralóba – de most ez más volt. Apát egyszerűen elvette valaki tőle, és most már ahhoz tartozik.

Mintha eddig szoros kötéllel lettek volna összekötve, és most belépett valaki az életükbe, és egyszerűen elvágta ezt a kötelet.

Egy ideig még sétált a kertben. Valahonnan zenefoszlányokat hozott a szél, egy-egy taktust, valami szomorú, szép dal lehetett.

Furcsán elérzékenyült. Visszament a házba és lefeküdt.

Éjféltájban jöttek meg Iréné magas sarkainak kopogása áthallatszott a szomszéd szobából, Apa lépteit nem hallhatta, az ő szobája sokkal távolabb volt. Iréné tett-vett a szobában, ilyenkor szokta apró drótokba becsavarni a haját, amitől csupa kis aranyszőke lökni mindig a haja. Egyszerre csak megszólalt, egészen halkan:

– Alszol, Cynthia?

Szörnyen buta szokása volt ez, mert hiszen ha alszik, úgysem tud válaszolni, ha meg ébren van, nem válaszolhatja, hogy alszom.

– Nem! Gyere be!

Iréné bejött. Már hálóingben volt, olyan olcsó műselyem hálóingben, amilyet az áruházak kirakatában pár száz drachmáért látni.

– De örülök, hogy még ébren talállak! Óriási titkot akarok veled közölni, kizárt, hogy reggelig magamban tudnám tartani! Meg leszel lepve, Cynthia! Szóval, az a helyzet…

– Hogy apám és te szeretitek egymást! Igaz? Eltaláltam…?

– El… Szörnyen szeretjük egymást, és… Találd ki a többit is!

– Elég könnyű kitalálni! Apám feleségül akar venni, igaz?

– Igen. Ma este tudtam meg. Olyan boldog vagyok, még gondolkozni sem tudok…

Hirtelen Cynthia nyakába borult, és összevissza csókolta. Az arca csupa ragacs volt az éjszakai krémtől, a hajából kiálló drótok majdnem kibökték Cynthia szemét.

– Imádom apádat! Nála különb ember nincs az egész világon! Édes és jó! A világ összes férfiai együttvéve nem érnek annyit, mint egyetlen kedves szava! Ne haragudj, Cynthia, hogy beleszerettem, de nem lehelek róla Talán le nem is értheted, hiszen az apád, és én veled egykorú vagyok, de…

– De megértem, apát nagyon lehet szeretni – mondta Cynthia, de érezte, hogy a hangjából hiányzik a melegség.

– Őt csak imádni lehet, te… én ezt nem is sejtettem, hogy létezhet ilyen nagy szerelem…

Könnyfátyolos tekintettel nézett Cynthiára, hangja megremegett, mintha a boldogságtól rögtön sírva fakadna.

Ezt látná Griparisz, az a piszok rendező, ezt látná, ezt az arckifejezést, és ezt a megcsukló hangot, nem mondaná többször, hogy csapnivalóan tehetségtelen! De most már fütyül az egész színházra – gazdag gyárosné lesz…!

Cynthiától még félt egy kicsit, ez a lány olyan furcsa, az ember nem tudhatja, mit gondol, mit szól az események ilyetén fordulatához…

– Cynthia drágám, tudod, mitől félek? Hogy te talán nem tudsz igazán örülni apád boldogságának, furcsa neked, hogy valaki betört a megszokott életetekbe, és elveszi őt tőled… Nem?

– Tévedsz, Iréné! Én örülök a legjobban, ha apa boldog lesz! Eddig is apa boldogsága volt minden gondolatom, én nem jártam soha társaságba, szórakozni… Nekem ő jelentett mindent!

– És te is neki… Ebben biztos vagyok! De egy napon mégiscsak férjhez mész, és akkor itt hagytad volna, az apádra rászakadt volna a magány. Apád jó kezekben lesz, efelől nyugodt lehetsz! Úgy, ahogy én szeretem őt… Nézd, tudom, hogy már átélt egy nagy csalódást, amit éveken át nem tudott kiheverni, az édesanyád…

– Kérlek, ne beszélj erről! Hagyjuk, jó? Ne bolygassuk a fájó emléket…

Iréné megcsókolta Cynthiát.

– Bocsáss meg, nem akartalak megbántani! Lehetséges, hogy néha tapintatlan vagyok. Kérlek, figyelmeztess ilyenkor, szeretnék leszokni az összes rossz tulajdonságomról, hogy méltó legyek apádhoz és hozzád, Cynthia!

Elővette bájos, ártatlan mosolyát, és még azt is kijelentette, hogy már kezd megjavulni: a szobájában sem hagy mindent széjjel, és ma is kicsavarta a fürdőruháját.

Cynthia elnevette magát:

– Igazán édes vagy – mondta, és megsimogatta a krémtől és boldogságtól ragyogó arcot. Aztán kiugrott az ágyból, felvette pongyoláját, és beszaladt apához:

– Apám! Drága apám, úgy örülök, hogy boldog leszel! Iréné nagyon szeret téged! Szívből örülök a boldogságodnak…

– Örülsz neki? – kérdezte csendesen apa. – Féltem, hogy talán nem helyesled. De nagyon szeretem őt, nagyon…

Az esküvőt egy szerdai napra tűzték ki. Úgy határoztak, hogy ne legyen ceremónia, csendben megesküsznek, utána elutaznak két hétre Korfura. A gyárban Kairisz intézkedik, nyugodtan rá lehet mindent hagyni.

Valahányszor Kairisz neve szóba került, Iréné megborzadt.

Eszébe jutott, hogy a megígért újabb randevúra már nem ment el a „tánciskolába”.

Kairisz azóta nem jelentkezett, pedig egyszerűen idetelefonálhatott volna. Talán azt hiszi, már nincs is itt.

Úristen, milyen arcot fog ez vágni, ha megtudja, hogy a főnöke öl veszi el.

Doanidész többször is kijelentette, hogy senki sem tud a közeli esküvőről. Ráérnek megtudni, ha megtörtént a házasságkötés. Különben is a munkatársainak semmi köze a magánéletéhez. Egyelőre úgy tudják, hogy elutazik két hétre, üdülni.

Iréné élénken helyeselt. Ha az az átkozott gnóm utólag tudja meg, hogy Konsztantin Doanidész felesége lett, akkor már nem lehet semmit. De most még elárulhatja, leleplezheti…

Idegesen számolta a napokat az esküvőig, az utolsó napon végre megnyugodott, most már nem jöhet közbe semmi…

Délelőtt bent jártak Cynthiával Athénban, még néhány apróságot vásároltak, nagyjából minden együtt volt, amire Iréné vágyott. Ruhák, kosztümök, cipők, pongyolák, amilyenekről eddig álmodni sem mert.

Hirtelen eszébe jutott az a nagy fekete csipkekalap, amelyről néhány héttel ezelőtt, mint elérhetetlen csodáról álmodott, de egyetlen drachma sem akadt a retiküljében.

Megkérte a sofőrt, forduljon vissza az odosz Hermouba. Könnyedén ugrott ki a remek kocsiból, és besietett az üzletbe. A kalap még a kirakatban hervadozott.

Iréné felpróbálta. Szegényes vacaknak tűnt azok után a párizsi modellek után, amiket Konsztantin Doanidész vásárolt neki. Ajkbiggyesztve tette le a kalapot, és letett a vásárlásról.

„Szép az élet! – gondolta túláradó örömmel –, ha az embernek pénze van, nem vicc boldognak lenni!”

Holnap lesz az esküvő…! Konsztantin imádja őt, és szinte megőrül a türelmetlen vágyakozástól. Eddig még nem volt az övé…

Bolond lett volna, ha odaadja magát, esetleg eljátszotta volna a szerencséjét. A férfiak ostobák! Konsztantin valószínűleg azt hiszi, hogy ő még szűz… Ezért jónak látta az utóbbi napokban célzásokat tenni arról, hogy egyszer már szeretett valakit, de csalódnia kellett.

Ha nem sikerül megjátszania a szüzet, akkor gondolja azt, hogy ez a csalódása volt az illető…

Cynthia előtt sikeresen alakította a szüzet. Cynthia biztosan tűzbe tenné érte a kezét.

Az esküvő előtti napon elővett a könyvszekrényből egy lexikont, és belemerülve tanulmányozta.

– Mit olvasol? – érdeklődött Cynthia, mert megszokta, hogy Iréné kizárólag szerelmes regényeket olvas.

Iréné zavartan csapta össze a könyvet.

– Félek, hogy kinevetsz! Itt az esküvőm, és a legelemibb dolgokkal sem vagyok tisztában. Még soha nem voltam nőorvosnál… Mit kell tennem például, hogy ne legyen rögtön gyerekem…? Mert azt nem szeretném…

Cynthia zavarba jött.

– Kínos, amikor ilyesmiről beszélsz, hiszen apámról van szó. Az ő felesége leszel… Kérlek, ebből hagyjál ki engem! Biztosan van barátnőd a színháznál, aki kioktat, ha megkéred rá! Vagy csupa Vesta-szűz van annál a társulatnál…?

– Nem! Azt hiszem, rajtam kívül egy sincs…

– Na látod! Holnap a cipészhez menet utadba esik a színház, benézhetsz! Úgyis említettél többször valami Helgiát…

– Igen, Helgia volt az egyetlen barátnőm. Tudod, ő más, mint a többi! Ő megértett engem. A többiek kinevettek, gúnyoltak… egy lány, akinek nincs barátja, és így akar boldogulni…

– És Helgiának van?

– Hát… Van egy nagy szerelme, jobban mondva a vőlegénye. El fogja venni, az biztos. Rendes lány, mással szóba sem áll!

Míg ezt mondta, majdnem elnevette magát. Éppen Helgia, aki minden nap fog magának valakit az ötórai teákon. Vőlegény is van, az igaz, de egyszerre kettő is!

Az utolsó délután Iréné már csak a csomagolással foglalkozott. Nem tudta elhatározni, hogy a rengeteg új holmi közül mit vigyen magával Korfura, a nászútra. Legszívesebbén mindent becsomagolt volna, még két hétre is fájt megválni a sok szép ruhától.

Fél hat tájban megérkezett Konsztantin. Ahogy az autó begördült, Iréné kiszaladt elébe. De vidám mosolyát a rémület egyszerre letörölte róla.

Konsztantin nem egyedül jött, vele volt a púpos. Kaján arccal szállt ki a kocsiból, és szúrós szemével úgy nézett rá, hogy szinte elhűlt benne a vér. Mindennek vége…

Most az utolsó pillanatban… amikor már azt hitte, hogy semmi a világon nem jöhet közbe.

– Hoztam egy kedves vendéget magammal, illetve a legjobb munkatársamat – mosolygott Konsztantin. – Bemutatom magának, Iréné, Kairisz urat, gyárunk fővegyészét.

– Örvendek – mosolygott Iréné, és kezet nyújtott.

Tudott uralkodni magán, Konsztantin nem vett észre semmit. Azt sem, hogy a szőrös, ronda kéz tovább tartja fogva Iréné kezét. Mintha titkos jeladás lenne, hogy valami közük van egymáshoz.

A következő percek rettenetesen nehezen teltek. Végigcsinálni az uzsonnát anélkül, hogy egyetlen tekintettel elárulná szörnyű félelmét.

A szobalány a teraszon terített. Kávézás közben a férfiak kizárólag üzleti vonatkozású dolgokról beszéltek.

Végül Doanidész a korfui útjára terelte a szót, és közölte, hogy már holnap szándékozik elutazni.

– Méghozzá nem egyedül – tette hozzá hamiskás mosollyal.

– Azt gondolom – mondta Kairisz –, hiszen soha nem szokott Cynthia kisasszony nélkül utazni!

– Most mégis nélküle megyek. Másvalakivel… Nincs értelme tovább titkolózni, holnap lesz az esküvőm. A korfui utam nászút lesz…

– Gratulálok! Szívemből gratulálok! – mondta Kairisz, és megrázta Doanidész kezét. – A gyár vezetősége és munkatársai szívből örülni fognak ennek az örvendetes hírnek, mely szeretve tisztelt főnökük…

– Hagyjuk a szónoklatot! – vágott közbe Doanidész. – Gratuláljon a menyasszonyomnak is…

Kairisz ostoba arcot vágott, majd tekintete átváltozott megdöbbenéssé, de jól leplezte… meg kell hagyni. Senki sem vette észre, csak Iréné, aki izgalmában közel volt az ájuláshoz.

Némán, könyörögve nézett a púposra, de tudta, nem várhat tőle irgalmat, hiszen nem ment el a találkozóra…

– Gratulálok! – mondta mélyen meghajolva Kairisz. – Jobban nem is választhatott volna, Doanidész úr!

A csúfondáros kaján mosolyt mintha Cynthia is észrevette volna. De nem, Iréné, tudta, hogy csak képzelődik…

Valahogy csak véget ért az uzsonna. A kínpad semmi ahhoz képest, amit Iréné közben átélt. Kairisz kedveskedve érdeklődött Cynthiától, hogy mióta ismerik egymást, s amikor még hallotta, hogy együtt jártak iskolába, megkérdezte:

– De nem a tánciskolába, ugye…?

– Nem – mondta Iréné megkínzottan –, a rendes iskolába.

Uzsonna után Iréné vigyázott, hogy a púpos egy pillanatra se maradjon egyedül Konsztantinnal. Négyesben beszélgettek még egy ideig, aztán elbúcsúztak tőle. Cynthia lekísérte a kijáratig.

Iréné és Konsztantin bementek az új bőröndöket megnézni.

– Nos, hogy van megelégedve, én ezt a gyíkbőrt találtam a legfinomabbnak. Remélem, beleférnek a ruháid?

– Hogyne, hogyne – mondta Iréné, akit kezdett idegesíteni, hogy Cynthia olyan soká jön vissza. Csak nem árulkodik a púpos, képes lenne rá…?

Olyan zavart volt és olyan ideges, hogy elfelejtette megköszönni a meglepetésnek szánt bőröndöket.

– Szeretsz? – kérdezte hirtelen a férfit, és olyan mozdulattal bújt hozzá, mintha oltalmazást keresne a karjában.

– Nagyon szeretlek! Mindenem te vagy – mondta Konsztantin meghatódva attól, hogy ez a fiatal és édes teremtés még egyáltalán kételkedik abban, hogy ő szereti.

– Semmi sem szakíthat el minket egymástól, ugye…? – kérdezte Iréné, és úgy tapadt a férfi ajkához, mint még soha.

Cynthia a kertajtóig kísérte Kairiszt. Már éppen kezet akart nyújtani, mikor a férfi különös, fontoskodó hangon megszólalt.

– Cynthia kisasszony, szeretnék magával közölni valamit! Ez számomra rendkívül kínos, de úgy érzem, kötelességem, mert nemcsak gyárunk vezetője vagyok, de évek óta bírom a családjuk bizalmát.

– Miről van szó, Kairisz úr?

– Mondom, igen kínos lesz… Végtére is maga egy fiatal lány!

– Ne zavartassa magát, Kairisz úr! Mondja meg bátran, amit akar! Valami baj van a gyárban?

– Nem, nem! A gyárral semmi összefüggésben sincs.

– Hát akkor?

– Az édesapjáról van szó… Meg kellene akadályozni, hogy elvegye ezt a hölgyet.

– Megakadályozni, de hát miért? Hogy jut ilyesmi eszébe?

– Ez az, amit nehéz így megmondani… De megpróbálom finoman körülírni. Ez a hölgy egy… hogy is mondjam, ez egy közönséges prostituált.

Cynthia elhűlve nézett rá. Fogalma sem volt, mit szóljon, mit mondhat egy ilyen ostoba, aljas rágalomra. –

Hogy merészel ilyet állítani? Ezt a lányt én gyermekkorom óta ismerem, ön pedig most látta először!

– Téved, nem most láttam először! Már találkoztam vele, mégpedig egy találkahelyen. Röstellem, hogy ilyesmiről kell beszélnem, Cynthia kisasszony, de mentségemre szolgáljon, jót akarok!

– Egy találkahelyen? Nem értem…

– Pedig egyszerű. Iréné kisasszony ott árulta magát, bárkinek, bármelyik férfinak, aki befizet kétezer drachmát…

– Nem hiszem! Az nem lehet!

– Higgye el! Legutóbb ma két hete, kedden délután ötkor járt ott.

– Maga ezt honnan tudhatja? Figyelteti? Mi köze Irénéhez?

– Ugyanaz, mint a többi férfinak, aki befizeti a kétezer drachmát…

– Csak nem azt akarja mondani, hogy maga is! Már magával is…?

Elszörnyedve nézett a púpos gnómra. Egy pillanatra eszébe jutott a gyerekkori ijesztgetés: odaadlak a púpos bácsinak!

Iréné önmagától adta magát oda, pénzért… Ennek a szörnynek, pfuj! És mindenkinek… És ez akar apa felesége lenni! Mert szereti, azt mondja, szereti… Aljas bestia! Dehogyis szereti, csak a pénze kell, meg persze inkább a papa, mint hogy ott árulja magát.

– Nos, Cynthia kisasszony, már hisz nekem? Látom, elgondolkozik! Rettentően kínos ügy… nem is értem, miképp vehették ezt a nőt ide a házukba…

– Rettenetes… – suttogta Cynthia. – Mit mondjak apának? Hogyan mondjam meg neki…?

– Ezt már a maga tapintatára bízom.

Udvariasan meghajolt és eltávozott.

Cynthia ott maradt, remegett a felindulástól. Mit csináljon? Meg kell akadályozni a holnapi esküvőt. Még szerencse, hogy Kairiszt ma apa idehívta, ellenkező esetben ez a nő, ez az utolsó…

De hát hogy lehetett ilyen vak, nem is érti. Hogyan képzelhette, hogy egy fiatal lány ennyire beleszeret egy idős emberbe. Csak megjátszotta, minden szava hazugság volt.

Hogy adta az ártatlant, neki sohasem voltak barátai, pedig mi mindent ajánlottak fel neki… És a főszerep sem kellett, mert ahhoz az igazgatóval kellett volna jóba lennie…

Úgy látszik, ez a púpos szörny jobban tetszett… Pfuj! Ha már idáig jutott, hogy ilyenekkel is, ez már a züllés utolsó foka. Egy utcalány, igen, egy rongy!

Olyan fizikai undort érzett, hogy beleborzongott. És apa ezt szereti, ezt a rongyot, és fájni fog neki, ha megtudja, szörnyen fog fájni, de hiába! Azonnal szólni kell, hogy rögtön intézkedhessen, a tanúknak üzenni, elmarad az esküvő!

Iréné pedig mehet vissza a találkahelyre…

Most eszébe jutott, amit Kairisz mondott: – Ma két hete, kedden délután ötkor…

Igen, igaz! Akkor Iréné tényleg Athénban járt, fontos ügyeire hivatkozott. Oda ment akkor is… Ó, micsoda fertelem, egy lány, aki itt alszik a mellette levő szobában, leül az ágya szélére, délután pedig találkahelyen keresi a pénzt.

Micsoda pocsolyába rántotta bele őket, micsoda szennybe! És mindennek ő az oka, ő hozta ide ezt a szennyet…

Úgy érezte, remeg a térde, ahogy befelé ment a házba.

Megállt, a verandán, de nem hallott semmi neszt. Hol lehetnek?

Benyitott a hallba, onnan Iréné szobájába. Ott voltak, meg sem hallották a lépteit. Iréné hozzátapadt apához, és közben szerelmesen simogatta a haját. Persze, ehhez ért.

Hangosan becsapta az ajtót, hogy szétrebbentse őket. Ez volt a búcsúcsókjuk, gondolta magában.

Iréné zavart, kislányos mosolyával bontakozott ki apa karjából.

– Cynthia drágám, remélem, nem vagy megbotránkozva? Szörnyen szeretjük egymást, és holnap ilyenkor már házasok leszünk!

„Amennyire tévedsz” – gondolta Cynthia, de nem szólt semmit. Felemelt a szőnyegről egy ruhát, és visszaakasztotta fogasra.

– Mikor csomagolsz, Iréné?

– Most. Máris nekikezdek.

A szobalány is bejött segíteni. Apa rágyújtott egy cigarettára, egy ideig nézte a sürgés-forgást, aztán megkérdezte, mikorra végeznek.

– Vacsora előtt nem leszünk meg – mondta a szobalány, és irigyen bámulta a gyönyörű új holmit.

– Lesétálok addig a kertbe – mondta apa.

Iréné úgy nyúlt a ruháihoz, hogy végigsimogatta az ujjaival a finom selymeket, puha gyapjúszöveteket, szemlátomást gyönyörködött bennük. Nem is csoda, vajon hány férfival kellett volna együtt lennie a találkahelyen, hogy ennyi drága holmit összeharácsoljon magának, ennyi ékszert, amit már eddig is kapott. De ezeket nem sajnálta tőle, csak vigye magával, vigye! És menjen, minél előbb, azonnal…! Itt nem maradhat egy pillanatig sem…

Cynthia lement a kertbe apa után. Itt nem hallja senki, megmondhatja.

– Apám! Szeretnék valamit mondani neked! De félek, súlyosan fog érinteni…

– Nos, halljuk – mosolygott apa. – Biztosan megint elvesztetted valamelyik ékszeredet! Előre is megmondom, nem érint súlyosan, majd kapsz helyette másikat. Különben is olyan boldog vagyok, hogy semmi sem tudna bosszantani.

– Éppen a boldogságodról van szó, apám! Le kell mondanod az esküvőt, olyan dolgokat tudtam meg Irénéről…

– Irénéről?

– Igen. Nem méltó hozzád, hazudott, amikor azt mondta, szeret, minden szava hazugság!

– Cynthia! Megtiltom, hogy így beszélj! Iréné sohasem hazudott nekem, és aki ezt állítja, az hazudik! Érted, az hazudik!

Ezt már kiáltotta apa, és olyan ellenségesen nézett rá, mint valami gyűlölt idegemé. Őrá…

– De apám, hallgass meg! Iréné egy olyan nő, aki…

– Ne folytasd! Megtiltom, hogy egyáltalán kiejtsd a nevét. Szégyelld magad! Eddig azt mondtad, örülsz a boldogságomnak, szereted őt! Most, hogy vettem neki néhány rongyot, úgy látszik, elfogott az irigység! Ne félj, jut neked is elég, van pénzem, megengedhetem magamnak, hogy költsék arra a nőre, akit szeretek! Mert szeretem, érted…? Dehogyis érted, a buta gyermeki önzésedben azt képzeled, hogy csak téged szerethetlek! Hát nem… Jogom van még az élethez! Erre csak most jöttem rá, amióta megismertem őt… Van fogalmad, hogy mit jelent nekem…? Mindent! Visszaadta az életkedvemet, visszahozta az ifjúságomat! És mit kap mindezért cserébe? Néhány ruhát, ékszert. Ezt irigyled tőle! Szégyelld magad, Cynthia, szégyelld!

Cynthia bénultan hallgatta apja kitörését.

– De apám, te semmit sem tudsz, mint ahogy eddig én sem tudhattam. Iréné züllött teremtés, egy találkahelyen árulta magát, mindenkinek…

– Hazudsz! Úgy hazudsz, hogy megérdemelnéd, hogy beléd fojtsam a szót. Hogy találhatsz ki ilyen ocsmányságot arról, akit eddig úgy szerettem…

– Eddig? Miért, most már kevésbé szeretsz?

– Szóval, ez a baj?! Féltékeny vagy? Látod, erre nem is gondoltam, azt hittem, megérted, nemcsak apa vagyok, hanem férfi is, aki végre megtalálta a párját, és…

– De apám, ő nem a méltó párod, értsd meg! A múltja…

– Nem érdekel a múltja! Nem a múltja fontos nekem, csak ő a fontos, úgy, ahogy van! Tudom, nem zárdából jött, színésznő volt, de engem szeret! Szeretett másokat is, de most, most engem szeret! Szeret! És ezt nem veheted el, ezt nem engedem elvenni… Most pedig menj! Megpróbálok megbocsátani neked, de nehezen fog menni, ebben biztos lehetsz!

Cynthia lassan elindult, úgy érezte, mázsás súlyt cipel. Az ajtóban még kis ideig habozva megállt. Most, most kellene megmondani, amit még nem tud, mert nem merte odavágni a szemébe, hogy Kairisz úr is, a púpos gnóm is megkapta már, igen, megkapta kétezer drachmáért. Ma két hete délután ötkor…

Már-már majdnem megszólalt, de ahogy apára nézett, a furcsán elváltozott arcára, torkán akadt a szó. Nem merte. Nem!

Apa a halántékán kidagadó erekkel, a szája sarkában vonagló rándulásokkal olyan benyomást keltett, mint aki ölni képes… Nem, nem szabad felizgatnia, inkább megnyugtatni kellene, odabújni hozzá, és simogatni a drága homlokát. Hiszen mégiscsak apa, akármit is mondott, akárhogy is megbántotta az imént, mégis szereti…

Hallgatott tehát, és csendesen otthagyta. Majd másképp intézi a dolgot. Majd Irénével. Kényszeríti még ma éjjel, hogy elmenjen. Felajánl neki pénzt, most éppen nagyobb összeg van nála, a briliánsgyűrűjét is odaadja, csak menjen! A zsákmányait, a ruhákat, mindazt, amit apa vett neki, szintén vigye magával.

Reggel aztán kész tények elé állítja apát. Egyelőre a szobájába zárkózott és kiüzent a szobalánnyal, hogy fáj a feje.

A vacsorához sem ment le, a szobájában igyekezett pár falatot enni, de képtelen volt lenyelni, mintha az izgalom összeszorította volna a torkát, és mint valami erőszakos kéz, nem engedi tovább a falatot.

Időtlen ideig várt, úgy látszik, vacsora után még lementek a kertbe, andalogni a holdfénynél. Néha idáig hallatszott Iréné csilingelő kacagása.

Hogy utálta, hogy irtózott tőle. Aztán egyszerre csak meghallotta a kopogó lépteit, most ért a szobájába. Rögtön átszólt:

– Cynthia, hogy vagy? Fáj a fejecskéd?

Nem válaszolt. Higgye, hogy már alszik.

Várt.

Később, lassan, lábujjhegyen az ablakhoz osont, és kihajolt, hogy megnézze, apa ablakából vetődik-e még a fény? Nem, sötét volt, apa is eloltotta már a lámpát.

Legalább egy órát kell még várnia, amíg biztos lehet benne, hogy apa elaludt.

Fél tizenkettő tájban felkelt, és bekopogott Irénéhez. A kopogásra nem kapott választ, persze mélyen alszik…

De Cynthia nem hátrált. Felkattintotta a villanyt.

Iréné álmában lerúghatta magáról a paplant, takaratlanul feküdt, s kivágott hálóingéből kibuggyant egyik melle. Cynthia felettébb undorítónak találta most ezt a meztelenséget, tudat alatt rögtön azt juttatta eszébe, hányan láthatták már így, hány férfi kaphatta már meg ezt a testet… A púpos gnóm is, micsoda förtelem…!

Iréné felébredt, a villanyfény egyenesen a szemébe világított.

– Mi az? Mi van? – kérdezte bután hunyorogva. – Reggel van?

Egy ösztönös mozdulattal felhúzta lecsúszott takaróját, és ráhúzta a mellére az inget.

– Nincs reggel, éjfél van!

– Éjfél? De hát mit akarsz?

– Azt akarom, hogy felkelj! Azonnal fel kell kelned, és el kell menned, Iréné! Segítek neked csomagolni, az autót kihozom a garázsból, és beviszlek Athénba!

– De az istenért, mi történt? Hová megyünk? Apád már felkelt?

– Apám alszik. Mire felébred, te már nem lehetsz itt. Menned kell! Ne kívánd, hogy sokat magyarázzak, sejtheted, miért… Mindent tudok rólad! Kairisz felvilágosított, hogy ki vagy…! Nem lehetsz az apám felesége! Minden pénzem odaadom, viheted a bőröndöket, a ruhákat, minden holmit, csak távozz minél előbb!

Iréné most már magához tért, az álom pillanatok alatt kiment a szeméből, ilyen éber még életében nem volt. Tudta, most dől el a sorsa. De lehet, hogy máris eldőlt…

– Ezt apád üzeni?

– Apám?

Cynthia egy pillanatig tétovázott. Igen, azt kellene mondania, hogy ő üzeni. Ez hatna. De nem tudott hazudni…

– Nem. Apám nem üzent semmit. Ő nem tudja még, hogy ki vagy. De én már tudom. Azt is tudom, hogy egy találkahelyen árultad magad kétezer drachmáért.

– Mit tudsz te? Mit tudhatsz te rólam? Szeretem apádat, és ő is szeret engem. Fáj neked, hogy a felesége leszek! Miért nem mondod? Már észrevettem rajtad! Önző és gonosz vagy!

– Ezt talán a lexikonból állapítottad meg? Te Vesta-szűz, te kis tapasztalatlan! Bolondnak tartottál engem is, és az apámat is! Befontad hízelgéseddel, hazugságaiddal. De szerencsére még idejében lelepleztelek. Megborzadok a gondolattól, hogy itt laktál velem egy fedél alatt, te, aki találkahelyre jártál, és kétezer drachmáért árultad magad. Nem voltál túlságosan válogatós, még ez a púpos gnóm is megkaphatott. Pfuj!

– Megőrültél, Cynthia? Én és ez a púpos? Megáll az eszem! Miféle találkahelyről beszélsz?

– Ahová két héttel ezelőtt is elmentél vele, nem tagadhatod le, ő maga mondta…

– Ó maga? Hát ez bolond, betegesen képzelődik! Soha életemben nem láttam, esküszöm a halott szüleim életére! Soha nem láttam!

– Ne esküdözz, semmi értelme! Kelj fel és távozz! Mondom, mindent elvihetsz, tessék, itt a gyűrűm is, százezer drachmát ér, vagy még többet. Vidd!

Lehúzta az ujjáról a gyűrűt, és odadobta az ágyra.

– Nem kell a gyűrűd, tartsd meg! Majd kapok én az apádtól különbet is. Most pedig ne zavarj, hagyj aludni, nem óhajtok az esküvőmön kialvatlanul megjelenni!

– Az esküvődön? Hát nem értetted meg, mit mondtam? Nem beszéltem elég világosan? Az apám nem vehet el egy szajhát!

– Egyszer már elvett egyet, nem? Mert az anyád, az tényleg szajha volt, egész Athén tudja! Apád rajtakapta a szeretőjével! Az anyádat, azt az angol ringyót…

Cynthia érezte, hogy sötétül él körülötte minden. Odaugrott, és teljes erejével megrázta Iréné vállát.

– Elhallgass! Elhallgass, mert megkeserülöd!

Iréné felszisszent a fájdalomtól. Már nem mert meg sem mukkanni. Megijedt Cynthia elsötétedő arcától.

– Ne bánts – suttogta. – Inkább elmegyek…

Cynthia elengedte a vállát.

– Szóval mész? Hajlandó vagy elmenni?

– Igen.

Pillanatok alatt felöltözött. Ledobta magáról a hálóinget, és belebújt egy ruhába, rávette a kabátot is, de a bőröndökhöz nem nyúlt.

– Csomagolj – szólt rá Cynthia.

– Nem! Nem viszek el semmit. A régi kis kofferomat, amivel jöttem, majd elküldöd holnap a lakásomra.

Cynthia csodálkozott, erősen meglepődött, de a következő pillanatban már értette.

– De búcsú nélkül nem megyek el! Bemegyek apádhoz…

– Megtiltom! Nem mehetsz be!

– De bemegyek, és megmondom, hogy elűzöl, hogy szétszakítasz minket, éjjel rám rontasz, és kényszeríteni akarsz…

Közben már kilépett az ajtón, és fojtott, suttogó hangon folytatta, nehogy a cselédek felébredjenek és meghallják.

– Majd meglátjuk, mit szól apád. Majd meglátjuk, kinek hisz, neked vagy nekem? És ki lesz az, akit elenged, téged, vagy engem…

Cynthia dermedten figyelt. Hát ilyen biztos a dolgában…? Te vagy én?

– Én…? Hogy gondolod ezt? Úgy látszik, elfelejted, hogy én itthon vagyok, az apám házában…

– Amíg az apád megtűr! Addig! De ha közénk állsz, ha meg akarod akadályozni a boldogságát, akkor…

– Én a szégyent akarom megakadályozni, a gyalázatot, amit ránk hoznál! Menj vissza, ahová való vagy, a találkahelyre!

Iréné hangja felcsattant, a szeme könnyes volt, remekül játszott, ő maga is érezte a játék hevét, amit a színpadon még sohasem érzett, ott csak a betanult szöveget mondta el, de most tudta, a sorsa függ az alakítástól.

– Cynthia! Esküszöm neked, hogy apád belehal ebbe! Annyira szeret, hogy nem tudna élni nélkülem! Ezt akarod? Lehet, hogy elhiszi ezt az ocsmányságot, de akkor nem éli túl a csalódást… Gyilkosa akarnál lenni? Az apádnak, az édesapádnak… Örülnél, ha főbe lőné magát? Vagy ezt akarod? Hogy a tied legyen a gyár, minden!

– Hallgass! Hallgass… – suttogta megkínzottan Cynthia. Iréné most ráhibázott arra a pontra, amitől Cynthia félt. Apa idegei nem egészen jók, ki tudja, mire képes… Hiszen tapasztalta délután, amikor beszélt vele, hogy kikelt magából, és…

– Szóval, bemenjek hozzá elbúcsúzni? – kérdezte most Iréné, és a hangja már biztos volt és szemtelen, már tudta, hogy megnyerte a csatát.

– Nem… Maradj…

Iréné visszament a szobájába. Egy ajtó halkan becsukódott, és Cynthia egyedül maradt a sötétségben.

VIII.

Glyphadában legszebb a naplemente volt. Az ég és a tenger találkoztak ilyenkor, a nagy égő vörös korong, izzó lángtengerként egyesítette az ég alját, a láthatárban elvesző víztükörrel.

Cynthia sokáig gyönyörködött a látványban, addig nézett az éles vörös fénybe, amíg könnybe lábadt a szeme.

Mostanában gyakran sírt. Ahogy múltak a napok, annál jobban fájt, annál jobban bántotta, hogy nem tudta megakadályozni ezt a szerencsétlen házasságot.

Apa feleségül vette Irénét. Tíz napja volt az esküvő. Azóta Korfun vannak, és bizonyára nagyon boldogok. Apa a szerelemtől és Iréné a pénztől.

Vajon hogy viselkedik, meddig fogja megjátszani a szerelmes fiatal feleséget…? Jó színésznő, meg kell hagyni, tulajdonképpen érthetetlen, hogy nem tudott többet elérni a színpadon.

Itt elérte, amit akart. Doanidész gyáros felesége. Hány férfi lehet ott Korfun, aki ismeri a találkahelyről…? Biztosan csodálkoznak, amikor meglátják a Hotel Angleterrében, mint a jó nevű gyáros ifjú hitvesét.

Képtelenség!

És mi lesz, ha visszajönnek? Örökké mégsem zárkózhat be a szobájába, mint az esküvő napján tette. Apa többször is bekopogott hozzá, de nem válaszolt neki. Csak akkor jött elő, mikor meghallotta a kigördülő autó hangját.

Vajon elmondta-e Iréné apának az éjszakai jelenetet?

Valószínűleg nem…

Annyi esze volt, hogy ne kavarja fel a dolgot. És apa…? Ő biztosan semmit sem szólt, dehogyis szólt, reméli, ha majd visszajönnek, szép egyetértésben fognak hármasban éldegélni.

Hát nem. Cynthia elhatározta, hogy semmiképp sem marad velük. Legjobb volna talán elutazni.

Még sohasem utazott egyedül, mindig csak apával. Most döbbent rá, hogy mennyire önállótlan apa nélkül, azt sem tudja, hová utazzon, hogyan szervezze meg, és mit kell tennie, ha megérkezett…

Eszébe jutott Miss Taylor. Ha itt lenne, vele legalább utazhatna.

Kár volt, hogy nem hallgatott rá, megmondta előre, ne keresse a kapcsolatot ezzel a nővel… Ha tudná, hogy mi lett azóta a kapcsolatból! Hogy apa képes volt feleségül venni.

Meg kellene írni mindent egy hosszú levélben Miss Taylornak. Beszámolni mindenről, attól kezdve, amikor Iréné idejött, egészen addig a szörnyű pillanatig, amikor a púpos Kairisztól megtudta a valóságot…

Nem, ilyesmiről mégsem lehet írni a missnek.

Szörnyű, hogy nincs senkije, egyáltalán senkije a világon.

Apát elvesztette, azt már tudja, és még ezt a fájdalmát sem sírhatja el senkinek.

Most eszébe jutott anyu…

Évek múltán megint felbukkant benne a kép úgy, ahogy régen… Földöntúlin szép, édes, lágy hangja, a jó szagú arca, amelyhez olyan boldogság volt odasimulni.

Anyu…

Vajon a világnak melyik sarkában él, ha egyáltalán él még…? Egy pillanatra fellobbant benne a vágy anyja után. Ő az egyetlen, akihez odamenekülhetne, ő…

De a következő pillanatban már rádöbbent: lehetetlenség, oktalanság még csak gondolni is rá. Mit várhat attól, aki itt hagyta egy férfi kedvéért, aki tizenhat év óta meg sem kísérelte, hogy viszontlássa…

Ha apától ezt kapta, apától, akivel csak egymásnak éltek, akkor mit várhat ettől az anyától…?

A förtelmes szó, amit Iréné az arcába vágott, most felsajdult benne, és maróan fájt.,

– Az anyád, az a ringyó…

Egész Athén tudja, egész Athén… Rettenetes. Most döbbent rá, hogy nem is élhet itt tovább Athénban. Nem.

Azt tervezte, hogy társaságba fog járni, úgy él majd, mint a többi fiatal lány. De rájött, hogy ez lehetetlen. Mindig összesúgnának a háta mögött, ő legalábbis mindig úgy érezné.

Eszébe jutott a kis kövér manikűrösnő. Hány embernek mondhatta már el ezt a szerelmi drámát, még jobban kiszínezve, még jobban fűszerezve, hogy szórakoztassa azt a vendéget, aki éppen ott ül a kis üvegasztalnál.

Egy idegen városban kellene élnie, ahol senki sem tud róluk semmit, ahol nem kísért a múlt.

Apa és Iréné vidáman, remekül lesülve, szemlátomást nagyon boldogan érkeztek vissza a nászútról.

Iréné tüntető kedvességgel csókolta meg Cynthiát, és nem látszott észrevenni, hogy ő mennyire elhúzódik tőle, elfordítja a fejét, egyszerűen undorodik.

Rengeteg ajándékot hoztak magukkal, mindenféle ostobaságot, ízléstelen faragott tárgyakat, amiket Korfun rásóznak a hotelek gazdag közönségére. Cynthia megköszönte, aztán bedobta a fiókjába.

Apa rengeteget fényképezett. Büszkén mutatta a jól sikerült felvételeket, amelyek mind Irénét ábrázolták, különböző fürdőruháiban és sortjaiban. Mindig nevetett a képeken, úgy festett, mint valami fogkrémreklám.

Apa kezét sosem bocsátotta el, szinte belebújt a nagy szerelemtől. Úgy járkáltak a szobákban is, egymást átölelve, undorító volt rájuk nézni. Apa „kis virágom”-nak szólította Irénét, aki dorombolva bújt hozzá.

A kis virág, akit eddig olcsón árultak a találkahelyen, úgy látszik, jól érezte magát a drága vázában, ahová most került.

Cynthia állandóan a szobájában volt és csak elkerülhetetlen esetben ment közéjük. Az első napon még nem akarta szóba hozni apának, hogy elmegy. Nem sürgős. Majd bemegy Athénba, amíg ők kint vannak Glyphadában, bent fog lakni addig. Vagy ha ők mennek be, idekint marad…

Ahogy megérkeztek, apa rögtön telefonált a gyárba. Hosszasan beszélt az igazgatóval. Mikor Cynthia belépett, éppen Kairiszről tárgyalt.

– A felmondólevelet még ma küldjék ki! Már nem akarom holnap látni. A végkielégítését fizették ki, indoklás nincs. Ő tudja majd, miért menesztem…!

Az igazgató ellenkezett, vagy talán fontos ellenérveket hozott fel, de apa még erélyesebben kiabált a kagylóba.

– Ez nem érdekel! Mennie kell, értse meg! Nem tűröm a környezetemben, ha százszor olyan nélkülözhetetlen is! Majd Zographosz átveszi a munkakörét, ügyes ember az is!

Cynthia megdöbben, hát ilyen nagy hatalma van máris Irénének? Egyetlen szavára kidobja a gyárból Kairisz fővegyészt. Hihetetlen, hogy apa ilyen befolyásolható. Cynthia gyerekkora óta úgy tudta, hogy Kairisz a gyár lelke.

– Nem lesz ebből baj, ha Kairiszt ilyen hirtelen elküldöd, apám?

– Nem! – mondta apa egy fokkal erélyesebben, mint ahogy általában beszélni szokott. – Majd hirtelen hozzátette: – Baj csak abból szokott lenni, ha az emberek felelőtlenül fecsegnek…

Cynthia megértette. Nagyon ügyes sakkhúzás volt ez Iréné részéről, úgy látszik, mégiscsak félt a púpostól, és így egyszerűen eltávolíttatta.

Másnap reggel Doanidész már rendes időben bement a gyárba. Cynthia pontosan nyolckor hallotta, ahogy az autó kigördül a kapun. Tehát most egyedül vannak Irénével a házban, és egész nap egyedül lesznek, amíg estefelé apa nem jön vissza Athénból.

Cynthia elhatározta, hogy amennyire csak lehet elkerüli Irénét.

Becsengette a szobalányt, és közölte vele, hogy a szobájában reggelizik. A lány mindentudóan mosolygott, és kijelentette, hogy éppen most ugyanezt a parancsot kapta a nagyságos asszonytól is – ő is a szobájában reggelizik, méghozzá ágyban, tette hozzá felháborodva.

„Nagyon helyes – gondolta Cynthia –, tehát ő is belátja, hogy legjobb, ha elkerülik egymást.”

Később, amikor lement a partra, rá kellett jönnie, hogy tévedett. Iréné egyszerűen csak kényelemből hozatta ágyba a reggelijét, esze ágában sem volt elkerülni őt. Sőt, amikor megpillantotta, örömmel üdvözölte.

– Jó, hogy jössz, Cynthia, már halálra untam magam itt a stégen… Feküdj mellém, nézd, ezt a gumipárnát is Korfuról hoztam, remek! Tedd csak rá a fejed, kétszemélyes.

– Köszönöm – mondta hűvösen Cynthia –, nem szándékozom napozni, csak úszni.

Bement a vízbe, és messzire kiúszott. Nem értette Iréné viselkedését, miért ilyen mézédes, miért játssza meg, mintha szeretné őt, mi célja ezzel…? Azt az éjszakai jelenetet éppoly kevéssé felejthette el, mint ő.

Mikor visszatért, Iréné még ott üldögélt, nem tudta kikerülni: csak egy lépcső vezetett ki a vízből és Iréné ott lóbázta a lábát. Az egyik combján, a combtőnél félkör alakú lila folt éktelenkedett.

– Idenézz – mondta nevetve –, ezt apád csinálta. Harapás… Szörnyen szenvedélyes tud lenni! Mondd, Cynthia, egyáltalán nem örülsz annak, hogy apád végre boldog?

– De… Nagyon örülök – válaszolta kényszeredetten, és otthagyta.

Olyan undort érzett, hogy beleborzongott. Miért kellett Irénének ezt a harapást megmutatni, miért kell előtte apát így lealacsonyítani, így bebizonyítani, hogy ő se egyéb, mint egy közönséges hím, aki beleharap a nőstény combjába…

Apa, aki olyan magasan állt mindig a szemében, mindenki, és minden felett. Apa egyszerűen elvesztette a fejét, egy ilyen miatt…

Már majdnem a házhoz ért, amikor eszébe jutott, mit kellett volna válaszolnia. „Biztos, hogy apám csinálta? Nem véletlenül a púpos Kairisz még ott, a találkahelyen?”

Ezt kellett volna, igen! De talán mégis jobb, hogy nem mondta.

Egész nap kerülte Irénét, de az ebédnél mégis együtt kellett lennie vele. Azt tette, amit eddig soha, evés közben újságot olvasott, hogy elkerülje a beszélgetést. Tudta, hogy modortalanság, de nem érdekelte. Ahonnan Iréné jött, úgysem sokat adnak a modorra. Vagy talán igen? Erről semmit nem tudott…

Apa későn jött haza, vendéget is hozott magával vacsorára, a gyár egyik igazgatóját.

A kis kopasz ember igencsak megtisztelve érezte magát, mert ez volt az első alkalom, hogy Doanidész meghívta.

Hol Irénének mondott bókokat, hol a vacsorát dicsérte, magasztalta a kilátást, el volt ragadtatva a berendezéstől is, mindenképp meg akarta kedveltetni magát.

– Ürítem poharam a ház gyönyörű úrnőjére – mondta fél pohárka bornál, és Iréné ajkán ilyenkor megelégedett mosoly jelent meg. Akármilyen ostoba alaknak tartotta ezt az embert, jólesett hallania többször egymás után, hogy ennek a háznak ő az úrnője. Ő.

Nagy nehezen véget ért a vacsora. Átvonultak az úriszobába. Az igazgató és Doanidész üzleti ügyekről kezdtek beszélni.

Cynthia azonnal otthagyta őket, és felment a szobájába. Sokáig nem feküdt le, állt az ablakban. Szép világos éjszaka volt, a tenger felől sós pára szállt, és végtelenül lággyá tette a levegőt.

Megpróbált semmire sem gondolni. Kikapcsolódni. Csak nézni az eget, a sok csillagot és a holdat, amely sárga réztányérként bukkant fel az opálszínű égen.

Hogy tudták élvezni apával az ilyen szép estéket! Tudtak gyönyörködni egy ilyen képben, amikor karonfogva sétálgattak a parton. Vége a sétáknak is, hacsak nem akar hármasban menni, rájuk akaszkodni.

Nemsokára elment az igazgató. Apa és Iréné lekísérték a kertkapuhoz. Ahogy visszafelé jöttek összesimulva, a holdfény megcsillant Iréné szőke fején.

Cynthia elfordult az ablaktól, és már nem volt kedve tovább nézelődni. Lefeküdt.

Már majdnem elaludt, amikor a csengetést meghallotta. Élesen berregett bele a telefon az alvó ház csendjébe.

Cynthia ösztönösen kiugrott az ágyból, és felvette a kagylót.

Izgatott férfihang szólt bele, nem szólt, kiabált: – Ég a gyár! Doanidész úr jöjjön azonnal! Tűz van!

IX.

HATALMAS TŰZ A DOANIDÉSZ GYÁRBAN!

Porrá égett a főépület, megsemmisült az anyagraktár. A kár több millió drachmát tesz ki. A vizsgálat még nem derítette ki, hogy gondatlanság vagy bűntény történt…

Cynthia átfutotta az újságot, inkább csak a nagybetűs címeket, elolvasni nem lett volna türelme. Minek? Úgyis ott volt azon a borzalmas éjszakán…

Apával együtt bement Athénba. A Poduivtisz útra érve már látszottak a hatalmas gomolygó füstoszlopok, és az egész környéket bevilágították a színes lángnyelvek.

Ahogy közeledtek, a rendőrség állandóan megállította az autójukat, az utakat lezárták a kíváncsi tömeg elől, akik gyönyörködni akartak az ingyenes tűzijátékban.

A tűzoltóautók süvítő szirénahangjára felébredt egész Athén. Sokan megijedtek, talán kitört a háború, bombáznak talán? Az anyagraktárban felrobbantak a hidrogéntartályok, és kísérteties lánggal égtek.

Apa arca ijesztően sápadtnak tűnt ebben a kék fényben, mintha nem is arc lenne, hanem valami élettelen maszk. Kísértetiesen nyugodt volt, nagyon uralkodott magán. De amikor Cynthia véletlenül hozzáért a kezéhez, megérezte, hogy ez a kéz remeg, reszketnek az ujjai, szörnyű lehet, amit kénytelen átélni.

A gyár leégett.

Minden odaveszett. Amiért élt és dolgozott, nemcsak ő, de már az apja, a nagyapja is…

Alig szálltak ki a kocsiból, mintha egy megadott jelre történne, abban a pillanatban dőlt össze a főépület. A hatalmas vízsugarak hiába záporoztak, a lángnyelvek győztek. A tűzoltóknak csak reggel felé sikerült eloltaniuk a tüzet.

Apa arca felismerhetetlen volt a koromtól és a szálló pernyétől, a ruhája tépett és csuromvíz. Ilyen állapotban került elő.

– Minden elégett – mondta kétségbeesve. – Nem lehetett semmit sem megmenteni!

– Semmit?

– Az egyik gépterem aránylag épségben maradt, de oda még nem tudtunk behatolni – mondta az egyik tűzoltótiszt, aki időnként odajött az autóhoz, hogy a két fiatal nőnek valami biztatót mondjon.

Iréné is ott ült vele, bár csak hajnal felé jött el utánuk. Apa nem akarta magával hozni, de taxival utánuk jött. Most itt ül, sápadtan és riadtan.

Kár, hogy nem lehet belelátni. Vajon mit érez? Nyilván kétségbe van esve.

Hozzáment a gazdag gyároshoz, és íme, leég a gyár…

Mi lesz most? Telik-e szép ruhákra, ékszerekre?

Erre gondol talán… Cynthia nem szól hozzá, legszívesebben apával menne mindenhová, az üszkös romok közé, a még füstölgő gerendák közt, úgy félti, még valami baja történhet!

Ezekben a pillanatokban, ezen a borzalmas éjszakán megint közel kerültek egymáshoz, talán apa is érzi ezt, ahányszor, visszajön az autóhoz, a hangja csupa gyengédség,

– Cynthia, kislányom, menj szépen haza, nincs értelme, hogy itt légy, úgysem segíthetsz semmit!

De Cynthia maradt, és mintha apának is jólesne, hogy mégis itt van…

Mikor Iréné megjelenik, apa már megint más. Feketekávét hozat egy emberrel, ott isszák meg az autóban. Furcsa, hogy ez csak akkor jutott eszébe, amikor Iréné is itt volt, neki nem hozatott addig semmit.

Reggel volt már, amikor egy letakart hordágyon holttestet hoznak. Ez az egyetlen halott. A parafintartályok közelében fedezték fel félig megszenesedett testét.

Az izgalom végigmorajlik a tömegen. Ki lehet ez a titokzatos halott? Ki tartózkodik éjjel bent a gyár épületében…?

A portás és az éjjeliőr szerencsésen megmenekült, más pedig nem mehetett éjjel az épületbe.

Hamarosan agnoszkálják[3] a hullát. Kairisz az, a fővegyész, a púpjáról felismerik.

Doanidész arca egészen eltorzul az izgalomtól, amikor elmondja a nőknek:

– Képzeljétek, a holttest Kairisz…! Mit jelent ez? Mit keresett éjjel bent a gyárban…? Azt kell gondolnom, hogy ő… Hogy ő volt az, aki…

– Igen! Felgyújtotta a gyárat! Bosszúból, mert elküldted, apám!

Doanidész ezt már nem is hallotta, ismét elsietett az egyik rendőrtiszttel. Cynthia most ránézett Irénére.

– Nos, ezt neked köszönhetjük! A te műved! Büszke lehetsz rá.

– Cynthia, ilyet nem mondhatsz nekem!

– Nem! És Kairisz sem mondhat már rólad semmit! Most már nyugodt lehetsz, már nem kell félned tőle! Ez a halott már nem árul el téged…

Iréné arca hirtelen kiszínesedett. Mintha ebben a pillanatban ébredt volna a tudatára a történteknek. A púpos elpusztult, nincs többé, az az állandó félelem, amiben élt miatta, most véget ért…

– Sohasem féltem ettől az embertől! Nyilván őrült volt, ha rólam bármit is mondott. És az, hogy felgyújtotta itt a gyárat, szintén azt bizonyítja…

Az érdeklődés, a szenzációra éhes izgalom most napokig Kairisz személyéhez kapcsolódott. Az újságok hasábos cikkekben írtak róla, igyekeztek felfedni a magánéletét.

Ki volt ez az ember? Mi lakozhatott ebben a púpos gnómban, hogy képes volt felgyújtani a gyárat, amelyért élt-halt, amelynek reggeltől estig dolgozott. Több találmánya és zseniális vegyi eljárása jelentősen elősegítette a gyár üzleti sikereit…

És egy éjszaka belopódzik, mint valami közönséges betörő, és pillanatnyi elmezavarában elköveti végzetes tettét. Vagy mégsem ő volt a tettes?

A vizsgálat még nem tudta megállapítani, hogy mi okozta a tüzet. Vétkes könnyelműség… egy eldobott cigaretta is lehetett, hiszen olyan gyúlékony anyagok halmozódtak fel a raktárban, hogy a legkisebb gondatlanság is okozhatott tüzet.

De ki juthatott az anyagraktárba éjnek idején…?

A gyanú mégiscsak Kairiszre hárult, aki már nem védekezhetett, nem is vallhatott, szénné égett holttestét nagy részvéttel temették el.

A temetésen Doanidész is megjelent, a leégett gyár tulajdonosa és szép, ifjú felesége is.

Hogy ez a szép, ifjú feleség mit élt át a temetés hosszúra nyújtott szertartása alatt, azt nem sejtheti senki…

Látszólag nyugodtan, férjébe karolva haladt a menet elején.

A szörny, csúfondáros mosolyával, nincs többé, nem kell félnie tőle. Bár előbb halt volna meg, előbb pusztult volna el! Eszébe jutottak azok az undorító pillanatok, amikor a karjában volt…

Ó, hogy kívánta akkor a halálát, meg tudta volna ölni! Mégis engedelmeskednie kellett neki, mert a hatalmában volt. Már nincs többé hatalma senki felett, de az utolsó tettével is rajta állt bosszút.

A gyár leégett, vajon mi lesz? Nem akart a férjétől túl sokat érdeklődni, nehogy abban a színben tűnjön fel, mintha megijedt volna attól, hogy tönkrementek. Azt már tudta, hogy a biztosítótársaságok hatalmas összeget fognak fizetni, de nem eleget, hogy újra felépülhessen a gyár.

Egyes lapok még jó pár nap múlva is változatlanul Kairiszről cikkeztek. Iréné borzongó kíváncsisággal elolvasta mindet.

Ki volt hát az az ember, akit a véletlen az útjába sodort?

KAIRISZ FŐ VEGYÉSZ SZERETTE A SZÉP NŐKET!

Ez volt a címe az egyik kis hetilap cikkének.

A lakásában a falon körös-körül életnagyságú női aktképek voltak. A szép testű meztelen nők között élt a ferde vállú, púpos kis ember, akiről a ház lakói azt állítják, hogy sohasem volt látogatója, ő maga sem járt sehová, csak a gyárba.

Negyvenhat éves volt és nőtlen. Soha nőt nem láttak a társaságában, lehet, hogy nem akadt senki, aki a visszataszító külsejű férfival hajlandó lett volna barátságot kötni.

Cynthia is olvasta a cikket. Gúnyos mosollyal nyújtotta át a lapot Irénének.

– Olvasd el, talán érdekel! Naiv újságíró írhatta, aki nem is sejti, hogy igenis akadt nő, aki nem volt túlságosan válogatós…

Iréné nem válaszolt. Az utóbbi időben már annyira gyűlölte Cynthiát, hogy képtelen volt megjátszani a kedveskedő modort.

Egész nap nem szóltak egymáshoz, úgy éltek a glyphadai villában, mint két halálos ellenség.

Doanidész nem vett ebből észre semmit. Egész nap bent volt Athénban, tárgyalt, intézkedett. A leégett gyár egyik kis megmaradt épületéből irányította a munkálatokat, a megmentett gépekkel valami kis üzemet akart berendezni. Keményen dolgozott és esténként odahaza vidám mosolyt akart maga körül látni és nem ellenségeskedő arcokat.

Ezt mindketten tudták. Iréné adta a szerelmes feleséget, aki a kertajtóban lesi türelmetlenül, hogy mikor tér haza a férje. Aztán belekarol, úgy mennek be a házba, egész este szinte hozzátapad, míg végül a vacsora után diadalmasan viszi a fülledt parfümmel átitatott hálószobájába, ahol már teljesen a hatalmában van…

De meddig…?

Doanidész mintha elfáradt volna az utóbbi napokban, a sok izgalom volt-e az oka, vagy Iréné túlzásba vitt kedveskedése, vagy egyszerűen az, hogy Konsztantin Doanidész mégiscsak öreg már. Öreg…

Iréné erre eddig nem is gondolt. A korfui nászút kellemes volt, és Konsztantin, aki tényleg szerelmes volt Irénébe, egészen jó szerelmi partnernek bizonyult.

De Irénének ez igazán nem is volt fontos! A pénz izgatta, a fényűző élet, a szép ruhák. Villában akart lakni, nem albérleti szobában, úriasszony akart lenni és nem kis senki, akibe mindenki belerúghat.

Ha visszagondolt azokra a férfiakra, akikkel az élet összesodorta, rájött, hogy soha senkitől nem kapott semmit, Konsztantin Doanidész az első, aki iránt hálát érezhet, hiszen kiemelte bizonytalan helyzetéből. Feleségül vette. Feleségül…

Mekkora jelentősége van ennek a szónak, milyen elérhetetlen volt ez még nem is olyan régen, amikor buta kalandok után futkosott, már csak unalomból is, egyszerűen azért, hogy legyen esti programja, hogy elvigyék vacsorázni, és ne kelljen otthon ülnie az albérleti szobájában egyedül, ahol ha égett a lámpája, beszólt a háziasszony: – A villany nincs ám ingyen!

Milyen megalázó volt küszködni ezekkel a háziasszonyokkal, azok a rémes veszekedések az állandó lakbértartozás miatt.

A legtöbb esetben azért adta magát oda valakinek, hogy a lakbérét kifizethesse. És a ruhái? Majdnem minden ruhája egy-egy férfit juttatott az eszébe, akitől a pénzt kapta, vagy aki a ruhát vásárolta. Az olcsó kis retiküljei egyike volt az a hazugság, hogy elmenne velük vacsorázni, de nincs ruhája, mert miközben vendégszerepelni utazott, a vonaton ellopták a bőröndjét. Máskor bejelentette, születésnapja lesz, és micsoda bolondság, hogy vannak férfiak, akik virágot küldenek hasznos dolgok helyett. Egy szép cipőnek mennyivel jobban örül egy nő…

Egy hónapban öt-hat születésnapja is volt, és ilyenkor szép cipők gyűltek össze. Cipő mindig kellett, mert a nevetségesen kicsi színházi fizetésből alig tellett valamire, de megkövetelték, hogy kifogástalan cipőben jelenjen meg a színpadon.

Nos, a színpadnak végleg búcsút mondott. Nem fáj a búcsú, mert a színpad csak csalódást okozott, rongyos kis szerepéket nyújtott.

Ez inkább neki való szerep. Úriasszony. És nem tudna többé más lenni, visszasüllyedni a régi életébe. Soha…

Akárhogyan is küzd ellene Cynthia, innen mégsem fogja kitúrni. A fegyver már nincs a kezében, az az átkozott púpos nincs többé, nem kell félnie, soha nem derülhet ki semmi…

Vagy mégis?

Egy napon, mint valami fantom úgy bukkant fel, úgy jelent meg nála Mme Yannarosz.

Iréné az első pillanatban, amikor meglátta fekete ruhás, szikár alakját, azt hitte, álmodik. Rossz álom ez, lidércnyomás, rögtön felébred, és eltűnik a vén boszorkány…

De hogyan kerülhetett ide, hogy jutott eszébe őt az otthonában felkeresni?

Talán egy héttel Kairisz temetése után, egy délután állított be a glyphadai villába. Szerencsére Doanidész nem volt otthon, Cynthia pedig odalent volt a víznél. Iréné lustán heverészett az ágyán, mikor a szobalány bejött, és jelentette, hogy egy öreg hölgy keresi…

– Engem?

– Igen. Kifejezetten a nagyságos asszony!

– A nevét nem mondta meg?

– Nem. Valami olyasmit mondott, hogy a nagynénje!

Iréné mindenesetre felkelt, és magára kapott valami ruhát.

Nagynénje…?

Érthetetlen! Az egyetlen nagynénje évekkel előbb meghalt. De ha az a halott történetesen feltámadt volna, hogy meglátogassa, attól sem rémült volna meg annyira, mint Mme Yannarosztól.

Ott állt a szalon közepén, kezében az elmaradhatatlan ezüstfogantyús ébenfa botja. Aranykeretes lornyonján át a festményeket nézegette, amikor Iréné belépett.

A megdöbbenés kirajzolódott az arcára, mert Mme Yannarosz gúnyos kedvességgel rögtön belekezdett:

– Kedves Iréné, miért ijedt meg tőlem? Azt reméltem, kedvesebben fog fogadni, ha már ebben a rettenetes melegben kijöttem ide, ezen a szörnyen zsúfolt autóbuszon. Kaphatnék valami hűsítőt? Nagyon megszomjaztam.

Iréné gépiesen csengetett, és egyetlen szót sem szólt.

Mme Yannarosz eközben leült, kényelmesen hátradőlt a fotelban és a képek helyett most már őt nézegette aranykeretes lornyonján át.

– Milyen csinos, kedvesem, úgy látom, nem törte meg a csapás…

Iréné nem válaszolt. Szerette volna már tudni, hogyan került ide ez a vén boszorkány, és mit akar…

Mit akarhat ez, úristen…? És honnan tudta meg, hogy itt lakik, és hogy Konsztantin Doanidész felesége.

A szobalány behozta a jeges narancsszörpöt. Mme Yannarosz élvezettel kortyolta az italt, pirosra festett körmű, májfoltos kezével közben a sütemények között turkált, amelyeket ezüsttálon ugyancsak elébe tett a szobalány.

Iréné erőt vett magán. Igyekezett közömbös hangon megszólalni, de nem nagyon sikerült.

– Minek köszönhetem, Mme Yannarosz, hogy felkeresett? Mert talán mondanom se kell, mennyire meglep a látogatása!

– Meglepi? Ugyan! Azt hittem, természetesnek veszi, hogy eljövök részvétlátogatást tenni magánál… Én a formaságokra mindig sokat adtam.

– Részvétlátogatást?

– Igen, Tudom, milyen gyengéd szálak fűzték Kairisz úrhoz, tragikus halála valószínűleg mélyen lesújtotta magácskát. Egy ilyen finom ember! Igazán nagy kár érte… Műintézetemnek egyik legkedvesebb vendége volt! Utolsó látogatásakor éppen magát várta, de maga nem jött el. Ejnye-bejnye, gondoltam, hát illik egy ilyen finom urat hiába váratni… Nem is fogadott el mást, pedig beküldtem hozzá egy gyönyörű tizenhat éves leánykát, de visszautasította. Hiába, ez a szerelem…!

– Kérem, ne folytassa, Mme Yannarosz! Rettenetesen kínos nekem, ha felhozza a múltamnak ezt az utálatos emlékét, hogy kénytelen voltam…

– Ó, ó, tényleg annyira kínos ez, kedvesem? – kérdezte Mme Yannarosz, és úgy mosolygott, hogy porcelán fogsora majdnem vakított kárminszínűre mázolt, ráncos szájából. – Megmondtam magának, hogy majd még szerencsét fog csinálni, csak nem kell olyan finnyásnak lenni! És íme, a jóslatom bevált, úriasszony lett magából, gazdag gyárosné!

– Honnan tudta meg, hogy férjhez mentem?

– Honnan? Hát nem abból, hogy felkeresett és örömmel újságolta, mint eddig azok a lányok, akiknek sikerült szerencsét csinálniuk, és ilyenkor nem feledkeztek meg a jó Yannarosz mamáról, aki a finom, pénzes urakat közvetítette. Nem! Maga, kedvesem, teljesen elfeledkezett rólam, mondhatnám, nyomtalanul eltűnt. Bevallom, nem is érdekelt különösebben, de amikor Kairisz úr temetésén megpillantottam Doanidész gyáros úr feleségeként, alaposan meglepődtem. Így támadt az az ötletem, hogy meglátogatom.

– Igazán kedves öntől…

– Örömmel látom, milyen szép környezetben él. Csinos ez a nyaraló! És úgy tudom, bent Athénban is gyönyörű a villájuk, olyan, mint egy kis palota. Ugye jól érzi magát ebben a környezetben?

– Jól…

– Rossz lenne kicsöppenni belőle, igaz? Vissza a szegénységbe, és ismét ráutalva lenni Mme Yannaroszra…? Nos, erről egyelőre szó sincs, tudom! Ellenben most Mme Yannarosz szorul önre. Egy kis szívességre szeretném megkérni… Nagy bajban vagyok, a házat ugyanis, ahol az intézetem van, a tulajdonos el akarja adni, na már most, ha bárki veszi is meg, az biztos, hogy nekem felmond, és akkor itt állok öreg napjaimra és kezdhetem elölről. Így arra gondoltam, az a legegyszerűbb megoldás, ha a házat én veszem meg. Van némi megtakarított pénzem, de ez csak a vételár fele. Így még körülbelül ötszázezer drachmára volna szükségem.

– És ezt tőlem kéri?

– Világos.

– Ez zsarolás, közönséges zsarolás! – robbant ki Irénéből. – Azt képzeli, hogy nekem ennyi pénzem van? És ha volna is, hogy jövök ahhoz, hogy magának ennyi pénzt adjak? Miért? Mert egy undorító púpos emberrel összehozott, aki szintén zsarolt, és kierőszakolta, hogy még egyszer találkozzam vele, végül pedig felgyújtotta a férjem gyárát! Nem elég ez a szerencsétlenség, mit akar tőlem? A férjem minden vagyona odaveszett, olvashatta az újságokban, mindene elégett, mindene!

– De a maga ékszerei, kedvesem, nem égtek el! Ez a gyűrű, ami most az ujján van, becslésem szerint…

– Ne becsülgesse az én ékszereimet! Távozzon! Érti…? Azonnal távozzon!

– Kidob? – kérdezte előkelő nyugodt mosolyával Mme Yannarosz, miközben még kényelmesebben hátradőlt a fotelban. – Az a gyanúm, hogy magácska kissé buta. És megvan az a rossz szokása, hogy nem gondolja meg, amit mond. Emlékszem, egyszer kijelentette, hogy soha nem jön többé hozzám, mégis ismét beállított. Kijelentette, hogy Kairisz milyen szörnyű ember, mégis odarendelte újra…

– Mert kényszerített!

– Nos, kedvesem, most majd én kényszerítem!

– Maga?

– Igen. Amennyiben huszonnégy órán belül nem kapom még azt, amit kértem, beszélek a kedves férjével. Doanidész úr talán meg lesz lepve, ha ifjú feleségéről kiderül, hogy táncórákat adott nálam a legkülönbözőbb uraknak… Vagy már tudja? Ön, aki újabban oly erélyes, már az őszinteség erényét is gyakorolja, és bevallotta neki?

– Igen.

Iréné hirtelen mondta ki ezt az igent, maga sem gondolta meg, hogy helyes-e? Higgye azt, hogy igen. Ha a férje mindent tud, nem zsarolhatja.

– No lám, ennek örülök – mosolyodott el Mme Yannarosz. – Akkor azt fogom tenni, amit eredetileg terveztem. Van egy kedves szerkesztő ismerősöm, legutóbb is nagy cikk jelent meg a lapjában „Kairisz magánélete” címen. Ezt még nagyobb cikk követi: „Kairisz nagy szerelme” címmel… A közönség szereti az ilyesmit olvasgatni! Egy ismert gyáros fiatal felesége és a púpos gnóm! Csemege lesz, valóságos csemege! De lesz bennem annyi tapintat, hogy a kész, megírt cikket előbb eljuttatom a kedves férjurához, hátha nagyobb összeget áldozna, hogy mégse jelenjen meg… Mit gondol? Abból az összegből kifizethetném a vételárat?

Irénét legyőzték…

Kétségbeesett tekintettel nézett a vén kerítőnőre, aki most már biztos volt a dolgában.

– Nos, kedvesem, hogy döntött? – kérdezte olyan hangon, mintha valami csekélységről volna szó.

Ebben a pillanatban Cynthia jelent meg a teraszon, visszajött a stégről.

– Megkapja a pénzt, holnap elviszem magának… – suttogta Iréné halkan –, de most menjen! Tűnjön el…!

– Szóval holnap? Ötszázezer drachma…?

Cynthia belépett. Meglepetten pillantotta meg az előkelő külsejű öreg hölgyet, aki éppen búcsúzni látszott Irénétől. Kedvesen nyújtott neki is kezet.

– Theodoridész tábornokné vagyok, Iréné nagynénje… Örülök, hogy magát is megismerhetem, sajnálom, hogy már mennem kell…

MÁSODIK RÉSZ

X.

Charles O’Hara egy augusztusi délután érkezett Athénba. Pokoli meleg volt, a taxiban Pireusztól végig a kétségbeejtően hosszú odosz Pireuszon úgy érezte magát, mintha a sofőr fogadalmat tett volna, hogy főtt állapotban szállítja be a Grande Bretagne Hotelba.

Legutóbb is ott szállt meg, úgy döntött, hogy most is odamegy. Fogalma sem volt még, meddig kell itt maradnia, egyelőre még nem kapott utasítást. Bár lehet, hogy a Grande Bretagne-ban már vár rá Wikhers, és elküldték megint valamerre…

Legszívesebben néhány napig itt maradt volna Athénban. Tetszett neki a város, és még eddig nem volt alkalma, hogy alaposabban megnézze.

Legutóbb, május közepén is csak két napot tölthetett itt. Most Egyiptomból jött. A hajóút meglehetősen unalmas volt, egy amerikai házaspárral bridzselt, egy belga nővel flörtölt és egy orosz pincérrel bosszankodott.

Olykor a változatosság kedvéért felcserélte őket, az amerikai asszonnyal próbált flörtölni, de ilyenkor a belga nő bosszankodott, így abbahagyta az egészet, felment egy elhagyott fedélzeti részre, és írt.

Egyetlen délelőtt megírt vagy öt elég hosszú cikket, utána nagyot nyújtózott, és elhatározta, hogy jó ideig kezébe sem veszi az írógépét.

A jelentést még Szuezből elküldte, így most komolyabb munkája nem volt.

Kimondottan könnyű, kellemes szórakozás után vágyott. Ehhez elsősorban egy csínos, de enyhén buta kis nőre lett volna szüksége, mert ebben a pokoli melegben fárasztotta volna a komolyabb beszélgetés.

Nagyon buta nő nem jöhetett számításba, mert az mindenféle hőfoknál kibírhatatlan!

A belga nő a hajón egészen kellemes partner lett volna, ha nem képzeli be, hogy tud angolul. De beképzelte, és állandóan beszélt, ahelyett hogy beérte volna azzal, hogy táncol vele, és időnként besuhan a kajütjébe.

De az a nő mindent rosszkor akart… Táncolni olyankor, amikor bent ült a bridzspartiban, és ha nem ugrott fel, akkor megsértődött. Ugyancsak megsértődött egyik besuhanása alkalmával, mert éppen bent volt az orosz pincér, akit nem dobhatott ki. Ettől a fickótól egészen érdekes adatokat kapott. Mielőtt steward lett, egy kairói bárban dolgozott. Ebbe a bárba időnként szovjet ügynökök is benéztek, néhány pohár vodkára és néhány megbeszélésre…

Wikhers bizonyára nagy esetet csinált volna a pincérből, esetleg be is szervezte volna, de Charles megelégedett azzal a pár adattal, amit kapott tőle, a pincért viszont a borravalóval volt megelégedve, amit a kiszálláskor a markába nyomott.

Végre megérkezett. A szálloda halljának nagy tükréből főtt rákhoz hasonló, trópusi sisakos alak nézett vele szembe. Megdöbbent: ez ő!

Nem is érdekelte, hogy milyen szobát kap, csak jó zuhanyozó legyen benne. Ezt megkapta, és pillanatok múlva már a zuhany alatt állt.

Remek érzés volt, ahogyan az éles hideg víz permetezte, és mire kijött a fürdőszobából, megállapította, hogy sikerült elvesztenie a főtt rák jellegét.

A kicsomagolással sosem töltött időt. Azon már rég túltette magát, hogy itt-ott valamelyik szállodai szobalány megtartja emlékül a zsebkendőit, esetleg egyik-másik merészebb a selyemingét is. Mivel inge és zsebkendője volt bőven, nem is próbálkozott, hogy erről a gyűjtési szenvedélyről leszoktassa a Közel-Kelet szállóinak derék alkalmazottait.

Az aktatáskáját már inkább féltette. Legutóbb Kairóban érte az a meglepetés, amikor váratlanul belépett a szobájába, hogy a hotelszolga, egyik kezében a tisztításra kiadott cipővel, másikban a telefonkagylóval, böngészi az iratait. A fickó arab volt, meglepően értelmes arccal, és még meglepőbb oxfordi angol kiejtéssel. Persze bocsánatot kért, valami tévedést emlegetett és gyorsan eliszkolt a szobájából. A tisztításra váró cipőt el is felejtette kivinni. De egyetlen pillantás a kezére elég volt Charlesnak, hogy lássd, fez a kéz tollat forgat, és nem cipőkefét.

A belépő szobalány olyan frizurát viselt, mint az istennők a Parthenonban. Haja művészi csigákban tornyosodott a fején, és dallamos hangon köszönt:

– Kalimera!

Charles megkérte az istennőt, hogy csomagoljon ki, közben megborotválkozott, és törte a fejét, hogy kivel töltse a mai estét.

Eszébe jutott az a kis szőke színésznő, akivel az elutazása előtt a Janaky teraszán találkozott. Egész kedves kis teremtés, nem unalmas és nem is fárasztó, és ami a fő erénye, tűrhetően beszél angolul.

Megnézte a noteszét, és rögtön meg is találta.

„Iréné Mylonasz – odosz Paleologou 14.”[4]

Ahogy elkészült a borotválkozással, felrendelte a szálloda-boyt. Egy névjegyre ráfirkálta, amit általában ilyenkor szokott, hogy megérkezett, szabad az estje és a szíve…

Végigfeküdt az ágyon, és rágyújtott egy illatos görög cigarettára. Kellemesen érezte magát, frissnek és pihentnek. Az a fajta ember volt, akinek szép az élete, minden oka megvan rá, hogy jókedvű legyen, és éppen ezért jókedvű is.

Miért is ne legyen az? Megérkezett egy szép, idegen városba, amelyet még alig ismer, egy fényűző szállodában szállt meg, mint mindig, és rövidesen egy idegen széplánnyal találkozik, akit még szintén alig ismer…

Ma este belekóstol a városba is és a lányba is. Hová mennek majd, azt rábízza Irénére. Mindegy. Jó zene legyen, körülöttük az asztaloknál jól öltözött emberek, tisztességes italt adjanak, és utána, ha hazakíséri a lányt, az lehetőleg ne csináljon túl nagy hűhót az estjük befejező akkordjából…

Ne kéresse magát túl sokat, mert az szörnyen ostobán hat egy ilyen lánytól, aki elfogadja egy idegen meghívását.

Ennél az Irénénél nincsenek aggályai. A barátnője, az a bizonyos Helgia, érdekes, a nevére jobban emlékszik, mint az arcára, egyenesen feljött hozzá az ötórai teáról. Pedig nem is hívta.

Az ilyen nőket sem szerette, még ki sem nyújtotta utána a kezét, és máris szó nélkül az ölébe hullott. Egyáltalán, eddig még minden nőt megkapott, akihez kedve támadt.

Most eszébe jutott a szürke ruhás nő, akit három hónappal ezelőtt a szaloniki vonaton látott. Már egészen elfeledkezett róla, de most, hogy Athénba jött, megint eszébe jutott. Érdekes volna, ha valahol szemközt jönne az utcán, de lehetőleg a papája nélkül.

Ostobaság! Egyáltalán nem valószínű, hogy itt él Athénban. Akkor kiszálltak itt, az igaz, de lehet, hogy a következő vonattal továbbutaztak, és ki tudja, a világnak mely részén hámozgatja a papájának az őszibarackot.

A kék szemét semmiképpen sem lehet elfelejteni, és volt egy pillanat ott a kupéban, mikor úgy érezte, hogy azonnal belé tudna szeretni.

Még szerencse, hogy nem tette meg. A szerelem múlt századbeli lírikusoknak és öregedő asszonyoknak való, nem egy fiatal férfinak, aki azt a nőt kaphatja meg, akit éppen megkíván, és nincs ideje fellengzős ostobaságokra.

Az illúziók így is megvannak, holdfény mindig akad, akármelyik nyári tánchely teraszán vagy hajó fedélzetén, hangulatos tangót vagy hawaii dalt mindig tud rendelni a zenekarnál, vagy foghat a rádióban. A többi pedig ugyanúgy zajlik le szerelemmel, mint anélkül… Mint ahogy a whisky is ugyanúgy whisky, akármilyen pohárból issza is az ember…

Charlesnak röviden ez volt a véleménye a szerelemről, és ezt már több nővel is közölte. Voltak, akik helyeselték, de akadtak, akik felháborítóan cinikusnak nevezték, aki nem érdemli meg, hogy rendes nő foglalkozzon vele. De ők azért tovább is foglalkoztak. Nyilván nem tartották magukat rendes nőknek…

Mire a boy visszajött, Charles már megelégelte a fekvést, és az ablakban cigarettázott, gyönyörködve a Panapisztimou út forgatagában.

Nagy élet van Athénban, ezt rögtön megállapította. Rengeteg külföldi kocsi fut, amerikaiak, franciák és németek is.

– A hölgy már nem lakik ott – jelentette a boy. – Visszahoztam a cédulát, erre ráírták az új címét.

– Bolond vagy, fiacskám! Oda kellett volna menned az új címre!

– A hölgy most Glyphadában lakik, ez innen tizenöt kilométer. Fürdőhely a tengerparton.

– Milyen hely? Szép? Lehet ott jól vacsorázni?

– Persze hogy lehet. Sokan kijárnak oda. Van egy Grand Hotel…

– Mondasz valamit! Kimegyek oda, de ha valami pocsék hely, meghúzgálom a füledet!

– A hely oly szép, uram, hogy nem aggódom a fülemért!

– Akkor rendelj taxit. És várj csak, ne rohanj, add ide a cédulát…

Nagy nehezen kibetűzte a görög betűket, Iréné Mylonosz új címe: Glyphada, Cynthia-lak.

Mire lesietett a lépcsőn, a taxi már a szálló előtt várt. A kis boy jó mulatást kívánt, és zsebre vágta a baksist.

Charles kényelmesen hátradőlt az ülésen, és igyekezett ez alatt a néhány perc alatt, amíg végigrobogtak az Akadlmiasz úton, gyönyörködni a városban.

Az akadémia előtt mentek el, itt nagy tömeg várt az autóbuszra, a sofőr hátraszólt, ezek is Glyphadába mennek. Innen indul az autóbuszjárat.

Charlesban megszólalt a lelkiismeret, ő maga egyedül ül a hatüléses kocsiban, azok meg tülekednek, hogy hering módjára felférjenek. Két-három csinosabb lányt kiválaszthatna közülük, és felajánlhatná, hogy kiviszi őket.

Mire ez eszébe jutott, már messze robogtak. A sofőr alaposan rákapcsolt, még húsz perc sem telt bele és már lant voltak Glyphadában.

Remek szép hely volt, jó ideig egy pinea erdő mellett vezetett az út, Charles semmiképp sem bánta, hogy kijött. Ha Irénét nem találja meg, az se baj, akkor is kellemesen megvacsorázik a tengerparti teraszon.

Az Athénban tapasztalt nyomasztó hőségnek itt híre-hamva sem volt. Hűs tengerparti levegő simogatta az arcát és a pinea erdők pompás illata lengte körül.

A sofőr megállt, és megkérdezett egy arra járót, merre van itt a Cynthia-lak? Az körülményesen magyaráz, az autóbuszmegállótól jobbra vagy balra, Charles nem nagyon értette, de a sofőr, úgy látszik, igen. Pillanatokon belül megállt egy virítóan piros tornyú, szép kis nyaraló előtt, amelyen Charles rögtön felfedezte a feliratot: CYNTHIA-LAK.

Kifizette a sofőrt, aztán becsengetett. A kertkapun görög betűs, hosszú név díszelgett, de nem bajlódott a megfejtésével. Nyilván nem Iréné neve, olyan jól biztosan nem megy neki, hogy ez a villa az övé lenne. Bár, mit lehessen tudni? Egyáltalán nem ismerte a lány körülményeit, de az biztos, hogy egy csinos színésznőnél nem is olyan meglepő, ha egyik napról a másikra szép kis villája lesz.

Mert a villa tényleg szép, legalábbis így kívülről, és a kert is, a szépen ápolt kavicsos úttal, amely levezet a tengerhez.

A szobalányszerű nő, aki kinyitotta a kaput, csodálkozva nézett rá, mielőtt bármit mondhatott volna, közölte, hogy az igazgató úr bement Athénba, csak a kisasszony van itthon!

– Helyes – mondta Charles, aki semmiféle igazgatóra nem volt kíváncsi –, éppen őhozzá jöttem!

A szobalány bevezette a hallba.

– Kit jelenthetek be, kérem?

Charles kihalászott egy névjegyet a tárcájából, és átadta.

A szobalány rátette egy ezüsttálcára, és eltűnt vele egy oldalajtón. Ezt aztán egyenesen humorosnak találta. A kis színésznőcske, aki a színpadon legfeljebb szobalányt játszik, most az otthonában bevezeti ezt az előkelő stílust. Ezüsttálca, névjegy…

A barátnőjét, Helgiát, egyszerűen csak meg kellett szólítani az ötórai teán, ez viszont ilyen szertartásos…

Körülnézett a hallban, a nyitott üvegajtón keresztül beláthatott a szépen berendezett szalonba. Jó képek, drága szőnyegek… első osztályú környezet a hatodrangú kis színésznőnek…

Mögötte csendesen kinyílt egy ajtó. Megfordult. A csodálkozástól egyszerűen megnémult, bár közel volt hozzá, hogy felkiáltson. A kék szemű nő jött be.

Igen, ő…

Akit a szaloniki vonaton látott.

Némán bámultak egymásra. Az egész olyan valószínűtlen volt,, hogy Charles meg volt győződve, a következő percben a nő eltűnik, mint egy látomás, ő pedig majd felkeres egy idegorvost…

De a látomás nem tűnt el, sőt közelebb jött. Kezet nyújtott.

Charles megfogta ezt a kezet, bemutatkozott, le is ült, de a meglepetéstől még mindig nem tért magához. Hát léteznek ilyen véletlenek?

Ilyen fantasztikus véletlenek…?

A lány nyilván észrevehette a zavarát, vagy talán azt hitte, hogy nem ért görögül, most hát angolul szólalt meg.

– Sajnálom, uram, de az apám nincs itt… Tegnap óta bent lakik Athénban, azt hiszem, a szobalány már mondta is…

Charles most már magához tért. Ha még sokáig bámul, könnyen úgy járhat, hogy már nincs is itt a lány, elküldi Athénba az apjához…

– Bocsánat, de a meglepetéstől egészen megzavarodtam. Olyan meglepő, hogy önt itt találom…

– Hogy engem…? Cynthia Doanidész vagyok, és ez a Cynthia-villa… Nem is olyan furcsa tehát, hogy itt vagyok…

– De nekem furcsa! Egy Iréné nevű fiatal hölgyhöz jöttem, de úgy látszik, téves címet kaptam. És Iréné helyett megjelenik maga! Álmodni sem mertem, hogy valaha viszontlátjuk egymást…

– Viszontlátjuk? Úgy érti, hogy mi már találkoztunk?

– Persze. A szaloniki gyorsvonaton, pontosan május tizenhatodikán láttam magát… Előbb az étkezőkocsiban, majd később a fülkéjébe is bemerészkedtem…

– Valóban…

Cynthián ebben a pillanatban szintén átderengett az a férfiarc, aki olyan merően nézte ott a vonaton. Igen! Most már tudja, miért olyan ismerős ez a fiatalember!

Cynthia kissé zavarba jött. Furcsa véletlen, valóban,

– Szóval, maga is emlékszik rám? Ez igazán jólesik. Ugyanis azóta rengetegszer gondoltam magára! Ha akkor nem a papájával utazik, talán sikerült volna megismerkednem magával…!

– Lehetséges. Még sosem utaztam az apám nélkül. De most árulja el, hogyan került ide? Kije Iréné?

– Senkim. Májusban megígértem neki, ha visszatérek Athénba, felkeresem. Ma érkeztem meg, és el akartam hívni vacsorázni és táncolni. Gondolom, szívesen eljött volna.

– Nem hinném. Apám nem engedte volna.

– Az ön apja?

– Igen. Ugyanis Iréné az apám felesége…

Charles először csak nézett, azután elnevette magát. A váratlan fordulatok vígjátéki helyzetet kezdtek idézni, ahol minden pillanatban újabb meglepetés jön.

– Ez komoly? Vagy talán tréfál velem?

– Miért tréfálnék? Iréné apám felesége, több mint egy hónapja.

– Hát ez pompás! Most nem is tudom, gratulálni illene-e, vagy felesleges.

– Felesleges… – jegyezte meg Cynthia, és hangjában lehetett valami, amiből Charles bizonyos következtetéseket vont le.

– Tudja, mi a leghumorosabb? Hogy a vonaton azt hittem az édesapjáról, hogy a férje. Ebben a hiszemben bámultam magát, és irigyeltem őt, hogy ilyen gyöngéd felesége van. Még arra is emlékszem, milyen szépen meghámozta neki az őszibarackot…

– Remek megfigyelő!

– Ez a szakmám, újságíró vagyok… Megjegyzem magát annyira megfigyeltem, mint soha életemben még egy nőt sem…

– Nyilván rettentően unatkozott. Máskor vigyen olvasnivalót, azt ajánlom. Most már én is emlékszem, unottan bámult ki az ablakon…

Charles elnevette magát.

– A szomszédos fülkében egész halom újságom és folyóiratom volt, de a maga kék szemével nem tudták érdekesség dolgában felvenni a versenyt!

– Ez bók akar lenni? Akkor köszönöm, de ne fáradjon… Nem tudom, hogy Irénével milyen hangnemben szokott beszélgetni, de nekem semmi esetre se udvaroljon!

– És miért ne…?

– Nézze, őszinte leszek… Fogalmam sincs, mit kellene válaszolnom, mert nekem még sohasem udvaroltak…

– Ezt egyszerűen nem hihetem el! Hiszen maga olyan szép, hogy első látásra bele lehet szeretni! Én magam cinikus fráter vagyok, de kijelentem, hogy már ott a vonaton gyanús érzéseim támadtak…

– Beszéljünk másról, jó? Idejön, keresi az apám feleségét, nem találja, erre nekem kezd udvarolni. A következő percben esetleg engem hív vacsorázni Iréné helyett. De nem menne sokra velem, mert nem tudok táncolni.

– Nem tud? Még sohasem táncolt?

– Soha.

– Kezdem, azt hinni, hogy valamilyen titkos szekta tagja, akiknél elő van írva a visszavonulás az élet örömeitől.

– Hát… Eddig tényleg visszavonultam, nem jártam sehová. Apám akarta így. Kettesben éltünk, csak egymásnak. Most aztán hirtelen megnősült, és én valahogy… Furcsa, hogy pont magának beszélek erről, hiszen először látom.

– Bocsánat! Másodszor!

– Az a találkozás nem számít, hiszen egy szót sem beszéltünk egymással.

– Elég baj! Képzelje, ha akkor megismerkedhetünk, most már milyen régi barátok lennénk! Nyugodtan eljönne velem vacsorázni, és már remekül táncolna, mert arra sürgősen meg tanítottam volna. De most jut eszembe, Irénétől is megtanulhatott volna, ő kimondottan jól táncol.

– Már táncolt vele?

– Hogyne. Az Ionian Palace-ban. Érdekes, hogy sem akkor, sem később nem említette, hogy menyasszony.

– Nem is említhette, mert hirtelen történt, hogy apámmal megszerették egymást.

– Igen. Ilyesmi könnyen előfordulhat… – jegyezte meg Charles, és ránézett a lányra.

„Milyen szép ez a lány – gondolta. – Még szebb, mint ott a vonatban, a fehér ruha kiemeli a feketeségét, s a kreolos bőre ragyog, mint a bronz. És a szeme milyen kék… Gyönyörű!”

Cynthiát feszélyezte a fiatalember pillantása, ez a nyílt elragadtatás, amivel nézte. Ugyanúgy, mint a vonaton. Most már egészen pontosan emlékezett rá. Még arra is, amikor kiszálltak, apa megjegyezte, hogy ez tolakodó alak volt, jól nevelt fiatalember nem bámul ennyire egy hölgyet…

– Most meddig marad Athénban, és tulajdonképpen mit csinál itt?

– Hogy meddig maradok, az nem tőlem függ, sőt, hogy mit csinálok, az sem egészen…

– Hát ez nagyon titokzatos válasz. Azt mondta, hogy újságíró.

– Az vagyok. Néhány lapnak a közel-keleti tudósítója.

– Képzelem, mennyit utazik!

– Többet, mint képzeli, sőt annál többet, amit én magam képzeltem, mielőtt erre a mesterségre adtam a fejemet. De szép oldalai is vannak, az biztos! Például felülök a szaloniki vonatra és meglátom magát. Aztán eljövök egy glyphadai nyaralóba, és megint meglátom magát! Szerencsére ezúttal a papája nélkül, mert neki az a remek ötlete támadt, hogy elvette Irénét, és…

– Nem is volt olyan remek ötlet – jegyezte meg Cynthia, enyhe keserűséggel a hangjában. – Megmondom őszintén, engem rettenetesen bánt ez a házasság. Iréné nem apámhoz való, az biztos… Nem tudom, maga mennyire ismeri Irénét, de ha kedves akarna lenni hozzám, megmondaná őszintén, hogyan vélekedik róla. Egyáltalán honnan ismeri őt?

– Nehéz kérdés. De abban a helyzetben vagyok, hogy nyugodtan válaszolhatok rá, anélkül, hogy bármit is el kellene hallgatnom. Irénét alig ismerem, semmi kapcsolatom sem volt vele. A barátnője, egy Helgia nevű színésznő mutatott be neki az Ionian Palace-ban. Iréné nagyon csinos és kedves! Sőt bájos is – tette hozzá ráadásul, végre is az apjának a felesége, hadd higgye, hogy köztiszteletnek is örvend…

Cynthia nem válaszolt. Az volt az érzése, hogy a fiatalember gúnyolódik. De nem. Az arcán nyoma sem volt gúnynak, sőt… Valami nyílt és rokonszenves vonás volt benne. Kedves fiú, igazán kedves.

– Szóval, a mostohamamájáról csakis jót mondhatok – tette hozzá mosolyogva.

– Mostohamamám… tudja, milyen furcsán hangzik ez? Még sosem jutott eszembe vele kapcsolatban ez a meghatározás. Talán, ha édesapám akkor nősült volna, amikor még gyerek voltam, jobb lett volna. De így…

– Az édesanyja nem él?

– Nem. Egészen kicsi voltam, amikor elvesztettem. Angol nő volt.

– Ugyan! Hiszen akkor anyai ágon maga angol! Ezzel már meg is fejtettem a rejtélyt…

– Milyen rejtélyt?

– Hogy honnan szerezte ezt a csodálatosan kék szemet, ilyet csak északi nők szoktak viselni, de a maga éjfekete hajához egyenesen meglepő…

– Ne udvaroljon, jó? Erre már egyszer felszólítottam. Most még szigorúbban szólítom fel!

– Rendben van. Megpróbálok napirendre térni a szeme felett. Egyszer és mindenkorra elkönyvelem magamban, hogy a leggyönyörűbb kék szempár, amit valaha láttam…

Cynthia mosolygott. Volt a mosolyában valami végtelenül szelíd báj és egy kis rejtett szomorúság. Talán ez volt az, ami megfogta Charlest.

Úgy vonzotta ez a lány, hogy amikor arra gondolt, előbb-utóbb illik elköszönnie, és el kell mennie – egyenesen megijedt.

Most hét óra van. Meddig maradhat anélkül, hogy tolakodásnak tűnne? És egyáltalán, mihez kezdjen, ha elmegy innen? Semmi kedve sem volt a noteszából előkeresni egy másik nőt, és azzal tölteni az estét.

– Mit szokott csinálni így esténként? – kérdezte hirtelen.

– Eddig apám és Iréné itt voltak, ma vagyok először egyedül. Maga éppen a legjobbkor jött, valószínűleg unatkoztam volna…

– Remélem, én nem untatom túlságosan?

– Majd ha untat, szólok. Jó?

– Jó… És akkor elküld, ugye?

– Nem. Nem küldöm el, sőt, tudja, mire gondoltam…? Vacsorázzon velem.

XI.

Iréné kora délelőtt kijött Glyphadába. Néhány ruhája még itt maradt, ezeket akarta összecsomagolni és bevinni Athénba. Itt már semmi szükség ezekre a holmikra, az idén már torkig volt a nyaralással, nem akart többször kijönni a nyaralóba.

Ő találta ki, hogy költözzenek már be az athéni házba.

Alig várta, hogy a pompás villában élhessen, ott élvezte csak igazán, milyen magasra emelkedett. Meg aztán Glyphada szörnyen unalmas! Ha Cynthia nem lett volna itt, persze nagyszerűen lehetett volna szórakozni. Átjárt volna a Grand Hotel strandjára, ahol elegáns férfiakkal szórakozhatott volna, délután táncolhatott volna! De így? Cynthia látta minden lépését, és ő is folyton látta megvető arcát.

Athénban egészen más. Konsztantin egész nap a gyárépítkezésnél van, és ő azt csinál, amit akar. Jön-megy a városban, beül a Janakyba vagy délután a Grande Bretagne-ba, így szórakozgat. Igaz, egyelőre nincs társasága, a régi ismerőseit inkább elkerüli, de előbb-utóbb sikerül új barátokat beszerveznie.

Konsztantin sajnos olyan emberkerülő volt eddig, hogy az egyenesen nevetséges. Nincsenek körülötte emberek. Igaz, hogy ennek köszönheti talán, hogy olyan hamar sikerült megfőznie, ha más nők is lettek volna körülötte, már rég megfogta volna valaki magának. Ilyen gazdag emberre minden nő kiveti a hálóját.

Gazdag?

Vajon gazdagok-e még? A gyár teljesen leégett, de most megint építkeznek, csinálnak ott valamit…

Többször kiment, egészen meglepetésszerűen, ilyenkor Konsztantin mindig meghatódott, látszott, jólesik neki, hogy érdekli Irénét a munkája.

Naphosszat ott ül a kis, romos épületben pár emberrel, és tárgyal, folyton tárgyal, számításokat végeznek, szörnyen unalmas, de azért ma is kimegy hozzá, hadd lássa, milyen gyöngéd kis feleség.

Igazán megérdemli, hogy az legyen! Milyen szeretettel vigasztalta a múltkor, mikor bevallotta, hogy elvesztette a briliánsgyűrűt. Más férj leszidta volna, vagy egyenesen gyanakodott volna, de ő nem.

– Ne sírj, kis virágom, majd veszek neked másikat! Most még nem, mert most minden pénz az építkezéshez kell, de ahogy rendbe jövünk, legelőször egy szép gyűrűt kapsz!

Vajon az új gyűrűt is kénytelen lesz-e eladni, mint ezt?

Ez az átkozott Mme Yannarosz bármikor újra megzsarolhatja, hiszen teljesen a kezében van. Ennél rettenetesebb érzés nincs is a világon…

Bár meghalna az a vén csoroszlya, bár pusztulna el!

Milyen elégedetten mosolygott azzal a boszorkánypofájával, amikor elvitte neki a pénzt. Mennyit szaladgált különféle zugékszerészekhez, amíg el tudta adni a gyűrűt azon az áron. Mind be akarta csapni, nevetségesen keveset ígértek, némelyik helyen még attól is tartott, hogy képesek kicserélni a követ, amíg nem néz oda.

Ötszázezer drachmát kapott érte. Ó, úristen, valamikor ezer drachma is milyen elérhetetlen összegnek tűnt, és most ennyit kellett kifizetni ennek a dögnek! Hány ruhát vehetett volna ebből és hány kalapot…

Igaz, ruhája most van elég, csupa gyönyörű holmi. Mindent bevisz Athénba, semmi se maradjon itt kint.

Becsengette a szobalányt, hogy segítsen csomagolni. Sietni akart, hogy még maradjon félórája fürdésre. Ha már kijött Glyphadába ebben a hőségben, legalább megmártja magát a tengerben.

Cynthiát nem látta, biztosan lent van a parton. A szobalány sunyi mosollyal rakosgatta a ruhákat. Látszott, hogy szeretne valamit mondani.

– Na, mi újság, Joanna! – kérdezte.

– Semmi különös! Legfeljebb az, hogy tegnap este vendégünk volt vacsorára. Egy fiatal úr jött Cynthia kisasszony hoz.

– Ugyan? Vacsorára…?

– Hát nem éppen vacsorára jött, mert már fél hét tájban beállított, de Cynthia kisasszony itt tartotta. Volt hideg csirke, meg majonézes hal, sütemény is. A teraszon terítettem nekik, igen jól megvoltak kettesben. Vacsora után meg nem tetszik eltalálni, mit csináltak…

– Mit?

– Táncórát vettek… – kuncogott a lány.

Iréné döbbentén nézett rá. Szinte belehasított az ijedtség. Hát ez is? Ez is tudja már, hogy mit jelent táncórát venni… Ez is tud róla mindent, hogy Mme Yannarosznál táncórákat adott… Ez is zsarolja majd…

– Tetszik tudni, olyan vicces volt! Kinyitották a rádiót, aztán úgy tanítgatta a fiatalúr Cynthia kisasszonyt. Előbb csak úgy lépegettek, de később már összefogva járták. Én meg hordtam be nekik a hideg narancslét meg a gint. Igen jó kedvük támadt, nagyokat nevettek. Még ilyennek nem is láttam Cynthia kisasszonyt, inkább olyan szomorkás a természete. Tizenegy óra tájban elment a vendég. A kisasszony lekísérte a kerti kapuig, de még jó ideig beszélgettek. A nevetésük egészen idehallatszott.

Iréné szívéről leesett a kő. Szörnyű, hogy rögtön képzelődik, rögtön arra gondol, hogy Mme Yannarosz keze van a dologban. Cynthiának van valakije, hála istennek! Ennél nagyobb örömhírt nem is mondhatott volna Joanna. Bár menne férjhez, menne már el a háztól! De ki lehetett az a fiatalember?

– Mondja, Joanna, azt nem tudja, ki volt ez az úr?

– Nem… De tessék csak várni, megvan a névjegye, reggel még ott láttam a tálcán.

„Hol fogott magának egy angolt? – gondolta Iréné. – Az ember azt hinné, hogy mindig unatkozik a stégen, és közben kiderül, hogy vannak ismeretségei, rögtön ide is rendeli őket vacsorára, már az első nap, amikor egyedül marad. Venné már el, akárki, és menne a pokolba, minél messzebbre…”

A szobalány megjelent a névjeggyel.

– Ez az! Tessék megnézni!

CHARLES O’HARA

EDITOR

„Tehát ő volt…? Ő jár Cynthiához vacsorázgatni. De hát mikor érkezhetett Athénba…? És egyáltalán, honnan ismerik ezek egymást?”

Annyira meglepődött és annyira bosszankodott, hogy egészen elfelejtkezett a csomagolásról. Csak állt és bámult maga elé.

Ebben a percben jött rá, hogy O’Hara mennyire tetszett neki. Igen, tetszik neki, és ha összeadná az összes férfiismerősét, együttvéve se érnének ennyit, mint ez az O’Hara!

Milyen kedvesen elbeszélgettek akkor a Janaky teraszán. Felírta a címét, és megígérte, ha visszajön felkeresi. És a lap is kedves volt tőle, amit írt Egyiptomból. Úgy látszik, nem feledkezett el róla…

Persze, hogy nem! Most jött rá, most döbbent rá, hogy O’Hara bizonyosan őt kereste. Persze! Mme Levidisz megadta a címét, és idejött.

Micsoda méreg, hogy tegnap bementek Glyphadából. Eddig a kutya se kereste, meghalt az unalomtól, és mikor végre valaki beállít, aki érdekli, igenis érdekli, tetszik neki – akkor meg már nincs itt.

Micsoda ideális udvarló lett volna O’Hara! Igazi úriasszonynak való udvarló, elegáns, fiatal, remek partner! Ő ráér egész nap, mindenfelé járkálhattak volna. Szép, szabályos flörtöt lehetne vele kezdeni, előbb hagyni, hogy udvarolgasson, csak aztán adná oda magát… még az is szerencse, hogy eddig még a kezét sem fogta meg.

Végre egyszer, nem pénzért, ruháért, nem szerepért, hanem csak passzióból szerethetett volna… Ha már hozzáment egy öregedő emberhez, legalább ez az öröme lenne meg egyszer. Egy ilyen vidám, csinos, fiatal szerető…

Nem, semmiképp sem engedi át Cynthiának! Keressen magának mást, akárkit, de ne pont azt, aki őutána érdeklődik. Micsoda aljas dolog egyszerűen itt fogni vacsorára.

Hirtelen eszébe jutott valami, ami már majdnem kiment a fejéből. O’Hara valószínűleg Cynthiát látta a vonaton, ő volt a gyönyörű nő, aki az apjával utazott… Persze, hogy ő…

Most még jobban bosszankodott. Nem! Nem hagyhatja annyiban!

Hamar ledobta magáról a ruháját, és belebújt a fürdőtrikóba. Lemegy a stégre, és majd kitud mindent Cynthiától. Kár, hogy alig vannak beszélő viszonyban, az utóbbi időben már épp csak az étkezésnél szóltak egymáshoz, amikor Konsztantin is ott ült velük az asztalnál.

Most mégis kénytelen lesz beszélni hozzá, bár az is lehet, hogy még csak nem is válaszol. Képes rá.

Cynthia ott feküdt a szokott helyén, a stég végében. Olvasott.

– Zavarlak? – kérdezte Iréné, és leült mellé.

– Nem. Csak ha beszélsz hozzám!

– Pedig azt akarok! Szeretném megkérdezni, honnan ismered Charles O’Harát? Hallom, itt vacsorázott tegnap…

– Igen. Itt.

– Nem engem keresett véletlenül?

– De igen. De közöltem vele, hogy te véletlenül férjhez mentél az apámhoz, és nem töltheted vele az estét.

– Erre te töltötted vele, kedves tőled!

Cynthia nem válaszolt, úgy látszik, befejezettnek tartotta a dolgot. Nyugodtan olvasott tovább.

Iréné úgy érezte, hogy rögtön kirobban. De nem tehetett semmit! Elvégre nem mondhatja Cynthiának, hogy az az O’Hara tetszik neki, és szeretné vele megcsalni Konsztantint… Okvetlenül szeretne találkozni vele, hadd lássa most a nagystílű nőt, egészen biztos, hogy odavolna érte!

Igaz, hogy Cynthia is szép, ez tagadhatatlan, de mégiscsak unalmas teremtés! De milyen unalmas! Egy lány, akinek huszonegy éves koráig nem volt senkije. Mit kezdhet vele O’Hara, semmit. Ő mégiscsak más, van rutinja, ért a férfiakhoz. De Cynthia…!

Gyűlölettel nézte, ahogy nyugodtan olvas, félig hátat fordítva neki. Szép háta van, az igaz. Olyan a bőre, mint a bronz, és jól áll hozzá ez a fehér trikó. Öltözni tud, azt meg kell hagyni. Remek ruhái vannak, de kinek legyen, ha nem neki… Nem is sejtheti, milyen az, amikor a leglehetetlenebb férfiaktól kell megszerezni a legszükségesebb ruhákat. Mit tudja ő… Csak fölényeskedik, könnyű neki! Ha majd kedve támad arra, hogy egy férfié legyen, annak adja majd oda magát, aki tetszik neki. Megteheti… Most itt van O’Hara… Lehetséges, hogy éppen ő lesz az? Miért is ne…?

Iréné erre a gondolatra vad irigységet és valami különös érzéki izgalmat érzett, ahogy elképzelte őket együtt… Micsoda remek fiatal férfi O’Hara, milyen jó szerető lehet…

Olyan erősen irigyelte Cynthiától ezt az elképzelt ölelést, hogy egészen belesápadt. O’Hara őhozzá jött, neki írt, mit akar vele Cynthia, hogy mer…

Még ma találkozik vele, megpróbál telefonálni, esetleg felmegy hozzá a Grande Bretagne-ba, biztosan ismét ott száll meg. Egészen felvillanyozta a kaland lehetősége. Igen, felmegy hozzá. Már legfőbb ideje, hogy megcsalja Konsztantint. Az utóbbi időben kezd unalmassá válni, és látszik rajta, hogy milyen kimerült esténként, amikor hazajön. Öregszik, hiába, öreg már.

O’Haráról mindenesetre le kell beszélni Cynthiát. De hogyan? Mit mondhat neki…?

– Nézd, Cynthia – szólalt meg hirtelen –, ez az O’Hara nem hozzád való társaság!

– Miért? – nézett fel Cynthia a könyvből.

– Meglehetősen közönséges alak!

– Nem baj, szeretem a közönséges alakokat! Kivéve téged…

Mit felelhetett erre a sértésre? Semmit. Felkelt, és szó nélkül otthagyta Cynthiát. Szörnyű, hogy mindent el kell tűrnie, csak azért, mert a kezében van…

Ilyenkor eszébe jutott az az átkozott púpos, és közel volt hozzá, hogy sírva fakadjon. Mit tudja egy ilyen elkényeztetett gazdag lány, milyen az, undorral és iszonyodással eltelve odaadni magát, csak azért, mert pénzre van szüksége. Pénzre!

De most már ő is élvezni akarja az életét, és igenis visszaveszi magának O’Harát. Most azonnal felhívja.

Besietett a házba, fel sem öltözött, egyenesen a telefonhoz tartott.

Felhívta a Grande Bretagne-t, ha ott nem találja, végigpróbálja a jobb szállodákat. Szerencséje volt, rögtön megtalálta a Grande Bretagne-ban, valóban ott szállt meg ismét.

Csekélység, hogy mennyi pénze lehet, gondolta, de, aztán rájött arra, hogy ez most már hála istennek nem érdekli! Csak a férfi érdekli, igen, ő a fontos! Hogy elvegye Cynthiától, ettől a gőgös dögtől, akit mérhetetlenül utált.

– Charles O’Hara urat kérem a telefonhoz!

– Igenis, rögtön kapcsoljuk.

Pillanatok múlva meghallotta a férfi vidám és élénk hangját. Iréné annyira megörült, hogy maga is meglepődött. „Mi van velem, egyszerre megbolondultam?” – kérdezte magától.

– Hello! Itt O’Hara! Ki beszél?

– Iréné…

– Iréné? Ez aztán kedves meglepetés! Honnan tudta, hogy itt vagyok?

– Kémeim jelentették. Egyébként köszönöm a lapját, jólesett, hogy gondolt rám…

– Csinos nőkre mindig szívesen gondolok!

– Többes számban?

– Erről nem nyilatkozom. De árulja el, honnan tudja, hogy Athénban vagyok?

– Majd elárulom, de nem telefonon! Szívesen beszélgetek magával, valahol egy teraszon, feltéve, ha van ideje a számomra…

– Természetesen van!

– Akkor tudja mit? Találkozzunk délután a Janakynál, ahol legutóbb véletlenül összekerültünk. Jó?

– Boldogan! De ma sajnos nem érek rá. Egy kollégámmal leszek délután.

– Egész délután?

– Valószínűleg. Még nem tudom, hogy alakul majd…

Iréné dühében majdnem sírva fakadt. Ez a kolléga nem más, mint Cynthia. Persze, hogy ő…

Hamarosan letette a kagylót, mert félt, hogy O’Hara észreveszi a hangján a csalódást, és ráadásul még ki is neveti. Abban maradtak, hogy holnap ilyenkor újra telefonál. Ezt csak udvariasságból kérhette O’Hara. Bár az is lehet, hogy ha ma délután nem megy semmire Cynthiával, akkor ő is jó lesz majd.

Egy ideig még ott ült a telefonnál, aztán átment a másik szobába, felöltözött, és befejezte a csomagolást. A szobalány közben kétszer is beszólt, hogy a sofőr már türelmetlenkedik, vissza kell mennie a gyárba, ilyenkor szükség van a kocsira.

Még eszébe jutott, hogy fürödni is akart, de erre már semmiképp sem jutott idő. Beült a kocsiba, és már robogtak is vissza Athén felé.

Ez a csodálatos érzés, mikor így kényelmesen hátradőlt a hátsó ülés puha bársonyán, ez mindig boldoggá tette. Eszébe juttatta, hogy nem is olyan régen irigykedve bámulta azokat a nőket, akik ilyen luxusautókból szálltak ki az odosz Hermoun, míg ő néha villamospénz nélkül ődöngött a szép kirakatok előtt.

Nem szabad elégedetlenkednie, végre is O’Hara nem az egyetlen férfi a világon! Majd talál magának még különbet! De hiába, állapította ezt meg magában, mégis újra meg újra csak rá gondol…

Érdekes véletlen volt, hogy mikor a Platia tu Szindagmatoszra értek, hirtelen megpillantotta. Egy másik férfival ment át éppen az utcakereszteződésnél, elmerülten beszélgettek.

„Lehet, hogy ez a kolléga, és nem is hazudott” – gondolta Iréné. Rászólt a sofőrre, hogy álljon meg.

Közben O’Hara is észrevette, és mosolyogva eléje jött. Iréné kiszállt az autóból, közölte a sofőrrel, hogy már nincs rá szüksége, visszaviheti a kocsit a gyárba. Enyhe büszkeség fogta el, amikor a fehér egyenruhás sofőr udvariasan szalutált, és O’Hara ezt látta. Igen, láthatja most, hogy ki ő, milyen nagy nő lett belőle.

– Lássa, vannak véletlenek! – mosolygott a férfira az első számú mosolyával. O’Hara bemutatta a kollégáját, szóval mégsem hazudott… Ez jólesett Irénének, hirtelen jókedve támadt, megkérdezte, nem ülnének-e be valahová?

– Örömmel – mondták mindketten.

A másik férfi is elég jóképű volt, de jóval idősebb O’Haránál, de látszott, hogy ő is el van ragadtatva tőle. Beültek a Neon Angliasz teraszára. A férfiak whiskyt rendeltek, Iréné gint citrommal.

– Szép kocsija van – jegyezte meg O’Hara kollégája, akit Iréné mellesleg a pokolba kívánt.

– Nászajándékul kaptam – hazudta Iréné mosolyogva. – Ugyanis ha nem tudná, közlöm, hogy azóta férjhez mentem… – fordult most O’Harához.

Kíváncsian nézett a fiatalemberre. Vajon meglepett arcot vág-e, vagy Cynthiától tudja már. De O’Harán nem lehetett kiokoskodni, nem csodálkozott, hanem egyszerűen gratulált.

– Fogadja szerencsekívánataimat! Mindig tudtam, hogy maga ügyes kis nő, és előbb-utóbb szerez magának egy gazdag férjet!

– Most még egy udvarlót kellene beszereznem – válaszolt Iréné mosolyogva, és úgy nézett O’Harára, hogy annak semmi kétsége sem lehetett, hogy ezt az udvarlói szerepet neki szánták.

De egyelőre semmi kedve ehhez a szerephez. Kizárólag Cynthiához volt kedve, és már alig várta a délutáni találkozójukat.

– Szóval nem ér rá ma délután? – kérdezte Iréné. – Sajnálom, mert én nagyon is ráérek… Érdekelne mindaz, amit mesélhetne! Remek élményei lehettek a Keleten… Érdekes városokat láthatott…!

– Semmi különös nem történt velem. Lassan rájövök, hogy a világon minden város egyforma, Csak egyszer a dóm előtt illik elragadtatva csodálkozni, másszor egy piramis előtt. Mindez olyan megszokottá válik, hogy az ember megunja.

– És a nők? Azokat még nem unja?

– Néha azokat is… Mert azok aztán teljesen egyformák a világ minden táján.

– Itt, Athénban, milyennek találja őket?

– Kicsit túl kíváncsiak… – mosolygott O’Hara, és Iréné megérezte, hogy ezzel le akarja zárni a kérdezősködést, mert sejti a következő lépést.

– És Cynthia Doanidész, hogy tetszik magának? Tegnap, úgy tudom, nála vacsorázott…

– Cynthia Doanidész? Azt hiszem, nagyon szép… De nem tudom megítélni, mert az a gyanúm, hogy beleszerettem már az első pillanatban… Kínos az ilyesmi, nem?

– De. Valóban kínos – mondta Iréné, és hirtelen eszébe jutott, hogy sürgős dolga van. Ott hagyta a két férfit, és elsietett.

– Ki az a Cynthia? – kérdezte Wikhers –, tényleg beleszerettél?

– Attól, tartok, igen…

– És miért közölted ezzel a nővel? Ez a legnagyobb udvariatlanság! Ilyenre képtelen lennék!

– Én sok mindenre képes vagyok – nevetett O’Hara, és átvillant rajta az a képtelenség, hogy például feleségül veszi Cynthiát. – Te mit szólnál, ha megnősülnék?

– Azt mondanám, hogy őrült vagy!

– Miért?

– Nagyon jól tudod, hogy nem teheted! Mi ezt nem engedhetjük meg magunknak, se te, se én… Majd ha kilépsz a szolgálatból, akkor igen. De így, ezer veszélybe magaddal ráncigálni egy asszonyt, az lelkiismeretlenség lenne…

– Igazad van.

XII.

Három nappal később, a Marathon hajó fedélzetén, mégis azt mondta a lánynak:

– Cynthia… Cynthia Doanidész… Még a neve is olyan szép, mint egy távoli, furcsa muzsika. Milyen kár volna, ha egyszer elfelejteném a nevét…

– Fel kell írni!

– Igen, mégpedig az útlevelembe, mert az mindig nálam van. Ismerek egy rendkívül rokonszenves urat itt az angol követségen, neki kellene bejegyeznie abba a jelenleg üres rovatba: vele utazó feleségének leánykori neve…

Cynthia nem válaszolt. Az arcát nem láthatta Charles, mert a fedélzeten teljesen sötét volt. A lány a korlátra könyökölt, úgy nézte a közeledő partot.

Nemsokára beérnek Pireuszba, vége a kirándulásnak.

– Cynthia, miért nem szól semmit?

Karjával lassan, gyengéden átölelte a lány vállát, és maga felé fordította az arcát.

A parancsnoki híd felől érkező fénysugár rávilágított a lány arcára, és Charles meglepve állapította meg, hogy Cynthia szeme csupa könny.

Ebben a pillanatban elfelejtkezett a Marathon száznyolcvankét utasáról, az egész világról, a Közel-Kelet súlyos problémáiról, kizárólag ezt a könnyes, kék szempárt látta, ahogy csillogva, világít rá, és ezt a szájat, amelyet egyszer már megcsókolt ma délután a moulki kápolna mögötti romoknál.

Ráhajolt erre a szájra, szerelmes szomjúsággal, és átkarolta ezt a karcsú, hozzásimuló drága testet, amely ha nem lehetne az övé, akkor igazán semmi értelme sem volna, hogy egyáltalán feltalálták a szerelmet…

Ez a csók nem tartott olyan soká, mint az az első, ott a kápolnánál. Valami kötözni való őrült egyszerre világosságot teremtett a fedélzeten, épp a fejük felett gyúlt ki a lámpa, amelyet Charles legszívesebben azonnal a tengerbe hajított volna, azzal együtt, aki meggyújtotta.

A fedélzet végén ismét megszólalt a gramofon, amelyet egy amerikai lány cipelt magával és megint egy rock and rollt nyúzott. A pattogó ütemek összekeveredtek a kirándulók kiabálásával, Charles alig hallhatta a lány halk, suttogó igenjét.

– Igen, Charles… Elmennék magával a világ végére is…

– Szóval, szeret egy kicsit?

Ebben a pillanatban, csodálatos módon, újra kialudt a lámpa. Charles egy szájat érzett a száján, egy szerelmesen tapadó szájat, ez volt a válasz.

Cynthia csókjában benne volt minden. Az egész lénye, felujjongó fiatalságának csodálatos varázsa benne égett ebben a forró, gyengéden lágy csókban.

Lassan ismét világos lett. Olyan közel voltak már Pireuszhoz, hogy a kikötői lámpasor fénye bevilágította a fedélzetet. Egymáshoz húzódva ültek a korlát mellett.

A rock and roll végre elhallgatott, a fedélzet végében néhányan táncolni kezdtek, és a kis gramofon vidáman recsegte az elnyűhetetlen dalt:

I can give you anything but love!

– Én is így vagyok, Cynthia, csak szerelmet adhatok neked, semmi mást… Nem vihetlek pompás otthonba, amilyet egy ilyen szép és elkényeztetett teremtés, mint te, elvárhatna. Csak szállodai szobákba vihetlek, mert még három évig utaznom kell…

– Kell, Charles?

– Kell, igen. Bizonyos szerződések erre köteleznek. Három év múlva ezek lejárnak, és lesz otthonunk valahol Keleten… Tulajdonképpen ki kellett volna várnom ezt a három évet, és csak azután eljönni érted, amikor már biztos révbe vihetlek, Cynthia, de három év oly végtelenül hosszú idő. Olyan kár lett volna ezekért az évekért, mert azt hiszem, éppen ezek lesznek a legszebbek az életünkben…

– A legszebbek… – mondta utána halkan a lány.

– Meg aztán meg is halhat az ember, már ilyesmi is előfordult. Meghalnék, mielőtt az enyém lettél volna… Az élet olyan rettenetesen rövid, mintha csak kölcsönkapnánk ezt a pár évet, aztán hamar visszaveszik. Néha sajnálom, hogy nem vagyok buddhista, azok legalább hisznek a lélekvándorlásban. „Ha nem sikerül valami tervünk, sebaj – gondolják –, majd a következő életünkben!” Például belenyugodnék, hogy te csak a következő életemben leszel az enyém, Cynthia… De ha legközelebb a lelkem egy vizsla testében nyerne elhelyezést, te viszont, te, mondjuk, sirály lennél… Én ott vonítanék, szűkölnék szerelmesen a szárazföldön, te pedig repdesnél reménytelen messzeségben tőlem a tengerek felett…

– Majd együtt repdesünk mindenfelé, Charles!

– Én is így gondoltam… Nézd, milyen szépek!

Nagy csapat sirály szállt most el az Aigaleoszi-sziklák felől, és húzott el a hajó közelében.

– Olyan szürkék, mint az a ruhád, amelyben először láttalak ott a vonaton. Azt hiszem, már akkor beléd szerettem, csak még nem tudtam pontosan megállapítani, nem ismertem a tüneteket…

– Nem ismerted? Hogy lehet az?

– Úgy, hogy eddig még nem volt szerencsém a szerelemhez. A nőkkel viszont mindig szerencsém volt, talán mert olyan sok nő van, aki unatkozik, és én mindig olyan helyeken jártam, ahol a flört volt a kötelező társasjáték. De mindig csak játék volt, túl könnyű játék… A valóság te vagy, Cynthia!

– Biztos az?

– Biztos. Most már el sem tudnám nélküled képzelni az életem. Mindenhová velem kell jönnöd, meglátod, milyen szép helyekre viszlek majd. Mindig a legszebb szállodákban szállunk meg, a legremekebb hajókon utazunk, ezt megígérhetem neked!

– Mondd, Charles, elég pénzed van ehhez? Ne haragudj, hogy ezt megkérdezem, de fogalmam sincs, hogy mennyit keres egy újságíró.

– Lény nyugodt, többet keresek, mint amit mindketten el tudnánk költeni. Van egy mellékes megbízásom, ami többet hoz, mint az újságírás.

– Csak azért kérdezem, Charles, mert én semmit nem kaphatok apámtól. A gyárunk leégett, erről már beszéltem…

– Csak nem képzeled, hogy elfogadnék valamit az apádtól? A hozomány, amit a lányokkal adnak, szerintem végtelenül bántó és megalázó. Mintha a gondos apa kibérelt volna lánya számára egy férfit, aki e bérlet ellenében köteles életfogytiglan hetenként kétszer bekopogtatni a hálószobájába…

Cynthia halkan elnevette magát, de azért azt mondta:

– Ne beszélj ilyeneket…

– Bocsáss meg, hogy ilyeneket mondok, de nincsenek gátlásaim. Engem nem egy angol aggszűz nevelt, hanem az élet.

– Hol nevelkedtél?

– Cambridge-ben jártam egyetemre, aztán beléptem a hadseregbe, most pár éve újságíró lettem, és itt csatangolok a Közel-Keleten…

– Ezt nem is mondtad eddig, hogy már a hadseregben is voltál. Onnan kiléptél, vagy hogy van ez nálatok?

– Mellékes, nem? Mindezek a dolgok olyan mellékesek, egy a fontos csak, hogy…

– Szeretlek!

– Szeretlek!

Egyszerre mondták, pontosan ugyanabban a másodpercben. A kezük még jobban összekulcsolódott, és ha a pireuszi lámpák nem vakítottak volna egyenesen a szemükbe, nem borították volna ragyogó fénybe az egész fedélzetet, megint összetapadtak volna, szomjasan és szerelmesen.

De nem lehetett. Csak összebújva ülni és egymás után rengetegszer elmondani ezt az egyetlen szót: szeretlek…

– Vajon mit szól apám, ha bejelentem neki – aggályoskodott Cynthia. – Talán nem is fog beleegyezni…

– Te sem egyeztél bele, hogy elvegye Irénét, mégis elvette. Legjobb lesz, ha utólag közlöd vele, hogy férjhez mentél. Akkor már nem beszélhet le rólam.

– Úgysem beszélhetne le, mindenképp veled megyek, Charles!

– Akkor meg felesleges a beleegyezés. Nagykorú vagy?

– Igen. Most töltöttem be a huszonegyet.

– Akkor egyszerűen holnap délelőtt elhozod az irataidat, elmegyünk a követségre, bemégy mint Cynthia Doanidész, és mint Mrs. O’Hara sétálsz ki…

– Már holnap gondolod, Charles?

– Persze. Bármelyik percben értesítést kaphatok, hogy utaznom kell, és magammal akarlak vinni…

– És templomban ne is esküdjünk? Pedig az olyan szép…

– Igen, de csak csendben letérdelni, és Isten áldását kérni.

– De én szeretném a pópa áldását is…

– Cynthia drágám, boldogan, ha ugyan a pópádat nem zavarja, hogy anglikán vagyok.

– Nem. Azt hiszem, nem.

Észre se vették és már bent voltak Pireuszban. A kikötő lármája térítette őket magukhoz, annyira egymásba merülten tervezgettek, hogy a külvilágról tudomást sem vettek.

– Szinte el sem hiszem, hogy még csak négy napja ismerjük egymást, olyan valószínűtlen… – mondta Cynthia, amikor összebújva leültek a kikötői kis taverna1 gyalulatlan asztalához.

Charles még közelebb húzódott hozzá, s magától értetődő természetességgel átkarolta a derekát.

– Holnap, az ötödik napon pedig már a feleségem leszel! Az ügyes dolgok mindig hamar készülnek el. Isten is hat nap alatt teremtette a világot, nekünk öt nap is elég, hogy megteremtsük a mi kis boldog, külön világunkat…

Cynthia hozzásimult, úgy ültek, hogy egészen összeért az arcuk, de ez senkit sem botránkoztatott meg.

– Finom kis helyre hoztalak? – kérdezte Charles, miközben nevetve körülnézett. A taverna[5] inkább csapszéknek tűnt, egy harmonikás játszott valami tengerésznótát, néhány matróz kurjongatva énekelt hozzá. Ez az énekszó vonzhatta ide azt a hermelin keppes amerikai hölgyet, aki két szmokingos kísérőjével az egyik asztalnál hangosan nevetett. A jachtjuk itt horgonyzott a kikötőben, és kíváncsiak voltak, milyen lehet belülről egy ilyen balkáni lebuj.

Egy másik asztalnál is jól öltözött kirándulók ültek, ezek franciák voltak, és szótár segítségével akartak valamit rendelni a pincértől, aki ujjatlan trikóingéből kidagadó izmaival inkább valami birkózófélének látszott. Tetovált kézfejével néha megtörölte izzadt homlokát, majd a csapospultnál álldogáló lány felé bökött, hogy az ért franciául. A lány odajött a társasághoz, sárgára festett hajú, olcsó éjjeli lepke volt, de ahogy Cynthia ránézett, meglepődött, mennyire emlékezteti Irénére.

– Ilyen lesz Iréné pár év múlva – jegyezte meg Charles, mintha csak eltalálta volna Cynthia gondolatát.

– Gondolod? Egy kicsit tényleg hasonlít rá! Talán ha apám nem veszi el, pár év múlva ő is ide jutott volna.

– Azt azért nem hinném. Okos és ügyes kis nő, előbb-utóbb csak elért volna valamit a színpadon… Panaszkodott egyszer, hogy csak a kövér undok igazgatón keresztül juthatna érvényesüléshez… De ő inkább nem…

Cynthiának eszébe jutott a púpos Kairisz, de nem szólt semmit. Hirtelen arra gondolt, hogy vajon Charlesszal volt-e dolga…?

– Mondd, veled soha nem… Szóval, te sohasem udvaroltál neki?

– Nem. Négy nappal ezelőtt akartam megkezdeni az udvarlást, és akkor őhelyette veled találkoztam. Tulajdonképpen neki köszönhetjük a boldogságunkat. Bár nem hinném, hogy ő túlságosan ambicionálta volna, hogy az anyósom legyen!

Ezen aztán mindketten nevettek. Elképzelték Irénét, milyen arcot vág majd, ha holnap délben megtudja, hogy összeházasodtak.

Holnap!

– Holnap ilyenkor a feleségem leszel, Cynthia…

Ezen az éjszakán Cynthiának zavaros, kusza álmai voltak. Lehet, hogy túl sok gint ivott a pireuszi tavernában, de alighogy lefeküdt, azonnal elaludt.

Álmában kislány volt, egész kislány. Elátkozott királykisasszonyt játszott, aki sóvárogva néz a nagy kőfalra, amely elválasztja a világtól. Aztán megjelent ő, Charles…

Igen, ő az, vidám nevetésétől egyszerre vidám és szép lesz minden. Két karjával átöleli, milyen jó érzés az ölelése. Aztán átemeli a magas kőfalon túlra, oda, ahol az igazi világ kezdődik… Nem is kislány már, szemközt vele egy tükör áll, dehogy kislány. Szürke ruhája van, olyan színű, mint a sirályok szárnya, és a vonatban ülnek, a szaloniki gyorson. De nem apu ül mellette most, hanem Charles…

Furcsán zavaros mindez, az előbb még a vonatban ültek, most meg egy tavernában ülnek, és Iréné is ott van. Festett sárga haja a szemébe lóg, és úgy nevet. Gúnyosan és idegesen nevet, és akkor egyszerre egy hordágyat hoznak, letakart hordágyat. Cynthia tudja, hogy Kairisz holttestét hozzák, oda se néz, nem akarja látni… És aztán mégis látja, és felsikolt, mert Charles az… Ő… Halva fekszik a hordágyon. Egészen közelről látja, a homloka véres, perzselt lyuk van a homlokán…

Most olyat sikolt, hogy felriad tőle.

Felébred.

Álmodott, persze, álmodott.

Lassú mozdulattal kinyújtja a kezét, és felkattintja a villanyt, így jó, ha világos van, így nem fél már… Rossz volt ez az álom, egészen megrettent, egészen megzavarta. Fél, fél valami ismeretlen bajtól…

Fél kettő van. Milyen hosszú még az éjszaka, mikor lesz reggel…

Délelőtt lesz az esküvője… Szinte hihetetlen. Megpróbálta lassan, sorrendben végiggondolni az elmúlt négy napot…

Kedden estefelé volt, amikor Charles jött. Éppen olvasott, és bosszantotta, hogy megzavarják. „Ki lehet az? Biztosan apát keresik, meg kell mondani, hogy apa Athénban van.”

De a szobalány erősködött, hogy nem, éppenséggel a kisasszonyt keresi ez az úr!

– Engem? Az nem lehet…

Kilesett az üvegajtón, hogy megnézze az illetőt. Háttal állt a hallban, nem láthatta az arcát. Magas és karcsú. Napszítta sötétszőke haján éppen végigsimított. Ebben a mozdulatban volt valami könnyed kedvesség, valami vonzó. Hirtelen kíváncsi lett az arcára is, és így találkoztak.

Aztán minden jött magától. Olyan természetesnek tűnt az is, hogy ott tartotta vacsorára. Ő, aki soha életében még nem vacsorázott kettesben férfival, egyszerűen meghívta.

Utólag már csodálkozott, nem is értette, hogyan tehette. Később azon is csodálkozott, hogy másnap elment vele a Grand Hotel teraszára vacsorázni. Egy idegen fiatalemberrel, akiről csak annyit tudott, hogy Irénének valami ismerőse.

Iréné azt mondta rá, hogy közönséges alak. Ez közönséges hazugság, állapította meg rögtön. Charles nem volt közönséges, sőt! Ha azon az estén, a Grand Hotelból hazajövet, azon a koromsötét úton meg akarta volna csókolni, nyugodtan megtehette volna. De nem tette. Valami elfogódottság volt a viselkedésében, csak a kezét csókolta meg többször egymás után.

Másnap már egész korán reggel nála volt, pedig csak délutánra beszélték meg.

Cynthia még ágyban volt, amikor a szobalány jelentette, hogy itt van az angol úr és lent üldögél a kertben.

Cynthia azonnal az ablakhoz szaladt, és valóban ott ült az egyik kerti székben, hosszú lábát kinyújtotta, és türelmetlenül nézegetett a ház felé. Persze nem láthatta őt.

Cynthia villámgyorsan felöltözött, és átvillant rajta, hogy talán búcsúzni jött, hirtelen el kell utaznia…

Miért fáj ez ennyire, miért döbbentette így meg? Elmegy, hát elmegy, hiszen semmi köze sincs hozzá, alig két napja ismeri…

A harmadik nap ezzel a reggellel kezdődött.

És mi kezdődött még? Valami furcsa, bolondos, boldog érzés. Talán mikor azt válaszolta: nem utazom, dehogy, erről szó sincs, hanem azért jöttem már most, mert… Mert egyszerűen nem bírtam volna ki délutánig!

– Maga se? – csúszott ki Cynthia száján, mert ő is kibírhatatlannak találta, hogy majd csak délután látják egymást….

Összenéztek… Ebben a pillanatban mindketten tudták már… Ez a tudat csodálatos volt, boldogító, de nem beszéltek róla. Nem.

Minden másról órákig beszélgettek és még mindig nem unták. Charles sok helyütt járkált a világban, rendkívül érdekes megfigyelései voltak, mindent a humoros oldaláról látott, jókat nevettek közben, és az öreg motorcsónakos, aki ugyan egyetlen szavukat sem értette, néha még ő is velük nevetett.

A motort Pountából bérelte Charles, öreg, rossz bárka volt, de csak ez volt kapható. Egymás mellett ültek a hátsó ülésen, meztelen karjuk összeért és delejes erő sugárzott át a bőrükön, mindig több és több, lassan szinte megbénította őket, és egyszerre elhallgattak.

Csendben ültek egymás mellett, és a vén matróz csodálkozva nézett hátra – mi történt, abbahagyták a jóízű nevetést?

Mi volt ez? A különös csend közéjük telepedett, és lassanként feszült, izzó várakozássá változott. Mintha mindketten vártak volna valamit a következő pillanatoktól, talán valami csodát…

De nem történt semmi. Charles lassan rátette a kezét Cynthia kezére, amellyel a csónak szélét fogta. Mintha véletlen lenne, úgy ereszkedett rá ez a kéz, kicsit remegve, kicsit bizonytalanul, hogy aztán rajta maradjon…

Végtelen melegség, nyugalom és szeretet áradt ebből a kézből, maga a boldogság. Igen, boldogság volt már ez is, mint ahogy az egész nap csupa boldogság.

A motoros azt ajánlotta, kössenek ki Laimioszban. Egy kedves kis kocsma van ott, gyakran vitt oda vendégeket.

– Van kedve, Cynthia?

– Van…

Megérkeztek Laimioszba, Charles kiemelte a lányt a csónakból. Úgy emelte a két karjában, mint most álmában, a nagy kőfalon át. Csodálatos érzés a karjában lenni.

Csupán egy pillanatig tartott, aztán gyengédén leállította.

A halászcsárdában bort ittak, halat ettek, egy kis lugasban terített számukra a bőbeszédű kocsmárosné. Virágot is hozott az asztalra. Charles kivett egy szál lila glicíniát, és megkérte Cynthiát, tűzze a hajába.

– Nincs tükröm…

– Majd segítek!

Ügyetlenül babrált a virággal, aztán megsimogatta a haját.

– Mint a selyem, olyan a haja, Cynthia…

Miket mondott még, nem tudott visszaemlékezni minden szavára, csak arra, hogy jó volt hallgatni és hallani milyen szép.

– Olyan valószínűtlenül szép, Cynthia, hogy nem is csodálnám, ha minden férfi egyszerűen elveszítené a fejét, ha a közelébe kerül.

– Eddig egy sem vesztette el, mert egy sem került a közelembe.

– Úgy érti, hogy soha senki?

– Senki… Az egyetlen férfi a társaságomban az apám volt. Neki biztos, hogy tetszettem. De gondolom, szépnek talált volna akkor is, ha púpos és félszemű lennék. Apa nagyon-nagyon szeretett, most, hogy elvették tőlem, szörnyen egyedül érzem magam…

– Szóval a legjobbkor jelentem meg, hogy szórakoztassam…

– Hát az biztos, hogy egészen váratlanul toppant be!

– És ugyanilyen váratlanul tűnök majd el egyszer… – mondotta Charles, aztán hirtelen másról kezdett beszélni.

Másnap a Szalamisz-szigetre mentek egy kirándulóhajóval. Charles ötlete volt, de mikor már fent voltak a hajón, megbánta.

Ott szorongtak a tömegben és hallgatták az idegenvezető unalmas előadását a nagy tengeri csatáról, mely Krisztus előtt 479-ben itt zajlott le, pontosan Perama előtt a tengerszorosban.

Ez a csata egyáltalán nem érdekelte őket, de a többi kirándulót, úgy látszik, annál inkább. Ha már befizették a kirándulásra, a pénzükért a csata összes részletét akarták tudni. Angolul és franciául, később németül is elhangzott a csata hiteles története.

Palukiában kiszálltak, és rögtön elszakadtak a kirándulóktól. Charles szerzett egy taxit, és bebarangolták az egész szigetet. Gyönyörű pinea erdőkön mentek keresztül, az autóban egy pillanatra sem engedték el egymás kezét.

Charles szokatlanul szótlan volt egész idő alatt, csak Phaneromenben engedett fel kissé, ahol beültek egy kis vendéglőbe ebédelni. Később számokat firkált a papírszalvétára.

– Találja ki, mit számoltam ki?

– Mit?

– Hogy tegnap pontosan tizenhat órát töltöttünk együtt. Reggel kilenckor mentem ki Glyphadába, és éjjel egy óra volt, amikor hazakísértem. Igaz?

– Igen.

– Most kiszámítottam, hogy egy nagyon elfoglalt férfi, aki csak hetenként kétszer látogatja meg szíve hölgyét, mindig egy órácskára csak, az két hónap alatt tölt el vele ennyi időt. Két hónap alatt pedig nyugodtan, sőt, mondhatnám, kényelmesen bele lehet szeretni valakibe…

Cynthia zavartan mosolygott. Mi ez, szerelmi vallomás…? Eddig még egyetlen szóval se mondta Charles, hogy szereti…

Most sem komolyan beszél, tréfálkozik, a szeme csupa nevetésedé a hangjában meghatottság van…

– Most még sürgősen kiszámítom a tegnapelőtti találkozásunk és az azelőttinek összidejét, meglátja, legalább fél év jön ki belőle… És ebben még nincs is benne az, hogy a szaloniki vonaton is láttam már, és azóta is folyton gondoltam magára…

– Valóban gondolt rám?

– Sokszor, Cynthia, nagyon-nagyon sokszor. Rengetegszer.

– És ha most elmegy, hiszen azt is mondta, olyan hirtelen fog eltűnni az életemből, mint ahogy megjelent… Remélem, küld nekem is olyan szép lapot, mint Irénének. Láttam: Neonfény a Nílus felett.

– Az tényleg szép, Cynthia! Talán mert olyan valószínűtlen, a sötéten hömpölygő titokzatos víz és felette a vidám, élénk színben vibráló neonfények. Olyasmi, mint a maga éjfekete hajához a kék szeme… Meglepő!

– De Charles, maga már túl van ezen a meglepetésen… Már lassanként kezdheti megunni a kék szememet, hiszen éppen most számította ki, hogy három nap alatt többet volt velem együtt, mint az a bizonyos elfoglalt úriember fél év alatt…

– Ezt nem számítottam ki! Legyen szíves, adja ide azt a papírszalvétát, és ne gyürködje agyon…

Cynthia szórakozottan turkálta a papírt, aztán kenyérmorzsákkal játszott az asztalon. Idegességet érzett, valami szorongást, folyton arra kellett gondolnia, hogy Charles egyszer csak elmegy… Lehet, hogy nem látja többé.

Nézte ezt a kedves, szép férfiarcot, és megrettent arra a gondolatra, hogy egyszer csak nem látja többé… Holnap lesz, vagy csak napok múlva, de egyszer csak elmegy majd…

Délután átmentek Moulkiba, hogy megnézzék a régi templomot és a kolostor romjait. A szikrázó napsütésből a félhomályos boltívek alatt lementek az omladozó kőlépcsőkön, és egy kriptaszerű üregbe jutottak, ahonnan dohos, nyirkos szag áradt.

Cynthia megborzongott. Egy pókháló megakadt a ruháján.

– Ide kár volt benézni, semmi érdekes látnivaló sincs!

– Ha érdekeset akar látni, az én lelkembe kellene most belenéznie! Ott olyan káoszt láthatna most…

– Káoszt?

– Igen, Cynthia! Ha mint újságírót küldenének ki, illetve be, hogy helyszíni közvetítést adja, azt mondanám: „Hölgyeim és uraim! Mr. O’Hara huszonnyolc éves újságíró belsejében a legnagyobb forrongást tapasztaltam. Ezen a nyugodt helyen ilyesmi még nem fordult elő! A forradalom oka az a gyújtogatás, amelynek tettese egy Cynthia nevű hölgy! A hölgyet egyébként felkérem, hogy ne fordítsa el a fejét, mert megint beleakad egy pókhálóba!”

Cynthia visszafordult, a következő pillanatban Charles magához ölelte és megcsókolta. Hogy csók előtt vagy közben mondta neki, hogy szereti, erre már nem emlékezett…

De a csókra igen. Ez a csók, ez maga volt a boldogság. Feloldódtak benne, mindig forróbban, mindig jobban…

Charles karja szerelmesen, lágyan ölelte, semmi erőszakosság nem volt a mozdulatában, csak gyöngédség, végtelen finomság.

Hihetetlenül soká tartott ez a csók, hosszú, végtelen percekig. Cynthia ahogy visszagondolt erre a csókra, újra érezte azt a lassan felgyúló forróságot, a szeme könnybe lábadt, úgy suttogta magában, mint egy imádságot: szeretem… szeretem… szeretem…

XIII.

A Doanidész-gyárban lázas tempóban folyt az újjáépítés. A főépület romjait részben eltakarították, de még mindig óriási gúlákban álltak a törmelékek a gyár udvarán.

A kár felbecsülhetetlen volt. A biztosítótársaság állandóan újabb és újabb vizsgálatot kért, és az a huzavona szorongatott helyzetbe hozta Doanidészt.

A gyártást, ha kicsiben is, megkezdték az egyik épen maradt gépteremben, hogy a külföldi szállítótársaság kártérítésére már égető szükség volt. Doanidész egyelőre nagyobb bankkölcsönt vett fel, de ez nem volt elég. A nyersanyagkészlet teljesen elégett, ezt is pótolni kellett, különben leáll a munka.

Doanidész kénytelen volt magánkölcsönt is igénybe venni a Leoforosz Kifisszián levő villára. De ez a pénz sem volt elég. Mikor belekezdtek a munkába, az építkezés költségvetése csak hozzávetőleges volt, kiderült, hogy éppen a duplája lesz, mint amire számítottak.

Még egy-két nap, és az építész nem tudja a munkásokat kifizetni. Doanidész tudta, hogy most, ha megáll a munka, soha többé nem remélheti, hogy a gyár még valaha talpra áll.

Újabb pénzt kellett volna szerezni akárhonnan is, hogy a munka folyamatosan meginduljon.

Egyetlen lehetőség volt, ha eladja a Cynthia-lakot. Az építész ajánlotta ezt a megoldást, tudott is rá vevőt. Persze érdekelt volt a közvetítésben, így biztosítva látta volna a további összeget. Jó áron lehetett volna eladni a villát, az építész nem értette, hogy Doanidész miért húzódozik. Hiszen ez volt az utolsó szalmaszál.

Doanidész nem tudta, mitévő legyen. A nyaralót Cynthiának vette, születésnapi ajándékul. Most egyszerre mondja azt: „Kislányom, a villát visszaveszem, azonnal költözz ki belőle!”

Tudta jól, hogy Cynthiát mennyi kedves emlék fűzi oda, már hetedik éve, hogy ott tölti a nyarakat. Most fossza meg ettől is…?

Miért, tulajdonképpen mi mástól fosztotta meg eddig? Semmitől, nyugtatta meg magát, egyáltalán semmitől… Azzal, hogy megnősült, semmi kárt nem okozott Cynthiának. Az, hogy most megbántva érzi magát, ez csak olyan átmeneti dolog. Hogy nem szereti Irénét, ez tulajdonképpen érthetetlen…! Képes kint lakni Glyphadában egyedül, semmint hogy itt legyen velük…

Ha most eladná a villát, Cynthiának azonnal ki kellene költöznie és bejönni Athénba. Talán helyesebb is lenne, mert Iréné nem volna mindig egyedül.

Vajon mit csinál egész nap…? A legnagyobb munka közepette is gyakran rátör ez a kérdés, mit csinálhat most Iréné?

Ilyenkor hazatelefonál. Ha Iréné veszi fel a kagylót, ha otthon van, akkor megnyugszik, de ha a szobalány jelentkezik, és Iréné elment otthonról, kínzó gondolatok kezdik gyötörni.

Hová mehetett…? Nem zárhatja be a lakásba, nem tilthatja meg, hogy a városban sétálgasson, nem tarthatja rabságban, pedig ez lett volna a legmegnyugtatóbb. Borzalmasan gyötörte a féltékenység, néha olyan idegesség lett úrrá rajta, hogy képtelen volt dolgozni. A szövegek összefolytak a szeme előtt, folyton Irénét látta, Irénét valakinek a karjában… talán éppen most, éppen ebben a pillanatban…

A szép fiatal testét öleli valaki, meztelenül, összefonódnak, egy ismeretlen helyen, egy ismeretlen ember ágyában…

Rettenetes…

És a legrettenetesebb az volt, hogy ilyenkor az a régi kép villant fel előtte a múltból, amikor Catherine-t az attasé ágyában találta…

Az asszonyok képe összekeveredett előtte, az arcukat nem is látta, csak a fehér mellüket, amint egy idegen férfikéz rátapad.

Ilyenkor idegcsillapítót vett be, ami egy időre megnyugtatta. De csak egy időre… Az idegeit túlfeszítette az utóbbi hetek munkája, és néha olyan kimerültséget érzett, mintha az izmaiból egyszerűen kikapcsolták a mozgatóerőt.

Ha este hazament, Iréné kedveskedő hízelgése jólesett, boldoggá tette. „Szeret – állapította meg –, szeret…”

Szüksége volt erre a szeretetre, mindennap jobban és jobban kívánta Iréné gyöngédségét, minden csókjában bizonyítékot látott arra, hogy szereti őt, de csak lelkileg kívánta. Testileg halálosan fáradt volt, érzékei elzsibbadtak.

Néhány napja már, ha Iréné odabújt este az ágyába a parfümillatos testével, megcsókolta, gyöngéden megcirógatta, és azt mondta neki:

– Jó éjszakát, kis virágom, menj, aludj te is, én is aludni szeretnék, nagyon nehéz napom volt ma!

Lehet, hogy Iréné ilyenkor megsértődött, de az is lehet, hogy csak csodálkozott, nem értette, mi van vele. Miért változott így meg…? Néhány héttel ezelőtt, ha csak hozzáért Irénéhez, felgyúltak az érzékei, olyan volt, mint egy fiatal férfi…

Micsoda éjszakák voltak azok Korfun, a Hotel Angleterrében… Lehet, hogy túlzásba vitte, és most bekövetkezett a természetes reakció. De nem akarta, semmiképp sem akarta, hogy Iréné megérezze a harmincöt év korkülönbséget.

„Vajon hány férfi lehetett eddig az életében? Öregek, fiatalok… milyenek?”

Iréné állítja és megesküszik rá, hogy csak egyetlenegy volt… A vőlegényjelöltje, aki visszaélt a tudatlanságával. Fiatal volt, tizennyolc éves, de azóta sem volt senkije.

Lehet, hogy igaz, de az is lehet, hogy nem. A színház körül sokan megfordulnak…

De sohasem faggatta. Nem kérdezett semmit, nehogy megbántsa. Hogy mikor vesztette el a lányságát – ezt is önmagától mondta el, még Korfun, az első estén… Akkor ez egyáltalán nem bántotta. Az első napokban olyan kirobbanóan boldog volta sok magányos keserű év után, úgy érezte, hogy Iréné visszaadta a fiatalságát. Igen, a két hét alatt Korfun olyan fiatal volt, mintha harmincéves lenne, nem ötvenöt.

Visszatérve már az első napon megtörtént a szerencsétlenség, kigyulladt a gyár. Az az őrült Kairisz gyújtotta fel bosszúból, mert felmondott neki. De mi lehetett az igazi ok, hogy Iréné ragaszkodjon ehhez a felmondáshoz…? Miért gyűlölte ennyire Kairiszt, mi oka lehetett rá…? Valami rejtélyt sejtett, amit már soha nem fejthet meg.

Iréné különös magyarázatot fűzött hozzá, de nem tudta meggyőzni Doanidészt. Kairisz, állítólag az egész családjuk haragosa volt, halálos ellensége, pereskedéssel akarta tönkre tenni őket. Iréné apja emiatt öngyilkos lett.

Iréné a történtekkor még kislány volt, de a gyűlölet örökre megmaradt benne Kairisz iránt, aki apját halálba üldözte. Doanidész emlékezett rá, régebben azt mesélte, hogy apja hashártyagyulladásban halt meg.

Iréné tehát hazudik. Lehet, hogy csak ebben, az egyben, de az is lehet, hogy mindenben…

Az imént telefonált haza, és a szobalány szerint Iréné a fodrászhoz ment. Elképzelhető…

Hirtelen eszébe jutott, hogy a fodrászt Kontopoulusznak hívják, kikereste hát a telefonkönyvből és felhívta.

– Itt Doanidész, ott van a feleségem?

– Igen, kérem, máris küldjük a telefonhoz!

Egy pillanattal később már eloszlott minden gyanakvása, amikor meghallotta Iréné csicsergő, kedveskedő hangját. „Őrült vagyok – állapította meg –, féltékeny őrült…”

– Mi újság szívecském? Éppen szépülök! Ahogy kész vagyok, jövök érted!

– Gyere, kis virágom!

Túláradó boldogsággal tette le a kagylót, megint csak meggyőződött arról, hogy Iréné igazat mond. Azt mondta, hogy a fodrászhoz megy, és valóban ott is van. Utána idesiet, milyen kedves tőle! Szinte mindennap meglátogatja, itt a romos törmelék között csetlik-botlik, csak azért, hogy pár percig láthassa őt…

Cynthia bezzeg nem is gondol ezzel, igaz, hogy Glyphadából nemigen jár be Athénba.

Most jut eszébe, jó pár napja nem látta a lányát. Ma délután kimennek Irénével Glyphadába, és megnézik, mit csinál. Biztosan unatkozik odakint egyedül.

Ma délutánra ígérte a választ az építésznek, hogy eladja-e a nyaralót, vagy nem…

Nem tudott dönteni, nem tudott határozni. Cynthia kétségbeesne, az biztos. De ha megmagyarázná, hogy ez az egyetlen megoldás, a kibontakozás egyetlen útja, ki kell jutni ebből a súlyos anyagi katasztrófából. És később, ha helyrejönnek, ha teljes erővel újra megindul a termelés, remélhetőleg egy-két év múlva, vesznek másik nyaralót, akár Glyphadában, akár Phaléronban…

Még ma beszél Cynthiával, megérteti vele a fájdalmas intézkedéseit. Már a készüléken volt a keze, hogy felhívja, amikor Cynthia váratlanul betoppant.

– Zavarlak, apám? – kérdezte, és a megszokott mozdulattal könnyű kis csókot lehelt a homlokára.

– Dehogy zavarsz! Ebben a percben akartalak felhívni, mi van veled, kislányom, egyáltalán nem jelentkezel! Mit csinálsz egész nap, mivel töltöd az idődet?

– Semmi különössel! Ma délelőtt éppen férjhez mentem…

– Mit mondasz? Tréfálsz?

– Nem, komolyan beszélek, félórával ezelőtt házasságot kötöttem, és most be akartam neked mutatkozni! Mrs. O’Harának hívnak, illik, hogy egy apa is tudja a lánya új nevét…

– De Cynthia! Ezt nem hiszem! Te nem tehettél ilyet…

– De miért nem? Szerelmes lettem, és férjhez mentem. Ugyanazt csináltam, amit te, apám!

– De hát ki ez az O’Hara? És mióta ismered? Azt kell hinnem, tréfálsz…

– Hívd fel az angol követséget, és kérdezd meg, kik kötöttek házasságot félórával ezelőtt. Különben a férjem még ott van, én csak elszöktem hozzád, hogy bejelentsem a nagy eseményt.

– De Cynthia, ezt előzőleg jelentik be az apáknak, a beleegyezést kérik, nem gondolod?

– Gondolom, de esetleg nem adtad volna a beleegyezésedet! Én pedig mindenképpen vele akarok menni…

– Menni? Hová?

– A Közel-Keletre megyünk, össze-vissza utazunk majd, Charles újságíró, bebarangoljuk az egész világot…

– Szóval, nem egy komoly valaki, hanem világcsavargó! És egy ilyenhez akarod kötni az életedet!

– Nekem már nincs otthonom, apám, ezt te is tudod jól! Abban a percben feleslegessé váltam a saját otthonomban, mikor Iréné odajött. Azóta felesleges idegenként lézengtem, és ha most nem mentem volna férjhez, akkor is itt hagytalak volna benneteket… Akárhová, apám, csak el!

Doanidész megdöbbenve nézett a lányára.

Hát képes erre! Összeáll az első jöttmenttel, csak azért, hogy elváljon tőle… Tőle, akinek mindene volt. Most is tétovázott, hogy eladja-e a nyaralót, csupán Cynthiára gondolva… De ezek után eladja, igen, azonnal válaszol az építésznek.

– És honnan ismered? Ki mutatta be? Nem valami kalandor?

– Iréné ismerőse… De ez mellékes! Szeretjük egymást, ez a fontos!

Doanidész hüledezett.

– Iréné ismerőse? Egyetlen szót sem szólt nekem… tud erről? Őt beavattátok?

– Dehogy tud! Ő lesz a legjobban meglepve!

– Jobban nem, mint én! Szeretném látni ezt az embert, végre is érdekel, ki az, aki egyszerűen elrabol tőlem…

– Már láttad, apám! Az a fiatalember, aki a szaloniki vonaton bejött a fülkénkbe, egy olyan magas…

– Az a magas, szökés?

– Az.

– Csinos fickó, ha jól emlékszem, de ez még nem minden. Miből fog eltartani?

– Rengeteg a jövedelme, remekül fogunk élni, szóval, egész nyugodt lehetsz! Most visszasietek a követségre, kint vár a kocsi, és Charles már bizonyára türelmetlen! Délután majd meglátogatunk, légy szíves, fogadd nagyon kedvesen!

Gyors csókot nyomott az apja homlokára, és már el is tűnt.

Doanidész alig tudott magához térni a meglepetéstől, olyan valószínűtlen volt ez a gyors házasság, annyira nem várt ilyesmit Cynthiától…

Úgy látszik, félreismerte. És ki lehet ez a fickó, Iréné ismerőse… Vajon milyen ismerőse, kije?

Pár perc múlva jött Iréné. A fején merész csigák tornya, megint új frizura.

– Szép vagyok? – kérdezte hízelkedve. – Ez most a legújabb divat!

– Gyönyörű vagy, drágám, de mondd… ki az az O’Hara? Mikor mutattad be Cynthiának?

– Semmikor! Cynthia csak úgy ismerkedett meg vele…

– Csak úgy? Remek, most meg csak úgy férjhez ment hozzá!

Iréné bámult, szóhoz sem tudott jutni. Ebben a pillanatban csak arra gondolt, hogy ezt ő is megcsinálhatta volna, miért is ne? Ha egy férfi hajlamos a hirtelen nősülésre, azt akármelyik nő megfoghatja magának… Úgy, ahogy Cynthiát elvette, őt is elvehette volna. Micsoda ostobaság volt hozzámenni Konsztantinhoz, most lehetne egy fiatal férje, akivel beutazhatná az egész világot, és nem egy ilyen öreg majom, aki…

– Nos, Iréné? Nincs egy szavad sem? Ki ez az O’Hara, mit tudsz róla? Hiszen a te ismerősöd!

– Dehogy az enyém, egy barátnőmnek udvarolt, Helgiának. Éppen tegnap találkoztam vele…

– O’Harával?

– Nem, Helgiával, és szóba került O’Hara is. Azt mondja, ez egy gyanús ember, valószínűleg kém…

A szertartás után a Szent Theodor-templomból kijövet Cynthia még közelebb simult Charleshoz.

– Most már igazán a feleséged vagyok – mondta mélységes meghatódottsággal. – Most, hogy a pópa is megáldott minket…

Charles visszafojtotta a mosolyát, nehogy megbántsa Cynthiát. „Mennyire szeretem – gondolta –, hogy még ezt is végigcsináltam.” Soha életében nem képzelte, hogy valamikor önként bemegy egy bizánci templomba, hogy egy ilyen fekete szakállas pópa áldását végighallgassa. De szerencsére a szertartás rövid volt, és a templom oldalhajójában rajtuk kívül senki sem volt.

Elhagyták a templomot, és újra beültek az autóba, hirtelen rátört a bizonytalanság: hová vigye Cynthiát? Több mint két órája a felesége, délelőtt tizenegykor adták össze őket a követségen. Utána Cynthia elszaladt az apjához, most meg a templomi esküvő, Isten és ember előtt a felesége lett…

Végre a karjába vehetné, hogy az övé legyen… Soha még nem kívánt így senkit, sohasem volt még szerelmes…

Egyszerűen fel kellene vinni a szobájába a Grande Bretagne-ba. De nem teheti. Annyi nőt vitt már fél így napközben a szállodai szobájába, hogy a saját feleségével nem teheti. A liftes ilyenkor egy cinkos kacsintással vágta zsebre a dupla borravalót, ha meglátta női társaságban.

Nem. A feleségét nem teheti ki egy ilyen cinkos mosolynak, nem, különbségnek kell mégis lennie a futó kalandok lebonyolítása és e között, mikor egy életre választott ki valakit…

– Hová megyünk? – kérdezte Cynthia, amikor a taxi kifordult a Praxitelousz útról.

– Menjünk ebédelni!

Kikopogott a sofőrnek, hogy álljon majd meg egy jó vendéglő előtt.

Az odosz Sztadiuban volt az Averoff. A sofőr itt állt meg, ez volt a legdivatosabb vendéglő Athénban.

A kellemes kerthelyiség közepén szökőkút csobogott. A pincér közvetlenül egy bejárat melletti napsütötté asztalhoz kalauzolta őket. Charles megjegyezte:

– A feleségem inkább az árnyékban szeret ülni…

A feleségem… Először ejtette ki ezt a szót, a tekintetük úgy villant össze, mint a gyerekeknek. A pincér persze nem is sejtette, micsoda történelmi pillanatnak a tanúja, egykedvűen a sarokban álló asztalhoz vezette őket, melyet csíkos vászonernyő árnyékolt.

– Itt inkább megfelel?

– Igen.

Itt jobban összebújhattak, el voltak szigetelve az étterem lármás, zsibongó tömegétől.

– Örülök, hogy a tanúk nem kísértek el, legalább kettesben lehetünk, szörnyen zavarnának…

– Mind a ketten a barátaid?

– Wikhers régi barátom, az alacsony bajuszosnak viszont még a nevét sem tudom, a követségen tisztviselő, de ő volt kéznél, hát megkértem. Túl nagy választékom nem volt tanúkban, de ez mellékes is… Fő, hogy most már a feleségem vagy… Bármelyik pillanatban utasíthatnak, hogy utaznom kell, most már magammal vihetlek…

– Apám meglehetősen kétségbeesett emiatt…!

– Igaz, még nem is számoltál be, mit szólt apád? Öt percét adtam a látogatásra, és jóval tovább maradtál. Ezalatt, remélem, sikerült meggyőznöd, és leszerelted az összes ellenvetéseit!

– Nem állíthatom. Fel van háborodva! Talán, ha megismer téged… Azt gondolom, be kellene mutatkoznod neki, még ma délután meglátogathatjuk…

– De Cynthia! Az ember az esküvője napján nem megy látogatóba!

– Ez igaz. De az esküvőnk amúgy se szabályos esküvő, vendégsereggel, díszebéddel, nászúttal…

– A vendégsereg szörnyen Unalmas, a díszebéd az itt van! Nézd, még virágot is kaptunk, a nászút pedig… Miből gondolod, hogy nem megyünk nászútra…? Ahogy felkeltünk az asztaltól, elutazunk…

– Hová, Charles?

– Akárhová! Nászútra! Jó pár fürdőhely akad itt a tengerparton, amelyik a legközelebb esik…

– A legközelebbi Phaléron, mindössze hét kilométer.

– Odamegyünk!

– De Charles, hiszen azt mondtad, nem mozdulhatsz Athénból, ide vársz értesítést.

– Az értesítést majd átküldetem oda. Ilyesmiből nem csinálok problémát. Az életben az a szép, hogy olyan egyszerű. Most beülünk egy taxiba, és megyünk Phaléronba…

– De előbb talán csomagoljunk össze néhány holmit.

– Nincs szükségünk semmire, csak egymásra… Útközben megállunk egy bolt előtt, és veszünk két fogkefét és két pizsamát.

Cynthia elnevette magát.

– Én hálóingben alszom, nem pizsamában.

– Én meg meztelenül, különösen ebben a hőségben.

– Én is… – csúszott ki Cynthia száján, de elszégyellte magát, és zavartan kavargatta a narancssalátát.

Charles ránézett, és észrevette, hogy a tekintetére kipirul ez az édes, szép arc. Forró hullám futott rajta keresztül, a mellette ülő fehér selyemruhás test ismeretlen meztelensége lázba hozta, felizgatta, hogy nemsokára magához öleli, az övé lesz…

Ez a láz állandóan ott bujkált benne, a testi vágy apró borzongásokkal lappangott benne. Az erős testi kívánság olyan hevesen tört rá, hogy alig tudott magán uralkodni, mikor az autóban magához ölelte és megcsókolta. A röpke, gyors csókok csak fokozták vágyát: a sofőr folyton hátraszólt és magyarázott.

Megszokta, hogy minden épületről meg kell mondania, hogy micsoda, és minden romról, hogy Krisztus előtt hány évvel épült. A külföldieket minden érdekelte.

Most a Hippodrom előtt robogtak el, a remek lóversenypálya bejárata előtt hatalmas autópark állt.

– Éppen verseny van – magyarázta a buzgó sofőr.

Hamar kiértek Phaléronba. A Hotel Miramare minden képzeletet felülmúlóan szép volt. Hófehér márványépület, s a rengeteg virágos erkély ezer színben ragyog a vakító napsütésben.

A nagy testű kövér portás úgy hajlongott az angol szó hallatán, mint minden balkáni portás, aki a vendégeket a font és a dollár árfolyama szerint osztályozza.

– Remek lakosztályt adhatok, sir, az első emeleten, tengerre néző erkély, pazar fürdőszoba.

– Jó lesz. Megfelel.

– A poggyászok, sir?

– Poggyászunk nincs, majd holnap hozzák Athénből, feltéve, ha tovább maradunk…

A portás kövér arcán megjelent a diszkrét mosoly. Ez a mosoly pontosan azt jelentette, hogy érti, miről van szó. Víkendező párocska: dupla borravaló.

– Milyen nevet írhatok be, kérem?

– Itt az útlevelünk – mondta Charles, és a pultra dobta az útlevelet.

A portás arcáról eltűnt a cinkos mosoly, ez volt az a pillanat, amiért tulajdonképpen elvette Cynthiát. Legalábbis így magyarázta Wikhersnek, aki nem értette, miért kell egy nőt, akibe szerelmes az ember, rögtön feleségül venni…?

Hát ezért… Ezért, gondolta Charles, mert nem teheti ki annak, hogy mindenütt, ahová magával vinné, azt hihessek, hogy valami szajha… így sokkal egyszerűbb.

– A feleségem…

Egy ember életét, akinek folyton utaznia kell, még a hotelportások arckifejezése is befolyásolhatja.

– Bocsánat, sir, de a lakosztály még foglalt! A vendég csak egy-két óra múlva távozik. Méltóztassanak addig talán a teraszunkon helyet foglalni! Kitűnő hűsítő italok, elsőrangú kiszolgálás…

– Adjon egy másik szobát!

– Rendkívül sajnálom, de nincs! Főszezonban vagyunk… Méltóztassék addig talán az olvasóterembe fáradni, megtalálható az összes külföldi lap és magazin. Esetleg lefáradni a strandra, a víz hőfoka Réaumur huszonhat, igen kellemes, üdítő…

Charles nem tudta, nevessen vagy bosszankodjon. Ránézett Cynthiára.

Cynthia egykedvűen álldogált, és a portáspult fölé kifüggesztett színes plakátokat nézegette. Megszokta, ha apával utazott nem szólt bele soha semmibe. Most is így tett, teljesen Charlesra bízta magát.

Tétovázó, bizonytalan kis mosollyal az ajkán nézett vissza rá.

Fehér ruhás, napellenzős sapkás fiatalember lépett hozzájuk, egy ideje már ott ődöngött a portáspult körül. Kinézete alapján lehetett rosszul öltözött fürdővendég, de jól öltözött úszómester is.

– Bocsánat, uram! – csapott le Charlesra –, nem óhajtana vitorlázni? A hölgynek talán kedve volna hozzá? Óránként kétszázötven drachmáért bérelhető a vitorlásom.

– Nagyon sajnálom, sir – szólalt meg a portás is rábeszélőleg. – Pompás déli szél fúj!

Charles már elvesztette a türelmét.

– Hallja, ne ajánljon nekem semmit, jó? Én egy szobát kértem, erre maga hűsítőket ajánl, folyóiratokat: huszonhat Réaumurt, vitorlás és déli szelet! Adjon egy rendes szobát!

Cynthia elnevette magát.

– Úgy látom, a hölgynek nagy kedve volna! – mondta a napellenzős. – Ugye nem tévedek?

Cynthia kérdőleg tekintett Charlesra.

– Nincs kedved?

– Ha te szívesen mennél, akkor én is, természetesen… Megnézhetjük!

A vitorlás a szálloda előtti kis öbölben horgonyzott. Narancsszínű vitorláit vidáman lengette a könnyű déli szél.

– Íme, Akhilleusz! – mutatott rá a napellenzős.

Néhány perccel később már vígan szelte Akhilleusz a tengert. A szél szinte repítette őket, Charles, úgy látszik, a kötelek kezeléséhez is értett. A kísérőt nem hozták magukkal, bár váltig erősködött, hogy ő is jön, vagy díjmentesen ad egy fiút.

– Fürdőruhára volna szükségünk, nem egy fiúra!

– Azzal is szolgálhatok, itt a bazár, igen szép dolgokat árul!

Cynthia hamarosan megjelent egy piros fürdőtrikóban, Charles úszónadrágján egy nagy zseb díszelgett. Ezzel a zsebbel sehogy sem tudott megbékülni. Pénzt úgysem visz a vízbe magával… vagy talán errefelé a halak is baksist várnak…? Lehet, hogy eltanulták a derék görögöktől…

Cynthia gyönyörű volt a piros, trikóban. Charles megállapította, levetkőzve még szebb, mint ahogy elképzelte.

„Furcsa és humoros – gondolta magában –, hogy most már pár órája a feleségem, és még mindig csak annyit láttam a meztelenségéből, mint például ez a kabinos.”

Repült az Akhilleusz, hátba kapta a szelet, dagadoztak a narancssárga, foltozott vitorlák.

A délutáni napsütés arány csillámokat vetett a víztükörre. Cynthia lehunyt szemmel dőlt hátra a gyékényszőnyegen a csónak farában.

Nem gondolkozott, végtelen könnyűnek és súlytalannak érezte magát, Mintha a csónak a játszi, könnyed széllel elröpítené a régi életéből, a nap egy hatalmas aranykapuként tartja feléje szikrázóan fényes bejáratát.

Mintha egyre közelebb érnének a naphoz, a tenger és az ég találkozásában hiába hunyja be a szemét, érzi a rázuhogó vakító fényt.

Most már a nyílt tengeren hajóztak, Phaléron már alig látszik, a part elmosódik a távoli kékségben.

Charles melléül, a köteleket már elengedte, a csónak gyengén himbálózik, a Szaronikosz-öböl vize csendes és szelíd is tud lenni. Most az. Úgy ringatja a kis vitorlást, mint egy dajka, épp csak hogy dalt nem dúdol hozzá.

A dal a szívükben van, a boldogság édes, ismeretlen melódiája dala. A ritmust a szívük dobogása adja, és a vágyuk, amely forrón lüktetve áramlik bennük…

Charles átkarolja Cynthiát, szorosan magához öleli. A szájuk összetapad, és mind a ketten tudják, hogy ez a csók már nemcsak csók lesz, nem…

– Az enyém vagy… – suttogja Charles, és Cynthia olyan végtelen gyengédséget érzett, hogy még azt se tudná kimondani, hogy igen…

Ismeretlen remegés fut végig a testén, a vágy benne némi félelem, félelem az ismeretlentől, amely már közeledik, beborítja, sokszor elképzelte, de mégsem tudja, hogy milyen lehet…

Charles gyöngéd, fékezi szilajon feltörő vágyát, csak simogatja, csak csókolja, de aztán simogató keze egyszerre meg akad a piros trikó cipzárján…

Egyetlen mozdulattal kinyitja a cipzárt, s ahogy a pici acélkapcsot végighúzza, a zizegő hang zeneszóként hat.

Erre a zizegő hangra még emlékszik Cynthia…

Aztán…?

A következő pillanatban már nem volt rajta a piros trikó, már meztelen teste simult Charleshoz. A lávához hasonlító forró hullám mindkettőjüket betemette.

De nem, mégsem hasonlított semmihez.

Boldogság volt és gyönyör, meztelenül összesimulni, feltáruló testével összetapadni, mindig jobban, még…

Egészen…

– Az enyém vagy – suttogja Charles. – Érzed…? Az enyém…

– Igen… Igen…

Az ijedt kis sikolyt visszafojtotta, a pillanatnyi éles fájdalmat máris felváltotta valami ismeretlen, csodálatos kéj, végighullámzott a testén, de ugyanakkor Charleson is, igen, ugyanakkor zuhant ő is a gyönyör örvényébe, mintha együtt zuhannának vagy repülnének…

Az Akhilleusz pedig csendesen ringatózott a tükörsima vízen…

HARMADIK RÉSZ

XIV.

Charles megnézte az óráját. Fél öt volt már. Lassan felkelt és óvatos léptekkel, nehogy felébressze Cynthiát, átment a szomszédos benyílóba.

Itt is leeresztették az összes redőnyt, az ablakokra hiába zúdult a túl éles délutáni afrikai napsütés, aránylag hűvös volt, s a két nagy ventilátor egyhangú zúgással kavarta a levegőt.

Cynthia mélyen aludt. Charles megállt a széles kerevet előtt, és némán figyelte, hátha felébred.

De nem. A kék selyemkimonó egyenletesen emelkedett, a mellére hímzett ezüstvirágok meg-megcsillantak a homályban.

„Drágám…” – gondolta Charles, szerelmes meghatódottsággal, és szeretett volna lehajolni rá és megcsókolni, de nem tette. Jobb, ha alszik, amíg ő lemegy, és beszél Wikhersszel. Cynthia előtt úgysem tárgyalhatnak semmit, ha pedig megkérné Cynthiát, hogy hagyja őket magukra, az feltűnő lenne.

Fél öt…

Wikhers, hajó autót kapott, legkésőbb öt órára itt lesz. A sivatagi új műúton nem több a távolság Alexandria és Kairó között, mint két és fél óra.

Vajon miért érkezett Wikhers Egyiptomba…? Charlest már tegnap óta, hogy a sürgönyt megkapta, ez izgatta, sőt nyugtalanította. Lehetséges, hogy a munkájával nincsenek megelégedve?

Két hónapja dolgozik itt, és ahhoz képest, hogy hányféle ágaznak el a mozgalom szálai, máris van némi eredmény…

A port-szaídi jelentést biztosan méltányolják. Mindössze egy hetet töltött Port-Szaídban, de ez a hét eredményesebb volt, mint ez az egész idő Kairóban. Pedig Cynthia is vele volt, hiába beszélte le Hughes és ijesztgette a különböző veszélyekkel…

Cynthia élvezte a helyzetet, minden tetszett neki, és csodálkozó pillantást vetett rá, mikor megpendítette, hogy nélküle megy oda.

– Nélkülem? – értetlenkedett. – De hiszen most már mindig együtt megyünk mindenhová!

– Igen, Cynthia, mindig…

Magával vitte, és a boldogságuknak ez az egy hete ugyanolyan szép volt, mint az előzőek, mint amióta Cynthia az övé.

Hughestól tudja, nem helyeselték, hogy megnősült, ez tulajdonképpen szabályellenes volt, de úgysem tehettek semmit. Végül is Hughes is nős, igaz, hogy a beosztása merőben más. Az ő esetében inkább előny. Nagy házat kell vinnie, estélyeket rendez, összejön nála a társaság színe-java.

Charles felöltözött, és ismét benézett Cynthiához.

Még alszik.

Egy kis darab papírra ráírta, hogy a hallban várja Wikherst. Cynthia első mozdulata ébredéskor, hogy feléje nyújtja a karját, és még félálomban suttogja: – Itt vagy, Charles…?

A hangjában valami féltés remeg, mintha megérezné, hogy oka van félteni őt. Bizony van, de ezt szerencsére Cynthia nem tudja, és nem is fogja megtudni soha…

Újságíró. Könnyű, kellemes foglalkozás. Semmi baj nem érheti, hacsak egy autóval ki nem töri a nyakát, vagy nem zuhan le vele a repülőgép. De ehhez nem is kell újságírónak lenni, mindenkivel megeshetik, aki nem gyalog jár.

„Úgy szép az élet, ha zajlik” – gondolta magában. És ebben a rohanásban egy picike oázist teremtett magának, a boldogság üdítő oázisát. A hotelszobák – az alexandriai, a port-szaídi, a kairói – sorra otthonokká változtak, édes, meleg kis fészekké, ahol a párjával megbújik.

Hogy milyen társtalan volt eddig, csak most jött rá. A melléje szegődő nők egy-egy hangulatos estére, néhány vidám és felelőtlen napra megosztották vele mosolyukat és az ágyukat – de nem jelentettek semmit.

Cynthia, ő igen. Cynthia a szerelmet jelenti, a boldogságot, mindent…

Mennyire nem érdeklik más nők, akármilyen szépek, akármilyen izgatóak is.

Itt ül a hallban, és várja Wikherst. A hall tele van nőkkel, jönnek-mennek, megállnak a portás pultja előtt, elsétálnak előtte, egy pillantást vetnek rá, de hiába. Cynthia előtt rögtön reagált ezekre a gyújtó pillantásokra, de most ugyanolyan közömbösen siklik el a pillantása felettük, mint a néger liftesfiú vigyorgó fekete arca fölött, aki aranygombos livréjében hajladozik a vendégek előtt.

Jóval elmúlt már öt óra, amikor végre Wikhers megérkezett. Poros és izzadt volt, de egyáltalán nem látszott fáradtnak.

– Rákapcsoltam, hogy idejében megérkezzek, mert még rengeteg dolgom van Kairóban, és holnap hajnalban indulok vissza Port-Szaídba.

– Hát ezt sajnálom, azt hittem, pár napig együtt leszünk.

– Együtt lehetünk, ha velem jössz Port-Szaídba.

Charles nem válaszolt. Még fogalma sem volt, ezúttal miről van szó…

Türelmesen megvárta, míg Wikhers leül, majd kényelmesen hátradől az öblös fotelban, rágyújt és végre előadja: tulajdonképpen miért is jött Egyiptomba.

De Wikhers nem mondott semmit. Dicsérte a műutat, szidta ezt az átkozott meleget – októberben már csökkenhetne a hőség Afrikában.

– Athén már egészen tűrhető – jegyezte meg –, sajnálhatod, hogy nem ott dolgozol!

– Itt is jól érzem magam, és Cynthiának is tetszik itt…

– Á, Cynthia! Bocsáss meg, egészen megfeledkeztem a ballépésedről, és egy szóval sem érdeklődtem a feleségedről. Hogy van? Tart még a nagy szerelem?

– Tart. És beláthatatlan időkig tartani is fog, de ehhez te úgysem értesz, Wikhers! Inkább mondd meg, miért jöttél, valami baj van…?

– Baj? Hát nem éppen, de azért jobban is állhatnának a dolgok… Tájékoztatni foglak néhány meglepő intézkedésről. Legjobb lenne, ha most felmennénk a lakosztályodba, ott nyugodtan beszélhetünk…

– Dehogy beszélhetünk, ott van Cynthia. Leghelyesebb, ha nyittatsz magadnak egy szobát, úgyis itt töltöd az éjszakát Kairóban.

– De nem ebben a szállodában. Túlságosan mozgalmas nekem! Nem szeretném, hogy olyanok is meglássanak, akik sejtik, hogy nem a piramisok megtekintésére jöttem…

– Hát ebben igazad van.

– Erről jut eszembe, a feleséged mit tud? Megmondtad, hogy ki vagy te tulajdonképpen?

Charles döbbenten tekintett Wikhersre.

– Csak nem képzeled, hogy bármit szóltam erről! Természetesen száz százalékig megbízom benne, de ez csak énrám tartozik. Örökké nyugtalankodna, nem, semmiképp sem tudhat semmiről. Három év múlva, ha letelik a szolgálatom, majd utólag elmondom neki…

– Helyes! Bár szerintem még helyesebb lett volna, ha csak akkor veszed el, ha már a magad ura vagy, és nem rángathatnak ide-oda. Most például velem kellene jönnöd Port-Szaídba, de egyedül…

– Miért? A múltkor is magammal vittem Port-Szaídba.

– És nem tűnt fel semmi?

– Semmi.

Wikhers most lehalkította a hangját, közelebb hajolt Charleshoz.

– Valamit át kell adnom neked, menjünk át az olvasóterembe.

Charles elmosolyodott. Ez már megint az a fajta felesleges fontoskodás volt, amiről Wikhers soha életében nem fog leszokni.

– Kérlek! Ahogy parancsolod.

Az olvasóteremben egy lélek sem volt, délutánonként a vendégek a fedett teraszon teáztak, vagy a grillben táncoltak, ahol már megkezdődött az ötórai tea.

– Mennyi remek nő – állapította meg Wikhers. – A legszebb és leggazdagabb nőket itt látni Kairóban!

– Csak azt nem tudom, azért szépek, mert gazdagok, vagy azért lettek gazdagok, mert szépek…

– Ez körülbelül mindegy – jegyezte meg Wikhers. – E pillanatban számomra csak egyetlen nő fontos és az nem más, mint Asurah…

– A neve elég izgató, ha ő maga is ilyen…

– Mi az, te nem tudod, ki Asurah?

– Bocsáss meg, de az utóbbi időben nem tájékoztattál a nőügyeidről.

– Ez ugyanúgy a te ügyed, mint az enyém, ez az Intelligence Service ügye! Valóban nem tudod, ki ez a nő?

– Most már kezdem sejteni…

– Még csak most? Hihetetlen! Azt hittem, már rég megismerkedtél vele, a Kit-Katben táncol, és állítólag kedveli a csinos fiatal férfiakat.

– Nem járok a Kit-Katbe…

– Na látod, megint egy példa rá, hogy nem lett volna szabad megnősülnöd! Ha egyedül lennél Kairóban, minden este ott ülnél, abban biztos vagyok és Asurah már rég a szeretőd lenne. Én hiába udvarolnék, ha egyszer nincs ilyen nyakkendőreklám-arcom, mint neked! Egyébként ezt a névsort tedd el – mondta hirtelen, és egy gépelt papírt nyújtott át. – Itt mindenkit megtalálsz!

Charles kissé gúnyosan elmosolyodott, aztán belenézett a névsorba.

– Ezzel kár volt fáradnod, már egy hete a zsebemben van.

– Ugyanezek a nevek? Ezt nem értem!

– Pedig érthető. Az én port-szaídi listámról valók.

Wikhers le volt forrázva. Bántotta, hogy ez egyszer megelőzték.

– Hát ezt nem sejthettem, Charles! Úgy látszik, mégis csinálsz valamit azon kívül, hogy a feleségeddel andalogsz… Megjegyzem, Asurahhal sem volna olyan utolsó dolog andalogni… Gyönyörű teremtés, tiszta arab! Remek szép teste van, láttam a fényképeit!

– És biztos, hogy benne van a dologban?

– Biztos. Ő az összekötő kapocs. A fivére sötét, elszánt, fanatikus fickó! Részt vett a brit követség elleni pokolgépes merénylet előkészítésében. Persze Nasszer rendőrsége vigyázott, hogy a haja szála se görbüljön meg. Előre elkészített alibiket tartogatnak ezek számára, hiszen bármikor szükségük lehet rá!

– Természetesen. Az Arab Liga táplálja bennük a szent eszméket, de hogy ez a tápszer Moszkvából jön, azt jobbnak látják elhallgatni.

– Nemcsak onnan! Többen tagjai más kommunista pártoknak. Máshonnan is kapnak fegyvereket, például géppisztolyaik csehszlovák gyártmányok.

– A fegyverszállítások nagy tempóban folynak, Port-Szaídban hajózzák ki a mezőgazdasági gépeknek álcázott rakományokat, tankokat és terepjáró páncélkocsikat, a megközelítően pontos lista már Hughesnál van… Ehhez semmi szükség az Asurahhal való kapcsolatra!

– Ezt bízd Hughesra, Charles! Ne kritizáljuk intézkedéseit! Komoly és nagy dolgok vannak itt készülőben… Nasszer meg van győződve, hogy megnyerte a játszmát. De ez a sakkparti, ha ki is ütötték a királyt, tovább folytatódik…

– Asurahról beszélj! Mit kezdjek ezzel a nővel?

– Majd ő kezd veled, efelől nincs kétségem. Szereti a kék szemű, szőke férfiakat. A fanatizmus nem terjed odáig, hogy a Nagy-Britannia elleni bigott gyűlöletét egyes személyekre is átvigye. Valószínűleg azt hiszi, hogy nem tudunk róla semmit. A fivére nyugodtan bejár hozzá az öltözőbe, minden lépéséről tudunk.

Kairó legelőkelőbb negyedében, a Sharia Wabur el Miahon, egy villaszerű épületben lakott Hughes. A kerti kapun, kis fekete üvegtáblán, finom aranybetűk közölték:

DR. WILLIAM HUGHES

ÜGYVÉD

FOGAD DÉLUTÁN 4-6-IG

Két fiatalember dolgozott az irodában, az ügyvédi irodákban megszokott kisasszonyok helyett. A fiatalemberek vakító fehér szmokingban az estélyeken és a koktélpartikon is részt vettek, amelyek eléggé gyakoriak voltak Hughesék házában.

Nagy társasági életet folytattak. Mrs. Hughes elbájoló háziasszony volt. Nem volt szép, sőt egy kis rosszakarattal csúnyának is lehetett volna mondani, de ez nem zavart senkit. Nem az a nő volt, aki szexepiljével tűnik ki, inkább lebilincselő modorával, kedves közvetlenségével, amellyel mindenkire hatni tud.

Estélyeiken megjelentek a legnevesebb itt élő angolok, de egyiptomiak is. Ha valaki körülnézett a hallban berendezett ruhatáron, észrevehette, hogy a hajbókoló néger inas nemcsak trópusi sisakokat, panamakalapokat, de számos fezt is átvesz az érkező vendégektől.

Az egyiptomi politikusok, gazdag bankárok ugyanúgy hivatalosak voltak Hugheshoz, mint az angol konzul vagy valamilyen itt időző ismertebb újságíró.

Erre az estélyre természetesen Charles O’Hara is hivatalos volt.

Cynthia már előre örült, mert legutóbb is nagyszerűen érezték magukat Hughesék koktélpartiján.

Ezúttal műsorral egybekötött egészen nagy estély volt. Cynthia sokáig vásárolt a ruhái között, mit vegyen fel? Egymás után próbálta fel legszebb estélyi ruháit, és Charles, aki a díványon hevert, elragadtatva gyönyörködött benne.

– Mégis, melyik a legszebb?

– Te vagy a legszebb, Cynthia!

– Azt mondd meg, melyik ruhában tetszem a legjobban?

– Ruha nélkül… így, ahogy most vagy!

Cynthia éppen kibújt az egyik ruhából, és most parányi csipkekombinéban hajladozott a tükör előtt. Az egyik vállpántja félrecsúszott, és egy pillanatra kivillant meztelen, szép melle.

– Gyönyörű vagy – mondta felforrósodva Charles, és odahúzta magához a heverőre.

– De Charles…! Ne! Elkésünk… – tiltakozott, de azért visszaadta a csókot, engedelmesen belesimult a karjába, és a következő pillanatokban már szédült és forró boldogsággal suttogta: – Szeretlek… Olyan jó szeretni téged…

– Jó…?

– Nagyon…

Mikor kibontakoztak az ölelésből, és Cynthia felnyitotta a szemét, elsőnek így szólt: – Megbolondultunk…

– Lehetséges… Én mindig megbolondulok a közelségedtől, annyira kívánlak…

– Kívánsz, Charles? Azt hittem, szeretsz…

– Imádlak, Cynthia, és imádni foglak, amíg élek! Fehérszakállas öreg bácsi leszek, az unokánk már ezredes lesz, akkor is imádlak még, de talán már nem foglak ennyire kívánni… Egyelőre azonban még nincs meg az ezredes unoka, hát kívánlak, mindig jobban és jobban… Néha nézem az arcodat, abban a pillanatban, amikor eltorzít a gyönyör… Ilyenkor nem vagy szép, nem, és mégis ilyenkor érzem a legjobban azt a határtalan boldogságot, hogy az enyém vagy, egészen az enyém, hogy egyek vagyunk és hogy tőlem kapod az örömet, ami végigremeg a testeden…

– És lelkileg nem szeretsz?

– Hogy mondhatsz ilyet! Lelkileg és testileg egyformán… Ez az igazi szerelem, Cynthia, ez a tökéletes! Ötven százalék lélek és ötven százalék test. Ha az egyik érzés túlsúlyban van, az a másik rovására menne…

– Charles, attól félek, nálad a testi szerelem van túlsúlyban…

– Ünnepélyesen megígérem, hogy mire ezredes lesz az unokánk, efelől nem fogsz panaszkodni.

Mindketten nevettek. Charles egy ideig még heverészett, és nézte Cynthiát, ahogy öltözik. Földig érő redőzött ruhát vett fel, valószínűtlenül karcsúnak látszott benne. A fényes halványzöld selyem úgy tapadt a derekára, mintha ráöntött ék volna.

– Gyönyörű vagy, Cynthia, az összes férfi meg fog bolondulni, ha rád néz! Szerencse, hogy nem kell mérgelődnöm, hogy a meztelen hátadat fogják a mancsukkal.

– De Charles, azt mondtad a múltkor, hogy már egészen jól táncolok! Emlékezz, a Szemirámisz teraszán…

– Az más… Ha én a karomban, tartalak, akkor már egész jól lépegetsz, szorosan magamhoz Ölellek, és érzed, hogy milyen mozdulat következik. Már jól összeszoktunk, már nem vagy olyan kis ügyetlen, mint eleinte…

Cynthia elpirult. Tudta, hogy nemcsak a táncra gondol Charles. Eszébe jutott az Akhilleusz… Azon a délutánon ott a tengeren…

– Nos, úgy látom, éppen húsz percem van az öltözködésre – jelentette ki Charles, és felugrott a heverőről.

Pontosan húsz perc múlva frissen megborotválva, még vizes, simára kefélt hajjal, fehér szmokingban meghajolt Cynthia előtt.

– Mrs. O’Hara, ezennel jelentkezem önnél! Nagyon lekötelezne, ha eljönne velem egy estélyre, amelyen remekül fogunk unatkozni. Állítólag műsor is lesz, egy énekesnő teszi próbára a vendégek idegzetét…

– Ezt nem is mondtad eddig!

– Nem akartam már előre elvenni a kedvedet!

– Miért? Én nagyon örülök a műsornak.

Később Charles úgy vette észre, hogy mégsem örül olyan nagyon. Sőt…

Kissé megkésve érkeztek meg. A hatalmas empire stílusú szalonban, a karéj alakban felállított székeken áhítatos csendben ültek a vendégek. Mintegy negyvenen lehettek. Az eltolható üvegajtó tárva volt, egybenyitották a szalont egy Chippendale-stílusú úriszobával, és a két szoba között elhelyezett, pazar keleti szőnyegekkel leborított dobogón állt az énekesnő. Még ha csak állt volna, az nem lett volna baj, de énekelt is. Hatalmas mellkasa, dús keble az ezüstfiitteres ruhában úgy hatott messziről, mint egy domború ezüstpajzs, amely fenyegetően emelkedik, majd olykor visszasüllyed. A kezében tartott kottába bele sem nézett, helyette állandóan és mereven a csillárt nézte.

Charles nem tudta megállapítani, mennyire szép a hangja, de azt, hogy hátul a szájában több aranyfog fénylik, azt igen.

Az egyik magas C-nél nem restellte megszámolni, pontosan hét darab volt.

Mikor véget ért a nagy ária, Charles lelkesen tapsolt a többiekkel együtt.

– Nos, hogy tetszett? – kérdezte Cynthiát.

– Csodás – mondta Cynthia elragadtatva.

A következő szám is elnyerte tetszését: egy zongoraművész Beethoven-szonátát játszott.

Charlest untatta a zene, legalábbis a komoly formája. Egy jó dzsesszt szívesen meghallgatott, egy kedves könnyű melódia hamar megragadta, de ez untatta.

Cynthia viszont teljesen elmerült a zenében. Seprűs szempilláit félig leeresztette, ajka kissé szétnyílt, arca kipirult, látszott, hogy lelke messze jár, a zene hullámai magukkal sodorják. Még tapsolni is elfelejtett az elragadtatástól.

– Imádom Beethovent… – suttogta.

– Én meg téged, Cynthia!

A zongoraművész megszokott pózzal hajolt meg a vendégsereg előtt.

A mosolyában benne volt, hogy hiába tapsoltok, ti ostoba bankárok és egyéb gazdag alakok, hiába lelkesedtek, ti úgysem értitek meg az igazi művészetet. De mivel nem ti, csak a pénzetek érdekel, és a tiszteletdíjat már zsebre vágtam, hát hajlongok előttetek…

A zongoraművész után Mrs. Hughes lépett a dobogóra. Charles őszintén megrémült: csak nem akar ő is énekelni! De nem, Mrs. Hughes a megszokott kedves mosolyával csupán bejelentette a következő számot,

– Kedves vendégeink! Most következik a meglepetés! Asurah, a kitűnő táncosnő…

Ez valóban meglepetés! Halk „bravó” hallatszott valahonnan, egy fiatalember máris tapsolt. Asurah!

Már a név is delejes varázst hordozott, a férfiak szeme felcsillant, de a hölgyek közül többen idegenkedve várták az attrakciót.

Az egyik öreg angol lady eléggé hangosan méltatlankodott: ennek itt nincs helye…

Közben a szalon elsötétült, a nagy csillárt eloltották, most már csak a dobogó felett égett a fény. Egy fehér frakkos néger lépett a zongorához, a közönségről tudomást sem vett, leült és azonnal játszani kezdett.

Ő tehát a kísérő. Feszülten várták, hogy megjelenjen végre Asurah, és táncoljon, de a táncosnő egyelőre távol maradt.

A néger befejezte a zeneszámot, úgy látszik, ez csak afféle bevezető volt, hogy megteremtse a kellő hangulatot. A furcsa keleti zene vad és mégis lágy, vontatott ritmusa csupa érzékiséget és bujaságot sugallt.

Talán az őserdők tamtamjához hasonlít leginkább, a vallásos rituálék kísérő dobpergéséhez, de lehet a háremek zenéje is, vérforralóan izgató, az izgató hanghatáson túl az egész testre hatott, a bőrük, a testük visszhangozta a zenét, a borzongató érzés, a hallgatóság idegrendszeréig hatolt.

A hangulatot megteremtették…

És most megjelent Asurah is a dobogón, lehajtott fejjel lassan jött, két karja szorosan a teste mellett, mint az egyiptomi hieroglifák nőalakjai. Jelmeze földig ért, és magasan, a nyakánál csukódott, és a férfiak, akik valami pikáns meztelenséget vártak, nagyot csalódtak, mert ruhája talpig beburkolta.

Az arca kifejezéstelen, lárvaszerűen merev volt. Mintha titokzatos szobor állna itt, nem élő nő. Egy szobor Luxorból, akit most ideállítottak, a Hughes-villa szalonjába.

Aztán lassan megmozdult… Lassan feltámadt a teste a zene ritmusára, aztán egybeolvadt, teljesen eggyé vált a zenével. Most már az ő mozdulatai közvetítették a fojtott, buja melódiát, egyetlen vonaglása jobban kifejezte a melódiát, – mint egy egész néger zenekar.

Lassan hajladozott, külön táncolt a karja és külön a csípője, melyről lassan lecsavarta az ezüstös leplet. Most már szabályszerű bajadérjelmezben táncolt, hosszú buggyos nadrágban, finom anyagán átsejlett karcsú lábszára. A melle, mint a fiatal néger szüzeké, hegyesen előreugró, pedig nem volt se néger, se szűz…

De mennyire nem volt az! Minden mozdulata a forrpontig felgyújtott érzékiség volt, a rafináltan játszó odaliszk, a rabnő, aki táncával teszi rabjává a férfit. A férfiakat…

A szalonban ülő frakkos urak kínosan érezték magukat, egyik-másik zavartan köhintett, és odasúgta a feleségének: – Ízléstelen!

Pedig nem volt az. A tánc volt, az ősi misztikus tánc, a kendőzetlen tánc, ahogy csak a keleti nők tudnak táncolni. Egyetlen mozdulatában több volt a művészet, mint száz hollywoodi show-girl betanított szuper revüjében.

Hogy szép volt-e Asurah? Az nem számított. Olyan volt, mint a többi arab lány, feszes barna testű, az arca pedig, ez a titokzatos arc és a félig lehunyt parázslóan fekete szemek, maga volt a megtestesült vágy.

Hegyes melle, mint érett narancs, szinte kibökte a fátyolszerű anyagot, némely mozdulatánál pedig lassan remegtek, akárcsak a hasa, ami a zene folyton gyorsuló ütemére vonaglott.

Ez a bronzbarna meztelen has, ez a fedetlen keskeny barna hús, amelynél lényegesen többet mutat a strandon akármelyik társaságbeli dáma, most egyenesen megőrjítette a férfiakat.

Talán Charles volt az egyetlen, aki nem éhes hímként bámulta ezt a vérforralóan izgató teremtést, hanem fürkészve figyelte az arcát.

De ez az arc nem árult el semmit, lárvaszerű volt, és ha Charles arra gondolt, hogy ez az a nő, akiből vallomást kell kicsikarnia, megdöbbent a feladattól. Nehéz munka lesz, rettentő nehéz…

Hogy Hughes ma itt felléptette, erre biztosan komoly oka van, Semmiképp sem azért tette, hogy kivívja néhány öreg hölgy mélységes felháborodását, vagy hogy egy különleges produkcióval kedveskedjen a férfiaknak. A kíváncsiak megkaphatják ezt a produkciót a Kit-Katben, sőt valószínűleg Asurahot is megkaphatják, ha jól megfizetik.

Nézte, nézte figyelmesen, összehúzott szemekkel, mint szokása szerint, ha teljes erejéből koncentrálja a gondolatait.

Cynthia félreértette ezt a tekintetet. Belehasított a féltékenység. Hogy bámulja, hogy issza a tekintetével…! Hát Charles sem különb a többieknél, akik mohón bámulják ezt a szemérmetlenül vonagló nőstényt, hát Charlest is izgatja, őt is…

Még a testében érezte ölelését, és még Charlesnak is éreznie kell, igen, kell, és akkor, hogy bámulhatja ilyen leplezetlen hévvel ezt a nőszemélyt… Biztosan kívánja, rettenetesen kívánja. Itt persze a lélek nem számít, csak a test van, csak a hús-vér test…

„Miért is jöttünk el – gondolja elkeseredve –, inkább a Szemiramisz teraszán üldögélnénk, kettesben és boldogan, mint máskor.”

Asurah meghajolt, és ismét magára csavarta az ezüstös leplet, egész szorosan, mereven meghajolt, mintha ismét szoborrá változna, titokzatos halvánnyá.

Felharsant az elragadtatott tapsvihar. Cynthia is tapsolt, persze csak udvariasságból, mint a többi asszony, de a férfiak egyenesen tomboltak az elragadtatástól.

A műsor véget ért, ez volt az utolsó szám. A társaság felkerekedik, és átvonul a szomszédos terembe, ahol gazdag büfé várja a vendégeket.

Néhány inas hűsítőket kínál, egy angol zenekar halkan, finoman játszani kezd, és Cynthia már ismét boldognak érzi magát. Charles belekarol, lágyan, gyengéden, és az érintése is elég ahhoz, hogy szíve megteljen örömmel.

– Igyunk valamit, drágám, gyerünk az asztalhoz!

– Mehetünk…! Hogy tetszett a táncosnő?

– Semmi különös! Már sok ilyet láttam, ezek a keleti táncosnők mind egyformák. Rázzák a hasukat, amíg meg nem unják. Én ugyan már erősen untam…

– Untad? Úgy vettem észre, hogy nagyon is érdekelt, úgy bámultad, olyan lelkesen…

– Cynthia, kicsikém! Csak nem vagy féltékeny?

– De az vagyok… – mondta Cynthia félig tréfásan, félik komolyan.

Charles elnevette magát,

– Elragadóan édes vagy – súgta a fülébe –, és mihez tartás végett közlöm, hogy így féltékenyen is rettenetesen imádlak…!

Ebben a pillanatban Mrs. Hughes lépett oda hozzájuk. Tréfásan tiltakozott.

– Társaságban sugdosni tilos! De maguk kivételek, fiatal szerelmeseknek még mindent szabad! Hadd mutassak be magának, kedves Cynthia, egy remek táncost… Mr. Humpreyt…

Magas, csinos fiatalember hajolt meg Cynthia előtt, és erősen sajnálkozott, hogy Cynthia nem táncol. Charlesnak régi ismerőse lehetett, mert bizalmas, pajtáskodó hangon beszélt vele.

– Kérlek, Charles, sürgősen tanítsd meg a feleségedet táncolni! Galád önzésből megfosztasz mindnyájunkat attól az örömtől, hogy táncolhassunk vele, feleségül veszel egy görög istennőt, és mi csak távolból imádhatjuk!

Cynthia nevetett. Fogalma sem volt, ki ez a fiatalember. De rövidesen megtudta, hogy ügyvéd Hughes itteni irodájában. Bámulatos gyorsasággal üvegtányérokat szerzett, és kaviáros szendvicsekkel teli rakta, ezeket a büféasztal másik végéről hozta.

– Azt hiszem, pályát tévesztettem, jobb pincér lennék, mint ügyvéd – nevetett.

Közben Mrs. Hughes elhívta Charlest.

– Egy kicsit elrabolom az urát – mondta a bűbájos mosollyal. – A férjem várja a dolgozószobában…

– Kérlek, Leslie, ezalatt ne hódítsd el a feleségemet, mert mostanában nem tudnék időt szakítani arra, hogy beszerezzek magamnak egy másikat!

Mrs. Hughes egy oldalajtón át egyenesen az ügyvédi irodába vezette Charlest. Hughes már várt rá.

– Beszélnünk kell, Charles! Kaptam egy jelentést Port-Szaídból, Wikherstől. Csak öt napja van ott, de komoly eredményt ért el. Nézd…!

Charles elolvasta a jelentést. Néhány jelentéktelen ember szerepéről volt szó, akik nem nyomtak sokat a latban. Az egyik közülük Moszkvában is járt ugyan, de úgy látszik, komolyabb feladatot nem mertek rábízni.

Charles nem akarta Wikhers sikerét alábecsülni, inkább elismerően megjegyezte: – Hát igen! Wikhers ügyes fiú, vitathatatlan!

– Most rajtad a sor, Charles! Bemutatlak Asurahnak…

– Még itt van?

– Igen. A kis sárga szalont kapta meg öltöző céljára. Most meglátogatjuk, a többi már a te dolgod…! De figyelmeztetlek, nem könnyű feladat. Asurah veszedelmes teremtés és a végletekig elszánt. Nem pénzért csinálja, amit tesz, hanem meggyőződésből… Pénzt azt szerezhet magának másképp is…

– Azt gondolom… – jegyezte meg Charles. – De hogy őszinte legyek, nincs ínyemre, hogy éppen rám osztottátok ezt a feladatot. Vagyunk elegen, miért pont engem szemeltél ki?

– Miért? Nézz a tükörbe. Olyan képed van, mint egy borotvakrém reklámnak!

Charles bosszúsan vállat vont.

– Tudjátok, hogy most nősültem meg, mégis engem eresztetek össze ezzel a döggel…

– Éppen ezért! Téged nem tud majd megszédíteni, te fel vagy vértezve ellene! Szerelmes vagy a feleségedbe. Asurah hiába vonaglik előtted, nem fogod elveszteni a fejedet, erről meg vagyunk győződve! Nyugodt és fölényes tudsz maradni, és ez sokat számít. Nagyon sokat…

– Kérlek – mondta kelletlenül Charles. – Természetesen a parancsnak nem fogok ellenszegülni, de kijelentem neked, hogy semmi kedvem ehhez a megbízatáshoz…

– Kedv? Hidd el, Charles, ha kedvem szerint élhetnék, én se lennék itt Kairóban. Észak-Skóciában élnék, a Cromarty-öböl partján, ahol születtem, sokat golfoznék, és esténként kényelmes papucsban ülnék a kandalló előtt, és olvasgatnám Kantot. De mivel itt vagyok, ezen a poszton, hát elvégzem, amit rám bíztak. Kedv és magánélet nem számít. Nagy-Britanniát szolgáljuk, és lehet, hogy Asurah minket szolgál majd… Ez persze a te ügyességeden múlik! Egyelőre kifizetem neki a tiszteletdíjat, kétszáz egyiptomi fontot kap ezért az egyetlen táncért.

Elővette a pénzt, és betette egy borítékba.

– Így illik átadni, mint valami előkelő orvosprofesszornak a honoráriumot.

Elindultak az úgynevezett sárga szalonba. Két irodahelyiségen haladtak át és még néhány szobán. Charles nem gondolta volna, hogy ennyi szobából áll a villa.

Egy kis tapétaajtó előtt Hughes megállt, és bekopogott.

Választ nem kapott, de kisvártatva egy öreg berber nő dugta ki a fejét, és kérdőleg tekintett rájuk. Az öltöztetőnő volt.

– Mondja meg a művésznőnek, hogy dr. Hughes szeretne beszélni vele!

– Igenis.

Egy pillanat múlva maga Asurah jelent meg az ajtóban. Már átöltözött, egyszerű szabású angolos ruhát viselt.

Rámosolygott a két férfira. Ez a mosolygós arc egyáltalán nem hasonlított a táncos merev és titokzatosan lárvaszerű arcához. A legmeglepőbb az volt, hogy milyen kicsi. Charles nem győzött csodálkozni, bár Cynthiához hasonlítva minden nőt kicsinek talált.

Tehát ez a picike arab lány az a nagy veszély… E mögött a mosolygós barna arc mögött egy rafinált agy is van, tele felforgató gondolatokkal, vad és bigott gyűlölettel Nagy-Britannia ellen.

De jó színésznő, mert mindebből semmit sem lehet észrevenni. Sőt…

Elbájolóan kedvesen és elég jó kiejtéssel – bár kissé énekelve – beszélt angolul. Charles gratulált neki a tánchoz.

– Tökéletes volt, Miss Asurah! Ilyen táncot még nem is láttam! Hány évig tanult táncolni, amíg erre a tökélyre jutott?

Asurah felnevetett.

– Ezt komolyan kérdezi, Mr. O’Hara? Azt hiszi, ezt a táncot meg lehet tanulni?

– Persze.

– Téved! A táncra születni kell. Én például arra születtem, a véremben van a tánc. Azt hiszem, tánc nélkül nem is, tudnék élni, ugyanazt jelenti nekem, mint a lélegzés…

Charlesnek már a nyelvén volt a megjegyzés, hogy különösen, ha egy ilyen lélegzetvételért kétszáz egyiptomi fontot fizetnek.

Hughes átadta a borítékot. Asurah könnyedén biccentett, és betette retiküljébe.

– Sajnos, mennem kell, nehogy elkéssek a Kit-Katból. Pontosan tízkor kezdődik az én számom. Tudja mit – mondta hirtelen, és felnézett Charlesra –, egyszer jöjjön be a Kit-Katbe. Ha ez a táncom tetszett, az még jobban fogja érdekelni. A tűztánc.

– Ezt is nyugodtan nevezheti annak, hiszen az összes férfit tűzbe hozta!

– Magát is, Mr. O’Hara…?

– Engem nem olyan könnyű.

Asurah kissé elmosolyodott.

– És ha akarnám?

– Próbálja meg.

Hughes is hallgatta ezt a beszélgetést, és szemlátomást feleslegesnek érezte magát, de furcsa lett volna, ha a házigazda egyszerűen kimegy. Illett kikísérni a táncosnőt.

A berber asszony még tett-vett a szobában, berakta a jelmezt és a gyöngyöket a dobozba. Közben elkészült a csomagolással.

– Megyünk? – kérdezte.

– Igen.

Asurah kezet nyújtott a két férfinak, előbb Hughesnak, majd Charlesnak.

– Tehát belátogat a Kit-Katbe és megnéz, ugye?

– Okvetlenül!

– Mikor?

– Még nem tudom. Talán holnap, de lehet, hogy holnapután…

XV.

Charles lecsukta az írógépet, éppen befejezte a cikket, amikor Cynthia belépett. Még pongyolában volt, és szokatlanul sápadtnak látszott.

– Jó reggelt, drágám!

– Jó reggelt! Legjobbkor jelensz meg, éppen kész vagyok a remekművemmel, és az éhhalál előtti pillanatokat élem át.

– Már csengettem a reggeliért, rögtön hozzák! De csak neked rendeltem, én képtelen vagyok bármit enni…

– Mi van veled, Cynthia? Tegnap se reggeliztél, beteg vagy? Ahogy rád néztem, szinte megijedtem, hogy milyen sápadt vagy!

– Lehet. Ahogy felkeltem az ágyból, egészen elszédültem. Sötét lett előttem minden, ha nem fogódzóm meg, bizony elestem volna.

– Drágám…! – Charles magához ölelte, a sápadt arcát a magáéhoz szorította, és rémülten kérdezte: – Miért nem hívtál, miért, nem kiáltottál nekem?

– Nem akartalak megijeszteni, Charles! Hiszen nincs semmi bajom, csak… Na, találd ki, mi van velem? Már egy hete sejtem, de most egészen biztos vagyok benne…

– Cynthia, csak nem?

Cynthia lehajtotta a fejét, sápadt arca hirtelen kipirult.

– De igen. Másállapotban vagyok…

Charles arcán döbbent csodálkozás jelent meg, semmiképp sem látszott örömnek.

– Igazán? Igazán? – kérdezte gépiesen, kétszer is egymás után.

– Igen…

– És ez egész biztos? Nem kellene elmenned egy orvoshoz, megvizsgálna és megállapítaná, hogy talán mégsem…

Cynthia arcáról eltűnt a pirosság, ismét sápadt lett, talán még sápadtabb, mint az előbb.

– Úgy látom, nem nagyon örülsz, Charles! Azt hittem, ujjongani fogsz, ha megmondom, és ehelyett abban reménykedsz, hogy tévedek. Nem örülnél, ha gyerekünk lenne? Nem…?

– Persze hogy örülnék! De nem most. Cynthia drágám, ez teljes lehetetlenség! Állandóan utazunk, képzeld el, repülőgépen és hajón egy síró-rívó újszülöttet hurcoljunk magunkkal…? Te sem utazhatnál abban az állapotban, nyugalomra lenne szükséged, kényelmes otthonra, nem erre a szállodai életre, ami kettőnk számára remek, de egy csecsemővel megoldhatatlan!

– Ha akarnád, Charles, találhatnál valami megoldást. Kevesebbet utaznál, és legfeljebb kevesebbet keresnél. Én egy egyszerű kis lakásban is határtalanul boldog lennék veled és ővele….

– Ővele? Már úgy beszélsz róla, drágám, mint égy létező valakiről…

– Persze, hogy úgy. Hiszen létezik, megvan! A gyerekünk… Ne nézz rám ilyen egykedvűen, mert megszakad a szívem! Örülj te is; ahogy én örülök! Gyerekünk lesz…

– Cynthia, drágám, persze hogy lesz! De ne most, az istenért, ne most! Három év múlva, amikor már nem kell utaznom, és berendezhetek egy szép villát valahol, és nyugodtan nevelhetjük a gyerekünket, nem is egyet, fél tucatot is…

– Folyton tréfálsz, Charles! Azt mondtam, szívesen élnék akárhol egy egyszerű lakásban, nem kell nekem villa, dehogyis kell. Te kellesz és a gyerek!

– Én és a gyerek? Sajnos, egyikünkről le kell mondanod, Cynthia, legalábbis egy időre…

– Hogy érted ezt?

– Ahogy mondtam. Ha ragaszkodsz a gyerekhez, akkor pár hónap múlva már nem utazhatsz velem. Kiveszek valahol egy lakást, és ott fogtok szépen, nyugodtan éldegélni, és én ahányszor tehetem, odajövök látogatóba… De néha hosszú idő is eltelik majd, amíg módom lesz odajönni… ha viszont hozzám ragaszkodsz, Cynthia, akkor együtt maradunk, együtt… Mit mondtál ott a hajón, a Szalamisz-szigetről jövet, amikor a sirályokat néztük? Együtt röpködünk mindenhová, együtt, ketten… Választanod kell, Cynthia, más megoldás nincs…

Az asszony szeméből kibuggyant egy könnycsepp. Halkan, alig hallhatóan suttogta a választ.

– Természetes, hogy téged választalak, Charles. Mindig veled akarok maradni, nélküled el sem tudnám képzelni az életemet… De…

– De?

– Van egy megoldás, ezt válaszra sem méltattad! Ha nem utaznánk többé, és legfeljebb kevesebbet keresnél…

– Nem lehet. A szerződésem köt.

– Szeretném látni azt a szerződést egyszer. Hátha van egy olyan pontja, amely…

– Nincs. Ez komoly dolog, Cynthia, sokkal komolyabb, mint gondolod! Erről nem is beszélünk többet!

– Ahogy akarod, Charles…

– Délután majd elmegyünk az orvoshoz, és megbeszéljük vele. Azt hiszem, az egész nem olyan nagy dolog. Ismertem egy fiatal lányt, akivel ez a malőr többször megtörtént. Utána nyugodtan teázott a társasággal, mert nem akarta, hogy a szülei bármit észrevegyenek. Nagyon szolid emberek voltak, ha a lányuk előtt valaki kétértelműséget mondott, azt többé meg sem hívták. Így maradtam el tőlük én is…

– Cinikus vagy, Charles! Vagy csak bátorítani akarsz, hogy ne féljek a műtéttől?

– Drágám, a legjobb orvoshoz fogunk menni. Majd megkérdezzük Mrs. Hughest, ő mindenkit ismer Kairóban.

– Ilyen jóban vagy Hughesékkel, hogy még ilyesmibe is beavatod őket?

– Nagyon jóban vagyok velük, évek óta összeköttetésben állok Hughesszal.

– Milyen összeköttetésben? Ő ügyvéd, ugye?

– Igen.

– És valami peres ügyedet intézte?

– Nem. Ő szintén összeköttetésben van a lapokkal, ahová dolgozom. Anyagi érdekeltsége van benne.

Charlesnak kínos volt ez a magyarázgatás. Örült, amikor behozta a szobapincér a reggelit, és ezzel véget vetett a beszélgetésnek.

Cynthia nem evett. A ham and eggsnek[6] még a szagától is undorodott. Átment a hálószobába, és öltözni kezdett. Mikor belenézett a tükörbe, megijedt, olyan fehér arc nézett vissza rá.

Hamar berúzsozta az arcát, így már tűrhetőbb volt. Felvette azt a pettyes selyemkosztümöt, amelyben úgy tetszett Charlesnak, a széles karimájú kalapját is feltette, és úgy ment vissza a benyílóba.

– Nos, elég hamar kész vagyok? Mehetünk…

Charles még nem fejezte be a reggelit.

– Foglaljon helyet, Mrs. O’Hara, és tiszteljen meg azzal, hogy legalább egy grépfrútot elfogyaszt velem!

– Köszönöm, azt tényleg megpróbálom.

A savanykás és mégis édes, bő levű gyümölcs jólesett az asszonynak.

– Látod, Cynthia, mindig hallgass rám! Most is képes lettél volna elmenni itthonról étlen-szomjan. Úgy kell vigyáznom rád, mint egy gyerekre!

Gyerekre…

Ezt kár volt mondania. Cynthia arca elborult, és már nem is derült fel egész délelőtt. Charles hiába igyekezett felvidítani, néma és csendes maradt.

Az Ibrahim pasa utcán megállt egy kirakat előtt, ahol gyerekjátékok voltak kitéve. Egy nagy fehér mackóról nem tudta levenni a szemét.

– Nézd, milyen édes! Ilyet vennék neki…

– De drágám, ez egyáltalán nem egy újszülöttnek való!

– Tudom. De később! Mikor nagyobb lesz… Én már úgy elképzeltem magamban, milyen lenne…

A szeme könnybe lábadt, és nem folytatta tovább. Charles elhúzta a kirakattól, és másról kezdett beszélni.

Végigmentek a Sheikl Aboul Sebaa Streeten. Charlesnak dolga volt a főpostán, onnan kijőve megálltak az anglikán templom előtt.

– Ezt még nem is láttad, Cynthia, vagy igen? Menjünk be?

– Nem. Képtelen vagyok most templomba menni, mikor gyilkosságra készülök… Mert tudd meg, Charles, én annak tartom.

– De Cynthia, drágám, hogy mondhatsz ilyet! Például Svédországban ez ismert és megszokott dolog.

– Mégiscsak gyilkosság. És ebből láthatod, mennyire szeretlek, hogy érted még gyilkosságra is képes vagyok… De az a gondolat, hogy elszakadjunk, hacsak egy időre is, az elviselhetetlen…

– Nekem is, Cynthia! Úgy hozzám tartozol, hogy ha el kellene szakadnom tőled, az olyan lenne, mintha a karomat vágnák le.

Egymásra mosolyogtak. Charles még jobban magához szorította Cynthiát – itt a templom mögött kis pálmakert húzódott –, hamar, lopva megcsókolta.

Egy narancsárus jött velük szemben, a fején hatalmas kosarat cipelt. Láttukra szélesen vigyorgott.

– Ez most illetlennek tart minket…

– Az lehet! Viszont nagyon szeretjük egymást, ez az enyhítő körülmény – jegyezte meg Charles, és a mélyen lehajló pálmafa mögött még egyszer megcsókolta Cynthiát.

Az orvos, akit Mrs. Hughes ajánlott, rideg modorú, öreg angol volt, Pazarul berendezett rendelője az Abdel-Aziz Streeten volt, ehhez mérten a tiszteletdíj is magas volt, de ez Charlesnál nem számított.

Idegesen járkált a képekkel telezsúfolt várószobában, amíg az orvos odabent megvizsgálta Cynthiát.

„Hátha mégsem…” – ebben reménykedett. Rettentően bántotta, hogy Cynthiát ennyire komolyan érinti ez a kínos ügy.

Bent Cynthia zavartan válaszolgatott az orvos rövid kérdéseire. De még ennél is kínosabb volt a vizsgálat, habár csak percekig tartott.

Még sohasem volt nőorvosnál, szörnyű érzés volt feltárni a testét egy idegen férfi előtt, akinek az ajtaján öt perccel előbb lépett fel. Igaz, hogy ez a férfi orvos és öreg, de mégis.

– Egy hónapos terhesség – állapította meg, miközben lehúzta a gumikesztyűjét a mosdónál. – Amennyiben művi beavatkozást óhajt, asszonyom, akkor minél előbb ajánlom.

– Igen… – hebegte Cynthia.

– Holnap délelőtt tíz órakor alkalmas volna? Mert akkor itt az asszisztensem, úgy gondolom, altatással kívánja, ugye?

Már be is jegyzett valamit a telefon melletti blokkra a fehér kis íróasztalon.

– Kérem! Még ne! Még talán a férjemmel is meg kellene beszélnem…

– Az ilyen megbeszéléseket és vitákat már előre el szokták végezni, ebbe engem teljesen felesleges belevonni – mondta az orvos, és türelmetlen pillantást vetett a párnázott fehér ajtó felé. – Tehát?

– Behívom az uramat…

Charles bejött. A mindenkit megnyerő kedves mosolyával nézett az orvosra, de az rideg rövidséggel közölte vele ugyanazt, amit Cynthiával. A beavatkozás árát is megmondta.

– Kétszáz font. Altatással kétszázhúsz.

– Hogy akarod, Cynthia?

– Mindegy…

– A főorvos úr mit tart jobbnak? – kérdezte bátortalanul Charles.

– Én altatással ajánlom, akkor nem érez semmi fájdalmat.

– Látod, drágám, nem fogsz semmit érezni – mondta Charles kifelé menet. – Remélem, ezek után nem félsz?

– Nem. Egyáltalán nem…

Belekarolt Charlesba, és lassan elindultak az Abdel-Aziz Street délutáni forgatagában.

– Nem fáraszt a séta? Hívjak taxit?

– Nem. A világért sem! Úgy szeretek veled sétálni. Holnap ilyenkor már úgysem sétálhatunk, biztosan feküdnöm kell.

– Egy-két napig talán. Majd én ápollak. El sem fogok mozdulni mellőled…

– Édes vagy, Charles, olyan jó érzés, hogy szeretsz…

– Nem szeretlek, hanem imádlak, ezt jegyezd meg egyszer és mindenkorra!

Befordultak a Sheikh Aboul Sebaa Streetre. A sarkon hatalmas rikító plakát ötlött a szemükbe. Asurah képe, a Kit-Kat reklámja.

– Elmehetnénk ide is egyszer – jegyezte meg Cynthia. – Nincs kedved? Ma este például, holnap már úgysem mehetek…

– A Kit-Katbe ne, inkább máshová!

Ez a válasz jólesett Cynthiának. Hát mégse tetszik neki ez az Asurah, mégse… Két nappal ezelőtt Hugheséknál szinte szenvedett a féltékenységtől, mialatt az a nő táncolt, és Charles annyira bámulta. Most csak ki akarta próbálni, ha azt válaszolta volna: „igen”, akkor valami kifogást talált volna…

Charles hirtelen ideges lett. Hughes ma megint érdeklődött, hogy van Asurahhal. Mikor megmondta, hogy még semmi, sürgette.

– Kérlek, ne halogasd ezt a dolgot, mert kezd a körmünkre égni! Az újabb jelentések szerint robbanóanyagot és különféle lőszereket rejtegetnek. Asurah egyik fivére egyébként megszökött.

– Jó neki! Bár én is ezt tehetném! Semmi kedvem ehhez az ügyhöz!

– Ez mellékes! A parancsot nem szabotálhatod!

– Nem szokásom.

Charles lecsapta a kagylót. Szabotálni… Ez mégiscsak kissé erős kifejezés volt Hughestól… Még ma este elmegy Asurahhoz, határozta el. Még ma…

De nem mehetett. Egy nappal megint kitolódott a dolog. Ezt az estét igazán Cynthiával kell töltenie, semmi kifogással nem állhat elő.

A Szemirámisz teraszán vacsoráztak. Meleg októberi este volt, a nappali forróság alábbhagyott. A Nílus felőli gyenge szellő megkavarta a levegőt, és olyasfajta furcsa friss illatot hozott magával, mint az első eső, amely bevezeti az esős évszakot.

– Hogy érzed magad, drágám?

– Jól. El sem hiszem, hogy reggel én voltam az, aki úgy szédült.

– Táncoljunk?

– Persze!

Cynthia felcsillanó szemmel kelt fel az asztaltól, és sietett előre a márványkockákkal kirakott táncparkettra.

Már egész jól táncolt. Ha belesimult Charles karjába, a zene hangjai mindig magával ragadták, nem is-kellett gondolkozni, hogy milyen lépés következik, Charles vezette, vitte magával, és ez végtelenül boldogító érzés volt.

A dzsessz lágy, vontatott melódiájú tangót játszott. Az egyik fehér frakkos zenész kivált a zenekarból, a mikrofonhoz lépett, és énekelt:

Ez az utolsó táncom veled,

Darling, örökre elmegyek…

Charlesnak szokása volt, hogy mindig dúdolta a szöveget. Most is.

– Ez az utolsó táncom veled…

– Te, Charles, ne dúdold ezt… Olyan rossz ezt hallani! Úgy hangzik, mintha nekem mondanád…

– Neked, drágám? Nem, az a gyanúm, hogy még néhányszor táncolunk az életben!

– Persze. De mégis…

– Igazad van, nem énekelek, bízzuk ezt erre a fekete gentlemanre, lényegesen jobb hangja van.

A néger énekesnek igazán szép hangja volt: Behízelgően lágy, csupa érzés.

Az új tavasz már nem talál,

Elszakít tőled a halál…

Ezzel a tangó véget ért. Visszatértek az asztalukhoz. Cynthia mintha hirtelen megnémult volna, szótlanul nézett maga elé. A kék neonfényben egészen sápadtnak tűnt

– Tudod, Charles – mondta hirtelen –, ez a dal nagyon hatott rám. Eszembe juttatta, hogy holnap tényleg meghalhatok… Holnap ilyenkor már elrabolhat tőled a halál…

– Hogy mondhatsz ilyet? Rögtön odamegyek, és ezzel a pezsgősüveggel leütöm ezt a fickót! Ilyesmit énekel és elszomorít, amikor azért hoztalak el, hogy jól mulass!

– Hiszen jól mulatok – mosolygott most már Cynthia –, ez csak pillanatnyi hangulat volt. Nem szabadna a halálról énekelni, egyáltalán eszükbe juttatni az embereknek, hogy a halál is létezik…

– Nincs igazad! A halál úgyis jelen van mindenütt, csendesen ott áll az ajtóban, mint egy hűséges inas. Aki tud vele bánni, azt jól szolgálja ki. Én például meg vagyok vele elégedve! Valószínűleg a legalkalmasabb pillanatban lesz a szolgálatomra.

– Furcsákat beszélsz, Charles…

– Lehet! De nézd, az élet is csupa furcsaság! Néha az az érzésem, hogy az életet ugyanúgy kapjuk kölcsön, mint egy regényt a könyvtárból. Ha érdekes és izgalmas, hamar végigolvassuk, és bosszant, hogy már a végére jutottunk, és vissza kell adnunk. De ha unalmas és szürke, akkor örülünk, ha végigkínlódtunk, végigrágódtunk rajta. Van, aki egyszerűen megunja, és mielőtt végigolvasná, odavágja: nem kell…! Az én életem mindig színes és változatos, és most már szép is! Szép! És ezt a szépséged neked köszönhetem, Cynthia, te hoztad a szépséget az életembe…

– Szeretsz, Charles?

– Kimondhatatlanul. Eddig nem tudtam, hogy ilyen érzés is van. Hogy így is lehet szeretni! Csak éltem a kalandos életemet…

– Nagyon kalandos volt?

– Nagyon. Sőt még most is az… Majd ha már nem utazunk, hanem letelepedünk valahol, akkor sok mindenről beszélek neked, amiről most még nem akarok… Majd meglátod akkor, hogy a halál és én jó barátok vagyunk, ő nem bánt engem, már többször is futni hagyott…

– Úgy beszélsz, mintha sokszor lettél volna veszélyben!

– Hát igen, az újságíró-mesterség itt Keleten egészen buta helyzetekbe hozza az embert néha – tette hozzá Charles. –Egyébként ne vedd komolyan, amit mondtam. Tréfáltam, ezt meg kell szoknod!

– Az is tréfa volt, hogy szeretsz?

– Persze. Hát nem megtréfált az élet, hogy egy ilyen cinikus fickó, mint én, így beleszeressen valakibe…?

XVI.

Charles már a harmadik cigarettára gyújtott, de mielőtt végigszívta volna, ezt is eldobta, hasonlóan az előző kettőhöz. Közben gépiesen bámulta a falon egyhangúan ketyegő órát, amelynek nagymutatója csigalassúsággal kúszott előre.

Az óra alatt kis kartonlapon a figyelmeztetés: „A várószobában dohányozni tilos!”

„Nevetséges – gondolta Charles, miközben a negyedik cigarettára gyújtott –, miért nem írja ki a doktor, hogy a várószobában izgulni tilos!”

Hét és fél perce, hogy Cynthia bement. Rettenetes, hogy hét és fél perc milyen kísértetiesen hosszú tud lenni!

A párnázott, hófehérre lakkozott ajtón semmi nesz nem hallatszott ki. Megnémultak azok odabent? Borzasztó ez a némaság, ennél még az is jobb lenne, ha Cynthia kiabálását hallaná. De hát miért is kiabálna, micsoda ostobaság, hiszen elaltatták, igen… Alszik, nem fog neki fájni, nem…

Az ápolónő is azt mondta, amikor kedvesen belekarolt, és átvezette a műtőbe.

– Nem fog fájni, asszonyom, nyugodt lehet!

– Nyugodt vagyok – mondta Cynthia mosolyogva, de a mosolya olyan volt, mint egy halálraítélté. Ez az erőltetett, ijedt mosoly neki szólt.

„Nyolc perc…” – állapította meg Charles, és ismét összehasonlította a faliórát saját karórájával.

Már vége lehetne, már be kellene fejezniük, hisz azt mondta a doktor, néhány perc az egész. Néhány perc… Kérdés, mit ért ő néhány perc alatt?

Egy vakbélműtét sem tart tovább, lehetséges, hogy valami baj van…?

Most átvillant rajta mindaz a rémség, amit az újságokban lehet olvasni halálos végű műtétekről, tévedésből átszúrt hashártyákról.

Borzasztó ez! Cynthia ott fekszik elaltatva és teljesen kiszolgáltatva egy műtőasztalon, és drága testét késekkel vagy tűkkel kínozzák, egy elhibázott mozdulattal megölhetik.

Nyolc és fél perc…

Az is lehet, hogy az altatószer túl erős, a szíve nem bírja, és… És nem ébred fel többé! Az a rókaképű, kis vörös orvos, aki az altatást végzi, részegnek tűnt. Őrület, egy ilyen alak megiszik valamilyen tömény szeszt, nem tud koncentrálni, és…

Cynthia meghalhat.

Charles eddig nem félt a haláltól, egyszerűen semmibe vette, de most dermedt rémület kerítette hatalmába. Felnézett a mennyezetre, és sokszor egymás után elsuttogta: „Isten… Isten… Isten…”

– Isten, ugye, ezt nem teszed meg velem?

Bentről sikoltás hallatszott, ijedt, fájdalmas sikoly. Cynthia hangja, Cynthia sikoltása!

„Él, persze, hogy él” – ujjongott fel Charles, de a következő percben már legazemberezte magában az orvost, azt állította ez a gazember, hogy nem fog érezni semmit, és úgy látszik, mégis!

„Drágám – gondolta olyan gyengéden, hogy könnybe lábadt a szeme –, drágám, miattam kell így szenvedned…”

Még két perc telt el, vagy három, míg végre kinyílt az ajtói és megjelent az ápolónő. Széles arcán mézédes mosollyal közölte, hogy már készen vannak, és minden a legnagyobb rendben van!

– Őnagysága igen bátran viselkedett – tette hozzá, és borravalót váró mosollyal nézett fel Charlesra.

Charles legszívesebben megölelte volna, de eszébe jutott, hogy ez most pénzt vár tőle, nem ölelést. Zavartan a zsebéhez kapott a tárcája után, és találomra belemarkolt, és egy csomó piasztert nyomott az ápolónő kezébe.

Az ápolónő ugyancsak számolatlanul a köténye zsebébe süllyesztette a pénzt, és valami köszönetfélét mormogott, de az arca olyan rendreutasítóvá változott hirtelen, hogy Charles úgy érezte, hibát követett el. Talán túl keveset adott? Vagy csak meg kellett volna kérdeznie, mennyi jár neki?

Mindegy, nem fontos! Csak Cynthia fontos, csak engedjék be végre hozzá!

– Még nem lehet bemenni – mondta az ápolónő még mindig azzal a rendreutasító arckifejezéssel, amit azóta vett fel, amióta a piasztereket zsebre dugta. – Tessék türelemmel várni!

Most az orvos is megjelent az ajtóban.

– Már bemehet, a felesége felébredt, és látni kívánja!

Charles szívszorongva lépett be a rendelőbe. Cynthia egy heverőn feküdt, teljesen felöltözve, a haját igazgatta kis kézitükrében. Az arca sápadt volt, és a szeme körül mély, kékes árnyék húzódott.

– Drágám! – suttogta Charles. – Úgy féltettelek! Fáj…?

– Nem. Hiszen aludtam egész idő alatt.

– De egyszer nagyot sikoltottál! Borzasztó volt hallanom…

– Álmomban sikoltoztam. Rosszat álmodtam. Rettenetesen rosszat…

– Mit?

– Rólad…

Most odalépett a doktor. Minden bevezetés nélkül megfogta Cynthia kezét. Beidegzett mozdulattal rögtön a pulzusát fogta, és közben az órájára pillantott.

– Nos, a pulzus jó! – állapította meg. – Nyugodtan hazamehetnek, telefonálhatok taxiért. A lift elromlott, de ez az egy emelet semmi, szép lassan lesétálhat!

– Majd én leviszem – jelentette kis Charles – nem engedem menni!

– Dehogyis viszi! Felesleges az ilyen feltűnés! Szépen lemehet a saját lábán.

Cynthia végtelenül gyengének látszott, ahogy felkelt a heverőről. Az ápolónőre támaszkodott, aztán Charlesba kapaszkodott.

– Mehetünk… Már egészen jól érzem magam.

Charles nem törődött a doktorral, sem az esetleges feltűnéssel, semmivel a világon, felemelte Cynthiát, és a karjában vitte le a lépcsőn.

– Nem! Ne… – tiltakozott Cynthia erőtlenül, de Charles csak vitte.

A lépcsőházban nem jött senki, de az utcán, amíg a kaputól a taxiig azt a néhány lépést megtették, kínos feltűnést keltettek.

Az Abdel-Aziz Street délelőtti forgatagában meglehetősen szokatlan látvány volt, hogy egy európai kinézésű gentleman a karjában cipel egy jól öltözött hölgyet.

– Girl-napper![7] – kiáltotta el magát egy kerékpáros suhanc, mire a szemközti mozipénztár előtt ácsorgók izgatottan figyeltek fel.

– A nő tökrészeg, azért viszik – magyarázta egy hordárszerű ember az izgatottan érdeklődőknek.

– Angolok! Sok a pénzük, már délelőtt berúgnak! – jegyezte meg mély megvetéssel egy turbános férfi.

– Girl-napper! – sivított egy vékony női hang, mire egy öreg hölgy, aki az Üdvhadsereg egyenruháját viselte, odasietett hozzájuk, belebámult az arcukba, aztán elrikkantotta magát:

– Police! Police!

Közben Charles már beemelte Cynthiát, a taxiba, és óvatosan elhelyezte az ülésen.

– Indulhatunk! – parancsolta meg a sofőrnek, aki egy pillanatig tétovázni látszott, de aztán mégiscsak elindult. – Lassan hajtson! A hölgy beteg.

Ez olyan magyarázatféle volt, nehogy azt higgye, hogy valami nőrablás részesévé vált.

– Igaza volt a doktornak, nem lett volna szabad, hogy vigyél!

– Miért ne? Így legalább néhány embernek ingyen szórakozást nyújthattunk. Sőt nemcsak nekik, mert az üdvhadseregbeli vénkisasszony majd az összes társnőjének elmondja, milyen izgalmas nőrablás szemtanúja volt. Képzeld el azt a sok aggszüzet, milyen irigyen gondolnak majd rád…

Cynthia halványan elmosolyodott.

– Drágám, milyen jó látni, hogy már mosolyogsz! Ügy féltelek…! Fáj még valami?

– Semmi. Csak ez az éterszag borzasztó, ahogy lélegzem, még mindig érzem. Mintha az egész bensőm színültig tele volna éterrel.

– Nem csoda, hiszen azzal altattak el.

– Olyan furcsa volt… A doktor azt mondta, számoljak, ameddig csak bírok. Elszámoltam egészen tizenkettőig. Tizenháromnál már rémesen idegenül hatott a saját hangom, tizennégynél, tizenötnél pedig valahogy úgy, mintha nem is én mondanám, hanem egy telefonban hallanék egy távoli hangot… A tizennyolcat már minden erőmből kiáltottam, erre még pontosan emlékszem és mégis egész elhalóan jutott hozzám. Aztán nem emlékszem semmire, nem is éreztem semmit…

– Az a fő, hogy nem fájt. Mikor sikoltottál, annyira megijedtem, szerettem volna berohanni, és agyonütni a doktort!

– Álmomban sikoltottam. Olyan szörnyű álom volt… A teraszon álltam, a Nílus-parti teraszon, ahol olyan éles kék neonfény világít esténként. A fény egyenesen a szemembe sütött…

– Az a műtő lámpája volt, drágám!

– Lehet… de álmomban kék neonfény volt, és ebben a fényben fehér burnuszos, sötét arcú arabok jöttek, sokan, rengetegen, és hirtelen félni kezdtem tőlük. Álmomban még a fogaim is vacogtak a félelemtől. Tudtam, hogy valami borzalmas fog történni, és tényleg… Letakart hordágyat hoztak, aztán valaki felemelte a leplet, és…

– És akkor sikoltottál!

– Igen, mert aki a hordágyon feküdt, az… az…

– Nyilván halott volt?

– Igen.

– Nem is csodálom, élők inkább közlekednek más járművön, mint letakart hordágyon. Annál még ez a rossz taxi is különb!

– Igen… – suttogta Cynthia, és közelebb bújt Charleshoz.

Olyan jó volt érezni a közelségét, az ostoba álom teljesen felzaklatta. Nem, semmiképpen sem mondhatja meg neki, hogy az a halott a hordágyon ő volt. Ő, Charles… Már másodszor álmodik ilyesmit… Egyszer az esküvőjük előtt, és most megint… Miért van ez? Talán mert annyira szereti…

– Charles drágám, rettenetesen szeretlek!

– Minő meglepő közlései vannak, asszonyom! – tréfálkozott Charles. – Ezek után felkérem, hogy óvatosan karolja át a nyakamat, mert beviszem a szállodába.

– Nem, nem! Isten őrizz, megint ezt a feltűnést!

– De árt neked, ha most járkálsz!

– Dehogyis árt! Semmi az a pár lépés a liftig…

Ez alatt a pár lépés alatt legalább öt ismerősükkel találkoztak. Mintha mindazok a személyek, akikkel a hotelban megismerkedtek, éppen most tartották volna röpgyűlésüket a hallban.

Mr. és Mrs. Tompkins, az amerikai házaspár, egyenesen nekik rohantak.

– Hello! Nincs kedvük Luxorba kirándulni? Félóra múlva indulnánk!

– Nem, nem – tiltakozott Charles –, erről ma szó sem lehet!

– De miért nem? Az időjárás ma nagyon kedvez egy ilyen autótúrára!

– A feleségem kissé gyengélkedik – jegyezte meg Charles,

– Ugyan! Ezt el se hisszük – nevetett Mrs. Tompkins, és tréfásan hátba vágta Cynthiát.

– Több rúzst kell feltenni, mert tényleg sápadt – nevetett a férje.

Charles legszívesebben agyonütötte volna őket, de így csak faképnél hagyta.

– Borzalmasak!

A liftre várniuk kellett, a hatodik emeleten állt már jó ideje.

A francia újságíró, aki fontosnak tartotta, hogy időnként valami szellemeset, de egyúttal pikánsát mondjon, kijelentette, hogy a liftesfiú nyilván most vesz szerelmi leckét a hatodik emeleti szobalánytól.

Majd elővette óráját, hogy stoppolja az időt.

– Már lejöhetne az a lift! Mikor én ilyen fiatal voltam, mint ez a fiú, ennyi idő alatt már befejeztem egy szerelmi leckét…

Miután jót nevetett saját viccén, megkérdezte, nincs-e kedvük ma este a Sharia Elfi beyre jönni, van ott egy remek hely, a Parisiana. Arab ételkülönlegességek, állítólag remek!

– Majd máskor – ígérte Charles –, ma semmi esetre.

Eközben a hosszú svéd is felbukkant, akiről semmi mást nem tudtak, mint azt, hogy Gunnar Seltströmnek hívják, és nagyon rosszul bridzsel.

Most örömmel lépett hozzájuk, hogy Cynthiának egy csomó fényképet mutasson, tegnap készültek El-Gízában és a hosszú svédet ábrázolták, háttérben a Szfinxszel és a piramisokkal.

– Ezeket hazaküldöm a mamának Örebróba – magyarázta, olyan hangon ejtve a mamát, mintha iskolás fiú lenne, és nem ötven körüli, kopaszodó cellulózkereskedő.

Végre lejött a lift. Charles legtolakodóbb ismerőse, egy olasz filmes szállt ki belőle, akitől képtelenség volt megszabadulni, ha egyszer ráakaszkodott az emberre. Olyan peregve beszélt angolul, hogy az első pillanatban azt hihették, olaszul beszél, nápolyi kiejtéssel. Kis Balbó-szakállt viselt, rózsaszínűre manikűrözött kezével állandóan azzal a kis barna szőrpamaccsal játszott, amely úgy hatott az állán, mintha csak oda lett volna ragasztva.

A francia újságíró mélyen megvetette az olaszt, de ettől függetlenül őt is invitálta a Parisianába.

Végre beszálltak a liftbe. Cynthia már alig állt a lábán, egészen rádőlt Charlesra, aki szorosan magához ölelte.

A francia gyönyörködve nézte őket.

– Hát igen, ezt a röpke sétát, ami a bölcsőnktől a sírunkig vezet, a szerelem teszi elviselhetővé…

Végre kiszálltak a liftből, Charles a karjába kapta Cynthiát, és úgy vitte a szobába.

– Most azonnal lefektetlek, szépen, nyugodtan kell feküdnöd, azt mondta a doktor!

– Köszönöm – suttogta Cynthia erőtlenül.

– Legalább három napig. Majd én ápollak, rögtön kapsz egy hideg vizes borogatást, ezt is a doktor rendelte. Folyton melletted leszek, még mozdulni se engedlek! Az ebédemet is felhozatom, nehogy egy pillanatig magadra maradj!

Cynthia hallgatott. Végtelenül jólesett Charles gyöngédsége, ahogy lehúzta a cipőjét, óvatos ügyességgel lehámozta róla a harisnyáit, ráadta a hálóinget. Aztán hozta a borogatást is, egy ügyetlenül összehajtott, óriási díszzsebkendőt.

– Most pedig aludj, picikém – mondta, és betakarta, és nehogy fázzon, a másik ágyról is áthozta a paplant. – Nem zavar a világosság?

– De kissé…

Charles leeresztette a redőnyt. A szoba sötétségbe borult, csak egy keskeny résen tolakodott be az odakint szikrákat szóró afrikai napfény.

A keskeny fénycsíkban porszemek táncoltak, aztán Charles feje is ebben a fénycsíkban jelent meg felette.

„Milyen szőke a haja a halántékánál – gondolta Cynthia, és szerette volna megsimogatni, de olyan gyengeséget érzett, hogy képtelen volt felemelni a kezét. – Aludni – gondolta –, aludni…”

Még eszébe jutott, hogy ebben a sötétben Charles nem tud majd olvasni, de úgy látszik, nem is akart. Itt ül az ágy szélén, és fogja a kezét, igen, itt ül, nem mozdul mellőle. A fejét lehajtja a párnára, a feje mellé, az arcát mellé; s az éterszag lassan összekeveredik azzal a levendulaillattal, amely Charles simára kefélt hajából árad – megint szeretné megsimogatni, de tényleg nincs ereje, lassan elalszik.

Most nem álmodott semmit. Sokáig aludt, talán órákig, amikor a telefon éles csengése felriasztotta.

A hosszú csengetés úgy vágott bele a szoba sötétjébe, mint valami riadó. Charles felugrott mellőle, hogy hamar leakassza a kagylót, de már késő volt, az asszony felébredt.

Charles elfojtott magában egy gorombaságot, és igyekezett udvarias hangot használni.

– Hello! Itt O’Hara! Ki beszél?

– Hughes. Zavarlak?

– Nem. Nem éppen… Mi újság?

– Ezt éppen én akarom tőled megkérdezni! Voltál ott, ahová menned kell?

– Hová kell mennem?

– Ne tréfálj, kérlek, tudod jól… A Kit-Katbe!

– Még nem jutottam el…

– Akkor ma odamész!

– Ma teljesen ki van zárva!

– Odamész! Semmi ellenvetést nem fogadok el!

– A feleségem beteg, és…

– Fogadj ápolónőt, neked tudtommal más feladataid vannak!

– Kérlek, csak két napig légy türelemmel!

– A türelmem elfogyott. Ma odamész! Ezt nem, mint barátod mondom, hanem mint feljebbvalód közlöm! Ellenvetésed nem lehet! Ez parancs! Megértetted?

– Meg.

A készülék kattant, Charles is, Hughes is egyszerre csapták le a kagylót. Cynthia közben teljesen felébredt.

– Hughes volt, ugye? – kérdezte.

– Igen.

– Kissé barátságtalan voltál hozzá… Miért?

– Nagyon erőszakos! Ma este el kell mennem hozzá egy hivatalos ügyben.

– Milyen ügyben?

– Ne törődj vele, drágám! Nem érdekes… Az bánt, hogy itt kell hagynom téged, és Hughes ezt nem látja be, de hát mit csináljak… Megjegyzem, valóban halaszthatatlan az ügy – tette hozzá. – A Near-East News főszerkesztője van itt, szóval komoly megbeszélés lesz…

– Hughesék lakásán?

– Igen… Azt hiszem… – tette hozzá bizonytalanul.

XVII.

Asurah öltözője nem volt sokkal nagyobb valami ketrecnél. A hosszú folyosóról csupa ilyen keskeny, szűk helyiség nyílott, itt szorongtak az artisták és a táncosnők.

A Kit-Kat igazgatója minden évben megígérte, hogy új öltözőket építtet, vagy legalábbis ezeket kibővítteti, de aztán rendszerint meggondolta magát, inkább új üvegparkettot csináltatott, meg újabb páholyokat az erkélyre.

– Végtére is a publikumból élek! – mondogatta, és ebben neki volt igaza.

A szűk öltözőkben tovább folyt a veszekedés, volt úgy, hogy öt-hat lányt is beszorítottak egy helyiségbe, ezek még látogatókat is fogadtak, ilyenkor aztán parázs botrányok játszódtak le, amelynek eredménye az lett, hogy az igazgató óriási táblát akasztott ki:

AZ ÖLTÖZŐKBE IDEGENEKNEK BELÉPNI

TILOS!

Ez persze semmit sem jelentett Asurahnál, most is ketten üldögéltek a tigrisbőrrel letakart keskeny kereveten: Az egyik férfi egészen fiatal volt, hófehér burnuszt viselt, mely még jobban kiemelte bőre sötétbarna színét. Arcvonásai annyira hasonlítottak Asurahéhoz, első pillanatban felismerhette bárki, csak testvérek lehettek. A másik férfi európai öltözékben volt, kétsoros kockás zakót viselt, divatos nyakkendője valamelyik Madabegh Street-i kirakat legfeltűnőbb darabja lehetett, de a kezében fezt szorongatott, ő is muzulmán volt.

A piros fezt idegesen gyürködte a kezében, barna ujjai körül csavargatva a bojtját. Halk, fojtott hangon vitatkoztak, és ez a vita Asurahot a végletekig felbosszantotta, bár nem szólt bele a beszélgetésbe, a tükör előtt festette magát. Éppen a szempilláinál tartott, de a kis ecset megremegett a kezében és a fekete festék a szemén elmázolódott.

– Elegem van belőletek! Menjetek ki, idegesít, hogy itt ültök!

– Csak öltözz nyugodtan – mondta a burnuszos, és halkan tovább vitatkozott.

– Meztelenül álljak az orrotok előtt?

– Miért ne? Az ilyen ringyó, mint te…

– Ne beszélj így… – csitította a barátja. – elvégre a testvéred, és nagyon is sokat tett már érted! És értünk is – tette hozzá, majd belekarolt a humuszosba és az ajtó felé vezette. – Elszívunk kint egy cigarettát.

Asurah közben ledobta a kimonót, és anyaszült meztelenül állt a tükör előtt.

Egy tégelyt vett elő és fényes, aranyporszerű púderral kezdte behinteni a testét. Ettől hatott úgy színpadi világításban, mint egy megelevenedett bronzszobor. Melle és combjai már készen volt, mikor hirtelen ráunt és a berber nő után kiabált:

– Zulejka! Zulejka!

Az öltöztetőnőt az előbb kidobta, mert nem akarta, hogy füleljen a férfiak beszélgetésére, de már visszajöhetett volna.

– Zulejka! – kiabálta türelmetlenül, de az asszony nem jött, Asurah úgy, ahogy volt félig bekenve aranyporral, teljesen meztelenül kinyitotta az ajtót, és kinézett a folyosóra.

A folyosón nagy garral éppen a japán kerékpárosok jöttek.

Most volt vége a számuknak, a nézőtérről még idehallatszott a tapsorkán.

Sing-Csu és két társa óvatosan tolták maguk előtt csoda kerékpárjukat, sárga arcuk fürdött a verítékben.

Az egyik kis sárga ember, Asurahot megpillantva, egy pillanatra rajta felejtette a tekintetét, de ez a pillanat elég volt arra, hogy kerékpárjával az ajtó előtt álló arab fiatalember lábán átgázoljon. A kis japán alázatosan hajlongva ezerszeresen bocsánatot kért, közben még egy pillantást vetett a meztelen lányra, és nekiment Miss Blackhurst csoda kutyájának. A miss és kutyája a folyosón várakoztak, mert rögtön az ő számuk következett. A miss még elszívott egy cigarettát, a kutya pedig megevett egy-két kockacukrot.

A zenekar divatos számokat játszott, ezekre a közönség szívesen táncolt.

Miss Blackhurst olyan megvető arckifejezéssel álldogált, mint egy királynő, aki a közönséges csürhe közé keveredett. Mindenkit lenézett, aki nem volt angol, és minden nőt utált, aki fiatalabb volt nála. Legjobban Asurahot utálta, a szemérmetlen Asurahot, aki képes meztelenül kiállni az öltöző ajtajába.

Pfuj! És ez a nő hódította el a fiúját, a fiút, akit talán még a kutyájánál is jobban kedvelt.

A fiú éppen jött, a túlsó folyosó végén lévő öltözőjéből. Hófehér trikót viselt, mellén feltűnő betűkkel virított: Hurrican.

Ő volt a Hurrican fiúk közül a legügyesebb, nyilván nemcsak a trapézon, de a szerelemben is…

Ahogy meglátta Asurahot, vidáman üdvözölte, Miss Blackhustnek elfelejtett odaköszönni. Az ajtóban ácsorgó férfiakra rá sem nézett, az egyikről tudta, hogy Asurah fivére, a másik se érdekelte különösebben.

– Jó, hogy jössz! Zulejka nincs sehol, púderozd be a hátamat!

– Szívesen! – mosolygott a fiú –, de előbb kicsit bezárjuk az ajtót…

– Nem! Most ne…

– Miért? Csak félóra múlva kezdődik a számod, az enyém meg a szünet után!

– Nem… Itt áll a fivérem az ajtóban…

– Fütyülök rá!

– Nem… Akkor nem tudok rendesen táncolni… Tegnap is mintha ólomból lett volna a combom. Majd műsor után… Jó?

– Nem jó, mert megőrjítesz, és most rögtön akarlak!

Türelmetlen mohósággal magához ölelte a lány meztelen testét. Fehér trikója csupa aranypor lett, de nem törődött vele.

– Zárd be az ajtót – suttogta rekedten.

– Jó…

Asurah az ajtóhoz lépett, és kihívó hangon szólt oda a fivérének:

– Légy szíves, néhány percig ne zavarj!

– Látod, milyen ringyó… – jegyezte meg ez, és a legszívesebben kiköpött volna.

De mit akar ezzel a Hurrican boyjal? Ennek még pénze sincs, ami gázsit kap, elissza. Az előbb a söntésben láttam, ahogy tisztán issza a whiskyt.

– Az az ő baja – jegyezte meg Hasszán. – Inkább félretenné arra az időre, ha majd kiöregszik.

– Az még messze van! Ez a pökhendi kölyök nincs több húszévesnél!

– Legszívesebben belerúgnék, mint tegnap Miss Blackhurst kutyájába! Nézd csak a pofáját!

– A kutyáét vagy a missét?

– A missét. Hogy lenéz ez minket! Csak söpredék vagyunk a szemében, semmi egyéb!

Az arca eltorzult a gyűlölettől, de Miss Blackhurst mindebből nem vett észre semmit. A cigarettáját már elszívta, és most elindult a színpadra, mert a zenekar már elkezdte a Mexico-wayt, amelynek dallamára a csodakutya bemutatja a különböző csodáit. Egyetlen pillantást sem vetett Asurah öltözőjére, pedig tudta jól, hogy a zárt ajtó mögött mi történhet.

– Go on Darlint! – szólt a kutyájának.

A folyosó végén magas, jóképű fiatalemberbe ütközött. Szemlátomást idegen volt az öltözők tájékán, és valakit kereshetett, mert minden ajtón elolvasta a kiszögezett névjegyet.

– Kit keres? – kérdezte meg, találomra angolul.

– Miss Asurahot – mondta a csinos fiatalember. – Jó helyen járok?

– Nagyon jó helyen – jegyezte meg megvetéssel Miss Blackhurst. – A folyosó végén az utolsó ajtó!

– Many thanks![8]

Most egy magyar ruhás lány szaladt végig a folyosón, piros csizmájának sarka kopogott a deszkapadlón. Egy mosolygós pillantást vetett az ismeretlen férfira, aztán eltűnt egy ajtó mögött.

A folyosó itt kettéágazott és a férfi egy pillanatra tanácstalanul megállt. Ez volt az a pillanat, amikor Ahmed észrevette. Hírtelen megszorította a barátja kezét.

– Itt van! Ő az! – mondta izgatottan. – Mégis eljött, már nem is reméltük… És pont most kell neki bezárkóznia ezzel a Hurrican kölyökkel…

A férfi közben odaért. Az angolok egykedvű arckifejezésével keresztülnézett az ajtó előtt ácsorgó két arab férfin. Elolvasta az ajtóra kitett névjegyet, aztán bekopogott.

– Ki az? – hangzott belülről Asurah hangja.

– Charles O’Hara.

– Ó, maga az? Igazán örülök! De egy kis türelmet kérek, éppen öltözöm.

– Kérem! Csak ne zavartassa magát… hangzott odakintről a férfi udvarias hangja.

Asurah felugrott a tigrisbőrről, kitépve magát a fiú öleléséből. Ujját az ajkára téve figyelmeztette, nehogy megszólaljon.

A fiú az ölelés hevétől elszédülve azt sem tudta, hogy mi történik tulajdonképpen. Mi az? Valaki jött, és neki el kell tűnnie…

De hogyan?

Asurah az ablak felé mutatott – szóval ott másszon ki.

Az öltöző végében vakablakszerű nyílás volt, eddig észre sem vette. Hová nyílik vajon? A hátsó épületre, ahol egy garázs van és szerelőműhely, biztosan be van zárva, ki sem tud majd onnan jutni…

Egy pillanatig tétovázva nézett Asurahra, majd hirtelen elfutotta a düh. A befejezetlen ölelés láza vad haraggá gerjedt benne, legszívesebben megütötte volna a lányt.

Mit képzel? Hogy merészeli ezt megcsinálni vele? Vele, amerikai férfival egy ilyen arab ringyó! Egyszerűen kidobja valaki más miatt.

Asurah megérezte, hogy mi mehet végbe a fiúban. Hozzásimult, és a fülébe súgta:

– Drágám, ne haragudj! Majd mindent megmagyarázok! De most tűnj el! Nem kell félned, nem magas az ablak, félemelet sincs…

Félni? De hát mit gondol Asurah, és ha kétszer olyan magasan lenne! Hurrican, a levegő király, játszva leugrik…

Meglehetősen nagy zajjal kinyitotta az ablakot, egy pillanatra lenézett a sötét mélységbe, aztán fél kézzel a párkányt fogva, egyetlen mozdulattal kilendült.

Asurah ezalatt lázas gyorsasággal rendbe hozta az arcát. Száján elkenődött a rúzs, haja zilált volt, de pillanatok alatt megfésülködött, felvette a jelmezét is, az arany és piros flitterekből készült parányi melltartót és nadrágot. A piros tüll-lebernyeget is maga köré csavarta: a színpadon a tánc hevében fog lehullani róla.

– Kész vagyok! – szólt ki. – Már bejöhet, Mr. O’Hara!

A férfi be akart nyitni, de az ajtó zárva volt. Asurah odaugrott és kinyitotta.

– Egészen elfelejtettem, hogy ráfordítottam a kulcsot – mosolygott a férfira.

Charles is mosolygott, igyekezett természetesen viselkedni, mintha nem vette volna észre, hogy valaki éppen most tűnt el a helyiségből. Az öltöző ablaka nyitva volt, az tehát a vészkijárat innen…

– Kedves, hogy eljött! Már azt hittem, megfeledkezett az ígéretéről.

– Nem vagyok feledékeny, de, még ha az lennék is, magát Miss Asurah, képtelenség elfelejteni!

– A táncomat, vagy engem?

– Maga és a tánca, azt hiszem, egyek! Már alig várom, hogy a tűztáncában gyönyörködjek!

– Még húsz perc van addig! Rágyújthat egy cigarettára, vagy ha nagyon kedves akarna lenni, bepúderozhatná a hátamat ezzel az aranyporral.

– Szívesen. De félek, ügyetlen vagyok az ilyesmihez…

– Olyan egyszerű az egész! Ezt az óriási pamacsot bemártja, és végigsimít vele néhányszor, amíg egyenletesen aranyszínű leszek.

Levette a tüllköpenyét, és megállt a férfi előtt. Meztelen, világosbarna bőrén itt-ott még csillogott az aranypor.

– Nos, nem meri? – kérdezte kihívóan, és merészen belenézett a férfi arcába. – Szeretem az ilyen világos szemeket – közölte hirtelenül. – Lehet, hogy csak ezért tetszik nekem! Nézze, az én szemem koromfekete. Nézzen bele, ha nem fél, hogy megbabonázom.

– Nem vagyok túlságosan ijedős – mosolygott Charles, és rágyújtott egy cigarettára. – De a púderozást nem vállalom, mert úgy látom, ez az aranypor fog, és a fehér szmokingomat aranyozás nélkül szeretem viselni.

– Maguk, angolok olyan kényesek az ilyesmire!

– Megszoktuk. Egy gentleman este tíz után csak kifogástalan szmokingban jelenhet meg.

– És mondjuk, ha maguknál egy kis gentleman születik, és véletlenül este tíz után jelenik meg, az már szmokingban jön a világra?

Charles elnevette magát.

– Hát nem éppen! Pár évnek el kell telni, amíg belenevelődik mindaz, ami…

– Ami a világ uraivá teszi magukat – tette hozzá Asurah, és lassú mozdulattal púderozni kezdte a hátát.

– Gyűlöl minket?

– Hogy érti ezt? Magukat…? Maga egy rokonszenves angol, örülök, hogy megismertem, és Örülök, hogy tetszem magának. Vagy nem tetszem?

– Akkor nem lennék itt… – mondta Charles, és a hangja olyan meggyőző volt, mintha nem Hughes parancsa, hanem a vágy hajtotta volna ide.

– Szóval tetszem – mondta Asurah, és egy pillanatig kéjesen nyújtózva, félig lehunyt szemekkel figyelte a férfi arcát. – Akkor igazán mindegy lehet magának, hogy általában miként vélekedem az angolokról. Én csak egyszerű arab lány vagyok, nem értek a politikához, én a tánchoz értek, és egy kicsit talán a szerelemhez… Ahhoz viszont maguk nem értenek, a jól szabott szmokingjuk alatt hideg szív dobog…

Most váratlanul Charleshoz simult, keze egyetlen mozdulatával benyúlt a szmoking kivágásába, selyemingén kinyitott egy gombot, és tenyerét a szívére szorította.

Forró kezének simogató mozdulata a férfi hűvös bőrén különböző hatással volt rájuk.

Asurah, akiben még nem hűlt le az előbbi megzavart ölelés láza, hirtelen kigyúlt, és nem bánta volna, akármi történik a következő percben… Egy pillanatra egészen kiesett a szerepéből, és nem gondolt semmire.

Charles viszont megdöbbent attól, hogy mégis hat rá ez a lány.

– A szívvizsgálatot talán hagyjuk máskorra – mondta mosolyogva, és Asurah kezét lefogta, aztán megsimogatta a gyűrűkkel teleaggatott kis kezet. – Szép gyűrűi vannak, és úgy látom, értékesek is!

– Értékes barátaimtól kaptam őket… Egy-egy táncom emlékére…

– Ezek szerint én értéktelen barátja leszek, mert nem fogok gyűrűt venni magának, Miss Asurah!

– Magától nem is fogadnék el semmit…

– Miért? Ezek kik voltak, akiktől elfogadott?

– Az egyik francia volt. A másik egy görög. Még nem felejtett el, időnként ír nekem.

– Angolul?

– Dehogy. Görögül meg franciául.

– Maga ennyi nyelven ért?

– Kell. A mi Kairónk már olyan nemzetközi, hogy egészen meglepő, ha valaki arabul szólal meg.

– Ez különösen hangzik…

– Lehet. De én magam is egészen különös lány vagyok. Néha más dolgokra is gondolok, nemcsak a táncra és a szerelemre…

Charles ránézett, és nem tudta, mit gondoljon. Asurah nyílt kártyákkal játszik…? így még jobb, mindenesetre egyszerűbb.

– És mik azok a dolgok? Szeretnék belelátni magába, Miss Asurah, és szeretnék nagyon sok mindenről beszélni magával. Félek, nem a helyes úton jár…

– Az lehet. De ki tudhatja vajon, melyik a helyes út? Én igazhitű vagyok, az én utam az iszlám…

– Milyen iskolát végzett?

– Iskolát? Minek? Háremben voltam, ott megtanultam írni, olvasni. A Koránt olvastuk.

– De most már mást is olvas, ugye?

– Hogyne, mindent. Még angol újságokat is. Például a Near East News-t.

– Tudta rólam, hogy újságíró vagyok?

– Persze, Mr. Hughes megmondta.

Kopogtak.

– Maga következik! – hallatszott kintről, majd a biztonság kedvéért benyitott egy vöröses, izzadt arcú ember, aki lehetett ügyelő, de a koszos vászonkabátja után ítélve díszlettologató is.

– Készen van? – kérdezte cseppet sem udvariasan, rosszalló pillantást vetve Charlesra, aki ahelyett, hogy a nézőtéren ülne, feltartja a szereplőt.

– Készen vagyok, láthatja!

Asurah magára csavarta a piros tüll-lebernyeget, és máris indult.

– Maga menjen itt balra, Mr. O’Hara! Az a kis ajtó egyenesen a páholyokhoz vezet. Ha vége a számomnak, átöltözöm, és beülök magához. Ihatunk valamit. Akarja…?

– Természetesen.

– Tehát viszontlátásra! Ma este magának táncolok.

– Na, gyerünk, a zenekar már belekezdett! – mormogta az izzadt arcú, és egy kék kockás zsebkendővel megtörölte a homlokát. – Mi van itt ma! Csak méreg és bosszúság! A Hurrican boy lesántult, elmaradt a számuk.

– Mit mond? Mi van a Hurrican boyjal?

– Kificamította a bokáját, de maga ne ezzel törődjön! Induljon!

XVIII.

Éjfél volt, amikor Cynthia felébredt. Charles még nem volt itthon.

Cynthia felgyújtotta a villanyt, nehogy ismét elaludjon. Nyugtalan, zavaros álmok gyötörték, úgy látszik, ez még az éter hatása.

Álmában megint a burnuszos, sötét arcú arabokat látta, aztán meg arra riadt fel, hogy a szomszédos benyílóban valaki járkál. Halk, osonó léptek voltak, ahogy a bennszülött szolgák járnak, zajtalanul.

De Cynthia mégis felriadt a léptekre.

Felült az ágyában, és a következő pillanatban a rémülettől megdermedt. A benyílóba, ahol sohasem húzták le a redőnyt, élesen besütött a hold és egy fehér burnuszos alakot világított meg, aki Charles íróasztalán motoszkált. Kezében kis zseblámpát tartott, a lámpa sárgás fénye ide-oda ugrált az íróasztalon.

Aztán kialudt a lámpa és az alak is eltűnt…

Cynthia ismét felnyitotta a szemét, és most már rájött, hogy megint álmodott. Persze, hogy álmodott. Kijönne ide éjnek idején Charles íróasztalában keresgélni? És mit…? Legfeljebb néhány megkezdett cikket találna, amelyre ha nagyon kíváncsi majd elolvashatja a Near East News-ban. Vagy mégsem álmodott?

Határozottan hallotta a lépteket és világosan látta a fehér burnuszos ember hátát, ahogy az íróasztal fölé hajol. Az is lehet, hogy valamelyik szolga volt, úgy vélte, nincsenek itthon, és beosont cigarettát lopni.

Cynthia végképp felébredt, és átment a benyílóba. Végtelenül gyengének érezte magát, az egyik kezével az ajtófélfába kapaszkodott, mert úgy érezte, elesik.

Felkattintotta a villanyt. Az íróasztalon nem volt nyoma, hogy itt járt valaki. Charles írógépe pontosan középen állt, mellette néhány ív kikészített kéziratpapír, a hamutálca mellett egy doboz bontatlan egyiptomi cigaretta.

Nem, itt nem járt senki, állapította meg Cynthia. De az egyik fiók félig nyitva volt. Furcsa… Charles be szokta zárni a fiókokat, de lehet, hogy ma éppen nyitva felejtette. Olyan ideges volt, amikor elment Hugheshoz. Nem szívesen ment, az biztos. Éppen most, amikor egyáltalán nem akart elmozdulni mellőle.

– Ahogy tudok, hazasietek, drágám,, még éjfél előtt… – ezt mondta.

De éjfél már rég elmúlt és Charles még nincs itthon…

Cynthiát megint az a különös rossz előérzet kerítette hatalmába.

Miért nem jön Charles? Már fél egy van. Hírtelen ötlettel felhívta Hughes lakását. Ha meghallhatja Charles hangját, mindjárt el fog múlni ez a rossz érzése. Nem akarta zavarni a megbeszélésben, csak egyetlen pillanatig akarta hallani a hangját.

A központ eléggé sokára kapcsolt.

Végre! Jelentkezik a szám!

– Hello! Itt Hughes ügyvéd úr lakása.

– Ki van a telefonnál?

–A szobalány.

– Hello! Itt Mrs. O’Hara! Legyen szíves a férjemet egy pillanatra a telefonhoz hívni!

– Kit, kérem?

– Mr. O’Harát! Ott van maguknál egy magas, szőke fiatalember!

– Itt, kérem, nincs senki.

– Senki? Nem értem! Küldje akkor Mr. Hughest a telefonhoz!

– Nincs itthon, azt hiszem, moziba mentek az úrnőmmel együtt. Csak a gyermekek maradtak itthon, de ők már alusznak.

– És nem is volt ott Mr. O’Hara? Nem járt senki maguknál ma este?

– Nem, kérem. Senki…

– Köszönöm.

Cynthia letette a kagylót, és visszafeküdt az ágyba. Egy pillanatig úgy érezte, hogy megbolondult. Nem tudott gondolkodni.

Mi ez? Charles hazudik…? Miért, mi oka lehet rá? Hová mehetett?

Most már olyan türelmetlenül várta, hogy majdnem sírt a türelmetlenségtől. Csak már jönne, jönne és mondaná meg, hogy hol volt. Hol?…

Háromnegyed kettő volt, amikor Charles megjött. Cynthia úgy figyelt minden neszre, hogy amikor megállt a lift az emeleten, és becsapódott az ajtó már tudta, hogy csak ő lehet. Pedig laktak még néhányan ezen az emeleten.

Tényleg Charles volt. Nagyot nézett, hogy a villany ég, és Cynthia, ahelyett, hogy aludna, ül az ágyban.

– Drágám, miért vagy ébren? Csak nincs valami bajod…?

– Semmi! Csak aggódtam érted! Azt mondtad, éjfélre megjössz…

– Nem lehetett, drágám! Hughes erőszakos ember, mostanáig tárgyaltunk, nem hagyhattam ott őket.

– Kiket?

– Hughest és a főszerkesztőt. Komoly dolgokról volt szó.

– Hughes lakásán tárgyaltatok?

– Természetesen. Hiszen mondtam neked, hogy odamegyek.

– Igen. Mondtad.

Cynthia lehunyta a szemét, mintha aludni akarna. Nem tudott most ránézni Charlesra. Hazudik… De mi oka lehet rá? Hol lehetett…?

Valami titok lappang itt, valami, amire rá kell jönnie, mert különben megőrül. Legegyszerűbb lenne, ha most azt mondaná: „Nézd, te nem voltál Ott, tudom, mert az előbb odatelefonáltam” Vajon mit válaszolna...?

Charles leült az ágya szélére. Cynthia nézte a szmokingját, mi ez az aranyszínű por a vállán?

– Mivel kented össze magad?

Charles odaáll a tükör elé, de nem lát semmit: Majd leveszi a kabátot, hogy közelebbről megnézze.

– Fogalmam sincs! Talán a taxiban ragadt rám…

– Taxin jöttél?

– Persze. Hughes elég messze lakik, és siettem, hogy minél előbb nálad legyek! Most rögtön kapsz egy borogatást, picikém…

Kiment a fürdőszobába, és csakhamar hozta az összehajtogatott, vizes zsebkendőt.

– Nem kell. Köszönöm.

– De igen. Azt akarom, hogy mielőbb meggyógyulj, és ez jót tesz neked, drágám!

– Nem!

– Cynthia, picikém, ne légy ilyen önfejű! Mi van veled? Imádlak, és minden perc, amivel később gyógyulsz meg, borzasztó nekem.

Megsimogatta az arcát, aztán nagyon szelíden, nagyon gyengéden megcsókolta.

„Lehet az, hogy nem szeret? Lehet, hogy ezt is csak hazudja… Nem, az lehetetlen” – gondolja Cynthia rémülten, és magához szorítja a férfi kezét.

– Jő, hogy már itthon vagy! Ma úgy akarok aludni, hogy egész éjjel fogod a kezem. Még álmomban is érezni akarom, hogy mellettem vagy Charles!

Charles igen elégedett volt az eredménnyel, amit már az első este elért Asurahnál. A táncosnő sokkal közlékenyebb volt, mint ahogy egyáltalán remélni merte. Különösen, ha ivott.

A harmadik pohár pezsgő után már olyan kérdésekre is válaszolgatott, bár igen óvatosan, kissé húzódozva, hogy Charlesnak az az érzése támadt Asurah sejt valamit, és egyenesen csapdába akarja csalni.

De nem. Asurah egyszerűen buta, és megszédült attól, hogy egy férfi nem hódol be azonnal egzotikus szépségének.

– Van kedve táncolt? – kérdezte, és máris húzta magával az üvegparkettra.

Charlesnek egyáltalán semmi kedve nem volt. Ráadásul még ismerősöket is látott, a páholyokból csodálkozó arcok meredtek rá, rájuk volt írva a megrökönyödés – mi az? O’Hara itt táncol, ahelyett, hogy a feleségével lenne…?

Ha Cynthiára gondolt, összeszorult a szíve. Szegényke, rosszul van, és nem lehetek mellette. Ez a konok Hughes rákényszerítette erre a dologra. De legalább sikerüljön!

Asurah mindenesetre könnyebb dió, mint gondolta. Hamarosan megoldódik a nyelve, csak el kell találni a megfelelő hangot. A bátyjáról persze nem beszél, sőt olyasmit mondott, hogy nincsenek testvérei.

Nem sejtheti, hogy már azt pontosan tudják, hogy a röpcédulák egy El-Rifay Mosque mögötti kis nyomdában készültek, ahova Asurah is bejáratos.

Teljesen gyanútlannak tűnik, remélhetőleg hamarosan kikottyant egyet-mást. Most azonban csak a szerelemről beszél. Tánc közben úgy simul-tapad, hogy az, egyenesen kínos. Ha nem szeretné úgy Cynthiát, vajon kínosnak találná-e, kérdezte magától Charles. Valószínűleg nem. Lehet, hogy a mai éjszakát vele töltené…

Asurah csupa szenvedély, nem lehet unalmas szerető, az biztos… Tánc közben szorosan magához öleli. Úristen, hogy ölelhet ez az ágyban…?

Ez az aranypor, úgy látszik, meglehetősen tapad, a fehér szmoking válla csakúgy ragyog tőle, kellemetlen!

Fél egykor búcsúzott el a táncosnőtől.

– Miért siet ennyire? Szeretném, ha hazakísérne – mondja Asurah. – A Nílus-parton lakom, gyalog elsétálhatnánk. Oly szép, holdas az éj…

– Sajnálom, miss Asurah, de ma nem. Már éjfélre vártak.

– Ki? Biztosan a barátnője?

– Nincs barátnőm – válaszolja Charles, és élvezi, hogy végre igazat is mondhat.

– Nem hiszem! Egy ilyen férfinak, mint maga, biztosan van!

– Higgye el, hogy nincs! Igazat mondok.

– Hát akkor kik várják?

– Barátaim a klubban – hazudja Charles.

– Kik a barátai? Milyenek?

– Hogy érti ezt? Az egyik alacsony és szőke, a másik szemüveges, magas, a harmadik stuccolt bajuszt visel, és szereti a sört.

Asurah elnevette magát.

– Tudja jól, hogy nem így értettem. Hogy kik? Angolok?

– Nyilván. Mi, angolok, legjobban érezzük magunkat honfitársaink között.

– Akkor miért velem tölti az idejét? Annyi csinos angol nő van Kairóban.

– Egyik sem olyan, mint maga, Asurah! És maga mindegyiknél jobban tetszik.

– Ha annyira tetszem, miért nem kísér haza? Feljöhetne hozzám, a Hotel Tutenkamenben lakom, még iszunk valamit, van ginem otthon. És táncolok magának, ha akarja… Csak magának, egyedül magának… Nos?

– Holnap, Asurah! Holnap majd hazakísérem…

Ezt persze kár volt megígérnie. Semmiképp sincs kedve felmenni abba a kétes szállodába és kettesben lenni vele. Asurah egyszerűen felajánlkozik majd, és annál ostobább helyzet, mint József és Putifárné, egyáltalán nem létezik.

A félhomályos páholyban is már rettentően kínos volt. Asurah csókokat vár és merész közeledést, nyilván ezt szokta meg. De lehet, hogy éppen tartózkodó viselkedése izgatja Asurahot, és mindent meg fog tenni, hogy meghódítsa a hűvös angolt.

Mindenről beszélget vele, bebizonyítva, hogy nemcsak a tánchoz és a szerelemhez ért… Viszont most már arra lesz kíváncsi, hogy hűvös angol ért-e a szerelemhez…?

Nos, ezt nem fogja megtudni, az biztos. Ma este még elmegy a Kit-Katbe, még egy szép virágcsokrot is küld. Még délután megrendeli, az Ibrahim pasa utcán van elég virágüzlet. Persze telefonon is megrendelhetné, de Cynthia valószínűleg csodálkozna, hogy virágot küldöz egy egyiptomi táncosnőnek.

Egyszer majd elmeséli ezt is Cynthiának, ha lejárt a megbízatása, ha ismét szabad ember lesz. Most köti a titoktartás, de ha nem kötné, akkor sem izgatná vele Cynthiát…

Ma mintha gyengébb lenne, és feltűnően sápadt, bágyadt. Nem eszik, csak fekszik lehunyt szemekkel, de nem alszik. Időnként felnéz, és kék sugarú szeme mintha szomorúan csodálkozna rá.

– Drágám, fáj valami? Hívjak orvost?

– Nem, nem…

– Mi van veled, drágám? Még sohasem voltál ilyen szomorú.

– Majd elmúlik, Charles!

Megsimogatta a férje haját, de közben könnybe lábadt a szeme.

– Imádlak, Cynthia! Úgy fáj, hogy ilyen szomorúnak látlak, nem hittem, hogy ennyire fog bántani a dolog… Majd lesz gyerekünk, amikor már nem kell utazgatnunk. Remek fickó lesz, Charlesnak nevezzük majd. Aztán utána kislány következik, természetesen Cynthia lesz a neve. Megjegyzem, egy tudományos könyvben olvastam, hogy az első gyerekek mindig rosszul sikerülnek. Remélem, ez megnyugtat. Egy iskolatársam első gyerek volt, onnan tudom, mert még négy öccse volt, csupa remek fickó, rögbibajnokok, ő maga viszont kész hülye. Tetejében kancsalított és amellett lopott.

Cynthia halványan elmosolyodott.

– De Charles, elfelejtetted, hogy te magad és én is első gyerekek vagyunk!

– Ja igaz! Erre nem gondoltam! Illetve ez nem számít, mert nekünk nincsenek testvéreink.

– És honnan tudod, hogy nálunk lesz még több? Hátha nem?

– Cynthia drágám, ilyesmiben ne törd a fejecskédet… Hacsak nem határozod el, hogy végérvényesen kitiltasz a hálószobádból…

Cynthia megint mosolygott. A rossz érzése, amitől tegnap óta nem tudott szabadulni, lassan alábbhagyott. Charles szereti, és biztosan valami különös oka volt arra a hazugságra. Port-Szaídban is elment esténként, és kissé zavaros válaszokat adott. Lehet, hogy hivatalos titok, esetleg politikai ügy. Nem, nőügy semmi esetre…

Charles imádja, ezt az imádatot érezni maga a boldogság.

De este fél tíz felé megint öltözik. Másik fehér szmokingot vesz fel, a tegnapit valami aranypor összekente.

– El kell mennem, drágám! Gondolhatod, mennyire nem szívesen hagylak itt! De ez a Hughes-ügy halaszthatatlan.

– Megint Hughes lakásán lesz a megbeszélés?

– Lehet… azaz, nem valószínű…

Charles most a nyakkendőjével babrált a tükör előtt. Zavarban volt, látszott, hogy szívesen mondana valamit, de aztán mégis meggondolja, és hallgat.

– Szóval, hová mész?

– Egy megbeszélésre. Nézd, annyit elárulhatok neked, hogy nagyon komoly dologról van szó… Az egész karrierem függ tőle. A jövőnk, Cynthia… Később majd sok mindenről beszélek neked, amiről most még nem szólhatok nyíltan.

– Jól van, Charles, nem is kérdezek semmit. De most már bevallom neked, miért voltam egész nap olyan szomorú.

– Miért?

– Éjjel felhívtam Hughes lakását, és a szobalány azt mondta, nem vagy ott, és nem is voltál…

– Igaz. Nem voltam.

– De miért hazudtál?

Charles lehajtotta a fejét. Mit válaszoljon…? Mit mondhat? Soha olyan közel nem volt ahhoz, mint ebben a pillanatban, hogy elárulja Cynthiának a megbízatását. De nem tette. Nem tehette meg.

– Drágám, egyszer majd megtudod! Majd eljön az ideje annak is… Egy politikai ügyben dolgozom, többet nem mondhatok. Higgyél nekem, és ne kérdezd most sem, hogy hová megyek. Nem Hugheshoz…

– De hiszen ő telefonált neked tegnap, nem?

– Persze hogy ő. Fontos szereplője ennek az ügynek, és nekem alkalmazkodnom kell hozzá. Ennél többet aztán nem árulhatok el, ez is több volt, mint a megengedett. Most pedig megyek! Aludj, drágám, még adok neked éjszakára egy borogatást, jó?

– Jó… – mondta engedelmesen Cynthia.

Charles gondosan betakarta, megcsókolta, elbúcsúzott. Az ajtóból még egyszer visszafordult.

– Imádlak, és sietek haza…

Cynthia eloltotta a villanyt, de rövid idő múlva ismét meggyújtotta. Semmi álmosságot nem érzett, tudta, képtelen lenne most elaludni.

Inkább olvas. Charles egy csomó magazint hozott délután, még hozzájuk sem nyúlt. Férje idekészítette a kis asztalra, mielőtt elment.

Már jó ideje olvasott, amikor megszólalt a telefon. A készülék a benyílóban volt, Cynthia kikelt az ágyból, pongyolát kapott magára – ki lehet ilyenkor, töprengett, talán Charles telefonál haza.

De nem.

Mrs. Topkins volt, az amerikai asszony, akit Charles ki nem állhatott.

– Drágám, zavarom?

– Nem! Még nem aludtam.

– Oké! Akkor bejövök magához egy pillanatra, tudom, egyedül van. Mr. O’Harát láttam elmenni.

– Igen, egyedül vagyok.

Alig telt el néhány pillanat, és máris beviharzott Mrs. Tompkins. Estélyi ruhát viselt és fehér nercstólát.

– Szörnyű bajban vagyok, nem találom a műszempilláimat! Most anélkül kellene elmennem, feltéve, ha nem könyörül meg rajtam, és ideadja a magáét. Látom, úgyis ágyban van, nincs szüksége műszempillákra.

– Soha nincs rá szükségem, nem hordok. Megnézheti, valódiak a szempilláim.

– Valódiak? Hát az lehetetlen! Nincs műszempillája?

– Sajnálom, de nem szolgálhatok vele. Pedig igazán szívesen adnék. De hát hogyhogy nem találja. Ilyesmit nem lopnak el a néger szobalányok.

– Nem, az uramra gyanakszom, biztosan kidobta. Már többször megtiltotta, hogy viseljem. Érdekes, mindegyik férjemnek ez volt a mániája.

– De hát hány férje volt eddig, Mrs. Tompkins?

– Csak három. Ritkán megyek férjhez. Magának Mr. O’Hara az első férje?

– Igen.

– Csinos fiú. Igazán nagyon csinos!

Cynthiának jólesett, ha valaki Charlest dicsérte. Melengető jó érzés. Igen, büszke volt az ő szép Charles-ára…

– Az én második számú férjem is ilyen jóképű volt. Ilyen magas és szőke. De képtelen voltam megszokni, hogy folyton megcsal. Ilyesmi az ember idegeire megy! Magának nem?

– Nekem…? Hogy érti ezt? Engem nem csal meg a férjem, abban biztos vagyok.

– Biztos?

– Igen. A férjem szeret. Nagyon…

– Az lehet. De egy kis változatosság őt is izgatja. Tegnap csak néztem a Kit-Katben, milyen összesimulva táncolt azzal az arab nővel.

– Ki? Az én uram?

– Az hát! Asurahhal táncolt, egy oldalpáholyban vacsoráztak. Mondtam is a férjemnek, nézd O’Harát, úgy el van merülve, nem is köszön ide…

Cynthia körül hirtelen megfordult a világ. Rettenetes szédülést érzett, a füle zúgott, mintha Mrs. Tompkins hangja és nevetése egészen távolról hallatszana, igen, mert most már nevetett is.

– Lássa, nem lehet a férjekben bízni! Itthon nyilván azt mondja, valami hivatalos ügye van. Az én második számú férjem mindig azt mondta, ha este elment, hogy business-ről van szó, holott egy show-girlről volt szó… Megjegyzem, egy arab nő, az, szerintem, még felháborítóbb… a bőre egész barna és be van festve csillogó aranyporral…

– Aranyporral, igen… – suttogta maga elé Cynthia.

A fehér szmoking válla csupa aranypor volt.

– Na látja, kedvesem! Ilyenek a férfiak! Maga, itt fekszik, ő meg elmegy mulatni. Most is oda ment? Magának mit mondott…?

– Nekem? Hogy hivatalos dolog, igen, valami ilyesmit…

Mrs. Tompkins elnevette magát, mintha szerfölött humorosnak találná az egészet. Felállt, és a nagy állótükörhöz lépett. A nercstólát szétnyitotta és gyönyörködött saját magában.

– Mit szól a ruhámhoz? Most van rajtam először.

– Nagyon szép, igazán jó ruha – mondta Cynthia, de most a saját hangját is egészen messziről hallotta, valahogy úgy, mint a tegnapi műtéténél, altatás közben.

Mrs. Tompkins elviharzott, úgy, ahogy jött, csak parfümje illata maradt a levegőben.

Cynthia egy ideig mereven bámult maga elé. Aztán gépies mozdulattal nyúlt a vizespohár után, és kiitta az odakészített pohár vizet.

Charles készítette oda, mielőtt elment. Milyen gyöngéd volt. Mielőtt elmegy, hogy megcsalja, így gondoskodik róla…

„Imádlak – ez volt az utolsó szava. – Imádlak…”

Hazudott, dehogyis imádja, talán azt a másikat imádja, azt a meztelen barna dögöt, akit már ott is úgy bámult, ott Hughesék átkozott estélyen… Tehát a Kit-Katben volt. Vele… Páholyban.

Borzasztó, ez hihetetlen! Ő itt fekszik, megkínzottan a műtéttől, betegen, és ezalatt Charles elmegy mulatni, elmegy, hogy megcsalja.

Ezért nem kellett neki a gyerek, mert nem szereti eléggé… Egy gyerek az nagy kapocs, lekötöttség, Charles pedig már unja őt, megunta.

Istenem, ezt nem hitte volna! Hogy ilyen hamar vége legyen, hogy ilyen nagy szerelem csak ennyi ideig tartson. Tegnapelőtt még milyen boldogok voltak és ma… Már mindennek vége. Vége…

Mit tegyen? Váljon el tőle, mint ezt Mrs. Tompkins tenné? Az amerikai nőknél a válás semmi, de ő belehalna… Charles nélkül élni, azt el sem tudja képzelni. De ha ezentúl mindig hazudni fog, eljár itthonról, megcsalja… Pfuj! Milyen undorító, hihetetlen!

Úgy érezte most magát, mint akit beszennyeztek. Charles ugyanakkor, amikor idejön hozzá, hogy őt ölelje, csókolja, talán éppen egy másik nőtől jön. A táncosnőtől, vagy akárkitől… azt is csókolja, azt is öleli, annak is ugyanazt suttogja a mámor lázas pillanataiban…

Rettenetes! Talán már Port-Szaídban is megcsalta, házasságuk legelején, hiszen ott is eljárt esténként. Hova? Kihez?

Most legalább tudja kihez. Mrs. Tompkins jóvoltából tudja. Ha akarná, egyszerűen utánamehetne. Igen, miért is ne? Felöltözik, taxit hozat és odamegy. Leül egy asztalhoz, és Charles nagyot néz majd, ha megpillantja őt! Erre nem számít, az biztos! Nyugodtan szórakozik, abban a tudatban, hogy ő fekszik, rajta a borogatás. Nos, nem kell a borogatás.

Letépte magáról a vizes, már átforrósodott zsebkendőt, és földhöz vágta.

Felkelt.

Nagyon gyengének érezte magát, képtelenség, hogy elmenjen. De mégis elmegy, ha belehal is, határozta el a következő pillanatban. Látnia kell azt a meglepett arcot, amikor Asurahot ölelgetve megpillantja őt…

Csengetett. Az alatt a néhány perc alatt, amíg a szobalány bejött, többször is meggondolta magát. Nem megy. Őrültség, semmi értelme! Hiszen állni is alig van ereje. Meg aztán eléggé feltűnő, ha magányos fiatal nő létére beül az éjszakai lokálba. Mit gondolnak felőle? Nem fontos. Mellékes. Csak Charles a fontos!

A szobalány bejött.

– Parancsol az úrnő?

– Kérem, segítsen felöltözni, kissé gyenge vagyok, de el kell mennem!

– Az úr már előre elment?

– Igen. Estélyi ruhát veszek fel, azt a világoszöldet.

A szobalány odahozta a ruhát. Cynthia belebújt, aztán leült a tükör elé, hogy kikészítse magát. Kísértetiesen sápadt volt.

– Beteg az úrnő? – kérdezte résztvevőn a szobalány.

– Igen.

– Miért nem tetszik itthon maradni? Betegen úgysem mulat jól az ember.

– De én nagyon jól fogok mulatni! Nagyon…

Gondosan kifesti az arcát, fülébe beteszi a cizellált aranykarikát, amit a múlt héten vett Charles. A Szolimán pasa utcán sétáltak, egy ékszerész kirakatában meglátták a fülbevalót. Összenéztek, és pontosan ugyanabban a pillanatban mondták ki: – Ezt vegyük meg!

Különös, hogy mindig egyszerre gondolták ugyanazt, néha – már beszélni is felesleges volt, mindketten tudták, hogy mit mondhat a másik…

– Ez a tökéletes összhang, a tökéletes szerelem – mondta egyszer Charles.

A tökéletes szerelem, gondolja Cynthia. Lehet, hogy Asurahnak is ugyanezt mondja ott az oldalpáholyban. És vajon mit mond, ha meglátja őt?

– Bocsánat, itt a feleségem!

Talán megijed, botrányt csinál, pedig azt képtelen lenne elviselni. Nem szólni egyetlen szót sem… Csak ránéz Charlesra és ha tekintetéből tud olvasni, meg fogja bánni, hogy ezt tette. Meg kell bánnia…

Ő pedig megbocsát neki, mert szereti.

– Szeretem, szeretem… – suttogja magában sokszor egymás után, még a taxiban is, amíg végigrobognak az Ibrahim pasa utcán.

Mikor megállnak a Kit-Kat fényesen kivilágított bejárata előtt, úgy érzi, nincs ereje kiszállni. A portás odaugrik a kocsihoz, az arcán enyhe csodálkozás.

De Cynthia tudja, hogy ez képzelődés, ennek egyszerűen ilyen az arca. Cynthia érzi, hogy támolyogva megy, ereje semmi, persze a portás azt hiheti, hogy részeg, azért ilyen bizonytalanok a léptei. Baksist ad a sofőrnek is, aztán valahogy felmegy a néhány lépcsőn.

A helyiség zsúfolt, hangosan, túl hangosan szól a dzsessz.

Cynthia leül. Végre ül, igen, ha még egy pillanatig kellett volna állnia vagy továbbmennie, talán elvágódik.

– Parancsol? – kérdi a pincér. – Vagy méltóztatik valakit várni?

– Várok. Igen…

Lassan magához tér, és körülnéz. Először a páholyokat veszi sorra.

Ott, ott, igen, az Charles!

De nem… Tévedett. A magas, szőke férfi most megfordul, nem ő.

Nem, egyik páholyban sincs. Már végignézte mindet, ez egészen jó hely, az egész helyiséget belátni innen. A táncparketton sincsenek, véget ért a zene, az asztalokhoz sétálnak a párok.

Még egyszer alaposan körülnéz, de hiába! Charles nincs sehol.

A színpadon frakkos férfi jelenik meg, és a szájához vonja a mikrofont.

– Mélyen tisztelt publikum! Sajnálattal kell bejelentenem, hogy egyik fő attrakciónk, a négy Hurrican világhírű produkcióját ma csak három fiú közreműködésével mutatjuk be, mert az egyik szereplőt sajnálatos baleset érte.

Cynthiát ez nem érdekelte. Bár Asurahot érte volna baleset, bár soha az életben ne találkozott volna Charlesszal…

De mikor következik már az ő száma?

– Adjon kérem egy műsorlapot – szólt oda az egyik pincérnek.

Máris látta, hogy elkésett. Asurah táncszáma még a szünet előtt volt, most a Hurricanok vannak a színpadon.

Mennyi idő telhetett el azóta? Talán most öltözik át, és nemsokára megjelenik valamelyik oldalpáholyban Charlesszal.

Ismét átfutotta a műsort, azóta öt szám is lement, bőven volt ideje átöltözni. Kérdés, meddig tart egy-egy ilyen produkció?

Letette a lapot és még egyszer nagyon figyelmesen körülnézett. Minden asztalt sorra vett, de nem, Charles nem volt itt. Egy pillanatig örült ennek, valami halvány kis reményféle ébredt benne, hogy talán nem is igaz! Lehet, hogy Mrs. Tompkins csak tréfált vele…

De nem, ilyen tréfát senki nem merészel. Az, hogy nincs itt, nem jelenti, hogy nincsenek együtt. Lehet, hogy bent ül az öltözőjében. Persze! Hogy erre nem gondolt már előbb! Az ilyen táncosnők ott fogadják udvarlóikat.

Nagyot néz majd Charles, ha ő betoppan. Mert ha már eddig elvergődött, nem fordul vissza, az biztos!

Felállt az asztaltól és elhagyta a helyiséget. A bejáratnál őrt álló aranysujtásos portástól megkérdezte, merre találja a művészek öltözőit?

A portás szinte csodálkozva bámult rá. Talán szokatlan, ha hölgyek érdeklődnek a művészek után, ez inkább az urak szokása volt…

– Tessék megkerülni az egész épületet és hátul, a „garázs” feliratnál, itt a kiskapun bemenni!

– Köszönöm.

Cynthia baksist kotort ki a táskájából és odaadta a portásnak. Legszívesebben megkérte volna, hogy fogja meg a karját és vezesse oda, mert úgy érezte, az ereje elhagyja.

De némán elindult egyedül. A Kit-Kat hatalmas épület, jó darabot kellett mennie, amíg megkerülte az egészet. Gyakran úgy érezte, nem bírja tovább. Kezével megkapaszkodott a ház falában, úgy ment, mint a vakok. Még ötven lépés, még negyven, már csak harminc – így biztatta magát.

Aztán ott állt. A garázs melletti kiskapunál. A kapu mellett egy pad. Ide leült, helyesebben: leroskadt.

Bentről lárma szűrődött ki, hangos női nevetés, kutyaugatás. Bábeli hangzavar, arab és angol beszéd, egy férfi franciául káromkodott.

Cynthia felkelt a padról és benyitott. Az első, amit meglátott, az a tábla volt, amely azt hirdette, hogy idegeneknek tilos a bemenet.

– Oú allez-vous?[9] – kiáltott rá az egyik férfi, ugyanaz a hang, amelyik az előbb olyan csúnyán káromkodott

– Je cherche Asurah![10]

– Asurah? Oui! Oui![11]

A francia egy hosszú folyosóra mutatott, és megmagyarázta, hogy az utolsó ajtó. Cynthia elindult a jelzett irányba, a lába gépiesen vitte, aztán egyszerre csak megtorpant az ajtó előtt. Arab betűs névjegy volt kifüggesztve, nem tudta elolvasni.

A színpad felől most a Hurrican boyok jöttek, az egyik majdnem feldöntötte. Fehér trikós testéből erős izzadságszag áradt.

– Ez itt Asurah öltözője?

– Ez, igen! – bökött a fiú az ajtó félé, és máris továbbfutott, nagyot paskolva egy félmeztelen lány combjára, aki elmerülten majszolt egy banánt.

Cynthia kopogott. Még fogalma sem volt, mit fog a következő percben mondani, mit fog tenni, ha meglátja itt Charlest…

– Come in! – szólt ki egy női hang jellegzetes arab kiejtéssel, ez tehát ő… Ő, Asurah…

Cynthia hirtelen megijedt saját merészségétől. Mégsem kellett volna idejönnie, mi lesz most? Mi…? Benyitott.

Sem Asurah, sem Charles nem volt itt. Egy kövér berber nő bámult rá barátságos vigyorgással. Fényes, gyöngyös holmit tartott a kezében, azon varrogatott, nyilván az öltöztetőnő volt.

– Asurahot keresem.

– A művésznő már elment.

– Elment? Rögtön a tánca után?

– Hát nem rögtön, előbb megvacsorázott lent a nézőtéren. Egy új ismerősével… – tette hozzá, és bizalmaskodva kacsintott. – Egy angol!

– Igen… Egy angol, tudom… – mondta utána Cynthia gépiesen.

A berber nő közlékeny hangulatban volt.

– Nagy gavallér, nézze, micsoda csokrot küldött. Ezt érdemes megnézni, rengetegbe kerülhetett!

Az öltözőasztalnál óriási vörös rózsacsokor díszelgett, átkötve aranyszalaggal, mellette a névjegy hevert.

Cynthiának már csak a névjegyet kell megnéznie, és akkor… Akkor kiderül minden, akkor eldől a sorsa…

Közelebb lépett. Lassan, mintha a végzetét akarná késleltetni, a bizonyosság pillanatát, lassan nyúlt a névjegy után. A fehér kartonlap volt a szörnyű valóság.

– Úristen, drága édes Istenem, add, hogy ne az ő névjegye legyen! Ne az övé…

De az övé volt. Charlesé.

– Charles O’Hara editor…– olvassa félhangosan, és közben a vörös rózsákat nézi.

– Egész fiatal ember – mondja az öltöztetőnő. – Nem féltem Asurahot, ezzel nem fog unatkozni ma éjszaka. Hazavitte a lakására…

– A lakására?

– Persze.

Hogyan támolygott ki az öltözőből, köszönt-e az asszonynak, aki egykedvűen varrogatta a gyöngyös holmit, és nem vett észre semmit, ezt már nem is tudta. Görcsösen kapaszkodott az öltözőasztal szélébe, mert ájulás környékezte. Még egy búcsúpillantást vetett a csokorra, Charles csokrára – aztán indult kifelé. A friss levegőn kissé magához tért. A kapuban jutott eszébe, hogy megkérdezi Asurah címét. Igen, oda is elmegy. El kell mennie!

Nem hagyhatja, hogy Charlest elvegye tőle. Nem… Apát elvette Iréné, apát, akit annyira imádott, de Charlest nem, őt nem hagyja…

– Hol lakik Asurah? – kérdezte meg egy szolgaszerű embertől, aki éppen arra figyelmeztette, hogy ide tilos a bemenet.

– Asurah? Mit tudom én! Kérdezze meg a portást!

Cynthia néhány piasztert nyomott a markába, mire rögtön eszébe jutott a cím.

– A Hotel Tutenkamenben…

XIX.

Cynthia hátradőlt a kocsiban, feje egy pillanatra lehanyatlott a kétes tisztaságú csipketerítőre, amivel a kopott bársonyülést leplezték. De aztán erőt vett magán és kiegyenesedett.

– Ki tetszik szállni? – kérdezte a kocsis, miután jó néhány perce, hogy megálltak szemközt a Hotel Tutenkamennel.

– Nem… Nem szállok ki – mondta bizonytalan hangon.

– Valakit várunk? – érdeklődött az öreg szíriai.– Esetleg beszólhatnék, ha az úrnő úgy kívánja!

– Nem kell! Csak várunk…

Cynthia tudta jól, ahhoz már kevés az ereje, hogy kiszálljon és bemenjen a hotelba, majd kérdezősködjék, melyik Asurah szobája, és felkeresse.

Nem. Itt lent fog várni, ha kell, akár reggelig is. Könnyen lehet, hogy Charles reggelig itt marad.

„Nem fognak unatkozni ma éjjel” – ezt mondta az öltöztetőnő.

Ha valaki tegnap azt mondta volna, hogy ő Cynthia Doanidész, itt fog várakozni egy rozoga bérkocsiban egy Nílus-parti kétes szálloda előtt a férjére, aki fent van valamelyik szobában… Egy arab táncosnő ágyában…

Undort érzett és érős szédülést. A szemét időnként le kellett hunynia, mert a szállodát megvilágító éles kék neonfény egyenesen megvakította. Akárcsak tegnap a műtőasztalon, mialatt elaltatták.

Csak, sajnos, ez nem álom. Milyen jó lenne ebből felébredni, és nevetve elmondani Charlesnak: „Drágám, képzeld, mit álmodtam, hogy már nem szerettél, hogy megcsaltál… Ott várakoztam szemközt a Hotel Tutenkamennel, a kék neonfény a szemembe világított és a kék fényben megint a burnuszos, sötét arcú arabok jöttek-mentek…”

Tényleg, mennyi ember áll már a szálloda kapuja előtt, micsoda csőcselék, egymást lökdösve, tolongva akarnak bemenni, hangosan kiabálnak.

Úristen, miféle hely ez! Még jó, hogy nem a bejárat előtt álltak meg közvetlenül, hanem a túloldalon.

Nagy, fekete autó tör utat magának és gördül a bejárathoz, egyenruhás ember ugrik le róla, bentről is egyenruhások jönnek ki, úgy látszik, rendőrök.

– Halottszállító kocsi – magyarázza a szíriai kocsis, és az ostorával a zárt, fekete autó felé bök.

Cynthiát nem érdekli, oda sem figyel a kocsis szavaira, aki a busás baksis reményében szórakoztatni akarja a jól öltözött hölgyet.

Cynthia csak Charlesra gondol, a várakozás tehetetlen percei már végtelennek tűnnek, összefolynak percek és órák, a várakozás eltompítja érzékeit. Vár, megalázottan és kétségbeesve, míg Charles odabenn a szállodában öleli azt a nőt…

Cynthia arcán lassan végigperegnek a könnyek.

„Szeretem, mégis szeretem…”

A könnyein keresztül minden egybefolyik, az éles, kék fény, a burnuszos kísérteties alakok.

„Mégis álmodom…?”

A szállodából fehér lepellel leborított hordágyat hoznak ki, akár álmában, abban a borzalmas megismétlődő álomban…

A hirtelen feltámadó borzalmas gyanú földöntúli erőt kölcsönöz Cynthiának. Hirtelen kiugrik a kocsiból, félrelök néhány embert, odarohan a letakart hordágyhoz, melyet két rendőr éppen beemel a fekete autó hátsó ajtaján.

Az utolsó pillanatban ér oda, felemeli a fehér leplet, ott, ahol a fej kontúrjai látszanak…

A fej Charles feje. Nem, nem az övé! Egy halotté. De ez a halott ő…

– Charles!

Véres arca viaszsárga és merev. Kék szeme nyitva, mintha ránézne, rá… De nem néz már, hiszen nem lát, a halottak nem látnak…

– Charles!

Erőtlen sikolya alig hallatszik a nagy zajban.

– Fel akarok ébredni, fel akarok ébredni, doktor úr! – suttogja, aztán eszméletlenül elterül a kövezeten.

– Ez az áldozat felesége – magyarázza egy rendőr, aki megnézte a táskáját, és segített az öreg szírnek Cynthiát a kocsiba emelni.

– De hogyan kerül ide? Érthetetlen! – mondogatja a másik rendőr…

– Vigyék a Hotel Shepheard’s-be és hívjanak hozzá orvost…

Mrs. Tompkins már kora délelőtt óta a hotel halljában ült, állandóan körülvéve az érdeklődők tömegével.

Izgatottan ostromolták kérdések tömegével, mindenki valami újabb intimitást szeretett volna megtudni a gyilkosságról, amely reggel óta lázba hozta egész Kairót, de legfőképpen a Hotel Shepheard’s publikumát, akik ha nem is személyesen, de látásból mind ismerték a meggyilkolt O’Harát.

Mrs. Tompkins már legalább harmincszor mesélte el, hogy tegnap este tizenegy óra felé bement Mrs. O’Harához, aki ágyban feküdt, és fogalma sem volt róla, hogy a férje hová mehetett…

– Én voltam az, aki tudomására hoztam, hogy előző este a Kit-Katben láttam a férjét Asurahhal.

– És mit szólt ehhez Mrs. O’Hara? Csodálkozott?

– Persze… Nagyon szívére vette, és betegen utánament. Hisz olvashatták az Egyptian Mail-ben: ott ült egy bérkocsiban a Hotel Tutenkamen előtt, és várta a férjét… akkor már tudta, hogy ott van, Asurah öltöztetőnője megmondta neki!

– Rettenetes!

– Hát igen… Többször mondta, hogy nagyon szereti a férjét. Azt is mondta, hogy a férje őt sosem csalja meg. Most aztán itt van! Egy ilyen „színes” nővel csalta meg, és az életével fizetett érte! Szegény fiatalasszony teljesen össze van törve, nincs is eszméleten… Talán el sem tud menni holnap a temetésre.

– Holnap temetik?

– Igen, holnap délután. Nagy temetés lesz, az angol követ is eljön.

– A temetést elhalasztották, azt írja a Journal de Cairo – jegyezte meg egy francia újságíró, majd Mrs. Tompkins füléhez hajolva odasúgta neki: – Állítólag valami tüntetés készül… Az egyetemen megint nagy zavargások vannak.

– De mi köze mindennek O’Hara temetéséhez?

– Sok. Nagyon is sok…

Mrs. Tompkinst bosszantotta, ha más többet tudott, mint ő. Végre is ő volt az, aki még este beszélt Mrs. O’Harával, az ő révén ment el a Kit-Katbe, ezáltal ő majdnem résztvevője az ügynek.

Kora reggel már több interjút is adott, sőt ő volt az, aki az egyik újságírónak odaadta O’Hara fényképét, mely ott állt a szállodai szoba kis asztalán az asszony ágya mellett. Most ez a kép tízszeresen felnagyítva az Egyptian Gazette címlapján díszeleg.

– Mutasd az újságot – szólt oda a férjének, aki hátrébb húzódott a hall egy kissé nyugodtabb részébe, s egy karosszék mélyén kényelmesen olvasta a lapot.

– Tessék! Te is benne vagy! Sőt azt írják, megnyerő modorú, glamourose[12]

Amerikai hölgy…

Mrs. Tompkins izgatottan futotta végig az egész első oldalt betöltő cikket. Csak a nagybetűs címeket nézte át.

GYILKOSSÁG A TUTENKAMEN SZÁLLODÁBAN!

Asurah, az ünnepelt táncosnő kedvesét, Charles O’Hara fiatal angol újságírót, a táncosnőnél töltött szerelmes éj után agyonlőtték.

A gyilkosság a hotel hátsó lépcsőjén történt, ahol titokzatos módon ezen az éjszakán nem égtek a lámpák. A rendőrség egy Hurrican fiút gyanúsít, egy ismert artistát, aki nem tud alibit bizonyítani.

ASURAH DRÁMAI VALLOMÁSA A RENDŐRSÉGEN

A táncosnő igyekszik menteni a fiatal Hurricant. „Allah szent nevére esküszöm, ő ártatlan! Nem ő lőtte le O’Harát!

Ennél többet nem lehet kivenni a táncosnőből, aki konokul tagadja, hogy bármi köze volna az angol újságíró halálához. Kapcsolatukról csak annyit hajlandó elárulni, hogy O’Hara udvarolt neki, virágcsokrot küldött tegnap, és ma is felkereste öltözőjében, majd a száma után együtt vacsoráztak.

A vizsgálóbíró kérdéseire még azt is kijelenti, hogy O’Hara ezen az estén kísérte először haza a lakására, a Hotel Tutenkamenben lévő szobájába, ahol is – esküvel állítja – nem történt köztük semmi…

Ezt a hihetetlennek tűnő állítást, természetesen, semmivel sem tudja alátámasztani, csak folytonos esküdözéseivel, melyek nem tévesztik meg a vizsgálóbírót.

A nyomozás bravúros gyorsasággal derítette ki, hogy a Hurrican fiú mért nem lép fel két napja a műsorban. Lábát ficamította, amikor Asurah öltözőjének ablakából le kellett ugrania, mert O’Hara várakozott az öltöző előtt.

A garázsban dolgozó egyik éjszakai munkás vallomása szerint – aki az erősen sántikáló Hurricant kiengedte a hátsó épületből – a fiú igen elkeseredett hangon mondogatta, miközben öklét rázta:

„Ezért még megfizetek! Ezt megkeserülöd!”

Miss Blackhurst harminchat éves artistanő vallomása szerint a Hurrican boy szeretője volt Asurahnak, és így a gyilkosságot könnyen követhette el szerelmi bosszúból.

Hurrican egyelőre tagad, de nem tud alibit bizonyítani.

Lapunk munkatársa felkereste a Hotel Shepheard’s-ben az áldozat feleségét, hogy olvasóink számára rövid interjút kérjen tőle, de a tragédia annyira megviselte, hogy súlyos állapotban fekszik.

Jó barátnője, Mrs. Tompkins, egy megnyerő modorú attraktív New York-i úrihölgy, szívesen állt helyette munkatársunk rendelkezésére.

„Charles O’Harát jól ismertük, tragédiája fájdalommal és főképpen felháborodással tölt el. Mi, amerikai nők, mélységesen elítélünk minden házasságtörést, küzdünk a tiszta családi életért! Okuljon ebből minden férj, aki nem tud ellenállni a vonzó és csábító alkalmaknak, legyen erős és álljon ellent! Intő példa Charles O’Hara szomorú esete, akinek egy „színes” nővel való kaland, íme, az életébe került.”

Mrs. Tompkins csillogó szemekkel olvasta a cikket. Rögtön el is határozta, hogy ebből a példányból legalább húsz darabot vesz, és hazaküldi New York-ba.

– Nos, mit szólsz a cikkhez? A nyilatkozatomhoz? – kérdezte a férjét, akit közben a telefonhoz hívtak, és most bosszús arccal jött elő.

– Mit szólok? Éppen nyolcezer fontomba kerül ez a cikk.

– Nyolcezer fontodba?

– Pontosan annyiba. Most telefonált egy üzletfelem, Ahmed el Sahrum gyapotkereskedő, hogy nem hajlandó velem üzletet kötni. Ha a feleségem, itt Egyiptomban, a saját országukban képes színeseknek nevezni őket, akkor én ne akarjak velük üzletet kötni… Ő mindenesetre visszalép és egyiptomi barátai, ugyanezt fogják tenni. Íme, a nagy száddal ezt érted el! Most már megértem, hogy miért hagyott ott eddig két férjed! De én leszek a harmadik, aki otthagy.

– De Sam, az istenért! Térj észhez!

– Éppen azt teszem. Elegem van a te feltűnési vágyadból! Mindig csak ráfizetek! Nizzában strandszépségversenyt akartál nyerni, az kilencszáz dolláromba került, de kibírtam. Monte-Carlóban fel akartad robbantani a bankot, de majdnem én robbantam fel dühömben, annyit vesztettél, és méghozzá olyan bután! Most meg ostoba nyilatkozatokkal teszel tönkre! Hagyd abba, vagy én hagyom abba ezt a házasságot!

Mrs. Tompkins dermedten bámult a férjére, legszívesebben azonnal felpofozta volna, de ezt mégsem merte megtenni. Ma reggel óta ismert és fontos személyiség volt, mérsékelnie kellett magát.

Többen felfigyeltek a megnyerő modorú New York-i hölgyre, aki nem tehetett egyebet, mint hogy hangosan, hogy a távolabb állók is meghallják odaszólt az urának:

– Felmegyek Mrs. O’Harához, remélem, már jobban van, kíváncsi vagyok, mit mond az orvos…

– Hogy van Mrs. O’Hara?

– Hát csak egyformán… Még egy injekciót adtam neki, remélem, megnyugszik tőle. Ápolónő vigyáz rá, a hotel igazgatója küldte. Elláttam utasításokkal, és ha netalán rosszabbul lenne a fiatal hölgy, a nővér majd telefonál értem.

Mrs. Tompkinst láthatóan megnyugtatták az orvos szavai. Azok közé tartozott, akik hacsak meglátnak egy orvost, máris azt hiszik, minden veszély elmúlt.

Benyitott a betegszobába, ahol az: ápolónőn kívül még egy nő ült. A jól öltözött harmincöt év körüli hölgy, mint utóbb kiderült, Hughes ügyvéd felesége volt.

– O’Hara jó barátunk volt – mondta az asszony, és letörölt egy csepp könnyet a szeméből, aztán hosszú ideig egy szót sem szólt.

Cynthia mozdulatlanul, halottsápadtan feküdt. Furcsán, szaggatottan lélegzett, mint valami fuldokló.

– Már nem tud sírni – súgta oda Mrs. Hughesnak Mrs. Tompkins. – Rettenetesen sajnálom őt…

Cynthia most hirtelen felült. Szemét tágra nyitotta, és mereven belenézett az ablakon beáradó éles napfénybe.

– Neonfény! A kék neonfény! Nem akarom látni, nem! Nem! Oltsák el a műtő lámpáját. Doktor úr, oltsa el!

Az ápolónő nesztelenül az ablakhoz lépett, és leengedte a redőnyöket.

– Félrebeszél szegény – mondta halkan a hölgyeknek.

Cynthia egy ideig csendben maradt. Szemét újra lehunyta, feje hátrahanyatlott a magasan felpolcolt párnákra. Arckifejezése furcsa, merev volt, a rémület reflexei dermedt mosolyként rajzolódtak rá

– Doktor úr! – suttogta halkan. – Ne altassanak el, félek. Félek! Olyan borzalmasak az álmok… Nem akarok elaludni, félek az álomtól… – sikoltotta, és ismét tágra nyitotta a szemét. –Charles! Drágám, hol vagy? Charles, oly szörnyűeket álmodom. Charles, fogd meg a kezemet, drágám, hát szólj hozzám! Szólj…!

Tekintete találkozott az ápolónőével. Cynthia zavaros tekintete egy pillanatra kitisztult, ránézett az idegen ápolónőre, az ismeretlen öreg arcra. Aztán megpillantotta mögötte az ismerős arcokat is, Mrs. Hughest és Mrs. Tompkinst.

Mit akarnak ezek itt, hogy kerülnek ide? Mi történt tulajdonképpen, hol is van ő most…?

Hol?

Mrs. Hughes közelebb lépett hozzá, leült a beteg ágyára. Együttérzéssel nyújtja a kezét és azt mondja: – Fogadja részvétemet!

Igen. Részvététét… Igen, mondja utána értelmetlenül, de már nem hallja a saját hangját, már nem hall semmit, ismét sötét lesz minden, belezuhan az eszméletlenség jótékony örvényébe.

Három nappal Charles O’Hara meggyilkolása után egyetlen újság sem írt már a bűntényről. Nyilvánvaló volt, hogy felsőbb parancsra hallgattak el, pedig a közönséget semmi más nem érdekelte, mint az, hogy mi történt a Hotel Tutenkamenben, Asurah hálószobájában…

Előző nap még több hasábos címek ordították az utcán Asurah vallomását, majd a Hurrican boy váratlan szabadlábra helyezését, akinek mégis sikerült alibit bizonyítania.

Ez az alibi volt a kairói nemzetközi társaság legkínosabb szenzációja.

Hurrican boy (John Campbell, 20) egy társaságbeli hölgy hálószobájában töltötte a kérdéses éjszakát – írták a lapok, és kiírták a fiatal hölgy nevének kezdőbetűit.

A hölgy férje, kinek magas kora arányban állt magas pozíciójával, a legsürgősebben Európába ment különrepülőgéppel. A hölgy itt maradt, és ugyanaznap este megjelent a Kit-Kat egyik páholyában, ahol, úgy látszik, egészen jól érezte magát a látcsövek kereszttüzében.

A városban különös hírek terjedtek el. Britellenes röpcédulákat osztogattak és a Sharia el Sheikh Juszefen tüntető tömegek vonultak a parlament felé.

A temetés időpontját titokban tartották, mert újabb zavargásoktól tartottak. Az egyetemi ifjúság egy része abbahagyta a tanulást és a tüntetők közé vegyült.

Néhány suhanc bezúzta a brit követség ablakait, de ugyanakkor a szovjet követség előtt is nagyobb tömeg gyűlt össze, akiket a rendőrség meglepő gyorsasággal oszlatott szét, némi gumibotozás segítségével.

A Sharia Szolimán pasa kávéházaiban kínos jelenetek játszódtak le, izgatott szóváltások, mintha egy megadott jelre egyesek időszerűnek tartották volna levetni az álarcot…

Az álarcok mögött mély elkeseredés volt az egyre erősödő szovjet befolyás ellen, mely fenyegetőleg és fojtogatólag terebélyesedett, hatalmasodott el. A Nagy-Britannia ellen szított bigott gyűlölet még jobban feltüzelte a kedélyeket.

Cynthia minderről nem tudott. Időközben magához tért. Némán feküdt az ágyában. Még magas láza volt, de már teljesen visszanyerte az eszméletét. Az ápolónő ott volt mellette állandóan, az orvos naponta kétszeri is jött. Injekciót adott, néhány sablonos megnyugtató szót mondott, aztán elment.

Cynthia könnytelen szemekkel feküdt, és egész nap csak a semmibe bámult. Ha szóltak hozzá, nem válaszolt, néha az ápolónőjének egy gépies köszönömöt mormogott.

Ezen a délután Mr. Hughes jött el, az ügyvéd. Leült az ágy mellé, és először is megkérdezte:

– Hogy van?

– Köszönöm, jobban!

– Gondolja, hogy lesz ereje végighallgatni engem? Fontos közlendőim vannak.

– Nekem már semmi sem fontos…

– De ez, amit mondani fogok, ez igen! Kérem, küldje ki az ápolónőt, szigorúan bizalmas ügy…

– Menjen ki, kedves nővér! – suttogta Cynthia, majd kisírt, elkínzott tekintetével, minden érdeklődés nélkül nézett az ügyvédre.

– Rövid leszek, asszonyom! Nem akarom a fájdalmát még jobban fokozni azzal, amit közölnöm kell! De úgy érzem, közölnöm kell, még ha hivatalosan titkot szegek is meg ezzel… Mint ember, kötelességemnek érzem, hogy felvilágosítsam Charles halálának valódi körülményeiről…

– Nem! Ne! Kérem, ne folytassa!

– De folytatom. Tartozom ezzel Charles O’Hara emlékének, akit életében és halálában sokra becsülök! És önnek is, asszonyom, aki szerette őt, és most elvesztette… Nem engedhetem, hogy abban a hitben éljen, hogy ő holmi frivol kalandba sodródott, mert épp a táncosnőtől eljövet ölték meg…

– Ez tagadhatatlan! Kár szépíteni, ügyvéd úr, kérem!

– Meg kell tudnia, hogy felsőbb parancsra látogatott el ahhoz a nőhöz. Nyomoznia kellett egy britellenes akció ügyében. Az ön férje, asszonyom, az Intelligence Service tisztje volt. Többszörösen kitüntetett tisztje. Charles O’Hara hősi halált halt, és mi angolok, mind, akik ezt tudjuk, tisztelgünk az emléke előtt.

Cynthia felült fektéből, és megragadta Hughes kezét.

– Mit mond? Nem értem… Mondja, kérem, még egyszer!

– Azt mondom, hogy az ön férje Nagy-Britanniáért halt meg! Szolgálatának teljesítése közben…

– Azt mondja… nem csalt meg…? Szeretett? Hogy mégsem hazudott, amikor azt mondta politikai ügy…

– Persze hogy nem hazudott! Charles sosem hazudott!

– Az sem volt hazugság, hogy szeret… Szeretett, nagyon szeretett… – suttogta most Cynthia, és hirtelen forró lávafolyamként ömlöttek szeméből a könnyek. – így még borzasztóbb! Még rettenetesebb! Hogy merték belevinni ilyesmibe!

– Ez volt a beosztása. Ön szép összeget fog kapni, a legmagasabb fájdalomdíjat.

– Fájdalomdíjat? Hát meg lehet fizetni a fájdalmat? Hát van a világnak annyi pénze? Charlest adják vissza, Charlest, az én drágámat! Legyen itt mellettem, ha kinyújtom a karomat, ha kinyitom a szemem, lássam a mosolyát. Nem mosolyog többé, láttam ott a hordágyon. Jéghideg az arca, és… Beteszik a földbe, és ott hideg van, hideg, pedig ő úgy szerette a napfényt, úgy szeretett élni! Élni, érti? Vidáman élni, valahol a tengerparton, amikor már nem kell utazni. És akkor lehetnek gyerekeink is, azt mondta, egy kicsi Charly és egy kis Cynthia… Úristen, de hiszen ezek már soha nem születhetnek meg, soha… És azt, aki lett volna, megöltük, úristen! Most legalább egy gyermekem maradt volna tőle, de ez se… Semmi!

– Nyugodjék meg, asszonyom! Csillapodjék! Vigasztalja az a büszke tudat, hogy férje Nagy-Britanniáért halt meg!

– Mi közöm nekem Nagy-Britanniához? Én görög vagyok.

– Az más – mondta Hughes furcsa nyomatékkal –, persze az más… De a pénzösszeget megkapja és így a jövője biztosítva lesz. A temetést egyébként holnap kora reggel fél nyolckor a legnagyobb csendben tartjuk. Erre minden okunk megvan… a követ úr is meg fog jelenni.

Cynthia ezt már nem hallotta, vad sírógörcs vett erőt rajta, állati hörgéshez hasonló zokogás tört ki belőle.

– Drágám… Hát mégis szerettél! Csak engem szerettél…

Hughes csendesen kiment, és beküldte az ápolónőt.

NEGYEDIK RÉSZ

XX.

Ezen az október végi estén Iréné ugyanabban az időben ment haza, mint máskor. A Rue Xéniusz sarkán kiugrott a kocsiból, a fiú még egy gyors csókot adott a nyakára, pontosan a füle mögé– aztán elindult gyalog a Leoforosz Kifisszián.

Vidáman, könnyedén lépkedett, még dúdolgatta magában a tangót, amire délután a fiúval táncoltak. Ittak egy kis gint is, talán ettől volt olyan jókedvű.

Vékony selyemkosztümöt viselt, langyos volt az este, még nyárias.

Fél nyolckor lépett be a villa kapuján. Tudta jól, hogy Konsztantin még nem lehet itthon, mindig pontosan kiszámította az időt – még nyugodtan átöltözhet az otthoni ruhájába és mire a férje hazajön, a világ legártatlanabb arcával mondhatja, hogy egész délután itthon ült.

Ezúttal azonban rosszul számított.

– Az úr már itthon van – súgta oda a szobalány.

Igaz. A fogason ott lógott a kalapja és a felöltője, ami nélkül el nem ment hazulról, akármilyen jó idő volt. Ez olyan öreges szokás – persze, hiszen öreg, gondolta Iréné megvetően, és jóleső elégtétellel gondolt a fiatal szeretőjével eltöltött délutánra.

Ahogy belépett az ebédlőbe, és ránézett a férjére rögtön látta, hogy valami baj van!

Konsztantin feldúlt arccal járt-kelt fel-alá, a tekintete csupa kétségbeesés volt.

Iréné megijedt.

„Valamit megtudott rólam – gondolta –, de mit? Ezt a mostani dolgot, vagy talán a múltból valamit? – … Csak tudná, hogy készen álljon a védekezésre… Tagadni, tagadni, ez a fontos! Mindig mindent letagadni!”

– Mi baj van, drágám? Olyan idegesnek látszol – mondta, miközben gyengéden, könnyed kis csókot lehelt a férfi arcára. – A varrónőtől jövök – tette hozzá, csak úgy mellékesen.

– Rettenetes dolog történt! Rettenetes…

– Mi? Egészen megijesztesz! Veled történt valami? A gyárban talán…

– Nem Cynthia…

Irénének egyenesen kő esett le a szívéről. Cynthia! Mit bánja Cynthiát, bármi is történhet vele…

– Mi van vele? Az istenért mi van? – tette hozzá még, mert úgy érezte, az előbbi kérdése nem volt eléggé aggódó, elég izgatott.

– Cynthia férjét meggyilkolták… Szegény kislányom, borzasztó, amit átélhet… Egy szállodában ölték meg, valami arab táncosnő lakásán. Tele vannak vele a kairói lapok! Borzalmas!

– O’Harát megölték? De hát ez rettenetes…!

Iréné egészen oda volt, szegény fiú, igazán milyen kár érte. Cynthiára nem is gondolt, elvégre mi köze neki Cynthiához. De O’Harát igazán sajnálta. Néhány könnycseppet is letörölgetett a szeméről, amikor elolvasta az újságcikkeket, amelyek részletesen foglalkoztak a gyilkossággal.

Konsztantinnak nagyon jólesett ez az együttérzés. Megsimogatta Iréné kezét.

– Mindig tudtam, hogy jó szíved van, kis virágom! Nagyon jó szíved!

Iréné most már sírva fakadt. Ezt még a színi iskolában megtanulta, hogy bármikor, ha kell, tudjon sírni. Ráborult a férje vállára, és halk csuklással zokogott.

– Szegény… szegény… – suttogta közben.

Tulajdonképpen saját magát siratta. O’Harát nem szabad lett volna kihagyni az életéből, meg kellett volna fogni magának. Akkor ott a Janaky teraszán milyen kedvesen megígérte neki, hogy visszajön. És vissza is jött, nem felejtkezett el róla, de Cynthiát találta ott. Ő az oka mindennek. Persze, hogy ő.

„Ha én lettem volna a felesége – gondolta magában Iréné –, akkor most élne, énmellőlem nem szaladgált volna el arab táncosnőkhöz… De Cynthia! Mit nyújthatott neki Cynthia a szerelemben…? Semmit.”

Mindig gondolta, hogy a lány teljesen frigid, úgy látszik, jól gondolta. Charles persze megszokta a változatos kalandokat, érdekes nőket, és nem bírta az unalmat, amit Cynthia jelentett. Menekült az unalomból, az új nőhöz, ehhez az arabhoz…

Rettenetes elgondolni, hogy ez a vidám, csinos fiú már nem él… Mintha most is látná maga előtt a kissé gúnyos nevetését, hófehéren vakító fogsorát, naptól szőke haját.

– Már táviratoztam Cynthiának, hogy azonnal jöjjön haza – mondta Konsztantin. – Próbáltam telefonösszeköttetést kapni Kairóval, de eddig nem sikerült. Mindenesetre feladtam a sürgönyt, de holnap reggel ismét megpróbálom, hogy beszéljek vele! Megnyugtatna, ha hallanám a hangját… Azt írja az egyik lap, hogy idegösszeomlással fekszik. Jobb lenne, ha itthon lenne már, és nem ott idegenben, egy hotelben… Kérlek, azonnal hozasd rendbe a régi szobáját, azt hiszem, legjobb, ha ismét azt foglalja el… Nagy gyengédséggel kell őt körülvennünk, hogy enyhítsük a bánatát… Azt hiszem, komolyan szerette ezt az embert. Egy ilyen embert! – tette hozzá mély megvetéssel. – Egy ilyet, aki erre képes volt! Megcsalta egy ilyen ronggyal!

– Rögtön intézkedem a szoba miatt – mondta Iréné –, bár nem hinném, hogy Cynthia azonnal jönne…

Kiment, és utasításokat adott a szobalánynak, közben rádöbbent, hogy ez a tragédia az ő életét is teljesen feldúlja, feltéve, ha Cynthia hazajön…

D hátha nem jön? Hátha…? Ebben reménykedett.

Ha idejön, és itt fog élni velük, az egyenesen elviselhetetlen lesz…

Most kezdett az élet végre egyenesbe jönni, most találta meg azt az életformát, amelyre mindig vágyott. Úriasszony, van férje, aki eltartja, és van szeretője is, aki szórakoztatja. Azelőtt nem engedhetett volna meg magának egy ilyen szerelmet, mint ez a fiú, mindig csak arra kellett gondolni, hogy mennyi pénze van az illetőnek, mit lehetne kicsalni belőle, egy ruhára való anyagot, vagy a lakbér összegét.

Most szép, szabályos szerelmet játszat valakivel, aki tényleg tetszik neki, akire gusztusa van. Ötórai teákra járnak, táncolnak, kirándulgatnak, mert a fiúnak autója is van, gazdag fiú, de most nem ez számít, nem fontos.

Milyen furcsa is az élet, amikor fontos lett volna egy ilyen gazdag fiú, egy sem akadt az útjába, most pedig három-négy is lehetne egyszerre. „De ez az egy is elég, alapjában véve milyen hűséges természet vagyok” – állapította meg, miközben arra gondolt, hogy ezzel a fiúval már egy hónapja tart a viszonya és még egyszer sem csalta meg.

Konsztantin, az nem számít. Most már ritkábban jut eszébe a szerelem, persze öregszik, végre is elmúlt már ötvenöt éves.

Ha Cynthia itthon lesz, könnyen rájön, hogy megcsalja az apját. Egész nap itthon fog ülni, és nyilván feltűnik neki, hogy ő folyton elmegy itthonról… A szobalány hiába van betanítva… milyen jól lekenyerezte ezt a lányt néhány használt selyem ronggyal meg egy kis kedvességgel…! ez a tűzbe menne érte. Ha Konsztantin hazatelefonál, azonnal felhívja őt, és néhány perc múlva nyugodtan visszahívja a férjét a gyárban.

Eddig még sikerült minden, de ha Cynthia itt lesz, előbb-utóbb kiderül valami. Ettől remegett, ettől félt. Ha Konsztantin kidobná, ha újra vissza kellene mennie a régi nyomorúságba ahol szabad volt ugyan, de azért a szabadságért saját magát kellett folyton eladnia…

Nem, soha többé! Eszébe jutott Mme Yannarosz, a tánciskola… A vén boszorkány azóta nem jelentkezett, remélhetőleg nem is fog többet. Komoly összeget kapott a hallgatásáért.

„Bár meghalna, megdögölne – kívánta sokszor Iréné –, már hetvenéves, meddig szándékozik még élni?!”

Iréné mindenesetre állandóan félretett a háztartási pénzekből, ha megint megzsarolná, legyen kéznél bizonyos összeg.

Konsztantin elég bőkezű volt, a gyár lassan újra felvirágzott, éppen a jövő héten szándékoztak kisebb estélyt adni.

Iréné boldog volt, ez lett volna az első eset, amikor több vendéget hívnak meg, és ő ragyogó, ifjú háziasszonyként tündökölhet. Néhány üzletfél és gyáros volt a meghívottak között. Iréné a fiúját is szerette volna becsempészni a vendégek közé, hadd lássa, milyen villában él, milyen nagy nő, szerette volna elkápráztatni és ebben a szerepben is meghódítani.

Még nem tudta, hogy valósítja meg az ötletét, most aztán megoldódik az egész, nem lesz estély, le kell mondani, Cynthia itt fog ülni gyászával a nyakukon, de főleg az ő nyakán.

Mindenesetre a szobát rendbe hozatta, ugyanúgy állítva a bútorokat, ahogy azelőtt álltak, kimosatta a csipkefüggönyöket, kárpitost is hívatott, és bevonatta a megfakult selyemgarnitúrát, Mindezt azzal a hátsó gondolattal, hogy Cynthia úgysem jön, és akkor majd átviheti saját szobájába. Ha pedig mégis jönne, meg lesz hatva ekkora figyelmességtől.

Konsztantin nagyon kedvesnek találta ezt az ötletet, és megint csak azt ismételgette:

– Milyen jó szíved van! Milyen jó szívecskéd!

Cynthia, úgy látszik, tényleg beteg lett, mert se nem válaszolt az apjának, se nem érkezett meg – bár mindennap várták.

Iréné igyekezett ezeket a napokat kihasználni, remek alkalom volt, hogy kiránduljon a fiújával Pireuszba, ott néhány percig érdeklődjön a kairói repülőgép után, a hajótársasághoz is benézett, az Egyiptomból jövő hajók utasainak névsorát kérte, aztán otthon beszámolt a férjének, hadd lássa, hogy Cynthiáért mennyi fáradozásra képes.

Közben a fiúval eldugott kis tánchelyekre mentek. A tengerpartot gomba módra nőttek ki a bárok, ahol az ilyen autós szerelmespárok diszkrét zongorista és diszkrétebb pincérek jelenlétében csókolózhattak, táncolhattak és megihatták azt az italmennyiséget, amelyre éppen szükségük volt. Aztán elmehettek a közeli erdőbe kocsikázni, ahol a sötétség leszállta után mind több és több autó parkírozott, látszólag céltalanul.

A fiúnak rengeteg ideje volt. Egy levantei bankár egyetlen csemetéje lévén, nem foglalkozott semmivel, csakis naplopással. Most örült az új kocsijának és az új szeretőjének.

Huszonhárom éves volt, és Iréné volt az első „társaságbeli nagy nő”, a gyáros feleség az életében. Néha meglepődött, hogy viselkedése alapjában véve nem sokban különbözik az eddig megszokott kis, olcsó nők viselkedésétől…

De mégis imponált neki, még ha ugyanolyan kifejezéseket is használt, mint azok a kis nők, akiket a strandon szedett fel, és egy vacsoráért megkapott.

– Nem is értem, hogy mehettél egy ilyen idős emberhez. – mondta csodálkozva a fiú, mikor Iréné beszámolt arról, hogy Cynthia meg fog jönni, mert férjét meggyilkolták Kairóban. – Egy emberhez, akinek a lánya egyidős veled!

– Ne kérdezz erről, kérlek, ne kérdezz sosem! Anyám kényszerített erre a házasságra.

Iréné mostanában nevezte ki a tíz évvel ezelőtt elhunyt apját nyugalmazott tábornoknak, mert látta, hogy ez imponál a fiúnak.

– Hogy lehetett egy fiatal lányt kényszerítem? Ezt nem is értem…

– Nem is értheted! Fogalmad sincs róla, hogy milyen szigorúan lettem nevelve. Sosem volt szabad fiúkkal társalognom. Talán ez az oka, hogy most, mint férjes asszony ilyen hamar felszabadultam a gátlások alól. Te vagy az első kedvesem…!

– Tudom, Iréné, ezt már mondtad…!

– De ezt érezned kell! Érzed…?

– Igen… – suttogta a fiú, és különös elégtétellel töltötte el, hogy egy ilyen nagyúri nőt sikerült meghódítania aránylag elég rövid idő alatt.

Iréné aztán nevetve mesélte Helgiának, ő volt az egyetlen, akihez őszinte lehetett.

Helgia gyakran kijött hozzá, a Kifissziára, kora délelőtt, még a próbák előtt. Iréné még ágyban volt, ilyenkor hatalmas ezüsttálcán pompás reggelit hozatott be, és traktálta a barátnőjét.

– Egyél csak, egyél!

Helgiát nem kellett sokat kínálni, mohón és gyorsan evett. Amit már nem tudott felhabzsolni, azt papírszalvétába becsomagolta magának, jókora darab sonkát, vagy kalácsot, hogy majd bent a színházban próba közben jó lesz tízórainak.

Iréné tudta, hogy ez lesz az ebédje, mert Helgia szörnyen kicsinyes, örül minden fillérnek, amit megtakaríthat. Ha megtakarít egy ebédet, az tiszta haszon, abból már vehet egy arckrémet, vagy akármit.

Pénzt sohasem kért Irénétől, pedig talán szívesen adott volna. Lefutott szemű harisnyákat szívesen elfogadott, vagy a magával hozott kis üvegjébe parfümöt kért, egyszer meg kombinét kapott, amit a fiú egy vad pillanatban eltépett. Ilyesmikért is hálás volt.

A fiúról egyébként mindent elmesélt neki Iréné, sőt ha olyankor telefonált, amikor Helgia éppen ott volt átadta neki az egyik kagylót, hadd hallja ő is, miket mond, mennyire rajong érte.

– Hidd el, Helgiám, szükségem van erre a kis szerelemre, ez ér a legtöbbet a házasságomban!

– Csak ne túlozz! Ez a villa is ér valamicskét, meg az új ruháid, meg az egész élet, amit az öreg nyújt neked!

Egymás közt Konsztantint csak az „öreg”-nek nevezték.

– Igen, igen, de ha a fiú nem volna, nem bírnám elviselni őt!

– Elviseltél te már öregebbet is – jegyezte meg Helgia, aki megengedte magának, hogy minden teketória nélkül megmondja az igazat Iréné szemébe. – Én a helyedben a fenébe hagynám ezt a fiút! Előbb-utóbb még kiderül, meglátnak vele, aztán az öreg kirúg, és…

– Ne fesd mindig az ördögöt a falra! Mert majd én rúglak ki téged!

Így beszélgettek, mint a színház öltözőjében, a régi megszokott hangnemben. Ha nem volt próba, Helgia egészen délig ott ült, de ebédidőben mégis elpárolgott, nehogy találkozzon az öreggel. Bár Konsztantin nem emelt határozott kifogást ellene, Iréné mégis úgy gondolta, nem örülne, hogy régi színházi barátnőivel fenntartja a kapcsolatot.

Charles O’Hara meggyilkolása olyan kimeríthetetlen téma volt, hogy nem tudtak betelni vele. Órákig beszéltek róla, főleg Helgia, aki most már elárulta, hogy akkor az ötórai tea után felment hozzá…

Iréné minden részletet szeretett volna tudni, de Helgia a hosszú hónapok távlatából már nem tudott teljes részletességgel beszámolni arról a délutánról, azóta annyi újabb férfival ismerkedett meg.

– Kedves fiú volt, és rendkívül csinos – állapították meg róla mindketten, könnybe lábadt szemmel, de azért jó étvággyal falatoztak az ezüsttálcán felhalmozott reggeliből.

Aztán Cynthiáról beszéltek. Helgia nem ismerte még Cynthiát, sosem látta, de Iréné leírásából már előre félt tőle. Kiállhatatlan teremtés lehet…! Valószínűleg kifogásolni fogja az ő látogatásait, és akkor nem jöhet többé Irénéhez.

Mindketten azt kívánták, bár ne jönne Athénba, maradna ott Kairóban, vagy akárhol a pokolban. Csak ide ne jöjjön…!

De kívánságuk nem teljesült, Cynthia egy napon, pontosan két héttel a gyilkosság után, megérkezett.

XXI.

Cynthia hazatérése egészen másképpen zajlott le, mint ahogy elképzelték. Iréné valami drámai kitörésre, izgatott színpadias jelenetre volt készülve, és főleg arra, hogy Cynthia részletesen beszámol mindarról a borzalomról, amit átélt…

De tévedett. Cynthia nem beszélt semmiről, némán csókolta meg az apját, talán egy kissé tovább maradt a vállára borulva, aztán neki is kezet nyújtott, őt persze nem csókolta meg, pedig illett volna.

– Rettenetesen rosszul néz ki – állapította meg Iréné –, az arca sápadtszürke, a szeme alatt mély, kékes árnyék, és olyan sovány, hogy a fekete gyászruha mintha nem is testen, hanem egy széles vállú ruhaakasztón lógna.

– Nagyon megviselt a szerencsétlenség, azt látom – jegyezte meg Konsztantin, miután Cynthia azonnal felment az emeletre a szobájába.

A bőröndjeit a sofőr és a szobalány vitték utána, mert kijelentette, hogy szeretne egyedül maradni, nem jól érzi magát, a vacsorához sem fog lejönni.

A szobalány utóbb leszaladt Irénéhez, és elmondta, hogy az egyik bőröndből bekeretezett képet vett ki, a férje képét, és felakasztotta az ágya fölé. A többi bőrönddel nem is törődött, mondván, ha akar, csomagoljon ki, de ráér holnap is, nem fontos.

– Semmi sem fontos… – mondta aztán még egyszer, és úgy, ahogy volt, útiruhástul végigfeküdt a kanapén. Mozdulatlanul fekszik azóta is, és a felküldött ennivalóhoz sem nyúlt.

– A kép ott lóg a feje felett. Érdekes… ez volt az első dolga – jegyezte meg a szobalány, aki szintén olvasta az újságokat, és nagyon rosszallotta, hogy egy ilyen férjért valaki ennyire búsuljon. – Igaz, hogy nagyon jóképű ember volt! – tette hozzá elismeréssel. – Tetszett ismerni?

– Hogyne! Előbb ismertem, mint ő… – jegyezte meg Iréné.

Ismét végiggondolta egész ismeretségüket, és egészen beleélte magát abba a gondolatba, hogyha nagyon akarta volna, Charles O’Hara talán elvette volna… Miért ne? És ha őt veszi el, ma is él. Így tehát kizárólag Cynthia az oka ennek a szerencsétlenségnek, hát csak szenvedjen…! Úgy kell neki!

Egyáltalán nem sajnálta. Cynthia visszatérésekor újra fellobbant benne a gyűlölet, az a fékezhetetlen gyűlölet, ami azon az éjszakán kezdődött, amikor Cynthia berontott hozzá, hogy megakadályozza az apjával kötendő házasságot.

Jó lesz vigyázni, mert ha Cynthia kissé magához tér a bánatból, megint ezen fog dolgozni, az biztos! Most, hogy újra itthon fog élni az apja nyakán, kellemesebb lenne, ha Iréné nem lenne itt!

Pedig ő itt lesz, itt marad. Konsztantin imádja, úgyhogy hiába intrikál ellene…

Mindenesetre óvatos lesz, nehogy észrevegyen valamit. A fiú ne telefonálgasson délelőtt, ezt majd megmondja neki. Persze holnap még fog telefonálni, mert nem tudhatja, hogy Cynthia ma este váratlanul megjött. Repülővel érkezett és hét óra felé állított be.

Szerencsére otthon volt, de tudta, hogy Konsztantin is korábban jön meg a gyárból.

– Kis virágom, arra kérlek, hogy Cynthiának a legnagyobb kényelmet nyújtsad! A szobalány álljon a rendelkezésére, minden óhaját azonnal teljesítsétek! Ha egyedül akar lenni, ne zavarjuk, és ne kérdezzünk tőle semmit… Viszont ha arra vágyna, hogy kibeszélje magát, kiöntse a szívét, akkor légy megértő és főleg tapintatos! Egyetlen kis megjegyzés arról a szerencsétlen emberről fájó sebet üthet rajta!

– Biztos vagyok benne, hogy Cynthia nem akarja kiönteni a szívét!

– De miért nem? Hiszen iskolatársak voltatok, mi sem természetesebb, mint hogy a bizalmával elsősorban téged…

– Ne is folytasd! Az régen volt, hogy mi iskolatársak voltunk. Most a feleséged vagyok, és ez egészen más… Sajnos, tudom, hogy Cynthia nem örül ennek, sőt… Úgy érzi, hogy én közétek álltam, megzavartam azt a harmóniát, amiben éltetek, szóval betolakodtam az életetekbe!

– Miért beszélsz így, kis virágom? Ez fáj nekem, nagyon fáj! Egyetlen vágyam, hogy ti ketten jól megértsétek egymást, hisz értetek élek! Értetek dolgozom!

– Értetek…? – ismételte csendesen Iréné. – Eddig azt mondtad, hogy értem élsz, én vagyok a mindened, én adtam vissza az életkedvedet, visszavarázsoltam számodra az ifjúságot! Én…! Csakis én! Most ezt az érzést már kettéosztod, mert ő hazajött, persze, hazajött, mert mit kezdene ott idegenben. Nyilván nincs pénze, szüksége van rád! De mikor beleszeretett ebbe az alakba, nem volt szüksége rád, meg sem kérdezett, csak egyszerűen hozzáment!

– Igazad van kis virágom, ez így van! De, sajnos, ilyen az élet! A szülők sosem kapnak hálát a gyermekeiktől… Viszont a szülők hálátlanul is szeretik őket, mert nem tehetnek mást. Cynthia a lányom, az egyetlen gyermekem, ezt ne felejtsed el, és a szerencsétlenségben teljes szívvel mellé kell állnom…

– Természetesen! Te viszont ne felejtsd el, hogy én itt vagyok, melletted vagyok, és melletted maradok akkor is, ha Cynthia ismét beleszeret valakibe és egy napon, úgy ahogy O’Harával elment, elmegy azzal is!

„Bár már látnám – gondolta magában –, de erre úgy látszik kevés kilátás van.”

Cynthia nem az a vígözvegy-típus, ami például ő lenne, ha Konsztantin hírtelen meghalna… Ez a gondolat többször megkísértett, időnként minden ok nélkül eszébe ötlött, hogy az életnek ez volna a legremekebb megoldása, ha gazdag fiatal özvegyként, függetlenül élhetne, utazgathatna, és azt csinálna, amit akar.

A gyárból csak felvenné a pénzeket, másra nem is volna gondja. A haját még világosabbra, egészen platinaszőkére festetné, legalábbis arra az időre, amíg fekete fátylat viselne. Egy évig mindenképpen gyászolná Konsztantint, ennyit igazán megérdemelne tőle…

Egyelőre azonban Konsztantin még él, és állandóan tekintettel kellett lennie rá. Főleg érzékenységére, mert nagyon hamar megbántódott. Nincs fárasztóbb, mint egy ilyen öregedő férfi, aki még akarná a szerelmet, még megjátssza a lángoló trubadúrt, de a lángja már nem tud gyújtani…

Iréné, ha esténként hazatért fiatal szeretőjétől, legszívesebben bezárkózott volna egy külön hálószobába és kinyújtóztatva jóllakott testét, jót aludt volna. De nem volt külön hálószobájuk, és minden este hosszú beszélgetéseket kellett folytatnia, és olykor el kellett viselnie Konsztantin gyöngédségeit, bár ezek legtöbbször csak csókok voltak… Igaz, ha ő nagyon akarta, fel tudta gyújtani Konsztantint, de nem akarta, nem volt hozzá kedve. Ilyenkor aztán a férfi, mintha megsértődött volna, vagy csak a hiúságát bántotta, hogy ő nem őrül meg a vágytól…

Máskor meg úgy tapasztalta, hogy a férfi fáradt, kimerült, és szinte megijed attól, hogy a felesége, ez a tüzes, fiatal teremtés olyan szenvedélyt vár tőle, amit egy ötvenöt éves már nem tud nyújtani.

Persze Korfuban, ott más volt. Az nászút volt, akkor még ő is majdnem szerette Konsztantint, úgy örült ennek az új életnek, amibe belecsöppent, és amit neki köszönhetett.

Most már megszokta ezt az életet, és a hála érzése Konsztantinnal szemben elhalványult. De még mindig a tökéletes kis feleséget játszotta, aki figyelmes, kedves és főleg szerelmes őszülő férjébe.

– Ó, ha tudnád, mennyire szeretlek – mondta sokszor, mint egy refrént, és ezt a refrént sosem unta Konsztantin.

Konsztantin Doanidész életében igazán ő volt a napfény, az öröm. Egész nap a gyárban volt, ahol rettenetes erőfeszítésekkel kellett dolgoznia, hogy a tűz okozta felbecsülhetetlen kárt, valahogy behozzák.

Néhány gép pótolhatatlannak bizonyult.

Nagyobb tőkével most hatalmas összegeket kereshetett volna, de éppen csak annyi pénze volt, hogy nagy nehezen az egyik épületet újra felhúzatta, és a géptermet helyreállíttatta.

A Cynthia-lakot eladta, ezzel az összeggel tudta tulajdonképpen megkezdeni a munkát. Cynthiának még nem is mondta meg, hogy a villa már nem az övék, egy mérnök lakja a családjával.

Biztos, hogy fájlalja majd, jobb, ha egyelőre nem szól erről. Még alkalma sem volt, hogy beszélgessen Cynthiával. Mióta hazajött, csak fekszik a szobájában, sem az ebédnél, sem a vacsoránál nem jelenik meg.

Iréné örömmel állapította meg, hogy Cynthia nem zavarta a programjait. Délutánonként ugyanúgy eljárhat, mint azelőtt. Cynthia ki sem mozdul a szobájából, és semmivel sem törődik. Felőle nyugodtan randevúzgathat, sőt attól sem kell félnie, hogy Konsztantin folyton hazatelefonál, mert nem akarja, hogy a telefon éles csengése esetleg megzavarja vagy idegesítse Cynthiát.

Iréné is ideges volt mostanában, maga sem tudta miért. Lehet, hogy a fiú miatt…?

Mintha az utóbbi időben megváltozott volna. Már nem rajong annyira, valahogy az egész viselkedése hűvösebb lett, néha szinte kedvetlen. Lehet, hogy az időjárás hat rá, undok őszi szél fúj, folyton esik az eső, ilyen szörnyű novemberre még a legöregebb athéniak sem emlékeznek.

A kis tengerparti bárok sorra bezárnak, a kedvenc helyeiken sorra zárt ajtókat találnak, bedeszkázott pavilonokat, nincs hová menniük.

A fiú ilyenkor dohog magában, és Irénét okolja, az ő ötlete ez a felesleges mászkálás, mert sosem akar bent a városban találkozni… persze hogy nem akar, nem mer! Mégiscsak megláthatja Konsztantin valamelyik ismerőse. A fiú lakása sem megfelelő, bent van az odosz Philhellinen, rengetegen járnak-kelnek arra.

A fiú újabban kifogásokat is talál, biztosan más programjai is vannak, holott eddig magától értetődően más délutáni program nem létezett a számára, mint ő.

– Lehet, hogy nem szeret már? – kérdezte Helgiát, aki ott ül az ágya szélén, és tömi magába a sonkás szendvicseket.

– Persze, hogy lehet! Azt hitted talán, hogy életed fogytáig fog imádni? Egy ilyen huszonhárom éves fiúnál ez csak szalmaláng, úgy esik át egy ilyen szerelmen, mint egy gyermekbetegségen.

– De ilyen hamar!

– Persze, ennek is megvan az időtartama, akár a kanyarónak. Vagy hallottad már, hogy valakinek tovább tartott volna a kanyarója négy hétnél?

– Ez már hat hete tart.

– De már múlik, látod! Ez már nem is a kanyaró, hanem a hámlási időszak. Már lehámlik róla az udvariasság, legközelebb nyíltan megmondja neked, hogy más dolga van, és nem is veszi a fáradságot, hogy kitaláljon valami hazugságot, hogy miért nem ér rá!

– Ezt már tegnap megtette. Megmondta, hogy kedve támadt a barátaival egyszer beülni a Zonar’s-hoz…

– Ezek után hagyd a fenébe – ajánlotta Helgia, és még egy szelet sonkát tett a vajas kenyérre. – Vele mi van? – bökött abba az irányban, amerre Cynthia szobája volt.

– Semmi! Több mint két hete van itthon, de még egyszer se mozdult ki a szobájából. Az ebédet és a vacsorát is fent eszi meg, már amennyit, mert alig eszik.

– Szóval, nem sok vizet zavar?

– Nem. Legalábbis egyelőre…

Egy november végi estén Cynthia is lejött az ebédlőbe. Előzőleg szólt a szobalánynak, hogy tegyen fel még egy terítéket a vacsorához. Nem akarta, hogy apja és Iréné túlságosan meglepődjenek, jobb, ha felkészülnek, hogy velük vacsorázik.

De a lány még nem terített meg, és nem is szólt. Így Cynthia mégiscsak váratlanul zavarta még őket.

Apa egy karosszékben ült a kandalló előtt, Iréné mellette a karfán. Nagy hasábfák égtek ropogva, a rács mögött, a kandallót még az első asszony kedvéért építette Konsztantin.

Hadd érezze magát otthonosan Catherine, hadd emlékeztesse az angliai telekre, idelent délen sehol sem voltak ilyen kandallók.

Most a második asszonyával ül itt, és észre sem vette, hogy Cynthia belépett. Iréné átkarolta a nyakát, és úgy duruzsolgatott neki mindenféle édes butaságot. A karfán ülve rövid szoknyája felcsúszott és a harisnya felett kilátszott a combja.

Konsztantin ráhajolt erre a selyemharisnya felett kivillanó meztelen kis fehér csíkra, és megcsókolta.

Ekkor lépett be Cynthia. A látvány utálattal töltötte el, de úgy tett, mintha nem vette volna észre.

Egy másik fotelt húzott elé, és némán bámult bele a tűzbe.

Apa mintha zavarban lett volna, nem tudta, Cynthia észrevette-e az ő enyelgésüket, vagy esetleg később jött be. Végtére is mindegy. Iréné a felesége, és Cynthiának meg kell szoknia, hogy ők szeretik egymást. Mindenesetre ezentúl kissé óvatosabb lesz, és a jelenlétében tartózkodni fog az ilyen gyengédségektől.

Cynthia merev, sápadt arccal ült, révedezve nézte az égő fahasábokat. Fekete ruhájában mintha a megelevenedett szomorúság lenne, az élő ellentéte Irénének, aki élénk kanárisárga pulóverjében, kockás szoknyájában, a fürtös világos szőke hajával, élénkpirosra festett szájával maga a vidámság, az élet.

– Örülünk, hogy lejöttél – szólalt meg –, rögtön szólok Joannának, hogy tegyen fel még egy terítéket!

– Én már szóltam.

– Borzasztó idő van! Pireuszban egész délután olyan szélvihar tombolt, hogy a kikötőben ledöntött egy faházat, valami kocsmát…

Apa ilyen indifferens[13] témáról kezdett beszélni, hosszan fejtegetve az időjárás viszontagságait, meg, hogy milyen tél várható, ha az ősz ilyen hidegen indul…

– Kairóban kellemes lehet a tél – jegyezte meg Iréné –, azt mondják, a tüdőbetegek mind odamennek, mert egyformán száraz meleg van…

– Lehet, nem tudom… Most ősszel nagyon szép volt az idő. Nagyon szép… – tette hozzá, és hosszan a tűzbe nézett.

Nem kellett volna Kairót szóba hozni, gondolta Konsztantin, de már késő volt. Iréné tovább kérdezősködött Kairóról, milyenek a hotelok, igaz, hogy a Mena House olyan csodálatos, hogy a világ legkülönb szállodája?

– Igaz. Ott van El-Gízában a sivatag szélén. Az ablakokból láthatod a piramisokat, és a Szfinxeket is. És tevekaravánok viszik arra a kirándulókat.

– Ó, micsoda kedvem volna egy ilyen kiránduláshoz! Konsztantin, ha már nagyon jól megy a gyár, utazzunk néhány hétre Kairóba! Ígérd meg!

– Kis virágom, nem ígérek olyat, amit nem biztosan tudok teljesíteni! A gyár, sajnos, csak döcög, és különben sem tudnék néhány hétre elutazni, rengeteg a munkám… azon a pénzen pedig, amiben az ilyen út kerülne, inkább egy új gépet veszek, éppen elég gépünk hiányzik ahhoz, hogy rendesen meginduljon a gyártás.

– De már megindultatok, ugye, apám?

– Meg, de nem úgy, ahogy kellene! Nincs elég pénzem, az a baj! A nyersanyagot nem hitelezik, mint azelőtt. Most vehetnék egy tétel iraki olajat, azzal egy időre ki lennék segítve, de nem tudok pénzt felhajtani. Hol van ma Athénban ötezer angol font? Bankok nem adnak…

– Majd adok én… Éppen ötezer angol fontom van.

– Neked, Cynthia?

– Igen. Szívesen odaadom, ha ezzel valamit segíthetek.

Apa kétkedve néz rá, mintha nem is hinné. Aztán tétovázva jegyzi meg, hogy ezt semmiképpen nem fogadhatja el.

– Semmiképpen, kislányom, hacsak nem kölcsön gyanánt, amit letörlesztenék és a te nevedre, tábláztatnám be. Így talán igen…

– Úgy használod fel, apám, ahogy jónak látod! Iréné, kérlek, menj fel a szobámba, az öltözőasztal fiókjában van a csekk-könyv, az útlevél tokjában.

– Igen. Szaladok – mondta Iréné szolgálatkészen, a meglepetéstől még fel sem ocsúdva.

Azt sem tudta, irigykedjen, vagy örüljön. Cynthiának ennyi pénze van! Ha ezt tudta volna, hogy O’Hara ilyen gazdag! De ki hitte volna! Ki…? Az ilyen fiatalemberekről az ember fel sem tételezi, hogy sok pénzük lehet! Csak öreg, kopaszodó, pocakos alakoknak szokott lenni. És milyen bolond ez a Cynthia, hogy csak így szó nélkül ideadja a pénzét.

Ő bizony nem adná, az biztos! Dehogyis adná, még ha könyörögne az apja, akkor se… Ez a bolond meg egyszerűen felajánlja, pedig nem is tudták, nem is sejtették, hogy egyáltalán lehet pénze.

Ahogy Iréné kilépett az ajtón, Cynthia ránézett az apjára. Egy ideig még várt, amíg biztos lehetett, hogy Iréné már nem hallja meg, amit mond, aztán megszólalt:

– Gyűlölöm ezt a pénzt! Gyűlölöm. Tudod, milyen pénz ez apám? Ez a vérdíj…! Ezt fizették ki Charles életéért. Ez a kártérítés – tette hozzá keserűen.

– Nem értem, kislányom…

– Nem is értheted! Eddig nem mondtam meg neked, de tovább nem tudok hallgatni. Nem! Nem bírom, hogy te is azt hidd, amit mindenki, hogy az én drágám elment egy rongy nőhöz, hogy megcsaljon, és ott megölték… Nem! A szolgálatát teljesítette, mert ő… az Intelligence Service tisztje volt. Én sem tudtam erről, nem mondta még nekem. Utólag tudtam meg, halála után mondták meg, hogy Nagy-Britanniáért adta az életét. Egy puccs hátterének a felderítésén dolgozott… Persze ezt nem írhatták meg a lapok. Egyik napról a másikra elnémult a sajtó. Az ízléstelen szerelmi drámát kiteregették, de arról nem írhattak, hogy egy fiatal angol tisztnek meg kellett halnia, mert megtudott valamit, ami a Nasszer-diktatúrát különös színben tüntetné fel… Úgy csalták oda a Hotel Tutenkamenbe…

– Nagyon szeretted?

– Nagyon…

Apa megsimogatta a haját, magához ölelte a fejét. Ez volt az a pillanat, amikor hosszú idő óta először megint olyan közel érezte magához apát, mint azelőtt. Jó lett volna a vállára borulni és kisírni magát, talán megkönnyebbült volna. Abból a rettenetes súlyból, ami a mellére nehezedett, egészen kevés lehullott volna.

– Apám… Apám… – suttogta, és könnyes arcához szorította a kezét.

Ebben a pillanatban lépett be Iréné.

– Milyen remek a fényképed az útleveledben! Megnéztem, nem baj? – kérdezte vidáman. – Igaz, életben még szebb vagy – tette hozzá, mert elhatározta, hogy ezentúl kedvében fog járni, ha lehet, valahogy megszeretteti magát vele, végtére is, ha Cynthiának ennyi pénze van, az egészen más…

XXII.

A gyárban most teljes erővel beindult a munka. Doanidésznek sikerült Cynthia pénzéből nyersanyagot vásárolnia, és így nem volt akadálya, hogy teljesítsék a már beérkezett külföldi vegyszerrendeléseket.

A Balkán legtöbb államában jól ismertek voltak a gyártmányaik, már rég bevezették azokat, ez az időleges szünet azonban sokat ártott a gyár hírnevének.

A hír, hogy a Doánidész-gyár teljesen leégett, sőt megszűnt, sokfelé elterjedt, a konkurens vállalatok persze tendenciózusan terjesztették.

– Majdnem mindent elölről kell kezdeni – mondta apa egyik délelőtt Cynthiának, amikor meglepetésszerűen kiment hozzá a gyárba.

– Zavarlak, apám?

– Dehogyis! Sőt! Örülök, hogy látlak! Nézd csak micsoda komoly munka folyik itt, és ezt neked, a te segítségednek köszönhetem, kislányom! Gyere, megmutatom a géptermet, ma már húsz munkásnő dolgozik, a múlt héten csak hetet tudtunk foglalkoztatni, de lehet, hogy a jövő héten harmincnak is tudunk munkát adni…

Megmutatta a legyártott árukészletet is, tetszetős üvegekben vártak a szállításra, betöltve egy hatalmas raktárhelyiséget.

Cynthia jóleső érzéssel vette tudomásul, hogy tényleg segített apán. Csupa munkakedv, csupa energia, szinte megfiatalodott.

Most már gyakrabban látogatta meg a gyárban. A géptermi munkásnők felcsillanó szemmel üdvözölték, ha magas, gyászruhás alakja megjelent közöttük. Egy napon összeírta, hogy kinek van gyermeke, vagy fiatalabbak közül kisebb testvére.

Közeledett a karácsony és elhatározta, hogy szeretetcsomagokat készít számukra. Nem hiábavalóságokat, néhány drachmás színes cukorkákat, hanem téli ruhákat szándékozott ajándékozni.

Mindenkit kifaggatott, mekkora a gyermek, hányas cipőt visel.

Könnyen kitalálták, hogy ajándékot várhatnak tőle, és még több szeretettel vették körül, ha belátogatott. Milyen más volt, mint a gyáros úr felesége, ez a szőkére festett nő, ettől nemhogy ajándékot, de még azt sem várhatták, hogy visszaköszönjön. Büszkén ment végig a hosszú üvegablak előtt, mint valami királynő, ha nagy néha idetévedt. Magas cipősarkán bukdácsolt a gyár zegzugos kőudvarán, mutatni, nem szokott hozzá az ilyen megpróbáltatásokhoz. Pedig…!

Látszik rajta, hogy miféle lehetett azelőtt…

– Most is csalja Doanidész urat – mesélte az ebédidőben az egyik munkásnő –, rendszeresen látom egy fiatal pasival autózni…

A lányok kuncogtak, szerettek volna még többet tudni.

– Mikor láttad?

– Hol?

– Van már vagy két hete – mesélte a lány –, azóta nemigen láttam.

Két hét. Éppen két hete, hogy Iréné utoljára találkozott a fiúval. Persze akkor még nem tudta, hogy ez az utolsó találkozásuk, de azt már érezte, hogy valami nincs rendjén. A fiú unott volt, és habár ő megmondta, hogy ráér fél nyolcig, már hétkor hazakísérte.

Másnap már nem telefonált, a következő napon sem, aztán egy másik nővel látta, amint éppen bement a Zonar’s cukrászdába.

– Csak nem fogsz mérgelődni? – kérdezte Helgia. – Annyi ilyen fiú szaladgál a világban! Ha unod magad és ismét szükséged lesz egy ilyen kis szerelemre, egyszerűen beülsz a Grande Bretagne-ba az ötórai teához, és fogsz magadnak egyet. Nem is ilyen levanteit, hanem egy külföldit, amerikait!

– Bolond vagy, Helgia! Nemsokára karácsony, ilyenkor már a kutya se jön Athénba, a Grande Bretagne-ban egy külföldi sincs. Ilyenkor már nincs szezon…

– Hát várjál tavaszig, vagy belehalsz, ha egy-két hónapig nincs senkid? Én a te helyedben jobban vigyáznék! Cynthia már nem ül folyton a szobájában, a múltkor is láttam benn a városban, egy gyermekruhaboltba ment be az odosz Hermoun.

– Igen, ez a legújabb mániája. Ilyesmire költi a pénzét. Karácsonyt akar rendezni a gyárban, és a munkásnők kölykeinek vásárolgat. Mintha nem kapnának úgyis elég fizetést… olyan órabért kapnak, hogy ha arra gondolok, hogy a színházban néha meddig próbáltunk egy jelenetet, esküszöm nem jött volna ki ennyi órabér…

– Na jó! De mi nem abból éltünk, ne felejtsd el! Ezek meg ebből élnek!

– Na és? Tudod, mire vagyok kíváncsi… Megkapom-e az öregtől karácsonyra a nercbundát? Megígérte! Most jobban megy, remélem megveszi.

– Én meg azt hiszem, éppen most nem veszi meg. Furcsa lenne, úgy tűnne, mintha Cynthia pénzéből venné neked… És ezt mégsem kívánhatod, nem hinném, hogy Cynthia annyira rajong érted…

– Mostanában egész jól megvagyunk egymással. Alig látom, vagy bent van a szobájában, vagy ezeket a vacak gyerekholmikat vásárolja és intézi, a gyárba is gyakran kimegy…

– Szoktatok beszélgetni?

– Nem. Ő kerüli a beszélgetést, olyan szótlanságba burkolódzik, amin nem lehet, de nem is akarok keresztültörni. Jobb ez így! Találok én magamnak különb szórakozást…

– Hát csak nézz utána! Megjegyzem, én is tudok neked valakit, méghozzá egy nagyon szép fiút, aki szörnyen odavan érted! Látta a fényképedet nálam, és azóta folyton nyaggat, hogy mutassam be neked!

– Kicsoda? Eddig miért nem mondtad?

– Eddig…? Először is: el voltál foglalva a fiúddal, másodszor: nem hozzád való! Ott van nálunk, a színházban, most került hozzánk, eddig Szalonikiben játszott… Azt hiszem, elég sötét alak, azért nem is szóltam róla… Te már túl vagy az ilyeneken, úriasszony vagy, nagy nő! Egy ilyen kezdő színész nem neked való!

– De tényleg olyan szép?

– Gyönyörű! Az új darabban egy ifjú gladiátort játszik, kis vacak szerep, de úgy néz ki benne, mint egy görög isten! Gyere el egyik este, és nézd meg a darabot. Rém hülye darab, azt hiszem, hamar meg fog bukni, azért ajánlom, mielőbb nézd meg! Már az új darabot próbáljuk, de abban a fiú csak inast játszik, persze semmit nem mutat. De levetkőzve! Mondom, olyan teste van, mint egy szobor!

– Most nem járunk a színházba Cynthia miatt. Ő gyászol, hát nem illik…

– Illik? Ezt sem hittem, hogy valaha megérem, hogy te ahhoz fogsz igazodni, mi illik, mi nem…

– Alkalmazkodnom kell hozzájuk. De ez a fiú érdekel! Mit mondott rólam? Melyik képemet látta?

– Azt a nagy arcképet, amit egyszer a színházi fotós csinált, és ott maradt az öltözőmben, meg egy strandképet, ahol együtt vagyunk Phaléromban…

– És mit szólt…?

– Mit tudom én! Azt, hogy tetszel neki. Nagyon tetszel! Szeretne megismerkedni veled! Ja, igen, azt mondta, édes kis babaarcod van!

– És a strandképre?

– Várj csak… A combodra tett valami megjegyzést, remek combod van, valami effélét… Megjegyzem, ez a fiú senkivel sem áll szóba a színháznál. Szörnyen felvág. Az összes nő odavan érte, de ő fütyül mindenkire.

– És rád, Helgia?

– Megnyugtatlak, rám is, de nekem különben sem kellene! Tudod jól, mi kellene! Valaki, akitől pénzt látok. Igazán nem engedhetek meg magamnak ilyen szerelmeket. Te igen. Neked gazdag férjed van, mellette lehet ilyen szép fiúd is…

– De azt mondtad, sötét alak?

– Hát… Valahogy az az érzésem. Lerí róla, hogy teljesen megbízhatatlan.

– Rosszul öltözött?

– Ellenkezőleg! Remekül öltözik! Tökéletesen elegáns. Ha a King George teáján pillantanád meg, azt hinnéd, gazdag külföldi! Szokott is oda járni…

– Tudod mit? Ma délutánra rendeld oda! Én is ott leszek… Most már egészen kíváncsivá tettél. Hogy hívják a fiút?

– Pietru Androulisz – válaszolta Helgia. – De azt előre megmondom, hogy engem ne okolj semmiért… Nem vagyok felelős ezért a fiúért. És azt is előre közöltem, hogy megbízhatatlannak tartom…

Pietru Androulisz hamarosan elfeledtette Irénével a levantei bankár fiát. Igaz, hogy nem volt autója, nem lehetett vele kirándulni, tengerparti bárokba járni, de úgyis tél volt, december. Bent a városban, kis eldugott eszpresszókban találkoztak, ahol nem futhattak össze ismerőssel.

A King George Hotel ötórai teáján nem mert vele megjelenni, megismerkedésük óta nem jártak oda.

Két hét teltél azóta. A kapcsolat lángoló szerelemnek ígérkezett. Pietru csupa tűz volt, csupa szenvedély.

Iréné néha észrevette, hogy a fiú túljátssza az érzéseit, elvégre ő is színésznő volt, értette a szakmát. De nem bánta, jólesett a lázas rajongása. És az is kellemesen érintette, hogy néha el tudott vele beszélgetni a színházról, nem úgy, mint valamikor tette volna, amikor még ő is ott játszott – nem. Most az érdeklődő nagyvilági nő volt, a gyáros felesége, aki fájó nosztalgiával gondol vissza a pályájára, amit ezért a házasságért otthagyott.

Iréné is eltúlozta a szerepet, amit magának kreált. Túl fölényes, túl nagyvilági volt, és amikor először ment fel a fiú lakására, egy Thrakisz utcai albérleti szobába, úgy tett, mintha ő világéletében csak luxusvillában élt volna.

– Szörnyű hely! Hogy tudsz itt élni – mondogatta, miután egy kelkáposztaszagú előszobán át bementek egy szegényes, de tiszta szobácskába.

Valami olcsó likőr volt az asztalra készítve, de pohár nem volt, és Iréné egy törött fülű feketés csészéből, Pietru pedig a fogmosó poharából itta a likőrt.

Lehet, hogy túl sokat ittak, de úgy megbolondultak mind a ketten, hogy mikor Iréné este hazament megállapította magában, hogy ilyen őrült szenvedélyt el sem tudott képzelni, mint amit ma délután ebben a szegényes szobában, a fiú karjaiban megismert.

Nem, ilyen szeretője, mint Pietru, még nem volt sohasem. Másnap megint felment hozzá, és már a lépcsőházban, a sötét, kopott csigalépcsőn lépegetve valami bolond szédületet érzett, de arra gondolt, hogy mi vár rá néhány perc múlva, abban a harmadik emeleti kis szobában…

Ma nem volt likőr. A színész zavartan mentegetőzött, majd kiszólt a konyhába, ahonnan egy szurtos kisfiú bújt elő, üveget nyomott a kezébe, hogy szaladjon le a sarki tavernába.

– Pénzt kér! – mondta a gyerek, és közben nem vette le a szemét Irénéről.

– Igen. Várj csak! Nincs apróm…

– Van nálam – mondta Iréné, és háromszáz drachmást nyomott a gyerek kezébe.

A gyerek hamarosan hozta a likőrt, a visszajáró pénzt megtartotta borravalónak. Pietru bezárta az ajtót és a tegnapinál még lángolóbb, még vadabb szenvedéllyel ölelte magához Irénét.

Legközelebb egy eszpresszóban találkoztak. Délelőtt volt, Pietru a próbáról jött, Iréné a városban vásárolgatott, és nagyon éhes volt. A dupla fekete után még megevett néhány szendvicset, és nem vette észre, dehogyis vette a fiú aggódó pillantását, amelyet a süteményes tálcára vetett, ahonnan egymás után választott ki néhány csokoládés marcipánt.

Mielőtt fizetésre került sor, Pietru zavartan a zsebéhez kapott.

– Na, ez se történt még velem! Most látom, a tárcámat bent hagytam az öltözőmben … Ejnye, de kínos!

– Ugyan… Van nálam – mondta Iréné, és egy ezerdrachmást dugott oda a fiúnak az asztal alatt, úgyhogy ne lássa meg senki. Pietru kifizette a számlát, még egy doboz cigarettát is vett a fő-pincértől, a visszajáró pénzt pedig hanyagul a zsebébe gyűrte. Mikor kijöttek az eszpresszóból, csupa szórakozottságból elfelejtette visszaadni. Másnap szintén elfelejtkezett róla, egy szóval sem említette az előző napi pénzdolgot.

Iréné ezt furcsának találta, de nem ütközött meg rajta.

Néhány héttel később villant át rajta először valami gyanú, de akkor is elhessegette magától. Ekkor már nem a régi, nyomorúságos szobában találkoztak, hanem a Leoforosz Ogasz egyik pompásan berendezett villájában.

– Iréné, édes szerelmem, többé nem jöhetsz ide hozzám – mondta egyik délután, miközben a kopott kis szobában, a füstös vaskályhában megpiszkálta a tüzet.

– Nem jöhetek? Hogyhogy?

– Soha többé nem jöhetsz ide – mondta a fiú, és várakozva nézett Irénére, aki félmeztelenül hevert az ócska huzattal letakart ágyon.

A várt hatás nem is maradt el. Iréné döbbenten nézett rá, mint aki nem érti, hogyan lehet az előző pillanatok forró ölelése után ilyet mondani.

– Ugyanis – folytatta Pietru –, ugyanis innen elköltözöm. Remek, szép szobát béreltem, amely méltó hozzád, és méltó kerete a szerelmünknek… Legközelebb már odajössz hozzám – suttogta, és abbahagyva a reménytelen küzdelmet a vaskályhával, visszafeküdt Iréné mellé.

Két nappal később, a Leoforosz Olgasz-i villában egy széles heverőn feküdtek egymás mellett, hófehér jegesmedvebőrön, mely szintén a szoba berendezéséhez tartozott, akár a zongora és a szép bársonyfotelok.

– Nos, ez a környezet megfelel? – kérdezte Pietru színpadiasan széttárva a karját.

– Igen… Nagyon… – rebegte Iréné meghatottan, de közben megállapította, hogy Pietru rettenetesen rossz színész. Viszont nagyon jó szerető…

Ezen a délutánon megint túlzásba vitte az ölelkezést, szinte megőrjítette. A szobában kandalló is volt, a fehér jegesmedvebőrt eléje terítette a földre és a kandallótűz lobogó, furcsa fényében ölelte magához.

– Őrültek vagyunk… Őrültek – lehelte Iréné a fiú fülébe, és nem tudta már, a fiú csókjai forróbbak-e, vagy a meztelent testére sütő zsarátnokok, amelyek ott izzottak közvetlen közelükben a nyitott kandallóban.

Iréné ekkortájt döbbent rá, hogy tulajdonképpen milyen érzéki. Eddig a férfiak vagy pénzkereseti forrást jelentettek, vagy szórakozást, esetleg szerelmet is, mint a levantei fiú – de ezt a vad, bolond testi vágyat, ezt nem érezte senkivel kapcsolatban.

Helgiának a legrészletesebben beszámolt mindenről. Ilyenkor elhalkult a hangjuk, és suttogva, izgatott kis kuncogással beszélgettek, mint valamikor a színházi öltözőben

Pietru már néhány napja az új lakásban lakott, amikor egész könnyed hangon, mintha mi sem lenne természetesebb, megkérte Irénét, fizesse ki helyette a lakbért.

– Az a helyzet, hogy megvolt már a pénzem, de most ki kellett fizetnem a szabómat. Ez a ronda háziasszony nagyon erőszakos, nem akarok vitatkozni vele! Meg aztán elnézi, hogy te mindennap idejössz… Mikor kivettem a szobát, nem mondhattam meg neki, hogy pontosan egy hölgy miatt veszem ki…

Ez úgy hangzott, mint egy célzás.

„Miattad vertem magam ilyen költségbe, hát akkor fizesd te…”

Igen, így hangzott. Mindenesetre rosszul hangzott, és rosszul is esett Irénének, de azért szó nélkül letette a pénzt a zongorára.

Nem telt bele három nap, és újra pénzt kért. Egy régi, nagyon kellemetlen adósságára hivatkozott, egy illetőre, akinek ha nem fizet, akkor sokat árthat neki a színháznál.

– Pedig most egy remek szerepet fogok kapni az új zenés darabban, egy kimondottan nekem való szerepet!

Irénének már a nyelvén volt, hogy azt mondja – „Tudod, mi volna egy neked való szerep? Egy gigoló…”

De nem mondta. Még nem.

Nem volt nála pénz, de másnapra megígérte.

Másnap viszont nem jelent meg a megbeszélt randevún. Hagyta, hogy Pietru várjon és türelmetlenkedjen abban az eszpresszóban, ahová odarendelte. Két napig bírta csak, aztán mégis felment hozzá. Pietru otthon volt, a jegesmedvebőrön feküdt, és a szerepét tanulta.

Kissé színpadias volt, ahogy túljátszottá a meglepetését, hogy Iréné váratlanul meglátogatja.

– Azt hittem, már nem szeretsz, édes szépségem! – mondta neki a csókok és ölelések záporában – Vagy igen? Mondd, szépségem, igen…?

– Igen… – hazudta Iréné, aki ekkor már rájött, hogy nem a fiút szereti, hanem csak a szerelmet, amit tőle kap.

De ezt a szerelmet ingyen akarta kapni.

„Végtére is huszonkét éves vagyok, nincs szükségem egy selyemfiúra, aki megfizetteti magát.”

Mert Pietru megint pénzt kért. Valami zavaros történetet adott elő egy emberről, aki bosszút állhat rajta, sőt börtönbe is juttathatja, de tízezer drachmával a dolgot el lehetne simítani.

– Tízezer drachma? De hiszen a múltkor sokkal kevesebbet mondtál!

– Igen…

Pietru szemlátomást zavarba jött, de hamarosan feltalálta magát.

– Igen, kevesebbet! Mert reméltem, hogy egy barátomtól is kapok kölcsön, nem akartam az egész összeget tőled kérni! Persze csak kölcsön. De, sajnos, a barátomban csalódtam…

– Bennem is csalódni fogsz! – mondta Iréné, hirtelen jéghidegre vált hangon. – Nem adok neked pénzt.

– Nem adásról van szó, drágám, világért sem! Csak kölcsönzésről!

– De kölcsönt sem adhatok, nem vagyok pénzkölcsönző intézet. A lakbéredet azt kifizettem, de…

– Jól van – mondta a fiú csendesen. – Jól van… Azt hittem, megérek neked tízezer drachmát.

– Megérsz nekem? Megérsz? – szótagolta Iréné. – Hát megfizesselek? Hát mi vagy te, selyemfiú? Az vagy, persze, hogy az!

– Az vagyok, eltaláltad – felelte cinikusan Pietru, és rágyújtott egy cigarettára.

– Hát akkor keress magadnak egy öreg nőt, menj a Grande Bretagne-ba! Valami hamis fogú gazdag külföldi vénasszonyt keress, akinek a fülében briliánsok lógnak!

– Hát biztosan érdemesebb, mint veled foglalkozni!

– Pietru, te tréfálsz! Az istenért, mondd, hogy tréfáltál! Hisz ez rettenetes!

– Az rettenetes, hogy te nem akarsz segíteni rajtam, hogy ennyit sem várhatok tőled, rongyos tízezer drachmáért képes vagy ilyen jelenetet rendezni, selyemfiúnak nevezel...

– Ne haragudj, holnap elhozom a pénzt…

El is hozta volna, ha Pietru nem a legforróbb pillanatban említi újra. Mikor összefonódva fekszenek a fehér medvebőrön, amikor azt hitte, csak a gyönyörre gondol, a vágyra, amely elborítja őket, akkor szólalt meg:

– Szépségem, ugye elhozod a pénzt…?

Borzasztó volt ez. Eszébe juttatta azokat az utálatos emlékeit, mikor különböző férfiakkal ő csinálta ugyanezt.

Most tehát visszakapta az élettől. De rosszkor kapta vissza, kissé korán, huszonkét éves korában.

– Igen… suttogta –, persze.

De már tudta, hogy ide nem jön többé. Még ha belehal a vágyba, akkor sem.

Utálta magát, amiért ezen a délutánon még Pietrué tudott lenni és az ölelését ugyanúgy tudta élvezni, mint máskor. Sőt az a tudat, hogy utoljára van itt, mintha még jobban felkorbácsolta volna érzékeit. Utoljára…

Pietru két napig türelmesen várt, aztán egyszer elkezdett telefonálgatni. Egymás után többször is felhívta, holott ezt kereken megtiltotta, még a szerelmük idején.

– Hozzánk nem lehet telefonálni – jelentette ki –, mert abból kellemetlenségem lehet.

Úgy látszik, Pietru nem törődik a kellemetlenséggel, még estefelé is felhívja, amikor a férje is otthon lehet. De szerencsére a férje nincs otthon, és a jól betanított szobalány letagadja Irénét.

– Nincs idehaza, kérem – mondja legalább hatodszor Pietrunak.

Néhány napig a legváratlanabb időkben szólal meg a telefon, persze mindig ő. De Iréné nem hajlandó vele szóba állni.

„Selyemfiú” – gondolta utálattal.

Milyen borzasztó, hogy Helgia éppen most nincs mellette, ő az egyetlen, akinek ezt elmondhatná… De Helgia elutazott valami új barátjával, és nagyon hiányzik, hogy azon melegében nem adhatja le az egész történetet.

Talán nem is csodálkozna, hisz megmondta előre, hogy Pietrut sötét alaknak tartja.

„Hát tényleg az, de még milyen sötét!”

Egy délelőtt aztán Pietru váratlanul beállított. Iréné még ágyban volt, fél tíz lehetett, azt hitte, káprázik a szeme, amikor Pietru félretolva a tiltakozó szobalányt, megjelent az ajtóban.

– Hogy mertél idejönni? Mit akarsz?

– Beszélni akarok veled! Telefonon nem vagy hajlandó, hát idejöttem…

– De ilyenkor? Mit tolakodsz ide? Egyenesen a hálószobámba, amikor még ágyban fekszem…

– Na és? Nem feküdtél te elégszer az én ágyamban…? – válaszolta Pietru, méghozzá olyan hangosan, hogy a nyitva felejtett ajtón bárki meghallhatta.

A hangja olyan pimasz volt, hogy Iréné megijedt. A kalapját sem tett le, csak úgy közeledett az ágya felé, télikabátban, nyakában a törökös selyemsállal, amit tőle kapott. A télikabátja is vadonatúj volt, Iréné most vette csak észre, milyen gyönyörű a kabátja. Ezt is nők vehették neki, gondolta hirtelen, persze abból a kis gázsiból ilyesmire igazán nem telik.

Pietru közben melléje ért, és kényelmesen leült az ágya szélére. Az éjjeliszekrényről elvett egy cigarettát, és rágyújtott.

– Bocsánat, hercegnő, hogy rágyújtok anélkül, hogy megkérdezném, megengedi-e? – mondta gúnyosan, aztán váratlanul hozzátette: – Most megmondom neked, amit akarok, aztán megyek!

– Mit akarsz?

– Húszezer drachmát. Pontosan ennyit…

– Megőrültél! Teljesen őrült vagy! A múltkor tízről beszéltél, legközelebb már egymilliót fogsz kérni tőlem… De csak kérni, mert kapni nem fogsz. És most azonnal távozz! Nem ismerlek többé! Érted? Takarodj, mert kidobatlak a szobalányommal!

– Ó hercegnő! A nagyúri dáma! Milyen fölényes vagy, drágám, de közben elfelejted, hogy én tudom ám, ki voltál azelőtt… A színházban beszéltem rólad néhány emberrel… Kis olcsó szajha voltál, drágám!

– Kikérem magamnak! Hogy merészelsz sértegetni a saját lakásomban! Hogy merészelsz… – kérdezte, és most már majdnem sírva fakadt tehetetlen dühében.

– Na, ugye, már nem vagy olyan fölényes! Mi? Én nem akarok tőled semmit, csak ezt az egyetlen szívességet! Gondold el, neked is jólesett volna, ha abban az időben valaki segít rajtad… Nekem most égető szükségem van erre a pénzre, és neked ez semmi! A férjed gazdag gyáros, egy vén hülye, aki…

– Ne beszélj így a férjemről! Hülye te vagy, ha azt hiszed, hogy tőlem egyetlen drachmát is ki tudsz csalni. Ha selyemfiú vagy, közönséges gigoló, akkor kár volt velem kezdened!

– Nem volt kár! Miért? Egész kellemesen töltöttük az időt, hogy hogyan, arról majd beszámolok a férjednek…

– A férjemnek?

– Annak. Hadd tudja meg… Ilyen adatért egy férj szívesen fizet húsz darab ezrest, a válóperen duplán behozza! Tartásdíj nélkül kirúghat…

Iréné most már felült az ágyban, legszívesebben nekiugrott volna Pietrunak és a tíz körmével vájt volna bele ebbe a szép arcba, amelyet még néhány nappal ezelőtt csókjaival becézett.

– Zsarolsz? Szóval meg akarsz zsarolni?

– Persze. Hiszen selyemfiú vagyok – mondta Pietru, miközben nyugodtan leverte a hamut a perzsaszőnyegre. – Bocsánat – tette hozzá arcátlanul – de te is mindig az ágy mellé hamuztál. Igaz, hogy nálam nem volt ilyen szép szőnyeg, na de azért jól érezted magad az ágyamban, vagy nem? A férjedtől még külön dicséretet várok, hogy olyan jól szórakoztattalak.

– Tudod mit várhatsz tőle? Egy golyót! Le fog lőni, mint egy kutyát!

Pietru elnevette magát.

– Ejnye, de megijesztesz! Hamar szaladok a kelléktárba egy golyóálló páncélruháért.

– Ez nem tréfa, amit mondok! Már megtette egyszer… Mikor az első felesége megcsalta, tetten érte és lelőtte a csábítót. Szerencsére az nem halt meg, a golyó a karját érte. De te megérdemeled, hogy meghalj, hogy megdögölj! – tette hozzá, most már elfúltan a gyűlölettől. – Te, te utolsó!

– Nem vagyok ijedős – jegyezte meg Pietru és felállt.

Arcátlan nyugalom áradt belőle, bár lehet, hogy ez is csak kiszámított póz volt. A tükör előtt megigazította a sálját, és közben nyugodtan mondta:

– Lehet, hogy a férjed húsz évvel ezelőtt még ilyen Othello volt, de ma már nem hinném! Most már meggondolná, mielőtt fegyvert venne a kezébe. Na és teérted! Azért az első nőért talán érdemes volt, de egy ilyen kis ringyóért, mint te… ugyan…!

Ebben a pillanatban lépett be Cynthia. Kopogott, de a kopogást nem hallották meg.

Kérdő pillantást vetett Iréné felé, majd hűvös tekintettel nyújtotta a kezét Pietrunak.

– Pietru Andoulisz… régi kollégája vagyok Irénének – tette hozzá magyarázólag, és kezet akart csókolni Cynthiának, de az elhúzta a kezét.

– Fáradjon át talán a szalonba, majd Iréné inkább ott fogja fogadni, mint itt a hálószobában!

– Ó, már megyek is – mosolygott a színész –, már megmondtam, amit akartam, és nem akarok tovább zavarni. Elnézést kérek… – tette hozzá, és meghajolva mind a két nő felé, olyan elegánsan távozott, mint a színpadon valamilyen társadalmi dráma felvonásvégben.

Iréné nem tudta, mit mondjon. Még alig tért magához izgalmában, amikor Cynthia megszólalt. Sápadt arcán semmi felindulás nem látszott, de a hangja mégis mintha remegett volna.

– Ezt nem hittem volna, Iréné! Idehozod a szeretődet? Hogy mered ezt megtenni?

– Ez nem a szeretőm! Hogy tételezhetsz fel ilyet rólam?

– Elég hangosan mondta, hogy sokat voltál az ágyában… Nemcsak én hallottam, Joanna is! Nem valami diszkrét úr, az biztos!

– De Cynthia, csak nem képzeled!

– Ne próbáld letagadni, semmi értelme! Hogy ki vagy, azt úgyis tudtam, hogy mi voltál, miből éltél, azt is megtudtam Kairisztől. Nem tudtam megakadályozni, hogy apám elvegyen, de azután arra gondoltam, hogy hálából, mert magához emelt, kiemelt a szennyből, majd megbecsülöd magad! De nem… Te visszasüllyedtél oda, ahonnan jöttél, sőt a szennyet még behozod ide a házunkba is. Hogy merészeled ezt? Válaszolj! Ezt érdemli tőled az apám? Nem szégyelled magad? Az egész város tudja, hogy fiatal fiúkkal autózni jársz, eszpresszókba összebújva üldögélsz.

– Nem igaz! Egy szó sem igaz! Az emberek irigyek, gonoszak és megrágalmaznak!

– Én magam is láttalak egyik nap. Karon fogva láttalak ezzel az alakkal. Ki ez? És mit akart itt? Vagy ha ez új divat, hogy az ágyadban fogadod őket, miért nem nyitsz itt egy bordélyházat, mint amilyenben azelőtt jártál? Tőled az is kitelik!

– Elég volt, Cynthia! Nem tűröm, hogy így beszélj velem! Elfelejted, hogy ennek a háznak az úrnője én vagyok! Én…! – tette hozzá most már élesen, mert úgy érezte, ha most nem emeli fél a hangját, ha nem támadással védekezik, akkor most mindennek vége.

– Egy ilyen rongy selyemfiú miatt.

– Idefigyelj! Ez a fiú Helgia vőlegénye, és megtiltom, hogy gyanúsíts vele! Úgy látszik, tönkre akarod tenni az apád boldogságát! Tudod, hogy imád engem, és én is őt.

– A pénzét azt imádod, persze! Azt, hogy itt élhetsz, ennek a házak az úrnője vagy, ahogy az előbb is idevágtad nekem büszkén! Most még az vagy, igaz! De lehet, hogy egy óra múlva már nem leszel! Fel fogom nyitni apám szemét, nem hagyom, hogy az egész város nevessen rajta…

– Énmiattam nem nevet! Legfeljebb a te anyád miatt nevetett, aki tényleg megcsalta, egész Athén ismeri ezt a históriát… Büszke lehetsz az anyádra – tette hozzá, és hirtelen úgy érezte, egy időre legalább megnyerte a csatát.

Cynthia elsápadt.

– Ne keverd bele azokat a régmúlt dolgokat a védekezésedbe!

– Nekem nincs mit védekeznem! Helgia vőlegénye itt volt, nem olyan nagy dolog!

– És neked mi dolgod volt az ő ágyában?

– Mi? Mikor elutazott, átadta nekem a lakását, csupa szívességből – vágta ki Iréné –, de te persze rögtön rosszat gondolsz…! – Majd hirtelen kérő hangon hozzátette: – Cynthia, ne légy ilyen! Ne gyanúsíts állandóan, mert ezt nem bírom! Legyen egy kis szíved! Apád felesége vagyok, ne akarj folyton viszályt, ne akard megakadályozni a boldogságunkat… Mi mindketten annyira sajnálunk tégedet, szeretnénk, ha végre megnyugodnál, kissé összeszednéd magad! Tudod, hogy ismertem szegény Charlest, az ő emlékére kérlek, légy hozzám igazságosabb!

Cynthia nem válaszolt. Sápadt arcáról nem lehetett semmit leolvasni, Iréné nem tudta, mit fog tenni.

– Cynthia kérlek…! – szólt még utána, de ő már nem hallotta, szó nélkül kiment.

XXIII.

A gyárban karácsonykor szép ünnepség volt. Az egyik teremben nagy karácsonyfát állítottak, ott gyülekeztek a gyerekek, több mint harmincan, és várták az ajándékokat.

Többet kaptak, mint amit reméltek. Némelyik kislány hajas babát szorongatott, a kisfiúknak játék katona meg hintaló jutott.

Aztán vége volt ennek is, és Cynthia nem tudta, mivel töltse az idejét. Ezek a karácsonyi előkészületek mégiscsak foglalkoztatták, lekötötték.

Sokat szaladgált, amíg beszerzett mindent, most, hogy túl volt rajta, hiányzott már, hogy nem kell összeírnia többé, hogy a kis Papadopoule fiúnak hányas lába van, a Youpisz testvéreknek viszont van cipőjük, suszter a nagyapjuk, de egy meleg szvetter elkelne.

Cynthia naphosszat nem mozdult ki a szobájából. Irénéhez nem szólt azóta, úgy tett, mintha észre sem venné.

Apa észrevette, nem lehetett nem észrevenni. Rossz érzés volt, ahogy Cynthia sápadt arccal, szótlanul, néma kísértetként járt-kelt közöttük.

– Látod, én hiába közeledem feléje szeretettel – mondta Iréné Kosztantinnak. – Hiába. Ő ilyen… Fáj neki a boldogságunk, ami emberileg talán érthető is…

– Majd megváltozik, türelem kell hozzá! Gondold meg, kis virágom, micsoda csapás érte szegényt…

Iréné erre nem válaszolt semmit. Állandó rettegésben élt, hogy Cynthia egy napon mégis szól az apjának. De nem szólt, eddig még nem. Lehet, hogy valami különösebb alkalomra várt, de hogy egyszer sor kerül rá, az biztos…

Ez a bizonytalanság úgy idegesítette Irénét, hogy már semmihez sem volt kedve. Mostanában senkije sem volt, alig ment el hazulról. Tüntetőleg állandóan otthon ült, hogy Cynthia is lássa, hogy ő igenis komoly, rendes feleség, nem jár sehová.

Pietrunak kifizette a húszezer drachmát, Helgia vitte el a pénzt. Helgia hajtogatta, hogy ő igazán nem tehet róla, azt nem is sejthette, hogy Pietru ennyire sötét gazember. Újabban valami öreg dél-amerikai nővel járkál, a nő az Akropoe Palace-ban lakik, állítólag nagyon gazdag.

„Közönséges selyemfiú” – gondolta undorral Iréné, de ha eszébe jutott, mégsem tudott utálatot érezni iránta, hanem valami őrült vágyat, hogy még egyszer egyetlen egyszer az életében az övé lehessen… Még egy olyan délutánt, ott a jegesmedvebőrön…

Ilyenkor szégyellte magát saját maga előtt, és elhatározta, hogy soha többé nem gondol rá. De akkor az álmaiba tolakodott be. Úristen, micsoda álmok voltak ezek…! Konsztantin a mellette lévő ágyban aludt, még szerencse, hogy Iréné álmában nem szokott beszélni, miket mondhatott volna…

Egyszer látta az utcán. Pietru nem vette észre, mert az autóban ült, de ő jól látta. A szép télikabátját viselte, de nem volt már a nyakában a törökös mintájú sál, hanem egy világosszürke. A fájdalom emiatt is belehasított a szívébe. Lehet, hogy egyszerűen eldobta azt a sálat…?

Helgia egy nap azzal a hírrel jött, hogy Pietru megnősül. Elveszi az öreg nőt, és kimegy vele Dél-Amerikába.

– Tudod, milyen szerencséd van? Soha az életben nem látod többé, ki tudja, még hányszor megzsarolt volna, ha itt marad…

– Igen. Soha nem látom többé… – felelte Iréné, és majdnem sírva fakadt.

Ebben a percben jött rá, hogy szerette ezt a selyemfiút. Csak ezt szerette, soha senki mást…

Konsztantin is észrevette, hogy Iréné már nem olyan vidám, mint azelőtt. Kedvetlen, nem olyan, mint szokott lenni. Sejtette, hogy ennek Cynthia lehet az oka. Elhatározta, hogy egy napon beszél vele. De folyton halogatta ezt a beszélgetést, nem akarta kiélezni a helyzetet.

Imádta Irénét, de Cynthiát sem akarta megbántani. Jobb lenne, ha magától megoldódna ez a dolog. A csodában reménykedett. Remélte, hogy egyszer, amikor hazajön, összeölelkezve várják, és közlik, hogy egymásra találtak, nincs többé semmi nézeteltérés, minden rendben van…

De persze ilyen csodák nincsenek. Cynthia szótlan és néma, Iréné kedvetlen és letört.

Lassan már tavasz felé járt az idő. A március ragyogó napfénnyel tört a városra, Athén szinte szikrázott ebben a tavaszban. Az utcák megint megélénkültek! Külföldiekkel megtömött, hatalmas autóbuszok dübörögtek a Leoforosz Amaliaszon, a Grande Bretagne előtt, és a King George előtt pedig amerikai rendszámú kocsik parkíroztak, Pireuszba luxusautók érkeztek, a görög napfény, és a jó öreg Akropolisz ismét idecsalta mindazokat, akiknek elég pénzük volt, hogy ne álljanak ellent a hívogató plakátok azúrkék színének.

Iréné ismét beszaladgált a városba, tavaszi bevásárlás ürügyén. Sikerült is hamarosan bevásárolnia egy csinos amerikai fiút, ennél aztán nem kellett attól tartani, hogy pénzt kér tőle. Úristen, mennyi pénzé volt, és hogy szórta, ha valahová beültek, a pincérek szinte megdöbbentek, olyan borravalókat adott.

Egy zenésznek csak úgy odadobott húsz dollárt, mert jól játszotta a „Yankee Doodle-t”[14], egy virágárusnak egy szál szegfűért, amit Iréné hajába tűzött, egy tízest.

„Harry bolond” – állapította meg Iréné, és ugyanakkor átvillant rajta, hogy ezzel a fiúval el lehetne vetetni magát.

De úgy látszik, ennyire bolond mégsem volt, mert amikor észrevette, hogy mi van Iréné célzásainak a mélyén, többé nem jelentkezett. Egyszerűen eltűnt Athénból.

Iréné most döbbent rá, hogy nem tud bánni a férfiakkal. Vagy egyszerűen nincs szerencséje velük. Ezt a házasságot Konsztantinnal már egyáltalán nem tartotta olyan nagy szerencsének, mint eleinte. Végtére is Konsztantin öregember, igaz, hogy van pénze, de az mind a gyárra megy el, és hiába van villájuk, nem hívhatnak társaságot, mert ott van a nyakukon Cynthia.

Cynthia! Járkál, mint egy kísértet, egész kriptává válik miatta a ház. Ez nem élet! Élet az, ha valakinek vidám, fiatal férje van, akivel jöhet, mehet, szórakozhat.

Iréné elégedetlen volt, és ez gyakran lerítt az arcáról.

– Kicsi virágom, mi van veled? – kérdezgette Konsztantin, de nem kapott választ.

Iréné csak lehajtotta a fejét és vállat vont, mint egy durcás gyerek.

Persze Cynthia… Cynthia az oka, állapította meg, és elhatározta, hogy most már komolyan beszél vele. Nem engedheti, hogy ennek az aranyos teremtésnek teljesen tönkretegye a kedélyét. Nem…

Éppen kapóra jött, hogy Cynthia kijött a gyárba. Egy új gépet állítottak be aznap, és kijött megnézni. Mikor kettesben maradtak az irodában, Konsztantin minden bevezetés nélkül így szólt a lányához:

– Kislányom, már régen szeretnék veled valamiről beszélni, de mindig halogattam, mert reméltem, hogy nem lesz szükség rá! Reméltem, hogy megváltozik a viselkedésed Irénével szemben…

– Panaszkodott rám?

– Nem! Ezt nem tette, de anélkül is látom, hogy nem úgy viselkedsz vele, ahogy kellene! Rideg vagy, sőt ellenséges! Erre semmi okod, és ha tekintettel lennél rám, kedvesebb lennél hozzá! Iréné és én egyek vagyunk, és ha vele ilyen ellenséges vagy, az azt jelenti, hogy velem is.

– De apám, hogy mondhatod ezt? Tudod, hogy mennyire szeretlek, tudod, hogy mindent megtennék érted! De azt ne kívánd, hogy őt azonosítsam veled! Ne kívánd, kérlek, ne…! Emlékezz, hogy könyörögtem az esküvőd előtt, ne vedd el, nem hozzád való… Ma is azt mondom, Iréné nem méltó tehozzád, nem érdemli meg odaadó szereteted…

– Te nem érdemled meg, Cynthia! Ne folytasd! Már megint a boldogságunk ellen törsz! Iréné, szegény kicsikém, megérezte előre… Ha újra itt élsz velünk, éket akarsz verni közénk…

– Nem akarok veletek élni! Elmegyek… Még ma kiköltözöm Glyphadába, a nyaralóba. ‘

– Azt nem teheted, Cynthia!

– Miért nem?

– Mert a nyaraló már nem a miénk. Eladtam… el kellett adnom, kénytelen voltam, nem tudtam máshonnan pénzt szerezni.

Cynthia apjára nézett.

Látta apján, hogy rettentő zavarban van, kínos neki, talán már meg is bánta, hogy eladta a nyaralót. Az ő nyaralóját, mert hiszen a Cynthia-lak az övé volt. Most felvillant előtte a kis piros tornyos épület képe, és megfájdult a szíve.

– Kár volt… Látod, apám, ezt nem kellett volna megtenned!

– De kellett, sajnos, kellett! Kényszerhelyzetben voltam, a tűz után. De a jövő hónapban nagyobb összeget kapok, abból veszek neked egy nyaralót… Ha akarod, Glyphadában, esetleg Phaléronban, vagy Vuliagmeniben. Ahol akarod!

– Sehol sem akarom. Csak a Cynthia-lakot, azt próbáld visszavásárolni! Ahhoz fűznek emlékeim. A gyermekkorom, a sok-sok nyár és főleg ez az utolsó nyár… Itt ismertem meg őt, ott állt az üvegajtó mögött a hallban… Soha nem felejtem el azt a pillanatot… Ott kellene élnem, az ő emlékének, egyedül ott élni…

– Kisleányom, nem hinném, hogy sikerül visszavásárolni! Egy építész lakik benne, már teljesen átalakította, rengeteg pénzt ölt bele. Három gyereke van, azok hancúroznak a kertben.

– Szóval ne is álmodjak arról, hogy valaha a Cynthia-lakot visszakaphatjuk?

– Hát sajnos…

Cynthia távozása után jött rá Konsztantin, hogy megint csak nem beszélt vele eléggé erélyesen az Irénével való viselkedéséről. Megint csak másra terelődött a szó, és továbbra is minden a régiben maradt.

Egy áprilisi délelőtt Cynthia kiment Glyphadába Maga sem tudta, hogy miért megy, de ellenállhatatlan vágy ébredt benne, hogy lássa a piros tornyos kis nyaralót, lesétáljon a stégre. Hogy ott lehessen, ha nem tovább, néhány percig…

Taxival ment, apa kocsiját most már sosem vette igénybe. A villa előtt kiszállt, a sofőrt kifizette.

– Várjon! Mégis várjon meg… – utána akart szólni, de már késő volt, a taxi befordult a Grand Hotel felé vezető úton, és eltűnt a szeme elől.

Most itt állt a kis rácsozott kapu előtt. Egy ideig csendben álldogált, aztán becsengetett. Nagyon sokára kicsoszogott egy asszony, takarítónőnek látszott. Ki sem nyitotta a kaput, csak kikiabált.

– Még nem laknak ideki az építész úrék! Rosszkor tetszett jönni! Nagytakarítás van.

– Nem baj! Azért bejönnék mégis…

– Hát csak, tessék – mondta vállat vonva az asszony. – Tessék befáradni!

Vizes kezét beletörölte a kötényébe, aztán kivette a zsebéből a kulcsot, és kinyitotta a kaput.

– Úgy látom, ismerősnek tetszik itt lenni – jegyezte meg az asszony, amikor Cynthia biztos léptekkel fordult be az előcsarnok, lépcsőjéről a hallba.

– Igen. Ismerős…

A hallban minden fel volt fordítva, nagy vizesvödör állt középen, melyből lúgos szappan szag áradt. Még egy takarítónő dolgozott itt, egy létra tetején állva a nagy üvegajtót mosta.

Ezen az ajtón át látta meg először Charlest. Igen itt állt, pontosan ezen a helyen, ahol most ő. Élénken élt benne annak a pillanatnak az emléke, amikor belépett a hallba, és..

És nem is sejthette, hogy szerelemmel fog találkozni, élete értelmével. Most már nincs értelme az életének, ő nincs többé…

Hirtelen gyengeség fogta el, az a nagy, nehéz kő, amit azóta a szívén viselt, megint mázsás súlyúvá vált.

„Talán mégsem kellett volna kijönnöm…? – gondolta. – Mégse…”

Átment a másik szobába. Itt a sarokban, ahol most ez a rácsos gyerekágy áll, volt a zenegép. Itt tanította Charles táncolni, azon a legelső estén. Itt fogta át a derekát, és magyarázta félig komolyan, félig nevetve, hogyan lépjen.

A nevetését sem hallhatja soha, soha többé…

– Itt ne tessék járkálni, már fel van sikálva! – szólt rá az asszony. – Inkább, tessék a kertbe lesétálni, igen szép már ilyenkor!

Cynthia lement a kertbe. Már nyíltak a magnóliák, illatuk a régi tavaszokra emlékeztette, mikor nagy csokrot szedett mindennap és bevitte apa íróasztalára.

Lassan lesétált a tengerhez, és leült a stégre. A víz tükre ezerszeresen verte vissza a szikrázó napsugarakat. Néhány pillanatig odatartotta az arcát a fénynek, lehunyt szemekkel süttette magát.

Charles is hogy szerette a napot! – Napimádó vagyok – mondta sokszor.

Mennyit feküdtek együtt a tengerparton, lehunyt szemekkel, fogva egymás kezét. De most már hiába süt a nap, meleg sugarai nem csókolgatják többé Charles arcát. Ő sem csókolgathatja többé.

Soha többé.

Soha… Ez a szó oly kegyetlen, mint maga a halál. A halál, amely elvette tőle, egyszerűen elszakította. De hát miért?

Vádlón nézett fel az égre, egyenesen bele a napba, mintha isten ott volna a vakító, fénylő sugarak mögött, isten, akiben hitt, akihez imádkozott, aki mégis ezt tette vele…

– Ki lehet ez a hölgy? – kérdezte jóval később az egyik takarítónő.

– Fogalmam sincs, ki, de elég furcsán viselkedik. Lent ül a stégen és sír…

ÖTÖDIK RÉSZ

XXIV.

Cynthia úgy érezte, hogy nem két év telt el Charles halála óta, hanem megszámlálhatatlanul sok év. Olyan rettenetesen messze tűnt, hogy valaha boldogok voltak, olyan rég, mintha az valami másik világban történt volna, egy olyan világban, amely elsüllyedt, Charlesszal együtt eltűnt örökre.

Néha még olyan frissen sajdult fel benne a fájdalom, mintha tegnap történt volna, ahogy meglátta holtan, ott a kék neonfényben…

Az a dal is kísértette olykor, amit a néger énekes dalolt a Szemiramisz teraszán.

Az új tavasz már nem talál,

Elszakít tőled a halál…

Két új tavasz is elmúlt azóta, két új, szomorú tavasz. Apa sem volt már gyengéd hozzá, teljesen elhidegült tőle. Úgy érezte magát otthon, mint egy nem szívesen látott vendég, akinek a jelenléte csak zavarólag hat.

Apa teljesen Iréné befolyása alá került, sokszor már nevetséges volt, ahogy örökösen csókolgatta, becézgette, még a személyzet előtt is.

Iréné élvezte a hatalmát, hogy ennek a háznak csakis ő az úrnője, és itt kizárólag az történhet, amit ő akar. Szánakozással vegyes, furcsa udvariassággal bánt Cynthiával, de már nem kereste a kedvét, nem küldözte hozzá a szobalányt, hogy az óhajait teljesítse. Dehogy, eszében sem volt.

Gyakran élezte ki a helyzetet, hogy Konsztantint még jobban Cynthia ellen ingerelje, mikor aztán látta, hogy sikerült, ő próbálta csitítani.

– Ne izgasd magad, életem, látod, engem se bánt! Hiába, Cynthia ilyen, ezen már úgyse tudunk változtatni… Ezzel meg kell alkudnunk, legfeljebb a boldogságunk rovására megy…

Már nem félt Cynthiától, teljesen biztosságban érezte magát. Tudta, hogy múltjának legfenyegetőbb emléke, Mme Yannarosz nem bukkanhat fel többé. Meghalt.

Még soha újsághír ilyen örömet nem keltett valakiben, mint benne, mikor megpillantotta a vén kerítőnő gyászjelentését. Alig hitt a szemének, olyan sokszor kívánta, bár meghalna már, hogy amikor ez bekövetkezett, el sem merte hinni. Sokszor egymás után elolvasta a fekete keretes gyászjelentést, mely szerint Mme Yannarosz, tisztes munkában eltöltött életének hetvenharmadik évében, visszaadta nemes lelkét teremtőjének.

Még most is fájt az a briliánsgyűrű, amit el kellett adnia, hogy kifizethesse azt a nagy összeget, amivel akkor megzsarolta.

Pietru sem zsarolhatja többé, tényleg elment Dél-Amerikába az öreg nővel.

Bárcsak Cynthia is elmenne valamerre, a világ végére. Lassanként sikerül kiutálnia a házból. Pénzkérdés az egész. Konsztantin nem tudja visszaadni az ötezer fontját, mindig újabb befektetésekre van szükség, ezt szokta mondogatni. Most már nyíltan beszélnek arról, hogy legjobb lenne, ha Cynthia elmenne…

Mostanában gyakran ír Angliába, tegnap is kapott levelet, kije lehet ott? A szobalány viszi be a postáját, attól hiába kérdezi, az csak cirill betűket tud elolvasni.

Most megint ír. A sok írás helyett inkább fogná magát és menne ő maga Angliába, ahhoz a titokzatos valakihez, akivel levelez.

Irénét nagy csalódás érte volna, ha megtudja, hogy az, a valaki nem más, mint az öreg Miss Taylor.

Cynthia, végtelen elhagyatottságában, hozzá fordult egy kis megértésért, szeretetért… Kellett valaki, akinek kiöntse a szívét.

Lehet, hogy Miss Taylor, ott a távoli Exeterben, ahol csendben éldegélt öreg nővérével az örökölt házban, nem tudja megérteni Cynthia sajgó, fájó sebeit, de vigasztaló, együttérző sorai mégis jólestek, balzsamként hatottak rá.

Miss Taylor leírta új exeteri barátait is, néhány kedves öreg hölgyet, nyugalmazott tanárt és özvegyeiket, ha valaki ezt a leírást olvasta, nyugodtan hihette, hogy Exeter, a szép egyetemi városka, maga az aggok menhelye.

Valaki, aki, mint Miss Taylor, sosem ismerte a szerelmet, nem tudhatja, mi az, elveszíteni a szerelmet… Nem. Fogalma sem lehet róla. Mindig egyedül élt, nem volt férfi az életében, nem is sejtheti, mi az boldogan sütkérezni abban a jóleső forróságban, amit egy férfi szerelme sugároz.

Olyan az, mint a napfény, de aki csak a sötétséget ismeri, soha nem látott napot, honnan is tudhatná?

Most ő is visszazuhant a sötétségbe. Vissza.

Miss Taylor öreg betűi négy sűrűn teleírt oldalon próbálták vigasztalni Cynthiát. Minden szava igaz részvét volt, Cynthia szinte látta maga előtt a szigorú arcát, ahogy ellágyul, leteszi a szemüvegét, mert könnybe lábad a szeme írás közben. Aztán megtörli a bepárásodott üveget, és ír tovább. Nem tehet róla, hogy iskolakönyv ízű pátosszal ír.

Az a felemelő érzés, hogy Nagy-Britanniáért halt meg, szolgálatának teljesítése közben…

Ugyanígy mondta Hughes is…

Misét is mondattam a lelki üdvéért a katedrálisban. Nem ismertem őt, de ha te szeretted, Cynthia, nyilván méltó volt arra, hogy imámba foglaljam a nevét. Charles O’Hara, a fiatal, angol hős nem lehet idegen az én számomra sem. Egyszer, ha majd ismét együtt leszünk, a szavaidon keresztül szeretném megismerni őt. Remélem, a tavasszal megvalósíthatom tervemet, hogy leutazom Athénba egy társas utazással. A sok év, amit ott tölthettem délen, elviselhetetlenné teszi nekem az örökös ködöt, hűvös, nyirkos időt, amelyben itt állandóan részem van. A Cynthia-lakban töltött nyarak, a Földközi-tenger kéksége bizony hiányzik…

A Cynthia-lak.

Ha Miss Taylor tudná, hogy már az sincs meg. Apa egyszerűen eladta, nyilván Iréné beszélte rá.

Irénét mindenre képesnek tartotta, minden rosszra, aljasságra.

Az, hogy megcsalja apát, olyan borzasztó volt, hogy amit még ezenkívül véghezvitt, már jóformán mellékessé vált. Állandóan hazudott, a beszélgetések fonalát mindig úgy vezette, hogy abból valami vita fejlődjön, veszélyessé fajuljon, melyben ő a fölényesen megbocsátó fél. Tudatosan elidegeníti apát tőle, minden szavával meg akarja alázni, hogy egy napon elveszítse a türelmét, és elmenjen a szülői házból, mint valami cseléd, aki nem bírja tovább a rossz bánásmódot, és inkább továbbáll.

Akárhogy inkább, mint itt… Legszívesebben Kairóban élne, ahol olyan boldogok voltak.

Minden Charlesra emlékeztetné, minden utca, amelyen végigsétáltak. A Kare el Nil hídja, ahol megálltak egyszer, egy csillagos éjszaka volt, gyalog jöttek haza valahonnan. Felnéztek a csillagos égre, a közelből zenét sodort feléjük a Nílus feleli lengedező langyos szél, és Charles azt mondta:

– Még sohasem éreztem ennyire a boldogságot, mint most, Cynthia… Szinte kézzelfoghatóan érzem, úgy meg tudom állapítani magamról, mint azt, ha mondjuk, köhögnék. Mellettem vagy és szeretlek, és most megyünk haza, ahol a karomban alszol el… Van egy üveg vermutom otthon, ma este iszom meg… Valami könnyű kis szédület már van bennem, egy pohárral már így is többet ittam, mint szoktam…

Cynthia nevetett.

– Kicsit berúgtál, Charles?

– Lehet… Haragszol érte?

– Dehogyis haragszom, olyan édes vagy így!

– Boldog vagyok Cynthia, értsd meg, ez az a pillanat, amikor leszögezem, hogy boldogok vagyunk. És ahhoz, hogy ezt megállapítsa az ember magáról, vagy kicsit részegnek kell lenni, vagy nagyon öregnek és visszaemlékezni a boldogságra. De mi fiatalok vagyunk, és ez a legjobb az egészben! Még rengeteg év vár ránk, és még rengeteg boldog pillanat.

Mennyire tévedett Charles. A rengeteg év helyett már csak két hét várt rá… Éppen két héttel ez után a beszélgetés után ölték meg.

Nem, mégsem tudna Kairóban élni, abban a városban, ahol megölték őt. A barna arcú, fehér burnuszos alakokat látná mindenütt, a szörnyű álmaiból megelevenedett sötét arcokat, akik közül ki tudja melyik a gyilkos…? Lehet, hogy szabadon van, ott jár-kel Kairó utcáin, élvezi a napsütést, él.

Charles pedig fekszik odakint az angol temetőben és…

Nem, nem szabad gondolkozni, mert beleőrül. Nem igaz, hogy van megbocsátás, csak halálig tartó fájdalom van és tehetetlen bosszúvágy. Ha egyetlenegyszer szembekerülne Asurahhal… Megfogni a barna nyakát és szorítani a tíz ujjával addig szorítani, amíg megfullad… Közben lenézni az arcába, amely talán vonaglana a kíntól. Ahogy a test vonaglott akkor ott a dobogón, a keleti zenére.

Már akkor, Hughesék estélyen megérezte, hogy Asurah veszélyt jelent. Mikor Charles arcán észrevette azt a feszült figyelmet, amellyel nézte, már akkor megérzett valamit, a szerelmes asszonyok titokzatos hatodik érzékével…

Persze más veszélyre gondolt, egyszerűen csak féltékeny lett a titokzatos fátylakban hajladozó igéző táncosnőre, aki felgyújtotta a férfiakat, mind éhesen bámulták.

Hogy az ezüstfátylakban maga a halál hajladozik Charles felé, erre nem gondolhatott. Ahogy Asurah a halált jelenti majd…

Vajon megfizették-e érte, vagy csak egyszerűen ráparancsoltak, hogy ezt az angolt pedig el kell tenni láb alól… Nyomon van, sokat tud, nem Asurah szép szeme vonzotta, információkat akart megtudni, a kedves, megnyerő mosolyát csak álarcként viseli. Az Intelligence Service embere ő, aki a vesztetekre tör.

Aztán a saját vesztébe szaladt. Egyenesen bele a csapdába…

Mit érezhetett Asurah, gondolta néha önkínzó kíváncsisággal, amikor meglátta holtan… az nem lehet, hogy ne sajnálta volna egyetlen pillanatra sem…

Vagy ezeknek nincs szívük, csak a saját fajtájukbelihez? Mindenki más pusztuljon, mindenki ellenség! Az ősi fajgyűlölet úgy lobog bennük, hogy ölni is tudnak, könnyűszerrel ölni, ha kell.

Jelentéktelen feladatnak számított nekik egy szálloda hátsó lépcsőjén, tarkón lőni egy angolt, aki útjukban volt.

– Meghalt Nagy-Britanniáért – ismételgetik most, és ez úgy hangzik, hogy lelki szemeik előtt önkéntelenül felrémlik valami csatakép, tengeri ütközet vagy lángokban égő zuhanóbombázó, de semmiképp sem egy hátsó lépcső, mely az arab táncosnő fülledt hálószobájához vezet…

XXV.

Szeptember vége volt már, mikor Miss Taylor a tavaszra tervezett utazását végre megvalósította.

Cynthia már azt hitte, hogy egyáltalán nem fog jönni, amikor egy napon váratlanul megkapta az értesítést, hogy a miss a jövő héten érkezik Athénba.

Hosszú levelében, a tőle megszokott aprólékossággal számolt be az utazási irodákkal történt megbeszéléseiről.

Athénban csak három napig lesz, a további útirány Alexandria, majd Kairó. Itt a társas utazás résztvevői két hetet töltenek, tizennégy font lefizetése esetén, aki akar, leutazhat Luxorba is, megtekinteni az ottani királysírokat, naponta ötszöri étkezéssel.

A levél végén arra kérte Cynthiát, hogy tartson vele, kísérje el Kairóba.

Kedves Cynthiám, az az érzésem, jót tenne Neked a mostani szomorú körülményeid között egy kis kikapcsolódás, amit egy ilyen utazás jelentene! Elvégre még nagyon fiatal vagy, nem szabad ennyire elhagynod magad! Az élet még előtted áll, de neki kell indulnod az életnek, nem vonulhatsz vissza a bánatoddal a szülői ház immár nem olyan vonzó csendjébe…

Ha Miss Taylor csak sejtette volna, hogy mennyire nem vonzó már a szülői ház: A csend…?

Iréné koktélpartit adott, amelyen a vendégek teljesen berúgtak. Cynthia undorodva állapította meg, amikor reggel belépett a fürdőszobába, hogy valamelyik vendég lehányta a kádat, sőt az ott lógó frottírköpenyét is.

Hogy melyik vendég lehetett, azt így utólag nehéz lett volna megállapítani, mert mind tökrészeg volt. A két színésznő, akik közül az egyik olyan botrányosan viselkedett, hogy tánc közben egyszerűen kiment a táncosával a kertbe, és visszajövet nevetve hencegett, hogy odakint a sötétben mit csináltak…

Vagy az amerikai fiú, aki feltűnően csinos volt, és akinek fehér Cadillac kocsiját gyakran látta már elsuhanni a villa környékén. Iréné erősen hangsúlyozta, hogy ezt az amerikait az egyik vendég hozta magával.

Hogy apa mindent elhisz Irénének, hogy mindezt eltűri, ez a legborzasztóbb!

– Művésztársaság – mondja elnézően, és még örül is, hogy Iréné ilyen jól szórakozik. – Kis virágom, remélem, meg vagy elégedve az estélyed sikerével? Azt hiszem a vendégeid jól érezték magukat!

– Igen. Egész kedélyes volt – mondja Iréné, és elnyom egy ásítást.

Ebédnél ülnek éppen, Iréné most kelt fel az ágyból. Apa épp a gyárból jött, nagyon fáradtnak látszott, nem való már neki ez az éjszakázás, egész éjjel fent lenni, és aztán kétórai alvás után besietni a gyárba.

Cynthia szeretné megsimogatni apa megtört homlokát, és azt mondani: „Apám, feküdj le, pihend ki magad, szívesen kimegyek a gyárba, boldog vagyok, ha valamit segíthetek… Tudom, nem helyettesíthetlek, de néhány telefont talán le tudnék bonyolítani, és a fontosabb ügyeket áttetetem holnapra!”

De nem mondott semmit. A simogatás most már Iréné privilégiuma volt, aki tettetett gyengédséggel simogatta Konsztantin arcát, mintha csak megérezte volna, hogy Cynthia is ezt akarja, és meg kell előznie.

– Nem vagy fáradt, életem? Legközelebb, ha vendégek jönnek, te korábban visszavonulhatsz… Remélem, nem fognak azért neheztelni…

Az biztos, hogy nem fognak, gondolta Cynthia. Tegnap is, amikor bement, hogy félórát töltsön a vendégek között, rögtön észrevette, hogy apa milyen zavaróan hat a féktelenül szórakozó fiatalok között.

– Elutazom… – szólalt meg hirtelen, minden bevezetés nélkül, a leves és a húsétel közötti szünetben.

– Elutazol? – csillant fel Iréné álmos tekintete. – Hová? Mikor?

Apa is csodálkozva tekintett rá.

– Hová, kislányom?

– Kairóba megyek. Miss Taylor írt, hogy jövő héten érkezik, vele utazom!

– A jó öreg missünk! Na, hát ennek örülök – mondta apa, majd hirtelen elgondolkozva nézett maga elé. Cynthia tudta, hogy most azt számítja ki magában, hogy ez az utazás mibe kerül majd…

Tényleg.

A következő pillanatban már pénzről beszélt.

– Kislányom, holnap adok neked egy csekket, de körülbelül tudnunk kellene, mennyit szándékozol költeni…

– Nem sokat.

Semmi esetre sem annyit, mint amibe Iréné tegnapi estélye kerülhetett, tette hozzá még gondolatban, de nem szólt semmit. Most Iréné vette át a szót.

– Hogy jut eszébe egy ilyen öreg nőnek, hogy utazgasson? Ezt sosem tudtam megérteni! Mindig bámultam ezeket a vén skatulyákat, akik bedekkerrel a kezükben ácsorognak az Akropoliszon, és helyeslően bólogatnak az idegenvezető hadarására. Ez a Miss Taylor már éppen eleget gyönyörködhetett Athénban, hisz évekig volt itt!

– De most Kairóba készül, hallottad, kis virágom, és Kairót még nem látta – jegyezte meg Konsztantin, mert Cynthia ügyet sem vetett Iréné szavaira.

– Hát ezt megértem! Nyilván kíváncsi a múmiákra, akikre kísértetiesen hasonlít. Majd vigyázni kell, nehogy ott fogják a piramisban, valamelyik kétezer éves múmia helyett…

Konsztantin elmosolyodott. Iréné nem mondhatott olyan butaságot, amit ne tartott volna szellemesnek vagy legalábbis bájosnak.

– Hát bizony Miss Taylor se nem szép, se nem fiatal, viszont igen derék teremtés. Hét évig volt nálunk. Ha most Athénba jön, okvetlenül vendégül látjuk, itt kell megszállnia.

– Én is így gondoltam, apám, de lehet, hogy ragaszkodni fog a szállodájához, ahol a társas utazás többi résztvevője is lakik.

– Társas utazás! Nem is rossz…! – jegyezte meg irigykedően Iréné, és átvillant rajta, milyen szívesen menne ő is… Társasutazás! Új ismeretségek, kalandok! Inkább neki való, mint a vén missnek és ennek az unalmas Cynthiának… Tegnap is a vendégek között mintha nyársat nyelt volna! Pontosan olyan volt. Ez a hűvös fölénye, ez a legutálatosabb. Csak már kint lenne a házból, és ne jönne többé vissza!

Iréné annyira utálta, hogy néha arra gondolt, mi lenne, ha felugrana az asztaltól, és rákiáltana:

– Mit ülsz itt közöttünk? Menj! Menj a pokolba! Apád se szeret, te teljesen felesleges vagy itt!!!

Folyton ezzel játszott magában, ezzel a gondolattal, hogy milyen arcot vágna ehhez Cynthia… Mit válaszolna, mit csinálna?

Lehet, hogy ezt az undok fölényét akkor sem veszítené el, ugyanilyen halkan felkelne az asztaltól, összehajtaná az asztalkendőjét, és felmenne a szobájába.

Most is itt hagyta őket, úgy látszik, az utazásról nem kíván többet beszélni. Le van tárgyalva. Hogy mibe fog kerülni, hogy van-e jelenleg ennyi pénz, az, úgy látszik, nem érdekli túlságosan.

A feketekávét a szobalány a könyvtárszobába vitte. Konsztantin szivarra gyújtott, és kényelmesen hátradőlt a nagy, öblös bőrfotelban.

Iréné a karfára telepedett, és egy megszokott, szinte már gépies mozdulattal kezdte turkálni a férfi őszes haját. Ezek a gyöngédségek már olyan megszokottak voltak nála, mint amikor valaki egy skálát ezerszer lejátszott már, és az ujjai maguktól járnak a billentyűkön, anélkül, hogy odafigyelne.

Miközben Iréné cirógatta Konsztantin halántékát, borzolgatta a haját, folyton arra gondolt, hogy mibe fog kerülni Cynthia utazása.

Mikor Konsztantin felállt, hogy visszainduljon a gyárba, nem bírta tovább visszatartani a kérdést.

– Mondd, van most arra elég pénz, hogy Cynthia ilyen luxusutazást tervezzen?

– Van. Hogyne volna. Ne felejtsd el, kis virágom, hogy ő az egész ötezer fontját ideadta. Még sohasem kért azóta semmit. Igazán nem lehetek kicsinyes vele szemben. Nélküle nem is tudom, mit csináltam volna, valószínűleg le kellett volna állítanom a munkásokat.

– Jó, jó! Mindent neki köszönhetünk, tudom! Főleg azt, hogy amióta itt van, nincs egy boldog percünk… Milyen más volt, amikor kettesben élhettünk…

– Most megint kettesben leszünk egy időre, hiszen elutazik!

„De vajon meddig lesz el” – gondolta Iréné, miközben szerette volna, ha Cynthia minél tovább elmarad, másrészt arra gondolt, hogy mennyibe kerül, hiszen Kairó rettenetesen drága…

Ahogy Miss Taylor megérkezett, első dolga volt az árakról kikérdezni. Még azokból az időkből, amikor Mme Levidisznél lakott, benne maradt filléres kicsinyessége. Mindennap, amit Cynthia Kairóban fog tölteni, már előre fájt neki, úgy sajnálta a pénzt.

A miss tökéletesen udvarias volt vele, de titokban nyilván lenézi, és fel van háborodva azon, hogy Konsztantin Doanidész elvette őt.

Megérkezésekor rögtön gratulált mindkettőjüknek.

Cynthiát viszont átölelte, és sokáig szorongatta a kezét.

Iréné elképzelte magában, ha ezek ketten visszavonulnak, miket fognak beszélni róla. Cynthia nyilván kitálal mindent, és ez a vén skatulya majd szörnyülködve hallgatja.

Nem fontos. Ezt a három napot, amit a miss itt fog tölteni, ki fogja bírni. Főleg, mert egész nap a városban járkálnak, pedig hét évig itt élt, és most mégis újra meg akar mindent nézni. Fényképezőgép is van nála, rengeteg felvételt készít.

– Megígértem a nővéremnek, hogy egész albumra való képet csinálok. Vizuális típus, hiába mesélem el, mi milyen, ő mindent látni szeretne.

Mosolyogva mutatja a kis gépet, melyet hatalmas retiküljében hord, a táska úgy lóg a válláról, mint valami postásnak, és minden lépésnél odaütődik sovány csípőjéhez.

– Mi minden van ebben? – kérdi Cynthia, amikor fent az Akropoliszon a miss odaáll a kariatidák alá, és megkéri Cynthiát, fogja addig a táskáját.

A felvétel kész. Háttérben a kétezer éves pompás formájú kariatida, előtérben a hatvanéves, kevésbé pompás miss.

Lesétáltak a Zappionhoz. Útközben a miss nem mulasztotta el, hogy felvételt csináljon az euzonról, aki pompás díszruhájában, feszes vigyázban állt őrséget az ismeretlen katona sírja előtt.

A Zappion tele volt gyerekekkel. A tavon hattyúk úsztak, ez is pompás képnek ígérkezett.

Az egyik gyerek olyan pici volt még, járni is alig tudott, kis kezéből morzsákat szórt a vízbe, aztán belekapaszkodott Cynthia szoknyájába. Szőke fürtös kisfiú volt, talán másfél éves lehetett. Cynthia felemelte, és hirtelen magához szorította a kisfiút végtelenül fájó vágyódással.

A kicsi Charly már éppen ekkora lenne, gondolta és keservesen nyilallt át rajta az anyaság utáni vágy.

XXVI.

– Hát van szebb látvány egy ilyen naplementénél? – sóhajtott fel Miss Taylor, és képtelen volt betelni a bíborszínűre festett ég és a végtelenbe nyúló vérvörös tenger felett.

A távolban még látszottak a görög szigetek elmosódó kontúrjai, valahol Ankisztrisz mögött bukott le a nap óriási lángoló korongja.

A fedélzetnek ebben a részében csak ez a két nyugszék állt. Miss Taylor hozatta ide a stewarddal, mert nem szeretett elvegyülni a tömegben.

A King Edward aránylag sok utast vitt, középnagyságú angol gőzös volt, mely másfél nap alatt tette meg az utat Pireuszból Alexandriába.

– Holnap ilyenkor már látjuk az afrikai partokat – jegyezte meg a miss, majd megigazította a térdén a skót kockás gyapjútakarót, és továbbolvasta újságját.

Cynthiának egy regényt adott, hogy azzal szórakozzon. Időnként megkérdezte, hol tart, és amikor Cynthia bemondta az oldalszámot, helyeslően bólogatott.

A regény egy papról szólt, aki hetvenöt éves korában eszmél rá, hogy helyesebb lett volna, ha favágónak megy. Cynthia már a könyv elején rájött, hogy a regény írójának is inkább a favágói pályát kellett volna választani, de nem akarta megbántani a misst, és letenni a könyvet.

Unottan lapozgatta az önmagával meghasonlott öreg pap eszmefuttatásait, néha lecsukta a szemét, és megpróbált semmire sem gondolni.

Az arcát szelíden simogatta a sós ízű friss szellő, amely naplemente után megerősödött, hűvössé tette a levegőt.

– Nem akarsz egy plédet? – kérdezte a miss.

– Nem, köszönöm…

Karcsú lábát kinyújtotta a fekvőszéken, élvezte ezt a borzongáshoz hasonló érzést az egész napi forróság után.

Néha kinyitotta a szemét, a naplemente vöröses színe most már szürkéskékbe olvadt és egybefolyt a túlsó fedélzetről ideszűrődő dzsessz monoton hangjaival.

Ebbe a szürkeségbe most egy rikító sárga színfolt ékelődött be, mint egy disszonáns akkord.

Egy sárga pulóver volt az, amelyet egy fiatalember viselt, aki a korláthoz támaszkodva cigarettázott, és figyelte Cynthiát.

Cynthia ösztönös mozdulattal megigazította felcsúszott szoknyáját, és ismét felvette a könyvet, hogy tovább küszködjön az öreg pap megoldhatatlan problémájával.

– Jó a könyv, ugye? – kérdezte Miss Taylor. – Az ember képtelen abbahagyni! De ez semmi, a második kötete sokkal érdekesebb!

– Még egy kötete van? – kérdezte megdöbbenve Cynthia, és ha Miss Taylor jobb gondolatolvasó, észrevehette volna, hogy ezzel nem szerez különösebb örömet. Viszont a sárga pulóveres fiatalembernek egyenesen eltalálta az óhaját, amikor néhány perccel később otthagyta a fedélzetet.

– Meghallgatom a fél nyolcas híreket lent a társalgóban! Te maradj itt, nehogy a jó helyünket elfoglalják!

Gondosan összehajtogatta a kockás plédet, alátette a London News-t, nehogy a szél elfújja, és már el is indult.

Még el sem tűnt a miss szikár alakja, amikor a sárga pulóveres máris ott termett Cynthiánál.

– Végre egyedül van! – mondta valami könnyed, magától értetődő bizalmassággal, miközben a cigarettáját merész ívben a tengerbe hajította. – Remélem, nem zavarom – tette hozzá, és máris beleült Miss Taylor árván hagyott nyugszékébe.

– De kérem! Mit gondol…! – mondta Cynthia, jóformán szóhoz sem jutva ekkor szemtelenség láttára.

– Nagyon örülök magának – mondta a sárga pulóveres, és jobb karját kényelmes mozdulattal Cynthia karfájára helyezte.

– De én kevésbé! Kérem, távozzék! Vagy kénytelen leszek a steward segítségét igénybe venni…

– Mi az, maga nem ismer meg? Hát lehetséges ez?

– Lehetséges. Annál is inkább, mert soha életemben nem láttam.

– Hát fogadjunk, hogy látott! Egy csókba fogadjunk! Egy ugyanolyan forró csókba, amilyet már kaptam magától…

– Őrült! – mondta Cynthia, és felkelt a székből, de a fiatalember hirtelen megragadta a kezét.

– Cynthia, hát nem emlékszik rám? Látja, én még a nevére is emlékszem és a Cynthia-lakra… Motorcsónakkal jöttem, aztán elmentünk kirándulni. Zuhogott az eső, egy kabinba menekültünk be… A kabinra sem emlékszik, a csókra…?

– Nikola! Hát maga az…

– Na, végre! Azt hittem, készakarva nem akar megismerni, pedig én annyira megörültem magának! Most még szebb, mint kislány korában… Gyönyörű! – tette hozzá, és egy éhes férfipillantással tetőtől talpig végigmérte. – Igazán gyönyörű! Remélem, már nem szűz… – tette hozzá, de aztán mintha maga is megbánta volna ezt a kérdést. – Bocsásson meg, neveletlen fickó vagyok…

– Hát eléggé neveletlen, erről megismerhettem volna rögtön! Hány éve annak, hogy kikötött a stégünkön?

– Éppen hat éve. Még egyetemista voltam, és a nagybátyám motorcsónakján kirándulgattam. Emlékszik a kirándulásunkra?

– Emlékszem… Homályosan emlékszem.

Szokatlan, meglepő vérhullám futott át rajta. Egy idegen fiatalember ül itt mellette, akinek majdnem odaadta a lányságát, akinek a csókja először gyújtotta fel az érzékeit…

– Szóval, megnyertem a fogadást, és most tartozik nekem egy csókkal – mondta Nikola, és a hangjában mintha felismerte volna azt a hat évvel ezelőtti hangot, amely ott a kabinban furcsán suttogóvá vált, holott egyedül voltak, úgysem hallhatta senki, amit kért tőle.

Most is suttogóvá vált a hangja és átforrósodott.

– De a csókot nem itt kérem megadni, hanem a kajütömben… Vacsora után jöjjön be hozzám, tizenhatos kajüt. Remélem, most már nincsenek gátlásai? Ez az öreg hölgy a társalkodónője?

– A volt nevelőnőm. Most jött vissza Angliából…

– Ezt eléggé rosszul tette, felőlem ott maradhatott volna.

– Ne tréfáljon, Nikola! Maga, úgy látszik, ez alatt a hat év alatt sem komolyodott meg!

– Dehogynem. Komoly ügyvéd vagyok, most éppen egy tárgyalásra utazom Alexandriába. Repülővel akartam menni, de nem sikerült jegyet kapnom, az utolsó perben szálltam fel erre a jó öreg King Edwardra. Így egy napot vesztettem, viszont egy fogadást megnyertem… Vacsora után várom. Vagy lejön előbb táncolni egy kicsit?

– Nem táncolok.

– Helyes! Hajón én sem szeretek táncolni, zavar az az állandó ringás. De másban nem zavar, sőt…

Forró pillantása, amellyel most Cynthia szemébe nézett, pontosan kifejezte, hogy mi az a más, amiben a hajóringás nem zavarja…

A közvetlensége és valami magától értetődő szemtelensége, amely csak úgy áradt belőle, érthetetlen módon nem tette ellenszenvessé, csak megdöbbentette Cynthiát. De legjobban saját magától döbbent meg…

„Mi van velem? Megőrültem…? El kellene zavarnom ezt a fiút, kikérnem magamnak, hogy egyszerűen a kajütjébe hív, sőt most már, úgy látszik, biztos is benne, hogy bemegyek hozzá…”

Nikola keze a karfáról most lecsúszik a nyakára, játékos kis mozdulattal, aztán tovább a vállára, onnan a mellére. Egész óvatosan csinálja, mintha csak véletlen lenne, hisz a fedélzet túloldaláról ideláthat bárki.

Az érintés úgy fut végig a testén, mint a villamos áram – igen, ugyanezt érezte akkor ott a kabinban is… Nikola forró tenyerében riadt fogolyként piheg a melle, a vékony nejlonpulóveren át érzi a férfi gyengéd cirógatásait. A következő percben már ráborul a szájára, és szomjasan, vadul belecsókol…

Cynthia csak egy pillanatig tűri a csókot. Aztán felugrik a nyugszékből, és legszívesebben elfutna, elmenekülne, nem is a fiú, inkább saját maga elől.

Odamegy a korláthoz, a hajába most erősen belekap a szél, ez a hűvösség csillapítja, olyan forró a feje, mintha láza lenne.

– Cynthia! – hallja maga mögött Nikola hangját –, ne felejtse el, tizenhatos! Várom…

Megreccsen a nyugszék, ahogy felkel belőle, rögtön idejön. El kellene futni, egyetlen pillanatig sem lehet vele együtt…

De a lába nem mozdul, mintha ólomból lenne, vagy mégis, ő maga sem akar elmenni. Marad.

Nikola egy kényelmes nyújtózkodással otthagyja a nyugszéket, fiatal testében megfeszülnek az izmok.

„Ma este” – gondolja magában, és kedvtelve nézi Cynthiát, ahogy a korláthoz támaszkodva áll a szemközt fújó szélben, amely úgy a testére tapasztja a szoknyát, hogy formás, hosszú combja ingerlően rajzolódik ki a puha szöveten.

„Most… Most azonnal kellene nekem – gondolja Nikola a vágytól forrón. – Miért csak vacsora után, most…”

De mielőtt megszólalhatna, váratlanul megjelenik az öreg angol nő. Fenyegető arckifejezéssel közeledik, persze, most látja, hogy az újságját is leverte a földre, meg ennek a kockás vacaknak is a fele lelóg a székről.

– Kérem, uram, ez az én helyem! – mondja felháborodott hangon. – Ezt a nyugszéket én hozattam ide a stewarddal.

– Bocsánat! Bocsánat! – mondja Nikola, és máris szedi a földről a takaró végét és az összegyűrt London News-t.

– Láthatta, hogy ez foglalt hely! – folytatta szigorúan a miss. – Az a fiatal hölgy nem mondta önnek? – kérdezte most, egy vizsgálóbíró hangján, és Cynthia felé mutatott.

– Nem! Nem is vettem észre, hogy itt egy fiatal hölgy is van… – jegyezte meg ártatlanul Nikola, majd ismét elnézést kért, olyan megnyerő mosollyal nézve Miss Taylor arcába, mintha legalábbis őt várná este a tizenhatos kajütben.

Már rég eltűnt, amikor a miss még mindig dohogott magában. Tulajdonképpen Cynthiához szólt, de az mintha nem hallotta volna, csak állt a hajókorlátnál.

– Bámulatos, hogy itt a Balkánon micsoda emberek vannak! Beleülnek egy nyugszékbe, ahol másvalakinek a plédje van! Nem vesznek észre egy fiatal hölgyet, aki nyilván odatartozik!

Vagy mégis észrevette a fiatal hölgyet…?

Miss Taylor agyán most villant csak át, ami egy nála harminc évvel fiatalabb fején azonnal átvillant volna. Hátha éppen azért jött ide ez a sárga pulóveres fickó…

– Nem akart ez veled megismerkedni? – kérdezte hirtelen Cynthiát.

– Nem…

– Biztos vagy benne?

– Biztos, mert már hat éve ismer…

Ez a válasz egyenesen megdöbbentette a misst. Miféle ismerős az, aki így viselkedik? Itt valami nincs rendjén, állapította meg, de nem akarta a kérdéseivel zaklatni Cynthiát, inkább hallgatott. Egy ilyen sárga pulóveres fiatal fickó semmiképp sem Cynthiához való társaság. Még ha angol lenne, de így! Egy angol tiszt özvegyéhez másmilyen férfi illene…

De ki?

A miss számításba vette a hajón utazó, a társas utazáshoz tartozó összes férfit, de megállapította, hogy azok közül egyik se méltó Cynthia érdeklődésére. A skóciai sörgyáros, aki az ebédnél oly elragadtatással bámulta, nyugodtan apja lehetne, sőt nincs is kizárva, hogy odahaza Skóciában hasonló korú leányai vannak. Az edinburghi matematika tanár kellemes társalgó, csak ne viselne állandóan sortot rövid és görbe lábán. Van még egy londoni úr, de az állandóan mérges és a stewarddal vitázik, a többi férfi mind hölgytársaságban utazik, leginkább házaspárok, akik összeszokott léptekkel róják a fedélzetet, körbesétálva a hajót, hogy megszokott esti sétájukat el ne mulasszák.

Az egyéb nemzetiségű utasokat Miss Taylor figyelembe sem vette, aki nem angol, az szerinte úgysem számított.

A vacsoránál megint megkapták a kis kétszemélyes sarokasztalt, és nem kellett az útitársakkal beszélgetni, amit Miss Taylor felettébb unalmas és céltalan időtöltésnek tartott. Szeretett nyugodtan, kényelmesen enni, nehogy egy halszálkát le kelljen nyelnie amiatt, mert az asztalszomszédja sürgősen arra kíváncsi, hogy mit szól az időjáráshoz, vagy Dag Hammarskjöldről mi a véleménye?

Cynthia ideális vacsorapartner volt, egy árva szót sem szólt egész idő alatt. Mintha ideges volna, ujjaival állandóan dobolt az abroszon, és jóformán alig evett valamit.

Mégiscsak jobb volna, ha társaság lenne körülötte, állapította meg a miss, és ugyanakkor mintha csak gondolatainak az illusztrációja lenne, felbukkant az ebédlő bejáratánál a sárga pulóveres fiatalember. Ezúttal fehér szmokingot viselt, és így már elfogadhatóbb volt.

– Nem akarod idehívni az ismerősödet? – kérdezte Cynthiát, aki apró kenyérmorzsákkal játszott az abroszon.

– Nem.

– Miért nem? Talán el tudna szórakoztatni…

– Valószínűleg…

Miss Taylor nem erőltette tovább, végre is Cynthia felnőtt nő, azt tesz, amit akar. Vacsora után még hívta a fedélzetre sétálni, de Cynthia inkább visszavonult a kajütjébe.

Ahogy becsukta maga mögött az ajtót, úgy, ahogy volt, ruhástul végigfeküdt az ágyán. Tenyerét a homlokára szorította, szemét lehunyta, és megpróbált gondolkozni.

Gondolkozni…

Nem tudott, képtelen volt. Ez, ami ma felkorbácsolta érzékeit, valami egészen ismeretlen érzés, amit szégyellt, amit utált, aminek a létezéséről eddig fogalma sem volt…

Hát ez is van? Ez is lehet?

Sajgón forró vágy hullámzott végig a testén, hasonló a szomjúsághoz, igen, a teste szomjas volt, és erre csak most, Nikola közelségében eszmélt rá. Eddig nem is vette tudomásul, hogy teste is van. A lelke az meghalt azon a napon, amikor Charlest elvesztette. A teste azóta, mint valami árnyék ténfergett, és most ez az árnyék fellázadt. Nem árnyék többé, hanem élő és türelmetlen fiatal test.

De ez a test is Charlesé, az övé, csakis az övé!

„Nikolához semmi közöm! Nem szeretem, nem is érdekel…”

A lánykori emlék, talán annak a bolond délutánnak az emléke zavarta meg… Vagy egyszerűen az, hogy Nikola az első férfi, aki a közelébe került Charles halála óta.

„Tizenhatos kajüt! Várom…”

Mintha a hajó kerekei is ezt zakatolták volna szüntelenül – várom, várom, várom…

Hiába vár, gondolta Cynthia, és lassú mozdulattal felkelt az ágyról. Levetkőzött, és bement a zuhanyozóba. A friss hideg tengervíz záporozva vert végig a testén. Jóleső volt és üdítő, de utána mikor ismét lefeküdt, megint jött ez az őrült forróság, szinte sajgóan mart belé a vágy…

„És ha mégis bemennék hozzá? – gondolta hirtelen. – Ha bemennék, és… Kinek ártanék ezzel, ki ellen vétkeznék? Senki ellen, hiszen nincs senkim.

„Milyen egyedül vagyok” – döbbent át rajta most az elhagyatottság érzése, és amikor felkelt és öltözni kezdett, talán nem is a vágy vitte a tizenhatos kajüt felé, hanem mert az ölelésnél is jobban kívánt valami gyengédséget, valami simogatást, csókot, szeretetet…

Felvette köpenyét és kilépett a folyosóra. Még megnézte a saját kajütjének a számát. Kilences.

Hét kajüttel odébb, csak néhány lépést kell menni. A félúton megtorpant. Mégse… Nem képes megtenni.

Visszafordult, és gyorsan, mintha menekülne, visszasietett a kajütjébe. Reggel későn ébredt.

Először is bevett egy fejfájás elleni port, mert úgy érezte, hogy a halántékában egy megvadult kis kalapács dolgozik, apró, kínzóan fájó ütésekkel.

Megfürdött, felöltözött, azután bekopogott Miss Taylorhoz. A kopogásra egy stewardess dugta ki a fejét az ajtón, már javában takarított.

Cynthia nem ment utána, elhatározta, hogy az út befejeztéig ki sem mozdul a kajütből. Semmiképp sem akart Nikolával találkozni.

XXVII.

Három napja voltak Kairóban, amikor Cynthia véletlenül összetalálkozott Mrs. Hughesszal.

Egy üzletből léptek ki a Rue Emad el Dine-en, ahol Miss Taylor egyiptomi hímzéseket vásárolt. Az öreg miss-szel nem lehetett bírni, ő, aki egész életében fogához vert minden pennyt, most a leghaszontalanabb dolgokra szórta a pénzét.

Ahogy megérkeztek Alexandriába, már az első napon trópusi sisakot vásárolt magának. Szigorú, ráncos arcával, hátrafésült őszes hajával olyan volt benne, mint egy nyugalmazott ezredes. Később rájött, hogy kár volt megvenni, de ha már megvolt, hősiesen hordta.

Mrs. Hughes majdnem felkiáltott a meglepetéstől, ahogy meglátta Cynthiát.

– Mrs. O’Hara! Mióta van Kairóban? Szinte nem hiszek a szememnek!

– Három napja érkeztem.

– És még nem keresett fel minket! Ez igazán nem szép magától!

Cynthia valami udvarias kitérő választ adott, aztán bemutatta egymásnak a két nőt.

Mrs. Hughes sokat változott a két év alatt, erősen meghízott, egészen kiment a formájából. De változatlanul kedves volt, és Cynthia nem tudta, hogy ez a külső máz-e nála, vagy tényleg annyi jóindulat van benne, ahogy mutatja.

– Hogy vannak a gyermekei? – érdeklődött Cynthia. – Két remek kisfia van – tette hozzá magyarázóan Miss Taylornak.

– Egyelőre kettő, most várjuk a harmadikat – mondta Mrs. Hughes. – De remélem, ez már kislány lesz!

Cynthia egészen zavarba jött ettől a meglepő közléstől. Ez volt tehát Mrs. Hughes formátlanságának az oka. Olyan középkorú asszonynak tartotta, akiről nyugodtan elhihette volna, hogy már negyvenen felül van, bár lehetett harminc is – az a kor nélküli típus, aki mint nő, nem jöhetett számításba.

Barátságos, de jelentéktelen arcán boldog mosoly játszadozott, egészen megszépítette a leendő anyaság.

– Bizony, karácsonyra várom, de azért minden változatlan nálunk! Ma is nagy zeneestélyt tartunk. Egy lengyel hegedűművészt látunk vendégül és egy német zongoristát. Okvetlenül el kell jönniük! Szereti Beethovent? – fordult most egyenesen Miss Taylorhoz, aki elragadtatva, felcsillanó szemekkel fogadta el a meghívást.

– Beethoven! Ah, Beethovent nagyon…!

– Pontosan kilenckor kezdődik az estély. Mrs. O’Hara már volt nálunk, könnyen odatalál. Az uram rendkívül fog örülni! Igen jó barátja volt szegény, megboldogult Charlesnak – tette hozzá, és kötelességtudóan szomorú pillantást vetett Cynthiára.

– Ma estére, azt hiszem, már elígérkeztünk… Végtelenül sajnálom, de nem mehetünk!

– Hová ígérkeztél, Cynthia? – kérdezte a miss, aki nem vette észre, hogy Cynthia vissza akarja utasítani a meghívást.

Cynthia ismerősöket emlegetett, akikkel telefonon beszélt, de a kifogás olyan átlátszó volt és a miss annyira vágyott Beethovenre, hogy végül biztosra ígérte Mrs. Hughesnak, hogy elmennek.

– Tehát pontosan kilenckor! – búcsúzott tőlük Mrs. Hughes, majd beszállt a rá várakozó hatalmas szürke Mercedesbe. A néger sofőr zsonglőrt gyorsasággal nyitotta ki előtte az ajtót.

– Ki volt ez? Rendkívül szimpatikus nő! – jelentette ki a miss. – Miért nem akartál a zeneestjükre elmenni?

– Rengeteg oka van, Miss Taylor! Túl sok… Egyszer már voltam náluk egy estélyen, bár ne lettem volna! Charles talán még ma is élne…

– Ugyan! Nem értelek! De hát kik ezek a Hughesék?

– Egy angol ügyvéd. Persze csak mellékesen. Ő az Intelligence Service itteni főnöke. Élet és halál ura. Egy napon egyszerűen ráparancsolt Charlesra, és… A többit már tudja, Miss Taylor…

A miss résztvevően bólintott. Egy pillanatig erősebb volt benne a részvét, mint a Beethoven utáni vágy. De aztán mégis Beethoven győzött.

– De ha már megígértük, el kell mennünk!

A Hughes-villában semmi sem változott. A hatalmas, bálterem nagyságú empire szalonban szikráztak a kristálycsillárok, a gyertyaégőkön narancssárga ernyőcskék, így mindent furcsa sárga fénybe olvasztottak.

Mintha egy megelevenedett panoptikumot látna, az arcok ugyanazok, akikkel két évvel ezelőtt találkozott, mintha egyszerűen megállt volna az idő, és Cynthia a múltba lépett volna vissza, a rendjelekkel ékesített frakkos férfiak és az ékszeres estélyi ruhás nők, akik éppen most helyezkedtek el a karéj alakban felállított plüssfotelokban.

A dobogó most is a széttolható üvegajtó helyén volt, ugyanúgy leborítva perzsaszőnyegekkel, mint akkor.

Cynthia szinte azt várta, hogy ismét Asurah fog megjelenni az ezüstfátylaiban, mint valami fantom…

Egy pillanat volt csupán, amíg Asurahra gondolt, de ez a pillanat elég volt ahhoz, hogy ismét felkavarodjon benne minden. Már ahogy belépett a villába, ahogy megpillantotta Hughes kifürkészhetetlen arcát, úgy érezte, itt ma este megint történik valami…

Megérzés volt csupán, vagy különös előérzet, később túltette magát rajta, és igyekezett elfogódottság nélkül beszélgetni néhány vendéggel, akiknek az arcára emlékezett.

Mrs. Hughes végre elhelyezett mindenkit, rangra és korra való tekintettel. Az öregebbek, akiknek már valami baj lehetett a hallásával, az első sorokba kerültek, néhány fiatal tisztecske, akikről feltehető, hogy unják a komolyzenét és kiszökdösnek közben cigarettázni, egész hátrakerült, az angol konzul kis leányai köré, akik időnként kuncogni szoktak, és ha az apjuk nem véletlenül a főkonzul, hát nincs az a pénz, amiért Mrs. Hughes a zeneestélyre beengedte volna őket.

Cynthia mellett még volt egy üres ülőhely, jobbra tőle Miss Taylor helyezkedett el, arcán a nagy zenei élvezet várakozásának fennkölt izgalmával.

A miss nagyon kitett magáért ma este, drótszerű ősz haját apró csigákba rakatta a hotel fodrászánál. Füléből hosszú ametisztfüggők lógtak, a hozzáillő nyakék pedig ráncos nyakát díszítette, sőt egy ugyanolyan melltű is akadt a ruhája kivágásában.

Cynthia nem viselt semmi ékszert. Fehér virággal díszített, sima fekete estélyi ruhában volt, hermelinbelépőjét kint hagyta a ruhatárban.

A teremben túl meleg volt, a ventilátorokat most már elzárták, hogy bugásuk ne zavarja a zenét.

A hangverseny kezdetét vette. A csillárok kialudtak, csak a dobogót világította meg egy ügyesen elhelyezett reflektor.

Most megjelent a lengyel hegedűművész. Félszegen meghajolt, itt-ott elhangzott egy udvarias tenyér tapsnak induló csattanásra, aztán elhallgatott.

A művész fiatal férfi volt, hátrafésült hosszú haja és beesett arca egy tüdővészes ember képzetét kelti a halála előtti napon. Lehet, hogy csak az erős reflektorfény tette, de a művész senkire sem tett jó benyomást.

Sovány, inas kezével egy ideig még a hegedűjét igazgatta, majd végre elkezdett játszani.

De hogyan játszott…

Hegedűjének hangja betöltötte a termet, szétáradt, mint egy csodálatos folyam, amely viszi, mind távolabbi csodás világokba ragadja magával mindazokat, akiknek a szíve kitárult, hogy magába fogadja ezt a varázst.

Mert ez már varázslat volt, nem is zene. Beethoven csodálatosan lágy és tiszta hangjai, Beethoven, aki a halhatatlan lelkével jelen volt és muzsikált ennek a tüdőbeteg lengyelnek az inas, sovány kezével.

A hegedű húrjai sírtak, majd felzengtek, és az ezüstös hangzatok a lelkek mélyéig hatoltak. A közönség megrendülve hallgatta a zenét.

Cynthia önkéntelenül lehunyta a szemét. Ugyanezt játszották akkor is, azon a két évvel ezelőtti zeneestélyen. Milyen másképpen hatott akkor ez a muzsika a boldogságtól teli énjére.

Charles akkor itt ült mellette. Még emlékezett arra a mozdulatra, ahogy a plüssfotel karfáján kissé előrébb csúsztatta a kezét, hogy kezét rátehesse Charles kezére.

Most egyedül van. Halálosan egyedül.

A keze önkéntelenül előbbre mozdult a selymes plüssön, és… És ujjai egy kézhez értek. Férfikéz, olyan, mint Charlesé… Mi ez, varázslat…? Álom?

Ha most felnyitja a szemét és oldalt tekint… Charles ül mellette… Ő…

Ez a borzasztó két év csak álom volt, most itt Hughesék estélyen fog felébredni belőle…

Kinyitja a szemét, és a kezéről lassan felemeli a tekintetét a hozzá tartozó archoz.

Idegen férfi ül mellette, udvariasan már el is húzta a kezét:

– Excuse me…![15]

A varázslatnak vége. Ó, Charles, egyetlen drágám, hogyan is ülhetnél itt mellettem, hogyan is érezhetném még valaha a kezedet, a meleg, élő kezedet, mikor kint fekszel a temetőben…

Ma reggel is kint volt nála. Amióta Kairóban voltak, minden reggel, egészen korán ez volt az első útja.

Charles…

– Jó reggelt, drágám, nézd, ezeket a virágokat hoztam neked…

Néha órákig ült a sír mellett, arcát a napsütéstől átforrósodott márványkőhöz szorította. Az aranybetűk szikráztak a napfényben, sokszor egymás után elolvasta őket, mintha megtudná fejteni belőlük a halál rettenetes titkát.

CHARLES O’HARA

ÉLT 29 ÉVET

Ennyi az egész. Néhány betű, amelyekről lassan lekopik a még vadonatúj aranyozás. Lehet, hogy a fájdalom is elkopik egyszer, ha sokáig hordja az ember a szívében, elfoszlik, mint egy nyűtt ruha…

Nem, a fájdalom az megmarad, az ég, az fáj rettenetesen. Ez a zene most egyenesen a fájdalmával játszik, mintha a hegedű hangjai a szívét tépnék, nem is a hegedű húrja ez, hanem a saját lelkéből felsíró kétségbeesés.

Cynthia szeméből orvul, hirtelen feltör egy könnycsepp. És már jelentkeznek a következők, közelednek, már érzi őket a torkán, nem, képtelen visszatartani, rögtön elfogja a zokogás…

Halkan, hangtalanul felkel, és csendben kimegy. A jobb oldali kijárat, még emlékszik, egy erkélyre vezet…

A hegedű hangjai még elkísérik, aztán a nagy, szárnyas ajtó elnyeli a hangokat, elnyeli azt az egész furcsa álomvilágot. Cynthia fellélegzik a friss levegőn, és az erkély korlátjához támaszkodva belenéz a sötétkék, milliárdnyi csillaggal teleszórt égboltba.

– Az afrikai ég olyan, mint egy arannyal túlhímzett bársonytakaró, amilyet a szíriai negyed bazárjaiban árulnak… – mondta egyszer Charles. – Jó lenne magunkkal vinni, a ködös, hideg angol télben egyszer majd jól felhasználhatnánk…

– Mikor, Charles? –

– Majd ha elviszlek Angliába. Meg kell ismerned a hazámat.

Most már nem fogja megismerni soha…

Cynthia ráhajtja a fejét az erkély kőkorlátjára, nem tudott sírni, pedig talán könnyebben érezné magát.

– Rosszul van? – szólal meg mögötte egy férfihang.

Különös, de nem is vette észre, hogy még valaki jár itt. Nyilván egy inas, akinek feltűnt, ahogy kitámolygott a teremből.

– Nem. Köszönöm.

Lassan felemeli a fejét a kőkorlátról, és megfordul.

Egy pohár szódát kellene kérni tőle. De nem az inas állt itt, hanem egy fehér szmokingos idegen férfi. Az, aki mellette ült, akinek a kezét… Igen, ez az.

A férfi aggódva nézi.

– Kijöttem maga után, mert észrevettem, hogy valami baja van. Figyeltem az arcát, és az az érzésem, hogy visszafojtja a sírást… Igaz?

– Igaz.

– Ennyire hat magára a zene? Vagy valami bánata van?

– Van…

– Megéreztem, ahogy ültem maga mellett. Mint valami különös fluidum úgy áradt magából a szomorúság. Vidám helyekre kellene járnia, nem Beethovent hallgatni, hanem dzsesszt. Egy ilyen szép, fiatal lány…

– Nem vagyok lány.

– Bocsánat, azt hittem! De a férje nélkül van itt, ugye?

– Igen. A férjem meghalt…

Meghalt. A szó tompán hangzott, és Cynthia mintha egy súlyos, nehéz tehertől szabadult volna meg ezzel a szóval. Még sohasem mondta így ki, ilyen egyszerűen, hogy a férjem meghalt… Most itt áll egy erkélyen és ilyen egyszerűen ki tudja mondani az idegen férfi kérdésére. Ki ez a férfi és egyáltalán miért jött utána, mi köze az ő bánatához…

– Kérem, ne zavartassa magát, menjen vissza a szalonba, és hallgassa tovább a hangversenyt!

– Ha megengedi, inkább itt maradok magával… Nézze, ezt a kis asztalt, ide leülünk. Iszunk valami hűsítőt, jó?

Egy berber szolga éppen most bukkant fel, nagy ezüsttálcát hurcolva a feje felett.

– Látja, ezek a berberek gondolatolvasók! Gint töltök magának és sok szódát hozzá.

Cynthia engedelmesen bólintott, aztán engedelmesen kiitta az italt. Olyan mozdulattal vitte a szájához az italt, mint a gyerekek, akik egy szuszra akarják kiinni az orvosságot, hogy mielőbb túl legyenek rajta.

De a friss hideg ital nagyon jólesett, máris jobban érezte magát. A férfi még egyszer töltött, aztán egy kézmozdulattal elbocsátotta a szolgát.

– Most pedig, azt hiszem, itt az ideje, hogy végre bemutatkozzak. Ronald Merlyn vagyok…

Cynthia bólintott. A gin hirtelen a fejébe szállt, és végtelenül könnyűnek érezte magát. Lehet, hogy mosolygott is, amikor később visszagondolt erre az estére, nem emlékezett, de arra, hogy a férfi ránézett, és nagyon kedvesen azt mondta:

– Most megpróbálom kitalálni, hogy mi a maga neve…

– Nem fogja kitalálni.

– Megpróbálom… Eveline? Nem, inkább Linda… Várjunk csak, Glória! Ez nagyon illene magához!

– Nem találná ki soha, inkább megmondom. Cynthia…

– Cynthia? Egészen görögösen hangzik.

– Ne is csodálja, görög vagyok!

– Ugyan…

A férfi nem győzött csodálkozni. Elsősorban, mert úgy beszél angolul, mintha angol lenne, másodszor meg, hogy kerül akkor ide Hughesékhoz…?

– Miért? Hughesék csak angolokat hívnak meg?

– Főleg.

– Maga régen ismeri őket?

– Elég régen. Hughes jó barátom, most, hogy néhány hetet itt töltök Kairóban, örömmel kerestem fel.

– Mit csinál itt? – kérdezte Cynthia, de úgy érezte, hogy a kérdése felesleges volt… Az igazat úgysem válaszolhatja a férfi, amit most már úgyis sejt. Hughes régi barátja… Nyilván ugyanúgy, mint Charlesnak… Ez is az IS tisztje, akármilyen más foglalkozást fog mondani…

– Mérnök vagyok. A Near-East Oil társaságnál. Most jövök Irakból. Járt már arra? Bagdad nagyon érdekes város.

– Bagdad…? Az Ezeregyéjszaka meséinek csoda városa? Szép lehet…

– Szép, de Kairót jobban szeretem. Még nem tudom, meddig kell itt maradnom, aztán Londonba megyek.

Ha ezt nem mondta volna, hogy nem tudja, meddig kell itt maradnia… De ezzel elárulta magát, igen, az a függőség, amiben Charles is élt, sohasem tudhatta, melyik percben rendelik másfelé… Most hirtelen sajnálkozást érzett ezzel az idegen férfival szemben. Ez is úgy járhat egyszer, ez is az életét viszi a vásárra. Kár lenne érte is…

– Mire gondol most? – kérdezte a férfi, – Olyan szótlan lett! – és világosbarna szemével a tekintetét kereste.

– Most…? Nem is tudom. Talán arra, hogy sohasem fogom Londont látni, a ködbe burkolt szigetországhoz most már semmi közöm. Csak annyi, hogy oda kellett érte adnom a boldogságomat…

– Boldogság…? Én ezt a fogalmat egyszerűen a képzelődés szóval helyettesíteném be. Van, aki azt képzeli be, hogy boldog, van, aki azt, hogy boldogtalan. Egy agyonhajszolt riksahúzó kuli is élhet évekig abban a hitben, hogy boldog. Ugyanakkor egy, saját jachtján utazó milliomosfiú, akinek a kíséretében szépségkirálynők utaznak, főbe lövi magát, mert beképzeli, hogy boldogtalan.

– Maga boldog?

– Én…? Nem tudom, nem érek rá ezzel a kérdéssel behatóan foglalkozni. Dolgozom, az olajkutak kötik le a figyelmemet és nem az ilyen problémák.

– Biztos, hogy az olajkutak?

Cynthia kérdése célzás volt, hadd sejtse a férfi, hogy ő úgyis tudja, miről van szó. Az olajkutak ugyanolyan látszatdolgok, mint Charlesnál az újságírás volt.

Ronald félreértette a célzást. Azt hitte, szerelmi kalandokra céloz, hogy talán azok kötik le az idejét, Cynthia meglepődne, ha most megtudná, hogy ő nős, és hogy a feleségén kívül nem érdekli senki.

Már a nyelvén volt, hogy megmondja. De rájött, hogy ez teljesen felesleges. Mi köze ennek az idegen nőnek az ő családi körülményeihez?

Ma látja, aztán soha többé. Tagadhatatlanul érdekes teremtés, más, mint a többiek! Mintha egy titokzatos mágnes vonzotta volna, úgy jött ki utána. Más férfi már forró bókokat mondana neki, és valószínűleg lehívná a sötét kertbe sétálni, ahol a buja pálmafák alatt, minden bevezetés nélkül, megcsókolhatná… Vagy mégsem…?

A csend közéjük telepedett és zavaróan hatott: Cynthia úgy érezte, jobb, ha bemegy a terembe. Miss Taylor már keresni fogja.

– Ne menjen be! – kérlelte a férfi, és megfogta a kezét. – Vagy nagyon unalmasnak talál? Igaza van, egy vidám fickóra volna szüksége, aki nem az olajról beszélne magának, hanem elmondaná egymás után tízszer, hogy maga a legszebb nő Kairóban, aztán elvinné egy bárba táncolni…

– Nem táncolok.

– Hát akkor érje be velem, és maradjon itt! Pillanatnyilag ez a Hughes-villa legkellemesebb pontja, bent hőség van és túl sok ember. A zene elszomorítja magát, én viszont megpróbálom felvidítani. Kérem, mosolyogjon!

Cynthia önkéntelenül elmosolyodott.

Ez volt a legelső derűs pillanata Charles halála óta.

XXVIII.

Hughesék zeneestélye után egy héttel Miss Taylor bejelentette, hogy Luxorba utazik. Ha már itt van Egyiptomban, nem mulaszthatja el, hogy megtekintse az ottani fáraó sírokat. Miss Taylor különben sem volt az, aki bármit is elmulasztott volna, ami látványossággal Kairó szolgálhatott. Lelkiismeretesen végignézte a múzeumokat, több ízben kirándult El-Gízába a piramisokhoz és a Szfinxhez.

Ezeken a kirándulásokon Cynthia nem tartott vele. A miss nagyon jól tudta, hogy miért. A luksori útra sem hívta magával, sejtette, hogy úgyse jönne…

Cynthia ugyanis minden délután Merlyn mérnökkel találkozott.

A mérnök óraműpontossággal fél ötkor megjelent a hotel előtt. Cynthia ugyanilyen pontossággal akkorra már felöltözött, és kalapban, kesztyűvel figyelte az erkélyről, hogy a mérnök magas alakja felbukkanjon a Madabegh Streeten.

Akkor lement, egy ideig sétáltak, aztán beültek valamelyik cukrászdába, és ott ültek, néha egészen kilencig.

„Hogy miről tudnak ezek ennyit beszélgetni?” – gondolta a miss, olykor bosszankodott is, amikor a mérnök miatt csak negyed tíz felé vacsorázhatott, de alapjában véve örült a dolognak.

Hála istennek, hogy Cynthia végre jól érzi magát valakivel, mintha kicserélték volna, amióta ez a mérnök felbukkant.

Lehetséges, hogy valami szerelem szövődik itt…?

Miss Taylor jó öreg szíve egészen felmelegedett erre a gondolatra. Bár úgy lenne! Cynthia igazán megérdemelné az élettől, hogy boldog legyen, végre is csak huszonhárom éves, örökké nem gyászolhat…

A mérnök ugyan már harminchat éves, de milyen szép pár, ahogy így együtt elnézi őket… Milyen magasak, karcsúak mind a ketten, két tökéletes emberpéldány…

A miss még sokáig nézett utánuk, amíg csak el nem tűntek a szeme elől a Madabegh Street forgatagában.

Kedvenc helyükre, a Rue Emad el Dine egyik cukrászdájába tértek be. Ez csendes kis hely volt, nem zajos és divatos eszpresszó, a piros bársonypáholyok mindig üresen ásítoztak.

Három napja, hogy felfedezték ezt a cukrászdát, és azóta hűek is maradtak hozzá.

– Itt nyugodtan beszélgethetünk, majdnem olyan egyedül vagyunk, mint Hughesék erkélyén – mondta a férfi.

Hughesék erkélye… Cynthia még nem tudta pontosan, hogy mi volt az, ami ott volt, akkor elkezdődött benne…

Olyan jó volt vele lenni, állapította meg magában. Olyan jó beszélgetni vele, akármiről is beszél, minden szava közelebb hozza, lassanként már közelebb kerül hozzá, mint bárki a világon.

Mi ez? Barátság…?

Több annál, valami más, aminek Cynthia nem tudott volna nevet adni, még ha akart volna sem. De nem is akart. Minek…?

Még egy hét és visszautazik Athénba, valószínűleg soha nem látja többé Ronald Merlynt. Ő Angliába megy, mihelyt itt elvégezte a feladatait.

Miféle feladatok lehetnek? Cynthia most már nem volt egészen biztos abban, hogy Ronald is az Intelligence Service-nek dolgozik. Lehet, hogy nem. Tényleg bent van az olajtársaság központi irodájában, reggel kilenctől délután négyig.

Utána pedig egyenesen idejön. Egyszer elkésett, mindössze hét percet, de Cynthia már azt hitte, nem jön. Ez alatt a hét perc alatt döbbent rá, hogy Ronald milyen fontos neki.

Fontos…?

Nem, ez talán túlzás, hogy fontos. Csak jó, hogy van, hogy jön, és nagyon rossz lett volna, ha nem jön…

De jött, elkésve és bocsánatot kérve – az irodában történt valami, ami megakadályozta, hogy idejében elinduljon.

Mi történt?

– Ez magát úgysem érdekelheti túlságosan! Értesítést kaptunk, hogy nagyobb szabotázst lepleztek le, a transzjordániai vezetékeknél robbanást akartak előkészíteni. De az Intelligence Service emberei idejében leleplezték a tervet…

– Maga nem az Intelligence Service-nek dolgozik?

– Én…? Honnan veszi ezt? Hiszen tudja, hogy mérnök vagyok, és az olaj a szakmám.

– Mégis azt hittem. Mert Hugheséknál találkoztunk, és ő…

– Nos, ő… De beszéljünk másról, jó? Ha valaki lát minket ebben a romantikus kis cukrászdában, biztosan azt képzeli, hogy én hevesen udvarolok magának, és kizárólag szerelemről beszélünk. Ezzel szemben olajról beszélünk és szabotázsról… Mi lenne, ha egyszer a szerelemről beszélgetnénk?

– Inkább ne!

Nem, a szerelemről nem szabad beszélniük. Valahogy nem is illene Ronaldhoz, hogy cinikus megjegyzéseket tegyen, vagy olyan elcsépelt frázisokat mondjon, amelyeknek eredetét könnyű megtalálni némelyik bestseller regényben.

Ez Nikolához illik, de hozzá nem.

Mostanában, ha eszébe jutott Nikola, az a szédült perc ott a hajón, és főleg az, hogy már el is indult a tizenhatos kajüt felé, elszégyellte magát…

Ha megtette volna, ha akkor nem fordul vissza, most nem lenne méltó rá, hogy itt üljön Ronald mellett. Milyen más ő, mennyire felette áll az ilyen Nikoláknak és hasonlóknak, akik nem látnak mást egy nőben, mint egy testet, amellyel mielőbb szeretnék kielégíteni a vágyaikat. Lélek…? Az nyilván nem érdekli az ilyen Nikolákat. De Ronald Merlynt igen…

És Cynthia kitárja a lelkét Ronald előtt, igen, csak hadd lásson bele, nézzen bele borostyánsárga szemével, a legsötétebb zugokba is, egészen mélyen, még a kislánykori időkig, amikor azt hitte, hogy a nagy kőfalon túl kezdődik az igazi világ és ő az elvarázsolt királykisasszony…

Egyszer anyuról is beszélt, de csak annyit, hogy már nem is tud visszaemlékezni az arcára. Egy nagyon szép, szőke fej elmosódó körvonalai, csupán ennyi maradt meg benne anyuból…

– Ötéves voltam, amikor elvesztettem – mondta, de hogy miképpen és miért, azt mégsem mondta el. Inkább apuról beszélt, aki szintén elveszett számára. Irénéhez tartozik, ő már csak vendég a szülői házban.

– A szülői ház, az valami jelkép szerintem – jegyezte meg Ronald. – Azt magunkkal hurcoljuk a lelkünkben, egy életen át… Bennünk marad, néhány éles gyermekkori emlékkel, együtt, amely úgy belénk ivódott, hogy a nyomát örökké viselnünk kell.

– Magának is vannak ilyen hegek a lelkén?

– Egészen mély hegek, Cynthia… Walesben születtem, Yendda nevű jelentéktelen bányavároskában. Apám bányamérnök volt. A beomlások által veszélyeztetett vágatokba is személyesen ment ellenőrizni, ilyenkor anyám ott állt az aknatoronynál a többi bányászasszonnyal, akik sírva és átkozódva várták, nem hordágyon hozzák-e a párjukat vissza?

Tízéves voltam, mikor kitört a nagy sztrájk. Apám megtette azt, amihez vagy őrültnek kell lenni, vagy szentnek, mérnök létére a sztrájkolok mellé állt. Az ő érdekeikért küzdött. Így utólag, ha visszagondolok magas, szikár alakjára, azt kell hinnem, hogy tényleg szent volt.

– Él még?

– Dehogy. A szentek nem élhetnek sokáig, mert keresztre feszítik őket. Apámat elbocsátották a bányából, de a munkások néhány pennys béremelést kaptak.

Londonba mentünk, egy szegényes külvárosi lakásba, ahonnan apám minden reggel egyre csüggedtebben indult be a Citybe állást keresni, de nem kapott. Lassan eladogattunk mindent, és két év múlva, amikor apám egy hirtelen tüdőgyulladásban meghalt, a temetés költségeire adtuk el az utolsó szekrényt. Anyámnak gyászruhára sem telt, emlékszem bordó színű kabátjára és a hosszú olcsó gyászfátyolra.

Akkor elmentünk Agathe nénihez, aki anyám rokona volt. Jómódú idős asszony, a Queen Victoria Streeten lakott, egy régi házban. Agathe néni odavett minket, azontúl ott laktunk nála. A cselédjét azonnal elküldte, és anyám csinált mindent. Ő főzött, takarított, sőt mosott is. Cserébe ezért a munkáért meghúzódhattunk a cselédszobában, ahol még kályha sem volt. Anyám alig evett, inkább megvonta a szájától a falatot, és nekem adta. Hirtelen nőtt hosszú fiú voltam, azt hiszem, már akkora, mint most. Agathe néni napjában többször is elmondta anyámnak, hogy eltartja őt a kölykével együtt. A kölykével, aki annyit eszik, mint egy béres.

Vacsorára vékony szelet pirítós kenyeret adott, amelyre megsavanyodott dzsemet kent, amit különben kidobott volna. Néha vasárnap margarint is adott a pirítósra, de ilyenkor fel kellett hoznom néhány zsák szenet a pincéből a negyedik emeletre.

Az életemnek ebből a korszakából csak arra emlékszem, hogy állandóan éhes voltam, rettenetesen éhes! Este ha lefeküdtem és behunytam a szememet, nem fehér női nyakakról vagy formás combokról ábrándoztam, mint a többi kamasz, hanem csirkecombokról és töltött libanyakakról, sok-sok burgonyával körítve.

Ebben az időben kezdett el szegény anyám lopni. Ne nézzen ilyen döbbentem rám, Cynthia, nem komoly lopások voltak, dehogy! Egy-két darab kekszet, olykor egy pici doboz konzervet, esetleg egy almát.

Az anyai szeretetnek micsoda foka kellett ahhoz, hogy ő, az anglikán pap lánya, előre megfontolt szándékkal belső zsebet varrt nagy kartonkötényébe, emlékszem, este varrta titokban, gyertyafény mellett, mert Agathe néni megtiltotta, hogy égessük a drága villanyt.

„Egyél, kicsi fiam – mondta ilyenkor, és túláradó gyengédséggel nézett fel rám –, neked jól kell táplálkoznod, hirtelen nőttél.”

Akkor már két fejjel magasabb voltam nála. Szegény kicsi anyám. Olyan volt abban a kötényben, mint valami cseléd. Ha ajtót nyitott Agathe néni vendégeinek, azt hitték, ő a takarítónő. Isten őrizz, hogy megtudják, hogy rokon. Ekkor történt, hogy elöl két fogát ki kellett húzatni, és ettől hirtelen olyanná vált, mint valami öregasszony. Elhatároztam, hogy az első keresetemből, a legelső „saját pénzemből” anyámnak két fogat csináltatok.

Tizenhét éves koromban már voltak tanítványaim, míg az iskolatársaim lányok után jártak, én magánórák után szaladgáltam. Tele voltam ambícióval, végül elnyertem az ösztöndíjat, úgy kerültem az egyetemre. Akkor már annyit kerestem a különórákkal, hogy elköltözhettünk. Agathe nénitől egy olcsó hónapos szobába. Anyám fogára már többször odaadtam a pénzt, de ő mindig mást vett belőle. Szövetet nekem, öltönyre valót, vagy selyeminget.

„Én már úgysem vagyok fontos, kicsi fiam, csak te! Szépen kell öltözködnöd, nehogy lenézzenek!”

Szegényke csak járt tovább fog nélkül, és közben egészen öreges lett. Majd ha kész ember leszek, ha megkapom a mérnöki oklevelet, akkor…

Szép lakást veszek anyámnak és cselédet, hogy ne kelljen soha többé dolgoznia. A legjobb fogorvoshoz viszem és bundát veszek neki, szép fekete bundát, amelyben megint úriasszony lesz, nem ilyen kopott, kis külvárosi néni, aki folyton egy szatyorral szaladgál.

Megígértek egy jó állást, és én alig tudtam kivárni azt az utolsó évet, amikor végre megkapom. És azon a napon, mikor megkaptam a mérnöki diplomát, azon a napon halt meg az édesanyám…

– Beteg volt?

– Nem. Semmi baja sem volt, ő is boldogan készült erre a nagy napra, pompás ebédet készített és tortát is, melyen ez állt, cukorbetűkkel: Éljen a mérnök úr!

Nem győzte kivárni, hogy mikor érek haza. Elém jött, tudta, hogy az Euston Roadon kell jönnöm. Boldog izgalmában se nem látott, se nem hallott, és egy autóbusz elgázolta. Ott az úttesten azonnal meghalt… Otthon, az üres lakásban egy torta várt: Éljen a mérnök úr!

Cynthia szeme könnybe lábadt, és lassú, önkéntelen mozdulattal a férfi kezére tette a kezét. Úgy, mint Hughesék estélyen, de most tudatosan…

– Szegény Ronald!

A férfi arca zárkózott maradt, úgy beszélt csendesen tovább.

– Egyedül maradtam. Röviddel később állást kaptam az olajkonszernnél Irakban… Keményen kellett dolgoznom az Eufrátesz völgyében, egészen civilizálatlan területeken. Jó pár év telt el így, aztán…

– Aztán valami szerelemnek is kellett jönnie, vagy nem?

– De…

– Nem akar beszélni róla?

– Most nem. Majd talán máskor…

– Igaz, úgyis késő van már. Kilenc óra. Miss Taylor már türelmetlen ilyenkor, szeretne vacsorázni. Holnap egyébként Luxorba utazik.

– De maga nem?

– Nem. Én itt maradok…

Majdnem hozzátette: „a maga kedvéért, Ronald…”, de aztán mégis azt mondta, mentegetőzőn:

– Én már voltam Luxorban, és különben sem szeretem az ilyen csoportos kirándulásokat. Ha kedvem támad valahová elmenni, az más! De így előírásszerűen, mint valami parancs, október 4: Luxor megtekintése!

– Október negyedike van holnap? Jó, hogy megemlítette, azonnal fel kell adnom egy sürgönyt Londonba, a feleségem születésnapja van…

– A felesége? Hát maga nős…?

– Igen. De miért csodálkozik úgy ezen?

– Nem csodálkozom, csak… Csak furcsa, hogy ezt sohasem mondta eddig…

– Már első este, ott Hugheséknál meg akartam mondani… Aztán, nem is tudom, mindig másról beszéltünk… Ne higgye, hogy el akartam hallgatni maga előtt, de valahogy így adódott…

Közben a főposta épületéhez értek.

– Most adja fel a sürgönyt, vagy visszafelé?

– Előbb hazakísérem magát. A sürgönyt holnap úgyis megkapja. Londonnal jó az összeköttetés.

Cynthia maga se tudta, miért bántja annyira, hogy Ronald nős. Egy hét múlva úgyis búcsút kell venniük egymástól, igazan mindegy, hogy Ronaldra ki vár Londonban, egy barátnő, menyasszony vagy feleség…

Nyilván valaki vár rá, egy ilyen szép férfi miért élne magányosan. De erre eddig sohasem gondolt, talán mert Ronald sohasem beszélt neki szerelemről. Éppen ma értek volna ehhez a témához, de ma is elkerülte.

Készakarva kerülte el, igen…

Beszélnie kellett volna arról az asszonyról, aki hozzátartozik. Vajon milyen…? Cynthia megpróbálta elképzelni magában, milyen feleség illik hozzá. Valami komoly fiatalasszony, nem, inkább egy olyan kislányos, vidám teremtés, aki éppen az ellentéte Ronald komoly lényének. Egy babaarcú, kis barna nő, nem kicsi, inkább magas, hogy nézne ki egy kicsi nő mellette.

Miss Taylor hirtelen benyitott és megzavarta gondolataiban.

– Szóval_ nem jössz Luxorba, ez biztos?

– Biztos.

– Nem is erőltetlek, mert belátom, megvan az okod, hogy inkább Kairóban maradj. Merlyn mérnök nagyon szimpatikus, és megvallom neked, én ahogy megláttam, rögtön arra gondoltam, hogy… Ez egy hozzád illő férfi… Ehhez feleségül mehetnél, Cynthia…

– Merlynnek van felesége. Nős…

– Mit mondasz? Nős…? De hát ez a legnagyobb szemtelenség!

– Mi a szemtelenség, Miss Taylor? Hogy meg mert nősülni a maga engedélye nélkül?

– Nem! Hanem az, hogy ennek dacára udvarol neked, nős ember létére mindennap idenyargal fél ötkor… Miért nem megy a feleségéhez? Egyáltalán hol a felesége?

– Londonban.

– Úgy… Hát ez gyönyörű! Míg a felesége Londonban van, ő itt udvarolgat neked, és ezzel még a programunkat is elrontja. Mert ne tagadd, hogy miatta mondasz le a luxori kirándulásról…

– Miatta, igen.

– De hát mit akarsz egy nős embertől, Cynthia? Mit? Ez egészen megdöbbent engem…

– Semmit. Csak olyan jó vele lenni… – mondta vontatottan Cynthia, és maga sem tudta, mitől fáj úgy a szíve.

Másnap délután Ronald három perccel hamarabb jött a szokottnál. De Cynthia már készen volt, teljesen felöltözve egy ideje ott állt már a hotel hall földig érő tükre előtt.

Világoskék selyemkosztüm volt rajta és nagy szélű puha nemezkalap, mely alól a vállára omlott a nehéz, fekete haja.

„Vajon a felesége szebb, mint én?” – gondolta egy pillanatig, aztán elszégyellte magát ezért az önmaga előtt feltett kérdésért.

– Hová megyünk? – kérdezte Ronald, ahogy elindultak egyforma hosszú, pár nap alatt jól összeszokott lépteikkel a Madabegh Streeten.

– A cukrászdánkba! Csakis!

– Én is oda gondoltam. De ma nem maradunk ott sokáig…

– Miért? Éppen ma inkább ráérnék, Miss Taylor reggel Luxorba utazott.

– Ma együtt vacsorázhatunk, én is erre gondoltam, Cynthia! Kezdek hálás lenni, Mr. Ramszesznek, hogy Luxorba temetkezett, és ezáltal egy szép estét szerez nekünk…

– Magának a mai estét Londonban kellene töltenie, a feleségével. Az asztalon pompás rózsacsokornak kellene lennie, annyi szálból, ahányadik születésnapja ez… Hányadik?

– Negyvennégy….

– Mennyi?

Már megbánta, hogy ilyen megütközve bámult Rónáidra, de annyira meglepődött, hogy nem tudta palástolni ezt a meglepetést.

– Nagyon csodálkozik, Cynthia?

– Hát… Kissé szokatlan ez a korkülönbség. Ő nyolc évvel idősebb, mint maga…

– Igen, éppen nyolc évvel.

Egy ideig hallgattak, Ronald cigarettára gyújtott, és körülményesen csavargatta az öngyújtóját.

Cynthia igyekezett más témáról beszélni, úgy érezte, ha nem beszél másról, a gondolatai egyszerűen kiülnek az arcára és Ronald könnyedén leolvashatja, amit most gondol. Ezt a rettenetes csodálkozást, csalódást… Nem, ezt nem hitte volna, hogy Ronald valami gazdag öreg nőt vett el, ez az egy, amit sohasem hitt volna róla. De hát miért? Hiszen mindig dolgozott, sokat keresett, mégis eladta magát a gazdag, nálánál sokkal idősebb nőnek… Különös oka lehetett rá. Ebben a pillanatban olyan idegennek érezte a férfit, mintha percek alatt kilométereket távolodott volna tőle. Egy gazdag öreg nő csinos, fiatal férje… Nem, ez a szerep annyira nem illik Ronaldhoz, annyira nem…

Már bent ültek a Rue Emad el Dine-i cukrászdában, a fehér kötényes francia kiszolgálónő már eléjük tette a gint, szódával és citrommal, amikor Ronald lassan, vontatottan megszólalt.

– Tegnap azt mondtam, hogy majd egyszer beszélek a szerelemről, amely aztán jött az életembe… Ha akarja, most beszélhetek róla. Akarja?

– Igen.

– Nos, ő volt a szerelem. Ő volt a femme fatale…[16] Megpróbálok beszélni erről a szerelemről az évek távlatából. Úgy, ahogy még soha senkinek sem beszéltem, Cynthia…

Hét éve annak, hogy Bagdadba kerültem. Abban az időszakában az életemnek, amikor keményen dolgoztam Felső-Mezopotámiában, Al Musaiya közelében, teljesen civilizálatlan vidéken. Huszonkilenc éves voltam, és jóformán évekig nem láttam fehér nőt. Időnként kijött a telepre valami bennszülött, és fejletlen tíz-tizenkét éves kislányokat árult, nem is pénzért, hanem öngyújtóért vagy zseblámpaelemért. Ezek a kislányok olyanok voltak, mint a riadt állatkák, képtelen lettem volna hozzájuk nyúlni. Ha valami fehér nő vetődött ide és egyik napról a másikra feltűnt a kantinunkban, arról biztos volt, hogy megjárta már a Balkán összes lebuját, és mire ide jutott, már a lehelete is fertőzött volt…

Ebből az életből kerültem hirtelen Bagdadba, ott töltöttem a szabadságomat. Az első este a főmérnök elvitt az angol konzul estélyére. Ott láttam meg őt…

– Milyen volt?

– Milyen? Nem tudnék hirtelen szavakat találni a szépségére. Szőke volt, álomszerűen karcsú, gyönyörű! Az asztalánál ülő férfiak körülrajongták, ő mosolyogva trónolt a hódolatuk tüzében az asztalfőn. Mint később megtudtam, az attasé felesége volt. Nem is tudom, hogyan vettem azt a merészséget, amikor megkezdődött a tánc, hogy én, az ismeretlen mérnök is felkérjem…

Mikor a karomban éreztem a csipkeruhás, légiesen könnyű testét, úgy éreztem, ennél többet nem is adhat az élet!

Ő észre sem vette a rajongásomat, vagy megszokta már, hogy a férfiak így néznek rá. Ő volt a femme fatale, ahogy a regényékben leírják, vagy a francia filmekben, ahol a férfi vagy belehal, vagy gyilkol az ilyen asszonyért…

Én nem haltam bele, hanem visszamentem az olajcsatornához, a munkámhoz. De a mosolyát magammal vittem és azt a néhány szót, amit tánc közben váltott velem. Néhány igen és néhány nem, pár szó az időjárásról, ez volt az egész… Aztán lekérte tőlem az egyik fiatal tiszt, legalább húszan voltak az estélyen, és mind körülötte forgolódtak.

Egy évig nem láttam, de rágondoltam szüntelenül. Teljesen belelovaltam magam ebbe a reménytelen szerelembe. Valószínű, ha városban élek, rendes körülmények között, néhány nap alatt elfelejtettem volna…

De kint éltem a telepen, az öngyújtóért vásárolt bennszülött lánykák jelenthették volna számomra a nőt…

Catherine…

A nevét véletlenül tudtam meg, de ez a név lett az imádságom. Egy év múlva, hosszabb szabadságra, két hónapra Bagdadba kerültem. Szó volt róla, hogy esetleg ott is maradhatok majd. Már az első napon őt kerestem.

A Haraunnel Rahid Street egyik kirakatában megpillantottam a fényképét, és ez olyan boldoggá tett, hogy eszemet vesztve rohantam fel a fényképészeti műterembe, ahol a mester, hosszas rábeszélésre, fantasztikus összegért eladta nekem a képet. Ráadásul azt is elárulta, hogy a lady éppen mostanában vált el az attasétól, és ha látni akarom, menjek ki a teniszversenyre, bizonyára ott lesz.

A fényképész azt hihette, bolond vagyok, amikor örömömben megcsókoltam, de nem bírtam magammal. Még arra is emlékszem, hogy a szakállának mirha szaga volt.

A teniszversenyen tényleg ott volt Catherine. Már messziről megismertem szőke hajáról, amely szikrázott a napsütésben, mint az olvasztott arany. Fehér ruhában volt, ha lehet, még szebb volt, mint álmaimban…

Megint körüludvarolták, az egyik hódolója éppen hűsítőt hozott neki, a másik olyan rajongva bámulta, hogy legszívesebben letaszítottam volna a tribünről, ahol félig térdepelve helyezkedett el Catherine lába előtt.

A verseny után gardenparty volt, amelyen sikerült a közelébe kerülnöm. Csodálatosképpen emlékezett rám, pontosan tudta, hogy egy évvel ezelőtt találkoztunk a konzul estélyen.

Ez olyan boldoggá tett, hogy merészebb lettem, és többször egymás után táncra kértem. Így kezdődött…

Aztán nem is tudom pontosan elmondani, hogyan folytatódott. Állandóan együtt voltunk, én magam sem mertem elhinni, hogy ez a körülrajongott asszony csak velem foglalkozik. Egy napon, néhány héttel később, rájöttem, hogy ő is szeret. Úgy szakadt rám ez a boldogság, mint valami csodálatos ajándék az élettől. Catherine szeret…

Néhány álomszerűen boldog hét következett. Bagdad – ez a tarka, piszkos, keleti város – a tündérmesék csodás Bagdadja lett a számomra és Catherine számára is. Közben megjött az értesítés, hogy nem kell visszamennem Al Musaiyába, hanem a bagdadi központi erőművek főmérnökévé neveztek ki. Ezen a napon megkértem Catherine kezét.

Soha nem felejtem el a szomorú pillantását, ahogyan akkor rám nézett.

„Nem, Ronald… Erről ne is beszélj többet! Nem lehetek a feleséged…”

„Miért nem? Catherine, miért? Hiszen szeretsz…”

„Szeretlek, de mégsem… Nyugodj bele, hogy nem lehetek a feleséged.”

De én nem nyugodtam bele. Újból és újból előhoztam a házassági tervet, igyekeztem meggyőzni Catherine-t, és faggattam, hogy mi oka van rá, hogy nemet mondjon… Csak egy oka lehet rá, hogy nem szeret eléggé.

„Éppen azért nem akarok a feleséged lenni, mert túlságosan szeretlek! Hozzád egy fiatal lány illik, nem én… Harmincnégy éves vagy és én idősebb vagyok nálad…”

„Idősebb?”

Ez meglepett, erre sohasem gondoltam. Catherine-t legfeljebb huszonnyolc évesnek néztem, az arca üde volt és sima, a teste hófehér, tökéletes szobor…

Legfeljebb pár hónappal lehet idősebb nálam, gondoltam, vagy egy-két évvel. Olyan mellékes! Catherine-nek nincs kora, ő jelenti nekem a szépséget, a szerelmet…

Két héttel később megtartottuk az esküvőt az angol követségen.

Azt a percet nem felejtem el soha, mikor a piros velúrszőnyeggel díszített márványlépcsőn mentünk felfelé, és Catherine hirtelen a fülembe súgta:

„De aztán ne lepődj meg túlságosan, ha a konzul az esketést végzi… Hogy hány éves vagyok… Szerencsére csak a két tanúnk lesz ott, a vendégek nem fogják hallani, ők a díszteremben vannak, ott a gratuláció…”

Mosolyogva néztem a gyönyörű arcába, szerelmesen csillogó kék szemébe.

„Hát hány éves vagy tulajdonképpen, Catherine? Száz?”

„Nem egészen. Csak harmincnyolc…”

Azt hittem, tréfál, halkan elnevettem magam, és még szorosabban belekaroltam. Fent már várt ránk az esketést végző anyakönyvvezető.

Mikor ismertette az adatainkat, akkor vettem észre, hogy Catherine nem tréfált. Tényleg harmincnyolc éves. Éppen nyolc évvel idősebb, mint én.

Mit tehettem? Felelősségre vonhattam volna, hogy miért nem mondta meg élőbb…?

De hiszen mondta, sokszor mondta, hogy hozzám egy fiatal lány való.

Néhány perc múlva már el is felejtettem az egészet, mindenki gratulált, Catherine udvarlói is ott voltak, irigykedve bámultak, némelyik meg is mondta:

„Szerencsés fickó vagy, Bagdad legszebb asszonya a feleséged!”

Bagdad legszebb asszonya ragyogott a boldogságtól, és ahogy elnéztem, most már azzal a tudattal, hogy harmincnyolc éves, magam sem hittem el…

Nem gondolok erre többé, határoztam el, egyszerűen kikapcsolom ezt a harmincnyolcas számot az agyamból. Szeretem Catherine-t, olyan mellékes, hogy hány éves. Ő az egyetlen asszony a számomra…

Hat éve ennek, éppen hat… Most Londonba helyeztek a központhoz és ott fogunk élni. Catherine előrement, hogy berendezze leendő otthonunkat.

– És még mindig olyan szép? – kérdezte Cynthia.

– Nem tudom… Én nem tudom megítélni, de valaki, aki rég nem találkozott vele, azt mondta róla, hogy hirtelenül megöregedett. Az ilyen finom, szőke szépség egyik napról a másikra elhervad, mint egy törékeny virág… A szeme körül apró ráncok szövődtek, és … És az a legszomorúbb, hogy ő is tudja ezt…

Legutóbb egy pólómérkőzésen voltunk Port-Szaídban. A tribün első sorában ültünk, néhány barátom odajött hozzánk. Mindegyikkel fiatal lány volt, a menyasszonyaik, az egyiknek a felesége pedig lobogó hajú, nevető tinédzser.

Catherine most már sohasem nevet, mert akkor egész mélynek látszanak a ráncok a szeme körül. Ott a pólópályán jöhetett rá valamire, vagy talán valaki egy tapintatlan megjegyzést tett… Mert vannak emberek, akik olyan rosszak, örülnek, ha megbánthatnak valakit…

„Merlyn mérnök felesége jóval öregebb nála” – mondta egyszer valaki elég hangosan, és én nyugodt lelkiismerettel meg tudtam volna ölni! Mert Catherine is meghallotta, és az a megjegyzés ölte meg benne a boldogságot…

Azontúl már hiába hazudtam neki…

– Maga hazudott neki, Ronald?

– Igen. Az utolsó egy-két évben már gyakran hazudtam, és most már életem végéig azt fogok…

– Miért? Már nem szereti…?

– Szeretem, de nem úgy, ahogy azelőtt. A szerelem elmúlt, lehet, hogy tévedés volt csak. Nem ő volt az igazi… Ezt most már biztosan tudom. De késő… Soha nem volnék képes elválni Catherine-től, aki akkor lett az enyém, mikor még gyönyörű volt, körülrajongták és gazdag férfiak között válogatott, de ő mégis engem választott. Most már nem válogathatna… Nem hagyhatom cserben. Megért engem, Cynthia?

– Megértem…

XXIX.

Mikor Miss Taylor visszajött Luxorból, egy teljesen megváltozott Cynthiát talált. Illetve nem is találta, mert bár éjjel fél egykor érkezett meg, Cynthia nem volt a szobájában.

Kettő felé jött haza, Merlynnel töltötte az estét. Mióta a miss elutazott, mindig ilyenkor jött haza. Délután fél öttől kezdve együtt voltak. A kis cukrászdájukban kezdték, majd elmentek egy csendes helyre vacsorázni, utána a Szemiramisz teraszára.

– És nem unalmas ez neked? – kérdezte megrökönyödve a miss.

– Nem. Az órák elrepülnek, ha együtt vagyunk…

– Hogy örülne a felesége, ha hallaná – jegyezte meg a miss, majd visszavonult a hálószobájába.

Cynthia is lefeküdt, de még sokáig nem tudott elaludni. Álmatlanul feküdt az ágyán, és nyitott szemmel bámult bele a szoba sötétjébe.

Még négy nap, és aztán elutaznak…

Ma meg is mondta Ronaldnak. Ott ültek a Rue Emad el Dine-i cukrászdában, a rikítóan piros plüsspáholyban.

– Még négy nap, Ronald! – mondta erőltetett könnyedséggel –, aztán utazom!

– Nem is tudom elhinni, hogy elmegy, Cynthia… Az első napon, amikor fél ötkor nem rohanhatok a My House Hotelhoz, abban a tudatban, hogy maga vár rám…

– Honnan tudja ilyen bizonyossággal, hogy mindig vártam magára?

– Éreztem, Cynthia… Az első ilyen délután maga nélkül rettenetes lesz… De mit tehetek? Kérjem, hogy maradjon még néhány napot a kedvemért? Nem kérhetek magától ilyesmit… Semmit sem kérhetek, sőt, semmit sem mondhatok…

– Miért? Mit akarna mondani, Ronald?

Tekintetével az asszony szemét kereste, hogy egy pillanatra belelásson, mint valami nyitott ablakon át, a lelkébe.

Cynthia kék szeme különös meghatottsággal csillogott, mintha ezt a pillantást évekkel ezelőtt már érezte volna magán, olyan ismerősnek tűnt…

– Talán azt, hogy most éppen úgy néz rám, mint Catherine nézett, amikor először mondtam neki, hogy szeretem…

– De remélem, nekem nem mond ilyesmit…

– Nem. Nem mondhatok. Megkötözött rab vagyok, aki nem akarja elvágni a kötelékeit. Ha akkor hat évvel ezelőtt Bagdadban valami csoda folytán meg tudtam volna, hogy nem Catherine az igazi. De Bagdadban csak az Ezeregyéjszaka szerint történnek a csodák… A csoda az itt következett be, Hughesék estélyen. Mikor kimentem maga után az erkélyre, még nem tudtam… Másnap, harmadnap sem. De most már tudom, maga az igazi, Cynthia…! De későn találkoztunk. Talán sokkal jobb lett volna, ha sosem látom meg. Nyugodtan éltem volna Catherine-nel tovább, és…

– És így is nyugodtan élhet vele! Majd elfelejtjük egymást. Én visszamegyek apám házába, és nem gondolok többé magára…

– Biztos benne?

– Biztos vagyok – mondta Cynthia, és még mosolyogni is tudott, maga sem tudta, hogyan.

Egy ideig csendben ültek, Ronald mélyeket szívott a cigarettájából. Aztán hirtelen megszólalt. A hangja most bizonytalan volt, vagy talán valami keserűség volt benne.

– Ha olyan cinikus lennék, mint a férfiak általában, akkor egyszerűen azt mondanám, hogy ezt a négy napot, ami még hátravan, ajándékozza nekem. Legyen az enyém, Cynthia… Ne is menjen haza ma este, jöjjön velem Heliopoliszba… De nem kérem ezt magától, mert tudom, ha egyszer az enyém lenne, nem tudnék többé elszakadni magától. Túlságosan szeretem… Kínlódom, keservesen kínlódom, Cynthia, nem veszi észre…? Soha nem beszéltem magának a szerelemről, soha még csak a kezét sem fogtam meg… Ha egyetlenegyszer megcsókolhatnám a száját, tudom, el lennék veszve… Maga is tudja ezt, Cynthia…

Cynthia nem válaszolt.

A félhomályos kis cukrászdában csak ketten ültek, az öreg kiszolgáló kisasszony sem mutatkozott sehol. Ebben a pillanatban semmi másra nem gondolt, mint arra, hogy Ronald hajoljon közelebb hozzá és csókolja meg. Félig lehunyta a szemét, és várta ezt a csókot. De hiába várta.

A pillanat elmúlt, elröppent.

Ronald kezében sercegett az öngyújtó, rágyújtott. A fellobbanó kis benzinláng élesen megvilágította az arcát, borostyánszínű szemét.

Cynthia ebben a percben gyűlölte. Legszívesebben felkelt volna az asztaltól, és elrohan, aztán azonnal, még ma elutazik…

De ott maradt az asztalnál. Még egy konyakot ivott, aztán még egyet.

Furcsa köd szállt az agyára, és ezen a ködön át olyan végtelenül egyszerűnek látott mindent.

Miért is ne lehetne Ronald szeretője? Négy nap, aztán agyő! Inkább ő, mint Nikola…

– Ronald! Csókoljon meg… – mondta hirtelen, és közelebb hajolt a férfihoz.

Egészen közel, már majdnem összeért a szájuk. A következő pillanatban felugrott az asztaltól, és köszönés nélkül kiment.

„Soha többé nem akarom látni, soha…” – gondolta magában, és intett egy arra haladó taxinak, de Ronald utolérte, és megfogta a karját.

– Cynthia, mi van magával, az istenért?

– Hagyjon hazamenni, kérem, hagyjon…

Ronald beült vele a taxiba, de nem a Madabegh Streetre vitte, hanem az Elhami pasa utcai vendéglőbe, ahol előző nap is vacsoráztak.

Különös, de ez volt a legszebb estjük. Cynthia később megnyugodott, mindenféléről beszélgettek, úgy, mint az előző napokban, mikor még nem is tudott Catherine-ről.

Aztán átmentek a Tsu-Tang bárba. Itt ma voltak először. Kedves hely volt, egy Níluson horgonyzó kis pontonon, miniatűr kínai pagoda. Belül a bár is csupa egzotikus kínai üvegfestmény, a mixertől kezdve a kiszolgáló pincérig mindenki kínai volt.

Fiatal kínai dizőz énekelt, csengettyű vékonyságú finom hangja úgy rezgett, mint egy üvegharang.

Rajtuk kívül még két pár volt a hófehér atlaszselyemmel bélelt, parányi helyiségben.

Az egyik pár, egy lobogóan vörös hajú amerikai lány és udvarlója tánc közben zavartalanul csókolóztak. A fiú szája körül ciklámenszerű rúzsnyomok virítottak, amit feleslegesnek tartott letörölni.

– Milyen jó ezeknek! Felszabadították magukat minden gátlás alól, azt teszik, ami jólesik nekik.

– Én is azt szoktam tenni – mondta Cynthia hirtelen. – Például a hajón, ahogy jöttünk, odaadtam magam egy fiúnak, akiről annyit tudok, hogy Nikolának hívják, és sárga pulóvert visel.

Ronald megdöbbenve nézett rá. Rögtön észrevette, hogy Cynthia nem mond igazat, de hogy mi mondatja vele, az érthetetlen volt a számára.

Cynthia maga sem tudta, miért hazudta ezt, de amikor már kimondta, úgy érezte, jobb, ha túl van rajta.

Kihívó mosollyal nézett Ronald arcába, majd az amerikai fiúra mutatva megjegyezte:

– Ez is tetszik nekem! Ha nem volna ezzel a vörös hajúval, akkor ezzel is! Még ma… Ma éjjel! Szeretem a gyors, egyszerű kalandokat…

Sokat ivott, állapította meg Ronald, és legszívesebben a karjába emelve fektette volna egy ágyra, hogy aztán reggelig ott álljon az ágy mellett és némán, szerelmesen gyönyörködjön benne.

– Nos, Ronald, mit szól az igazi arcomhoz? – kérdezte hirtelen, még mindig azzal a kihívó mosollyal, de aztán egyszerre csak könnybe lábadt a szeme, és remegve kérdezte meg a férfit: – Ugye, nem hitte el? Ugye, nem?

Ronald intett, hogy nem. Szelíden megsimogatta a kezét és azután egész este nem is engedte el. Szorosan ültek egymás mellett a kis nádfonatú kínai székeken, a válluk is összeért, de a kezük összekulcsolódása, ujjaik egymásba fonódása mélységes összetartozást fejezett ki.

Fél kettő körül indultak haza. Gyalog indultak neki a Nílus-parton. Langyos októberi éjszaka volt, a pálmafák titokzatosan susogtak, és későn nyíló afrikai virágok édes, nehéz illata úszott a levegőben.

Most mentek először karonfogva. Cynthia érezte a férfi meleg kezét a karján és ismeretlen boldogság áradt szét benne.

„Lehetséges, hogy szeretem? – kérdezte önmagától egészen megdöbbenve. – Lehet, hogy úgy szeretem, mint Charlest!..?”

Ronald most fölé hajolt, lassan átölelte és szelíden, nagyon szelíden megcsókolta a száját.

Négy nappal később Miss Taylor elutazott, a társasutazás előírásos programja szerint, de Cynthia ott maradt Kairóban.

Mikor kikísérte a misst az állomásra, egy pillanatra úgy érezte, őrültség, hogy marad, mennie kellene, menekülni ez elől a szerelem elől…

Közel volt hozzá, hogy visszaforduljon, visszasiet a szállodába, becsomagol és a következő vonattal megy Alexandriába.

De már nem érte volna el a hajót, amely pontosan a sivatagi expressz érkezése után félórával indul a kikötőből.

Miss Taylor mélységesen fel volt háborodva, de a búcsú perceit nem akarta elrontani, hát nem szólt semmit. Sokszor egymás után elérzékenyülten megcsókolta Cynthiát. Ki tudja, látja-e még valaha? Alexandriából egyenesen Brindisibe megy, ki sem száll Pireuszban, onnan tovább vonattal, majd újra hajóval haza Angliába.

Mikor Cynthia visszajött az állomásról, éppen öt óra volt, Ronald már várta a hotel előtt.

Cynthiának nem is merte megmondani, hogy közben már megkérdezte a portást, hogy tényleg csak Miss Taylor utazott el a délutáni vonattal, Mrs. O’Hara nem…?

A portás megnyugtatta, hogy csak az öreg hölgy távozott, a fiatal itt maradt, ha nem hiszi, nézze meg a szállodanaplót, még ki sem fizette a számláját, és különben is itt vannak a bőröndjei.

Ronald végre megnyugodott. Utolsó percig nem merte elhinni, hogy Cynthia itt marad a kedvéért Kairóban. De itt maradt…

Ezen az estén vacsora után megint Tsu-Tang pagodájába mentek és sokáig hallgatták a kínai lány csengettyű énekét. Egyetlen szót sem értettek belőle, de talán éppen ez volt benne a szép.

– Tudja, mit érzek most, Cynthia? Egyszer fiatal egyetemista koromban kiküldtek egy híd javításához. Különös óriás harangot bocsátottak le a Temze fenekére, amiből a levegő nyomása kiszorította a vizet. Bent álltunk ebben a harangban, mint valami légüres térben. Most is ilyesmit érzek… Mintha egy zenei búra borulna fölénk, és kiszorítaná a külvilágot. Csak ketten vagyunk, Cynthia, maga is úgy érzi? Csak ketten…

Cynthia is ilyesmit érzett, hogy az egész világ nem fontos, csak Ronald, csak az, hogy itt van mellette…

Ebben a pillanatba már tudta, hogy ma éjjel odaadja magát, hiszen már így is az övé, ahogy itt ül mellette, ahogy az arcához hajtja az arcát, ahogy hallja a hangját, mely egymás után ugyanazt ismétli, ugyanazt: szeretem…

Mikor elindultak a pagodabárból, nem a My House Hotel felé mentek, hanem magától értetődő természetességgel az ellenkező irányba, Heloun felé, ahol Ronald lakik.

HATODIK RÉSZ

XXX.

Catherine maga sem tudta, hogy mit várt ettől a mai naptól. De már kora reggel óta feszült türelmetlenséget érzett, ami az órák múltával nemhogy csillapodott, de még erősödött benne.

Ahányszor odakint, csengettek, összerezzent és alig tudta megállni, hogy ne ő maga siessen az előszobába ajtót nyitni.

Hátha megjön Ronald. Váratlanul megérkezik, mint születésnapi meglepetés.

Ez igen! Ennél nagyobb örömet semmivel a világon nem szerezhetne neki! Nem is olyan lehetetlenség! Éppen öt napja, hogy nem írt, nyilván már úton volt, és nem akarta elrontani a meglepetést…

Kár, hogy a lakás még nincs teljesen készen, de ez nem az ő hibája. Kárpitosoknál és asztalosoknál pontatlanabb emberek nem léteznek a földtekén.

Három hete, mióta Londonba érkezett, egyebet sem tett, mint ezekkel bosszankodott. De Ronald szobája már rendben van, és ez a legfontosabb.

Vajon hogy fog neki tetszeni? Minden olyan, ahogy még Bagdadban eltervezték, Ronald szeretett rajzolni, vázlatokat készített, és Catherine ezeket gondosan elrakta, most aztán sötét diófából életre keltek ezek az odaveszett rajzok.

A dohányszínű függönyök pedig olyanok, mint amilyeneket egyszer Bagdadban a konzul fogadószobájában láttak. Ronald akkor megjegyezte, hogy egyszer, ha végleg berendezkednek valahol, ilyen dohányszínű függönyöket szeretne.

Hány éve ennek, hogy ezt mondta? Legalább négy… De Catherine megjegyezte magának, és most, amikor berendezkednek végérvényesen egy életre, itt vannak a függönyök a széles ablakokon, ugyanolyan redőkben elrendezve, mint abban a bagdadi fogadószobában.

Az eddigi lakások, ahol éltek, mindig csak átmeneti otthonok voltak, kész berendezett lakások, ahogy az előttük ott élő mérnök átengedte nekik.

Némelyik lakás egyenesen fertelmes volt. Al Hadrban az a villa, amelynek pici, vaksi ablakai egyenesen börtönre emlékeztettek, és az ágyak a sűrű moszkitóhálókkal mintha zöld. vitorlás ócska bárkák lettek volna. És mégis, talán éppen ott volt a legboldogabb… Az még az első évben volt, nem sokkal az esküvőjük után, hogy Ronaldnak le kellett mennie néhány hétre az építkezéshez a felső-mezopotámiai olajvezetékhez.

– Nem jöhetsz velem, drágám – mondta akkor Ronald – ilyen helyre nem vihetlek magammal! Az Eufrátesz partján rengeteg a mocsárláz, malária…

– Annál inkább veled megyek! Ki ápolna, ha, isten őrizz, megbetegednél?

És vele ment, mint ahogy azóta mindig mindenhová együtt mentek. Ez volt az első eset, hogy ilyen hosszú időt töltenek távol egymástól. Éppen tegnap volt három hete, hogy elbúcsúzott Ronaldtól a kairói repülőtéren, a Misr Airlines utasainak fenntartott kis váróhelyiségben.

– Mire utánam jössz Londonba, egy teljesen kész lakásban foglak várni…

Az ügynök, akivel már hetek óta élénk levelezésben álltak, végre talált megfelelőt. Ez a tágas négy szoba a Gloucester Roadon éppen az, amit ők elképzeltek. Kár, hogy az első emeleten van, ezáltal kissé sötétebbek a szobák és már egészen korán villanyt kell gyújtaniuk.

Az is lehet, hogy ide sohasem süt be a nap, szemközt áll a History Museum hatalmas épülettömbje, ami útját állja annak a néhány napsugárnak, amely nagyon ritkán hajlandó volna áttörni ezen az örökös ködön.

A Keleten töltött évek szemkápráztató napzuhataga után furcsa újra megszokni ezt a folytonos szürkeséget, ködöt, Londont.

Catherine lassan az ablakhoz ment. Ebben a szobában még nem volt függöny, a kárpitos még nem hozta el, pedig már tegnapra ígérte.

A fehér ablakkeretben, mint egy modern, túl sima rámában, esős, borongó októberi kép rajzolódott ki. A londoni utca szürkeségbe olvadó, szitáló ködével.

Catherine-ben egy pillanatra felébredt a nosztalgia az örökös napfény után, Kelet hófehér házain szikrázva megtörő fénysugarak, a lapos tetejű házak és karcsú minaretek felett kéken mosolygó ég után.

De csak egy pillanatra. Aztán visszament az ablaktól, és leült a tükre elé. Éppen elég volt már a napfényből, talán túlságosan is sok volt.

Mit mondott tegnap délelőtt a kozmetikusnő?

– Az ilyen érzékeny fehér bőrnek árt a nap! Már úgy értem, a túl sok nap. Asszonyom, ön talán az idei nyarat délen töltötte?

– Délen…? Nem. Keleten, mégpedig nem ezt a nyarat, hanem sok-sok évet…

A kozmetikusnő tovább vizsgálgatta az arcát, miközben fürge ujjai gépies gyorsasággal futkároztak a bőrén.

– Ez a néhány finom kis ránc a szem körül nem jelent semmit! Majd csinálunk néhány hormonos pakolást, és ami a legfontosabb, minden héten legalább kétszer tessék eljönni kezelésre!

Persze, hogy ez a legfontosabb, gondolta Catherine, hiszen a kozmetikusnő ebből él. Az ilyen szem körüli ráncok az ő számára ugyanazt jelentik, mint egy cipésznek a megtalpalandó cipők.

Milyen egykedvűen, a kötelező mosoly kíséretében mondta: ezek a ráncok…

Catherine most közelebb hajolt a tükörhöz. Egészen közel.

Igen, ott voltak a ráncok. Semmit sem javított rajtuk a tegnapi hormonpakolás. Ez a két ránc azelőtt csak akkor jelent meg, ha nevetett. Most mindig ott vannak, esti világításban kevésbé, de nappal élesebben látszanak… És Catherine annyira gyűlöli őket, hogy szinte elmegy a kedve miattuk a saját arcától.

Ez is új, ez a mély vonás itt a szája sarkában. Valahogy egyik napról a másikra keletkezett. Mintha egy titokzatos szobrász csupa rosszindulatból odavéste volna… Hogy ezt a titokzatos szobrászt úgy hívják: ÖREGSÉG, erre már rájött. Egy ideig azzal biztatta magát, hogy meg kellene híznia. Csak egy kicsit, csak két-három kilót, és az arca rögtön üdébb lenne, kitelne és ezek a ráncok elsimulnának.

Kedvetlenül hagyta ott a tükrét, mint az utóbbi időben mindig. Levetette a pongyoláját, hogy felöltözzön. Hattie már bekészítette az új sötétzöld ruháját, igen, ezt veszi fel, hátha Ronald megérkezik.

Egy pillanatra visszament a tükörhöz és alaposan megnézte magát a halvány rózsaszínű csipkekombinéjában.

A nagy állótükör tökéletesen szép, karcsú és fiatal testet mutatott, hosszú combokat, valószínűtlenül vékony derekat és olyan üde melleket, amelyekre felesleges bármilyen melltartó…

„Ronald ilyennek lát engem – gondolta magában jóleső elégtétellel, – és ez a fontos. Igaz, ha együtt megyünk az utcán, és valaki megjegyzi, hogy Merlyn felesége idősebb, mint ő, az nem láthatja, hogy a ruhák alatt milyen tökéletes fiatal teste van. Csak az arcát látják, és…”

És különben is, csak egyetlenegyszer hallott ilyen megjegyzést… De hányszor mondhatták már mások is, olyanok, akik tapintatosabbak és jobban vigyáznak, hogy ne hallja meg…

Nem szabadna folyton ilyesmikre gondolnia, semmi értelme, hogy ilyen dolgokkal kínozza magát. De tegnap délután óta, amióta ott volt Mollynál, aki már nagymama, nos, tegnap óta ezek a gondolatok nem hagyják nyugton… Talán jobb lett volna, ha nem keresi fel Mollyt. De olyan egyedül érezte magát és annyira vágyott már találkozni valakivel a régi ismerősök és barátok közül.

Huszonöt éve, hogy elkerült Londonból. Rettenetesen hosszú idő…

Hol keresse meg a régieket, gyermekkorának, ifjúkorának társait? Hová lettek, merre szóródtak szét?

London olyan, mint egy hatalmas útvesztő, és a huszonöt év után nem is tudta, kit kellene felkeresnie. Volt néhány távolabbi rokona, ezekhez majd Ronalddal együtt megy látogatóba, feltéve, ha neki is lesz kedve hozzá.

Semmi esetre sem fognak unalmas embereket összecsődíteni az új lakásba csak azért, hogy időnként megjelenjenek, hogy megigyanak egy csésze teát, hosszú és fárasztó beszélgetésekbe kezdjenek a politikáról vagy az agárversenyekről, majd néhány pohár whisky után megengedjenek maguknak néhány kétértelmű szellemességet, melyek még az időjárás témájánál is unalmasabbak.

Nem, Catherine valaki olyan után vágyódott, aki iránt még a sok év távlatából is bizonyos melegséget tudott érezni. Ilyen volt Molly.

A kedves, jószívű Molly, a csillogó fekete cipőgomb szemével, amely mindig olyan érdeklődéssel tudott rászegeződni, akármiről is beszélt.

Hol lehet most Molly, és mi történhetett vele ez alatt a huszonöt év alatt…?

Catherine emlékezett, hogy a szüleinek könyvkereskedése volt a Charing Cross Roadon. Hányszor ment el hozzájuk iskola után! Ugyanabban a házban volt a lakásuk is, ahol a könyvesbolt. Ilyenkor leszöktek a boltba, és a hátsó raktárhelyiségben csendben megbújtak és kutattak a könyvek között.

Catherine szemében a könyvesbolt egy óriás mesebirodalom volt, és nagyon irigyelte Mollyt, akinek bármikor szabad bemenetele van a könyveknek ebbe a hatalmas labirintusába.

Másnap elment a Charing Cross Roadra. A könyvüzlet ott volt, de az évek alatt összezsugorodott, vagy talán csak a mellette megnyílt, neonfénnyel kivilágított ruhaáruház mellett tűnt fel olyan szürkének, sőt szegényesnek.

Mikor Catherine belépett, egyetlen vevő sem volt a helyiségben, a segéd szolgálatkészen sietett elébe. Más nem is volt az üzletben, így Catherine csak tőle érdeklődhette meg, hogy itt laknak-e még a házban Hopkinsék, és övék-e még az üzlet?

– Mr. Hopkins már régebben meghalt, a felesége pedig tavaly – adta meg a felvilágosítást a fiatalember. – Most Mr. Greené az üzlet, de ő éppen nincs itt.

Catherine megmagyarázta, hogy őt nem is az üzlet érdekli, még kevésbé Mr. Green, kizárólag Miss Molly Hopkins címét szeretné megtudni, feltéve, ha Londonban van…

A segéd pontos felvilágosítást tudott adni, egy papírlapra fel is írta Molly címét.

– Mrs. Barclaynak hívják most – jegyezte meg –, és gyakran küldünk neki könyveket. Asszonyom nem venne esetleg valami könyvet? Az összes újdonság megvan. Az amerikai bestsellerek…

Catherine illőnek találta, hogy valamit vásároljon ez után az előzékeny felvilágosítás után.

– Geraldy verseskötetét megvenném, a Toi et Moi…

Úgy emlékezett, hogy Ronald szereti ezeket a fanyar, de mégis érzelmes verseket. A hosszú téli estéken majd együtt olvasgatják. Sok rokon vonást fedezett fel Geraldy mondatai és Ronald néhány gondolata között.

Ha nem ismertük volna egymást!

Ez is előfordulhat, kedvesem, lásd,

mit tett a Sors érette, érezed,

hogy így szeressünk s mi legyünk ezek?

Istenem, micsoda bolondság, ha arra gondol, hogy ez a pár halvány kis ránc számításba jöhet egy ilyen nagy szerelemnél, amit Ronald iránta érez…

Kezében a Geraldy félvászonba kötött verseivel, fél hat óra tájban becsengetett az Euston Square egyik második emeleti lakásába.

A ház külsejéből még nem tudott arra következtetni, hogy milyen körülmények között élhet Molly. Hatalmas régi bérház volt, a lakás a lépcsőházból nyílt. Az ajtón ragyogóra fényesített réztábla:

BARCLAY

Elég rendes külsejű szobalány nyitott ajtót, és amikor Mrs. Barclay után érdeklődött, azonnal bevezette egy jól berendezett tágas fogadószobába.

– Kit jelenthetek be, kérem?

– Mrs. Ronald Merlynt…

Mikor a szobalány már eltűnt a nagy barna szárnyas ajtó mögött, akkor villant át rajta, hogy ebből bizony Molly nem fogja sejteni, hogy ő van itt. Csak annyit kellett volna mondani, hogy Catherine…! Catherine, az iskolatársnője, akit huszonöt éve nem látott…

Mindegy! Így legalább még nagyobb lesz a meglepetése!

Néhány percig kellett várnia. Ha Molly tudná, hogy ő van itt, nyilván jobban sietne, de az ismeretlen hangzású Mrs. Merlyn kedvéért talán átöltözik.

Igen. Molly mindig nagyon hiú volt, már tizenhat éves korában fűzőt viselt kissé molett alakján.

Mikor végre nyílt az ajtó, és egy őszes hajú, behízott arcú idősebb nő lépett elő, aki idegenül nézett rá két kis fekete cipőgomb szemével, Catherine megdöbbent.

Ez lett Mollyból, a kedves kis Mollyból…

– Molly! – kiáltott fel, hozzásietett és megölelte. – Hát nem ismersz meg? Catherine vagyok…!

– Ó, Catherine!

A cipőgomb szemek felragyogtak, az idős nő egy pillanat századrészéig visszaváltozott a kedves, régi kis Mollyvá.

– Micsoda meglepetés! Mennyire örülök neked! Hogyan találtál ide…?

– Voltam a könyvesboltban…

– Foglalj helyet, azonnal hozatok teát.

Míg csengetett a szobalánynak, ámulva nézett végig Catherine-en.

– De mondd csak, hogy maradhattál ilyen fiatal? Olyan szép vagy, mint huszonöt évvel ezelőtt! És milyen karcsú, mint egy lány! Nézz meg engem, pedig úgy be vagyok fűzve, hogy alig lélegzem… E nélkül a kínzószerszám nélkül már nem is merek mutatkozni! Most is hamar felvettem, fogalmam sem volt, ki lehet az a Mrs. Merlyn…

Mollyból csak úgy áradt a szó, mindig ilyen bőbeszédű volt, kislány korában is. Kérdésekkel ostromolta Catherine-t, de közben be sem várva a választ, újabb és újabb témába kezdett.

Közben csengettek, újabb látogató érkezett. Molly kisietett, majd kézen fogva bevezetett egy háromévesnek látszó kisfiút, aki piros mackóruhájában olyan volt, mint egy kis kirakati bábu a Fleet Street valamelyik áruházának kötött osztályáról.

– Bemutatom az unokámat! Mutatkozz be, Jimmyke, mondd szépen a neved!

– Nem mondom…

– Ha nem mutatkozol be a néninek, nem kapsz csokoládét nagymamától. Bizony, akkor megharagszik nagymama!

Catherine-be szinte belemart most ez a szó, ez a kedves szó, amely körül a szeretet sugárzott. Nagymama…

Molly tehát már nagymama, ő is ugyanúgy az lehetne… Egyidősek, sőt ha jól emlékszik, Molly néhány hónappal fiatalabb nála…

Nagymama…

Egy ideig a gyerekkel foglalkoztak, a nörsz is bejött a szobába, jó modorú fiatal nő, a gyerekről lehámozta a piros kötött holmikat, aztán illemtudóan kiment.

Catherine megdicsérte a gyerek kék szemét, a szökés haját, de Molly már másról beszélt.

– A férjemet idén nevezték ki főügyésznek, nagyon jó ember, majd meglátod, ilyenkor a klubban van, de nemsokára hazajön. Sajnos, sok baja van a gyomrával, diétásan kell főzetnem. De hát hiába, ebben a korban már mindenkivel van valami baj! Már jól benne van az ötvenben, és gyakran mondja, hogy ilyenkor olyan már az ember, mint egy sokat futott autó, generálba kellene adni… Háta te urad milyen? Nem is értettem az előbb, azt mondod, mérnök, ugye?

– Igen. Az iraki olaj műveknél dolgozik. Várj csak, megmutatom a fényképét.

Talán éppen ezt nem kellett volna… De Catherine a szerelmes asszonyok boldog büszkeségével mindig magánál hordta Ronald képét. Kihalászta a retiküljéből, és megmutatta.

– Nézd…!

Molly figyelmesen megnézte. Trópusi sisakos karcsú fiatal férfit látott fehér öltönyben, hajókorláthoz támaszkodva.

– Szép ember! Igazán! Ez fiatalkori képe, nem? Mostani nincs?

– Ez mostani! Talán két hónapja kaptam le Port-Szaídban, a kikötőben…

Molly kövér arcára egy pillanatra kiült a csodálkozás, amely pontosan kifejezte, hogy nem érti, hogy lehet Catherine-nek ilyen fiatal férje…? Hiszen akármilyen szép és fiatalos is Catherine, de negyvennégy éves, akárcsak ő…

– És mióta vagytok együtt? – kérdezte, és legszívesebben letörölte volna az arcáról a csodálkozást, mint ahogy púderpamaccsal a fénylő arcot szokták, de már késő volt, Catherine észrevette…

– Hat éve – válaszolta. Majd hirtelen hozzátette: – Csodálkozol rajta, Molly, hogy ilyen fiatal, nem?

– Hát hogy őszinte legyek… Hány éves?

– Harminchat.

– Ne mondd! A lányom férje is éppen ennyi idős, csak azért találom kissé furcsának. Várj csak, megmutatom a lányom képét…

Kövérségéhez képest meglehetősen fürgén felugrott a fotelből, és a másik szobából egy ezüstkeretes állóképet hozott be. Semmitmondóan mosolygó kerek arc, élénk kis cipőgomb szemek, szakasztott Molly fiatal lány korában.

– Egész olyan, mint te voltál!

– Igen, nagyon hasonlít hozzám, de remélhetőleg nem fog így elhízni! Fogyókúrázik és sokat sportol! Neked nincsenek gyerekeid? – kérdezte hirtelen.

– Nincsenek…

– Nem is volt soha?

– De… Volt egy kislányom. Meghalt.

– Ó, istenem, tudom, mi az – mondta elérzékenyülve Molly. – Nekem is volt egy fiam, tízéves korában halt meg. Éjjel-nappal ápoltam hosszú hetekig, de hiába… Azt csak egy anya tudja, mi az, ott lenni egy haldokló gyerek ágya mellett…

– Én nem tudom. Nem voltam ott. Talán ha ott lettem volna és én ápolom, ma is élne… De akkor nem voltam Athénban…

– Athén…? Persze te oda mentél férjhez. Várj csak, lássuk, milyen jó memóriám van, várj, Catherine! Megvan! Konsztantinnak hívták a férjedet, igaz?

– Igen. Konsztantin Doanidész.

– És vele mi lett? Meghalt?

– Nem. Elváltam tőle és férjhez mentem John Burlinghamhez, egy brit attaséhoz. Vele Keletre kerültem, Teheránba, majd utóbb Bagdadba… Tőle is elváltam, és ismét férjhez mentem.

– Ehhez a fiatal mérnökhöz?

– Igen, Ronaldhoz. Nagyon boldogok vagyunk, nagyon szeretjük egymást.

– Hát ez óriási! – mondta felcsillanó szemekkel Molly. – Az életed olyan, mint egy regény! Három házasság és Kelet, egzotikus tájak! Micsoda szép, színes élet…!

Egy pillanatra megint a régi Mollyvá változott, aki izgatottan bújta a romantikus szerelmes regényeket az iskolakönyvek helyett. De csak egy pillanatra, aztán megint a szürke hajú főügyészné lett, aki itt öregedett meg az eseménytelen Euston Square-i lakásban, anélkül, hogy valaha valami történt volna vele.

Ebben a pillanatban nagyon eltávolodott ettől a szép és karcsú szőke asszonytól, aki most is benne él egy szerelemben, míg neki már csak az a gondja, hogy mit vegyen az unokájának karácsonyra és mit főzessen vacsorára az epebajos férjének, akinek a hálószobájába csak akkor megy be, ha borogatást vagy orvosságot kell neki adni.

– És mondd, most hol van a férjed?

– Kairóban. Még egy ideig ott lesz, azalatt berendezem a lakásunkat… Okvetlenül el kell jönnöd hozzám! – mondta, de közben érezte, hogy sohasem fogja meghívni Mollyt, soha… Ronaldnak nem szabad látnia, hogy ilyen öreg iskolatársnője van…

– Majd eljövünk egyszer – ígérte Molly. – Bár azt hiszem, hozzátok inkább fiatalabb párok valók, fiatalok! Mondd, te nem vagy féltékeny? – kérdezte hirtelen megszokott őszinteségével.

– Féltékeny? Kire?

– Hát úgy általában… Nem félted az uradat? Hogy egyszer találkozhat egy hozzáillő fiatal nővel, aki elhódítja tőled…

– Nem, Molly, ilyesmire még sohasem gondoltam. Ronald számára én vagyok az egyetlen nő a világon…

Molly lassan megkavarta a teáját, közben egy kekszet adott oda az unokájának.

– Most, Catherine, most még igen! De mi lesz később? Te hat év múlva ötvenéves leszel, a férjed csak negyvenkettő… És az évek olyan hamar elrepülnek…

Már rég elment Mollytól, de ezek a szavak még benne zsongtak, mintha egyenesen üldöznék.

„Hat év múlva ötvenéves leszel…”

Mint egy súlyos fenyegetés, úgy hangzott ez a pár szó… Molly persze nem akart rosszat, dehogyis akart, ő mindig ilyen őszinte, amit gondol, azt ki is mondja. Nos, most is kimondta…

Hat év múlva ötven…!

Catherine közben leszállt az autóbuszról, és lassú léptekkel elindult az Oxford Street forgatagában. Az egyik szép lámpaernyőkkel teli kirakat előtt megállt. Miközben a lámpaernyőket nézte, észrevette, hogy egy fiatalember követi.

Jól öltözött, széles vállú férfi volt, talán harmincéves lehetett. Meglehetősen merészen belenézett az arcába, majd tolakodóan egészen melléje állt.

Catherine-t felháborította ez a szemtelenség, hátat fordított a férfinak és elsietett, de akárhogy tagadta is önmaga előtt, jóleső elégtétellel nyugtázta az idegen fiatalember érdeklődését.

Mégsem öreg még, a férfiak megfordulnak utána, szeretnének megismerkedni vele, nyilván fiatalnak és kívánatosnak találják, és nem gondolják róla, hogy elmúlt negyven éves.

Most felvillant előtte Molly kövér alakja, tokás öreg arca… Ugyanez a fiatalember Mollyt valószínűleg kedves néninek nevezné, ha valamilyen okból meg kellene szólítania.

– Hová siet, szép szőkeség? – kérdezte tegnap is egy jó megjelenésű, franciás kiejtéssel beszélő úr, amikor az asztaloshoz ment, a North End Roadon.

Furcsa az élet! Valamikor olyan természetesnek találta, hogy minden férfi megbámulja, megfordul után. Bagdad legszebb asszonya…

Tudta jól, annak tartják. Ha egy estélyen megjelent, neki volt a legtöbb táncosa, egyik karból a másikba repült. A pólóversenyeken, teniszmérkőzéseken is hány udvarló rajongta körül… És mindezt milyen természetesnek vette.

Most pedig annak is örül, ha valaki véletlenül megnézi az utcán, ha itt-ott egy férfi elindul utána.

Jó ez a kis fátyolos kalap, ennél jobb divatot ki sem találhattak volna! Amíg a kozmetikusnő eltünteti ezt a pár ráncot, addig, mindig ilyen fátyolos holmikat fog viselni, a szőke haját is jól kiemeli…

De hátha nem ér semmit ez a hormonos pakolás, hátha nem tűnnek el a ráncok, sőt… Még újabbak és újabbak jönnek, elvégre is hat év múlva tényleg ötven lesz…

Ő is éppen úgy nagymama lehetne, mint Molly. Ha Cynthia élne, most huszonhárom éves lenne… Már férjnél volna, és…

Cynthia…

Volt egy fiókja, ahol a régi fényképeket tartotta, most kivett onnan egy megfakult képet.

Fürtös fejű kislányt ábrázolt nagy, csodálkozó kék szemekkel. Színes kép volt, az athéni fényképész túlságosan kékre színezte a gyermek szemét, majd ugyanazzal a színnel festette be a masnit is a hajában.

Ötéves volt, mikor ez a kép készült, és nem volt még egészen hat, amikor meghalt…

Mikor azt a könyörgő levelet írta Konsztantin ügyvédjének, hogy egyetlenegyszer szeretné a kislányát látni, hogy oda szándékozik utazni Athénba, csak azért, hogy a gyermekét viszontlássa, hacsak egy órára is… Repülőgépen jönne Teheránból.

A válasz csak két szó volt, két szó, semmi több. Az ügyvéd sürgönyözte.

CYNTHIA MEGHALT

Akkor már John felesége volt. Ó, istenem, hát érdemes volt Johnért feláldozni az egyetlen gyermekét…? Ezerszer átgondolta, ha ő ápolta volna, akármi baja is volt, nem halhatott volna meg. Nem! Egy anyának még a halálnál is nagyobb a hatalma…

De nem egy ilyen anyának, mint amilyen ő volt. Attól a perctől kezdve, hogy John Burlingham megjelent az életében, nem sokat törődött Cynthiával. Rábízta a nevelőnőre, ő maga csak néha ment be a gyerekszobába, hogy összecsókolja, magához szorítsa és elhalmozza mindazzal a gyöngédséggel, amelyet ebben az időben már Johnra pazarolt…

Igen, rápazarolta, mint ahogy azt a tíz évet is kár volt vele eltölteni, amíg a felesége volt.

John Burlingham…

Az évek távlatából most felbukkant a képe. Úgy, ahogy először pillantotta meg Athénban egy estélyen. Frakkban, rendjelekkel, mosolygó fiatal angol attasé…

„John Burlingham” – mutatkozik be és táncra kéri. Aztán táncoltak, sokat, nagyon sokat, folyton egymással…

Konsztantin nem volt féltékeny. Inkább büszke volt az ő szép, angol feleségére, aki folyton az angol attaséval táncol.

Másnap megint összejövetel volt valahol, de ő nem akart elmenni. Tudta, hogy az attasé is ott lesz, és nem mert vele ismét foglalkozni…

Miért nem mert? Megérezte, hogy ez az a férfi, aki csak bajt fog hozni az életébe. Vagy nem baj az ilyen szerelem? Jó ez? Szabad ezt…?

Nem, nem szabad! Konsztantin imádja őt, gyönyörű kislánya van és szép otthona, és ez a fergeteges bolond érzés, ami most kirobban belőle, veszélyezteti ezt a szép, nyugodt boldogságot.

Vagy nem ez a boldogság? A boldogság John karjában várna rá? Konsztantin ölelése közben ilyet még nem érzett soha.

– Az olyan asszony, aki még nem találta meg az igazi szerelmi partnert, olyan, mint egy hangszer, amelyen még sohasem játszott igazi művész…

Ezt John suttogta egyszer a fülébe, mikor többet ittak a kelleténél, és amikor hirtelen a szájára borult és marcangoló csókkal ölelte magához.

Hol is történt ez? Egy gardenpartyn, Phaléronban… Nyár volt, vad, bolond nyár, és a pálmafák alatt ott a sötétben nem látta senki, hogy ők csókolóznak.

Akkor már tudta, hogy egy napon nem lesz ereje nemet mondani, és elmegy John Burlingham lakására.

De most még volt ereje és ellenkezett.

– Ne hívjon kérem, ne! Soha nem fogok elmenni, értse meg, nekem férjem van, akit szeretek és gyermekem… Az ilyen kalandot, amit maga keres, nem az én számomra találták ki…

– Kalandot, Catherine? Miért mondja ezt? Én szeretem, imádom!

Imádom… Hányszor mondta, hányszor hazudta később is ezt a szót, imádom, Catherine…!

De akkor még hitt neki. Egy nyár végi napon elment hozzá, és az övé lett. A karjában megismerte végre a nagy csodát, de ugyanakkor megismerte a folytonos félelmet és rettegést is, ami ezzel a szerelemmel járt.

Ha Konsztantin megtudná…

És Konsztantin egy napon tényleg megtudta. Honnan, hogyan, ma sem tudja még. Lehet, hogy gyanút fogott, de az is lehet, hogy valaki meglátta, amikor besurrant John házába.

Azt a pillanatot soha az életében nem felejtheti el, amikor Konsztantin rájuk rontott, és ő ott feküdt meztelenül John karjaiban.

Konsztantin magából kikelt arcát, a revolver rámeredő csövét, a lövés után az orrába csapódó füstszagot, majd John vérét, amint nagy sugárban egyenesen az arcába lövellt…

A vér édeskés íze és a füst szaga egy életre összekeveredett benne.

Aztán berohant az inas és még valaki. Másra már nem emlékezett, mert elvesztette az eszméletét…

John hamarosan meggyógyult, a karjából kioperálták a golyót. De az ő szívéből nem tudták kioperálni a szenvedést. Nem, ő nem ezt akarta.

Ő meg akart maradni Konsztantin mellett és a kislánya mellett. Csak egyetlenegyszer az életében, egészen rövid ideig, meg akarta kóstolni ezt a másfajta szerelmet, ezt a boldogságot is…

De ráfizetett. Igaz, hogy John kötelességszerűen elvette, néhány hónappal később Teheránban szép csendben megesküdtek.

Akkor már tudta, hogy nem is szereti Johnt. Akkor már kezdte megismerni az igazi arcát. Öntelt volt és végtelenül hiú. Néha az volt Catherine érzése, hogy nem más, mint egy nagy pojáca, aki a rendjeleit és a frakkját maskaraként viseli. Belül olyan üres, mint egy kóccal tömött bábu.

Mikor Catherine megkapta az értesítést, hogy a kislánya meghalt, Johntól egyetlen őszinte résztvevő szót sem hallott. Néhány sablonos megjegyzést tett, majd vállat vont, és elment a klubba, ahol aznap táncestély volt. Őt otthon hagyta egyedül rettenetes fájdalmával.

– Csak nem képzeled, hogy én is gyászolom majd a gyerekedet? – kérdezte meghökkenve, amikor Catherine szemrehányást tett neki, hogy egész éjjel táncolt.

John szeretett táncolni, és Catherine nem tarthatta vissza, a gyászév idején is állandóan eljárt a fogadásokra, estélyekre.

Ebben az időben még fogalma sem volt arról, hogy vélekedik John a hűségről. Később aztán módjában állt megtudni…

John egyszerűen végigkóstolta az összes nőt, akik a társasághoz tartoztak. Mintha egy büféasztal mellett egyszerűen nem tudna ellenállni, hogy mindegyik szendvicset meg ne ízlelje.

Nem is tagadta, amikor Catherine erre rájött.

Fölényes hangon magyarázta:

– Drágám, jegyezd meg, a hűség nem becsület, hanem hormonok kérdése! És hiába a feleségem Bagdad legszebb szőke asszonya, ha egyszer-egyszer megkívánok egy barnát, esetleg vöröset is…

Ebben az időben még fogalma sem volt arról, hogy az egyik mulató sztárja, egy vörös hajú énekesnő, állandóan John Burlingham társaságában látható.

– Legalább csináld diszkrétebben, legalább ne látná egész Bagdad, ne nevessenek a hátam mögött – kérlelte Johnt, de a szokásos nyegle mosolyával vágta vissza:

– Miért, te talán diszkréten csinálod? A pólópályán hány férfival ültél a páholyban? És a teniszversenyről ki kísért haza? És a gardenpartyról éjszaka? Ne zavarjuk egymást, drágám, ne tegyük unalmassá az életünket! Semmi kifogásom az ellen, hogy udvarlóid legyenek, feltéve, ha korrekt úriemberek és a Wassermannjuk negatív…

Catherine sírva borult az ágyára, John szavai arculütésként érték. Most döbbent rá, hogy nem is az fáj, hogy állandóan csalja, hanem az, hogy egyáltalán nem bánná, ha ő ugyanezt tenné…

Pfuj! Ebben a pillanatban úgy undorodott ettől a férjétől, mint egy leprástól.

Igaz, voltak udvarlói, de soha még csak eszébe sem jutott, hogy valamelyiknek odaadhatná magát… Annyira szép volt, hogy a férfiak azzal is beérték, hogy ha a bűvkörében sütkérezhettek, vele mutatkozhattak, anélkül, hogy túlságosan erőltették volna a testi kapcsolatot.

A legtöbbnek volt szeretője, az attasé dekoratív, szőke feleségével divat volt megjelenni, lehetséges, hogy az ágyban a világ legunalmasabb teremtése. Ezek a szőke szépségek biztosan nem veszik fel a versenyt a keleti nő izgalmas és forrpontig felcsigázó rafinált szerelmi játékaival, amit a háremben kitanult.

Catherine többször gondolt rá, hogy Johntól el kellene válnia. Utálta magát, hogy ezek után még együtt él vele. Mikor karonfogva megjelennek a társaságban, mindenki azt hihetné, boldog és harmonikus pár.

De ezt illett megjátszani a külvilág számára. A Keleten zajló társas élet sodra őket is magával ragadta, az attasénak mindenütt meg kellett jelennie a feleségével, s az asszony szép ruhái ugyanúgy emelték rangját, mint a frakkjára tűzött rendjelek.

Catherine-t körülrajongták, és tudta jól, ha elválna Johntól, azonnal újból férjhez mehetne, válogathat a férfiak között.

De kit válasszon? Senki sem érdekelte, nem szeretett senkit. Legkevésbé Johnt, aki ebben az időben már arra vetemedett, hogy a saját szolgálójukkal, egy kis borzas szíriai leánnyal is megcsalta. Előzőleg azonban beküldte az ő fürdőszobájába fürödni és bekölnizte felesége illatszereivel.

A szobalány árulta be, valószínűleg csupa irigységből, hogy nem őt választotta az attasé úr, hanem a tizenöt éves szíriai lányt.

Ezzel betelt a pohár. Catherine kijelentette, hogy elválik. Kapóra jött, hogy Johnt úgyis elhelyezték Haifába.

Ekkor jelent meg a színen Ronald Merlyn, a mérnök.

Olyan más volt, mint a többi! A rajongása, a szerelme úgy felgyújtotta Catherine-t, hogy képtelen volt másra gondolni, másokkal foglalkozni.

Hát ilyen szerelem is van? Ez is létezik…?

Catherine életében először most lett igazán szerelmes. Tudta, hogy ez őrültség, harmincnyolc éves korban beleszeretni egy harmincéves férfiba…

De mégis így történt.

És Ronald? Hány fiatal lány között válogathatott volna, a jachtklubban ott ültek a jól nevelt, húszéves angol lányok, akik mind férjre vártak, de Ronald Merlynre ugyan hiába, ő észre sem vette őket.

Ronald világa Catherine körül forgott, ő volt számára az álmok asszonya, akiről egy éve álmodozott ott az Eufrátesz-parti telepen, ahová azután el is kísérte…

És most, most végre elkezdődik a rendes életük.

Szép lakás. London…

Nem az örökös keleti zsibvásár, ami tulajdonképpen Bagdadot jellemzi. Ők idevalók, végre itt fognak élni.

Hányszor ábrándoztak erről, hogy milyen jó lesz, ha már visszahelyezik Londonba Ronaldot.

Ronald is ott töltötte az ifjúságát. Catherine-nek elmesélt mindent, a küzdelmes diákéveit, az édesanyja halálát.

Catherine sokkal zárkózottabb volt. Még hatévi házasság után sem beszélt soha a múltjáról. Ronald ma sem tudja még, hogy neki John Burlingham előtt is volt egy férje, sőt egy kislánya is.

Minek megbolygatni a fájó sebeket…? Catherine nem akart turkálni ezekben az emlékekben, nem akart szembenézni velük. Ronald talán megvetné érte, ha tudná, hogy milyen körülmények között lett Burlingham felesége… Házasságtörési botrány, revolverlövés. Nem, ezekről a dolgokról sohasem beszélhet neki. Olyan rég történtek és lassan el is fakultak a múlt távlatában.

Csak egy nem fakult el soha, a kislányának az emléke… Drága kicsi Cynthia, a csodálkozó nagy kék szemével…

Megint elővette a képet a fiókból, és sokáig nézegette.

„A születésnapomat a kislányommal töltöm – gondolta keserűen. – Egy elfakult fényképpel.”

Csengettek.

– Ez Ronald, csakis Ronald! Hát mégis megjött…

Hamar visszatette a képet a fiókba, és kisietett az előszobába.

Délután négy óra volt, ha a Misr Airlines repülőjáratával indult Kairóból, akkor éppen most kell megérkeznie. De nem ő volt. A postás. Sürgönyt hozott.

SZÜLETÉSNAPODRA SOK SZERETETTEL

GRATULÁLOK ÉS CSÓKOLLAK

RONALDOD

XXXI.

November másodika volt, amikor a londoni központból utasították Ronald Merlynt, hogy utaznia kell.

Kairóban már néhány napja befejezte a munkát, be sem járt az Oil Companyhez, csak délfelé nézett be egy-két órára.

Az egész napot most már együtt töltötték Cynthiával. Az új, friss szerelem lázas, szédült boldogsága teljesen hatalmukba kerítette mindkettőjüket.

Cynthia odaköltözött a Tewfik Palace-ba, ugyanazon az emeleten kapott szobát, ahol Ronald. Az erkélyük közös volt. Ronaldnak csak ki kellett menni az erkélyre, és bármikor benyithatott Cynthiához.

Úgy éltek, mint egy szerelmes fiatal házaspár, akik Egyiptomba jöttek nászútra.

Hogy ez után a nászút után szétválnak útjaik, erre nem akartak gondolni, csak a mának éltek, nem mertek szembenézni a holnappal…

A holnap Catherine volt, akinek a levelei állandó mementóként érkeztek. Ha Ronald borús homlokkal ült le az ebédhez, Cynthia tudta, hogy aznap délelőtt levele jött Catherine-től. De sohasem mutatta meg, hogy mit írt, mint ahogy arról sem beszélt, hogy mit válaszolt neki…

Valami hallgatólagos megállapodás volt köztük, hogy nem emlegetik többé Catherine-t, nem beszélnek róla…

Ronald akkor este elmondta házasságának történetét, de azontúl nem beszélt róla. Jobb is volt ez így!

Cynthia nem beszélt többé a szülői házról, ahová majd visszamegy. Neki a holnapot apa jelentette és Iréné, akikkel ismét össze lesz zárva, mint egy börtönbe.

De most még szabad és boldog. Hogy meddig tarthat ez a boldogság, arra nem akart gondolni.

Már belenyugodott abba, hogy az élet a boldogságot csak rövid időre utalja ki számára, aztán jön valaki és elveszi tőle…

A boldog gyermekkorát elrabolta tőle az az idegen ember, akivel anyu elment. Hosszú éveknek kellett eltelnie ahhoz, hogy egészen közel tudjon kerülni apához, hogy végre boldog harmóniában éljen vele. Akkor jött Iréné, és elvette tőle apát…

Charles…

Őt Nagy-Britannia vette el. A gyerekét, akinek meg kellett volna születnie, az Abdel-Aziz Street-i orvos vette el kétszázhúsz fontért… Ebben ő a hibás, nem kellett volna hagynia, most volna valakije, akiért érdemes élni…

Mert Ronald is elmegy. Ronald, aki talán még többet jelent, mint Charles…

Őt az az idegen asszony veszi el, aki most már egy életre ráakaszkodott hervadó szépségével… Visszaveszi, ez a helyes kifejezés, hiszen Ronald hozzátartozik, a férje.

Az ebédnél ültek, amikor Ronald közli, hogy másnap Londonba kell utaznia. Olyan nyugodt, mintha azt mondaná, hogy holnapra mozijegyet kell vennem…

– Igen… – mondja Cynthia és bólint.

A kezében megremeg a villa, de azért aránylag ő is megőrizte nyugalmát.

Körülöttük a Tewfik Palace teraszán rengetegen ülnek az asztaloknál, senki sem sejtheti, hogy ez a fehér kosztümös fiatal hölgy legszívesebben zokogva borulna a társaságában levő férfi nyakába, és úgy könyörögne neki: „Nem menj! Nem menj!”

– Akkor én is sürgönyzök Athénba apámnak, hogy jövök… – feleli lassan, és Ronald arcát figyeli.

– Igen, Cynthia… Én is így gondoltam, Athénba kell menned, hogy becsomagolj mindent, amire szükséged lehet, Londonban ilyenkor tél van.

– Londonban?

– Persze. Majd meglátod, ha együtt sétálunk a Piccadillyn, az esőtől fényes aszfalton, és fázva hozzám bújsz…

– Hozzád…? Igen. A Piccadillyn – ismételte Cynthia különös révületben.

– Úgy gondolom, hogy egy-két nap elég lesz arra, hogy Athénban elintézz mindent. Ennél hosszabb ideig nem tudnék elszakadni tőled!

– Ezt komolyan mondod, Ronald?

– Halálos komolyan. Miért, te hogy képzelted? Hogy most elválunk egymástól? Te el tudnál most szakadni tőlem, Cynthia, mondd? Válaszolj!

Cynthia lehajtotta a fejét. Akaratlanul buggyant ki belőle a kérdés, a név, amelyet azóta sem emlegettek.

– És Catherine?

A férfi arca hirtelen elborult. Ujjaival idegesen dobolt az asztalon. Sokszor átgondolta már ezt is, amit most mondani akart. Ezek már kész mondatok voltak, mégis olyan nehezen tudta magát rászánni, hogy kimondja.

– Nézd, én Catherine-től nem válhatok el! Nem tehetem… De téged szeretlek és képtelen lennék lemondani rólad. Meg kell alkudnunk, ha beéred ennyivel, Cynthia, akkor elhiszem, hogy tényleg szeretsz… Ha nem, akkor nyilván csak egy háromhetes kaland voltam számodra, és akkor jobb, ha elbúcsúzunk… Azt megígérem neked, hogy minden szabad pillanatom a tiéd lesz, mint ahogy az egész lelkem, minden érzésem a tiéd! Csak a tiéd, Cynthia! Ezt érezned kell!

– Érzem… És ha hívsz, hát veled megyek. Akárhová, Ronald! Oly mindegy, hogy Londonba vagy a világ bármelyik pontjára, csak veled maradhassak…

HETEDIK RÉSZ

XXXII.

Karácsony volt…

Catherine szerette volna, ha ez az első londoni karácsonyuk emlékezetesen szép és ünnepélyes lenne. Napok óta lázasan készülődött, ő maga ment el a Hay-marketre, hogy kiválasszon egy szép szabályos ezüstfenyőt.

Rengeteg díszt vásárolt, végül már csak azt nem tudta eldönteni, hogy valódi viaszgyertyák legyenek a fán, vagy villanyégők.

Hattie-t is bevonta a tanácskozásba, ő azt ajánlotta, hogy viaszgyertyákat vegyenek, mégiscsak az az igazi!

Ronald egész délután távol volt, és így nyugodtan díszíthették a fát. Nyolc órára ígérte, hogy hazajön, addigra éppen készen lesznek. Catherine időnként kinézett a konyhába, ahol Mary, a termetes ír szakácsnő, nagy ambícióval sütötte az ünnepi pulykapecsenyét.

Még fél nyolc sem volt, amikor a fa díszítésével teljesen elkészültek. Szemkápráztató volt, a fényes díszek, az ezüst– és aranyszálak, amelyekkel teleaggatták, csak úgy csillogtak.

– Olyan szép ez a fa, hogy a Piccadilly bármelyik kirakatában sem látni különbet! – jegyezte meg Hattie elégedetten.

Catherine most elővette az ajándékait és a fa alá helyezte. Hattie-nek és Marynek meleg ruhaszövetet vásárolt, Ronaldnak egy mutatós dressing-gownt[17] és egy arany cigarettaszelencét. Elegáns, szép, sima tárca volt Catherine tudta, hogy Ronald nem örülne valami túl díszes cikornyásnak.

A harmadik ajándékát, amit Ronaldnak szánt, nem tette a fa alá. Egy fénykép volt, az ezüstkeretet is megvette már hozzá, úgy tervezte, hogy ez az íróasztalra kerül majd, de a kép nem sikerült.

Két hete elment a Regent Street egyik legjobb műtermébe és lefényképeztette magát. Mikor a kép készen lett, első pillanatban tetszett neki, de az is lehet, hogy csak a fényképész áradozó dicsérete tévesztette meg.

– Ugyebár remek? Asszonyom, nagy örömet fog vele szerezni a kedves férjének. Azt hiszem, tökéletesen eltaláltuk azt a világítást, amely leginkább kiemeli az ön arcának finom szépségét… És a hajviselet is! Nagyszerű, oly fiatalos!

Csak ezt nem mondta volna, ezt a szót: fiatalos…

A kalaposnő a Fleet Streeten is ezt mondta erre a barna velúrkalapra:

– Ezt tessék megvenni, remekül áll az arcához és határozottan fiatalos!

Fiatalos csak az lehet, aki már öreg. Soha nem mondták neki fiatal korában valamire, hogy fiatalos.

Öreg.

Igen, ezen a fényképen határozottan öreg. Szép rajta, a vonásai tökéletesen szabályosak, a szeme körüli pici ráncokat gondosan retusálták, mégis öreg a képen.

Nem semmiképp sem adja oda Ronaldnak. Legszívesebben eltépte volna a képet, de aztán mégis sajnálta, és eltette a fehérneműs szekrénybe, elrejtette az abroszok alá.

Aztán a tükörhöz lépett, és sokáig nézte magát. A ráncok a szeme körül határozottan javultak, mégiscsak ér valamit a kozmetikai kezelés.

Igaz, hogy rengeteg ideje ráment, minden második nap fel kellett mennie a kozmetikusnőhöz, aki alaposan megkínozta különböző villamos gépekkel, amelyek sokban hasonlítottak a középkori inkvizíciós szerszámokhoz. De a legborzasztóbb mégiscsak az volt, hogy mindezeken felül éjszakára még hormonos maszkot is kellett az arcára raknia, amely leginkább a Ku-Klux-Klan álarcosainak ijesztő maskarájához tette hasonlatossá.

– Ha ezt nem csinálja meg lelkiismeretesen minden éjszakára, akkor az egész kezelésem hiábavaló, kedves asszonyom! – jelentette ki szigorúan a kozmetikusnő.

De hát hogy magyarázza meg neki, hogy közös hálószobában alszik a férjével, aki bár igen bátor ember, bizonyára megijedne, ha a szép szőke felesége helyett egy búvárszerű lényhez hasonló álarcot pillantana meg a mellette lévő ágyban.

Catherine megtalálta a megoldást, hogy Ronald ne lássa meg a hormonos maszkot, és mégiscsak feltehesse.

Megvárta, amíg elalszik, akkor halkan, lábujjhegyen kiment a fürdőszobába, és feltette az arcára a maszkot. Hajnal felé, amikor Ronald még mélyen aludt, levette, és gondosan megmosta az arcát, gyengén át is púderozta, és mire a férfi felébredt, egy üde rózsás arc aludt mellette a másik ágyban.

Illetve, dehogyis aludt. A lehunyt szemek mögül éberen figyelte a férfi minden mozdulatát. Várt.

Ilyenkor az ébredés első pillanataiban mindig kinyújtotta feléje a karját, és halkan, suttogva ejtette ki a nevét.

– Catherine…! Catherine, alszol, drágám…?

Ha nem kapott választ, várt egy ideig, de gyakran nem várt, hanem türelmetlen vágyakozással odasimult mellé, és a csókjaival ébresztette fel.

Olyan boldogság volt így felébredni Ronald karjában, még félálomban érezni maga mellett a férfi selyempizsamás karcsú testét, izmos karjának ölelését…

Catherine nem volt érzéki, ő a testi szerelmet csak lelki okokból kívánta, a lelke megtelt boldogsággal, amikor érezte Ronald forró vágyakozását, amikor a karjában eggyé váltak a gyönyör pillanataiban…

De az utóbbi időben ezek a pillanatok egészen ritkák voltak. Catherine össze tudta volna számolni, hogy amióta Londonban vannak, Ronald hányszor közeledett felé.

Reggel, ha felébredt, idegesen nézett az órájára, akármilyen korán volt, mindig attól félt, hogy elkésik.

Gyors csókot lehelt a homlokára, és máris eltűnt a fürdőszobában.

Este pedig, este későn jött haza, mindig fáradtan és kimerülten. Mikor lefeküdt, még átfutotta az újságokat, amit azelőtt sosem tett.

Bagdadban csak a klubban olvasott újságot, otthon csak vele foglalkozott. Itt hosszú órákat tölt a klubjában, mégis itthon olvassa a lapokat, amelyekből egész paksamétára valót hoz haza minden este.

Csak este jár háza, néha már fél kilenc, sőt tíz óra, mire vacsorához ülhetnek.

Catherine bizony másképpen képzelte el a londoni életüket. Ide-oda járnak majd, színházakba és operába, amelyben Bagdadban nem nagyon lehetett részük. Ott legfeljebb varieték voltak, tinglitangli számokkal, amelyek mindkettőjüket egyformán untatták.

Catherine időnként színházjegyet vásárolt, és elcipelte Ronaldot valamelyik előadásra, de úgy vette észre, hogy nincs túlságosan a kedvére.

Mi van vele, mi lehet az oka ennek a kedélyváltozásnak?

Lehet, hogy az időjárás. A legtöbb emberre erős depressziót gyakorol ez az állandó köd és eső, ez az úgynevezett szomorú köd. Miért is lenne Ronald kivétel, éppen ő, aki olyan sok évet töltött állandóan a Kelet örökös napsütésében.

Ezt a klímaváltozást most megsínyli a kedélye, ez tulajdonképpen egészen természetes – vigasztalta magát Catherine.

Más panasza igazán nem lehetett Ronaldra, gyengéd volt és kedves, mindent megdicsért, a lakástól egyenesen el volt ragadtatva. Igaz, hogy mire Londonba érkezett, minden tökéletesen el volt már rendezve, a lakás az utolsó kis lámpaernyőig és térítőig hibátlan volt.

Catherine mégsem volt boldog ebben a szép lakásban. Lehet, hogy neki is hiányzott az örökös napfény, vagy Bagdad különös keleti zaja, amit, míg ott voltak, olyan elviselhetetlennek tartott.

Milyen furcsa lény az ember, mindig arra vágyik, ami nincs! Ott London után vágyott, honvágy kínozta a hazája után, ezerszer is elképzelte magának, hogy fognak majd itt élni, hogyan rendeződnek mindennapjaik – most pedig, hogy itt voltak, tudja isten, mi volt ez, de csalódást érzett.

Vagy lehet, hogy benne van a hiba? Nem elég megértő Ronalddal szemben, folyton azt várja, hogy szerelemről beszéljen neki, éppen most, amikor nagyon komoly és felelősségteljes munkát bíztak rá az új munkakörében.

Egy asszony élete mindig a szerelem körül forog, de egy férfié elsősorban a hivatása körül. Igen, így van ez. Valamelyik könyvben olvasta – mostanában rengeteget olvasott.

Túl sok ideje volt, a délutánokat rendszerint otthon töltötte, végigfeküdt a rekamién és olvasott.

Várta haza Ronaldot, aki csak négyig volt az irodában, akkor haza kellett volna jönnie. De ritkán jött ilyen korán. Bent löncsölt a Cityben, és csak este jött haza.

– Nem unalmas neked a klubban? – kérdezte egyszer.

– Unalmas… De a többiek is járnak, nem vonhatom ki magam én sem… Az új kollégáimmal csak így tudom szorosabbra fűzni a kapcsolatot.

Bagdadban is volt klub, az olajtársaság mérnökei mind odajártak, de ott Ronald, ha csak tehette, már félóra múlva hazaszökött Catherine-hez. Vagy megkérte, hogy jöjjön érte. Így nem is kellett mentegetőznie sokat, a feleségem értem jön, mondta, és senki sem tartotta vissza.

– Nem volna jó, ha érted mennék?

– Nem, Catherine, a. világért sem! Ez férfiklub és ne felejtsd el, nem a Keleten vagyunk… Itt szigorúbban betartják a formákat, csodálom, hogy erre nem gondolsz.

Nem, Catherine nem gondolt erre, de legkevésbé gondolt arra, hogy ennek a Ronaldnak, akit most hazavár a túldíszített karácsonyfa alá, ennek már semmi köze sincs ahhoz a Ronaldhoz, aki őt Bagdadban olyan rajongva szerette…

Ez a Ronald a Wigmore Steetről jön haza, de csak félig jön, az egész lénye, minden gondolata ott marad abban a Wigmore Street-i lakásban Cynthiánál.

– Haza kell mennem nyolcra, ma szeretnék pontos lenni, ma karácsony – mondta Cynthiának, amikor kora délután, a hóna alatt egy kicsike cukrászdái karácsonyfával, beállított hozzá.

Cynthia nem örült a kis fának, de csodálkozott, hogy Ronald nem tudja, neki még most nincs karácsonya. Csak januárban lesz…

– Persze elfelejtettem, hogy te görögkeleti vagy, és nektek máskor van a karácsony!

– De azért ma is megünnepelhetjük – mosolygott Cynthia boldogan, és máris meggyújtotta a pici gyertyákat.

– Az ünnepeknek úgy sincs sok köze a naptárhoz, azt hiszem az ünnep csak belül lehet a szívünkben. És ha hozzád jövök, az mindig ünnep nekem, Cynthia…

– Tudom, Ronald… De a valóságot mégiscsak a hétköznapok jelentik…

Ahogy kimondta ezt már meg is bánta. Nem kellett volna.

Soha nem szabadna célzást tennie őrá… Catherine-re, aki a hétköznapokat jelenti, aki mégiscsak a felesége, akihez hazamegy, akivel egy asztalnál ül a vacsoránál, és egy hálószobában alszik…

Ronald cigarettára gyújtott, és egy ideig csendben maradt. Cynthiának most eszébe jutott az ajándék, amit vett neki. Kivette a szekrényből és átnyújtotta.

– Ezt hozta neked a Jézuska! Egy pulóver, magam kötöttem…

Ronald úgy simogatta meg a puha gyapjúholmit, mintha Cynthiát simogatná.

– Köszönöm, drágám! Nagyon szép… Rengeteget dolgozhattál rajta!

– Nem is olyan sokat, a fő, hogy jó meleg. Az utóbbi időben, azt hiszem, meg vagy hűlve, annyit köhögsz…

– Nem azért köhögök, hanem mert túl sokat dohányzom.

– Hát igen! Tegnap, amikor elmentél, megszámoltam a hamutálcában, harmincnégy cigarettacsikk volt. Mire jó ez?

– Azt hiszem, ideges vagyok. Akkor szoktam ennyit szívni…

Miért ideges, mitől? Cynthia nem akarta megkérdezni, úgyis sejtette, mi lehet az oka. Ez a kétfelé szakított élet, az örökös hazudozás annak az asszonynak, aki szereti, aki hazavárja, ő pedig folyton itt van.

Minden délután itt van, mert hiszen ha egyszer nem jönne el, Cynthia úgy érezné, hogy az egész napja belezuhant a semmibe…

Megtörtént már, hogy Ronald nem jöhetett. Ezek voltak azok a délutánok, amikor Cynthia minden percet óráknak érzett a hosszú várakozás kibírhatatlan bizonytalanságában.

Miért nem jön?

Miért késik…?

Valami baja történt talán, de őt nem tudta értesíteni. Elgázolta egy autó, talán nem is él már…

Vagy talán ő, ő, az asszony, megtudott valamit, és…

Igen, ez volt az örök bizonytalanságban a legfenyegetőbb rém. Az asszony, Catherine…

Mennyire gyűlölte, egyszerűen csak azért, mert a világon van, mert Ronaldhoz tartozik, és hozzá is fog tartozni, mindaddig, míg él…

Meg kellene halnia, gondolta gyakran, és ilyenkor megvetette magát, amiért valakinek csupa önzésből a halálát kívánja.

Nem, ne haljon meg, csak valahogy távolodjon el Ronaldtól, találjon magának egy másik férfit…

De úgysem talál, gondolta aztán csüggedten, mert aki egyszer Ronaldot szerette, az nem találhat mást…

Nem. Ronald után nem jöhet senki, ő olyan más, mint a többiek, annyival különb, jobb, igazabb…

És most mégis hazugságban kell élnie, őmiatta…

Talán mégsem kellett volna eljönnie Londonba de nem volt ereje lemondani.

Itt él ebben a kis Wigmore Street-i lakásban, és az egész élete abból áll, hogy Ronaldot várja. Várja a délutánt, az estét, amikor együtt lehetnek.

A délelőttje az nem is számít. Ilyenkor nekiül a fordításnak, és csinálja ezt a végtelenül unalmas munkát. Angol-görög nyelvkönyv. Soronként fizetik, és aránylag nagyon jól. Így megengedheti magának, hogy amikor apa pénzt akar küldeni, szépen megköszönje, és közölje, hogy nem kell! Nincs szüksége rá, megél a saját keresetéből.

Ronaldtól sem fogad el semmit.

– Mr. Brown az a férfi, aki anyagiakkal ellát. Mr. Brown olykor már kora reggel itt van az ágyamban… – mondja nevetve Ronaldnak.

Igen, ha nagyon korán kezd dolgozni, akkor ágyba viszi a fordítást. „Mr. Brown eszik. Mit eszik Mr. Brown? Mr. Brown sárgarépát eszik. Miért eszik Mr. Brown sárgarépát? Azért, mert szereti a sárgarépát. Mit nem szeret Mr. Brown? Mr. Brown nem szereti a karalábét. Miért nem szereti Mr. Brown a karalábét?”

Hát igen, kissé unalmas ez, kissé nagyon… Ahhoz, hogy ki lehessen bírni, néha Ronald hangját is kell hallania. Ha volna itthon telefonja, biztosan folyton felhívná az irodájában. Így kénytelen leszaladni a telefonállomásra, négy emelet le és az utcán is jó darab még, csak hogy hallja a hangját.

– Kérem Merlyn mérnök urat!

– Igenis, kérem, rögtön.

Egy ideig várni kell, amíg kapcsolják a vonalát. Aztán meghallja az imádott hangot.

– Hello, itt Merlyn.

– Én vagyok…

– Igen. Jó reggelt! Még hét és fél… – mondja be hivatalos, üzleti hangon Ronald, mert még két másik tisztviselővel van az irodában.

Cynthia rögtön megérti. Még hét és fél óra, amíg találkozhatnak. Most tíz óra van, tehát Ronald fél hatra fog jönni.

Még hét és fél óra, aminek egyáltalán nincs értelme, mert az egész napból csak az számít, amit együtt tölthetnek.

Bemegy a csemegeüzletbe és kiválaszt néhány olyan dolgot, amiből szép szendvicset készíthet. Lazacot, azt szereti és sonkát is.

Kora délután már csinálja a szendvicseket, többször átrendezi a tálcán, mintha nem lenne Ronaldnak tökéletesen mindegy, hogy egy sorban vannak-e a lazacosok, vagy váltogatva a sonkásokkal.

Máskor meg eszébe jut, hogy gramofonlemezt vesz, olyan jó néha zenét hallgatni a félhomályban… Ronald az ölébe hajtja a fejét, bekapcsolják a zenegépet és a halk zene egybeolvad a boldogságuk csendes,.meghitt pillanataival.

Csak ne repülnének úgy el ezek a pillanatok, ez a három, legfeljebb négy óra, amit együtt lehetnek.

Legkésőbb kilenckor Ronald búcsúzik, elmegy. Hazamegy hozzá.

A feleségéhez.

A langyos, boldog fészkükből, a forrón ölelő karjából egyenesen ki a hideg decemberi utcára. Ha szerencséje van, kap taxit, de többnyire még ácsorognia kell az autóbusz-megállónál, ahol ilyenkor sorba állnak.

Ha egyszer itt maradhatna. Egyetlenegyszer csak.

Mikor becsukódik mögötte az előszobaajtó, Cynthia mindig, minden alkalommal rádöbben, hogy milyen egyedül van.

Egyedül, egy vadidegen óriás városban, a nyolcmillió ember közül csak egy tartozik hozzá, és az sem lehet mellette.

Este van, kilenc óra. Holnap délutánig, ötig vagy fél hatig megint csak a várakozásnak él.

Lehet, hogy egy napon hiába várja, nem jön többé…?

Hazugságban élni körülbelül olyan kínos, mint szegénységben. Persze csak annak, aki nem szokta meg. Aki jobb napokat látott, állandóan beleütközik a szegénység okozta korlátokba.

Ronald így volt a hazugsággal. Állandóan beleütközött a saját hazugságának korlátaiba. Néha már úgy érezte, hogy minden összedől, hiszen a mostani életének összes pillére hazugságra épül.

Este a vacsoránál szemközt ül a feleségével és be kell számolnia a klubban töltött hosszú délutánról.

Mit mondjon? Cynthiától hazajövet párbeszédeket talált ki, ezeket egyes kollégák szájába adta.

Catherine-t minden érdekelte, érdeklődve hallgatta. Ronald ilyenkor utálta önmagát a legjobban.

Legszívesebben újságokkal bástyázta körül magát, és vacsora után rögtön olvasott. Ezt Catherine is megszokta lassanként és ő is nézegette a folyóiratokat, amelyeket hazahozott neki.

Olykor átment a másik szobába, és halkan zongorázni kezdett. Az ujjai nyomán mintha felsírnának a billentyűk, végtelen szomorúság volt a játékában.

Bagdadban is volt zongorájuk. Ronald ott rendszerint utánament, és leült mellé, maga felé csavarta forgatható zongoraszékét, és átölelte Catherine derekát. Vagy egyszerűen csak belecsókolt a nyakába, abban az időben olyan felfelé fésült hajat viselt, amely szabadon hagyta a gyönyörű, hófehér nyakát.

Mennyi ideje már, hogy nem csókolta meg ezt a hófehér nyakat…?

Ronald képtelen lett volna megmondani, hány napja, hány hete annak… Hirtelen felnézett az újságjából, mert az volt az érzése, hogy Catherine nem olvas, hanem lopva, fürkészve őt nézi.

Tényleg. Az asszony szomorú tekintete rajta nyugodott, Ilyenkor olyan kényelmetlen, kínos érzése támadt, hogy talán van rajta valami áruló jel, egy rúzsfolt, vagy egyszerűen csak rá van írva az arcára a forró és boldog szerelemben eltöltött délután…

Boldog…?

Tulajdonképpen nem boldog, egyáltalán nem az. Akkor lenne boldog, ha állandóan Cynthiával lehetne, vele élhetne. Mikor elmegy tőle, mindennap ugyanazt a kérdést hallja:

– Miért mész már? Ne menj még…

Szemrehányó tekintettel néz rá, ugyanazzal a szemrehányó tekintettel, mint Catherine, amikor későn jön haza.

A két asszony szeme szinte hasonlít egymáshoz. Igen, ugyanaz a könnyfátyolos, világítóan kék szem.

Egyik este, amikor nagyon későn jött haza, és Catherine ott ült a sejtelmes fényű kis állólámpa alatt, s a homályból csak a szeme világított, hirtelen az volt az érzése, hogy Cynthia kék szeme néz rá ebből a szép, fáradt arcból.

„Milyen rosszak az idegeim” – állapította meg magáról. De azért Cynthiának elmondta.

– Drágám, annyira telítve vagyok veled, annyira csak téged látlak mindig magam előtt, hogy a múltkor az volt az érzésem, hogy Catherine arcában a te szemedet látom.

– Miért? Csak nem hasonlít hozzám?

– Az ő szeme is kék. Olyasféle, mint a tiéd, nemcsak a színe, de a nézése is néha.

Cynthia mosolygott, és nem beszéltek többé Catherine-ről. De azért tudták, érezték mind a ketten, hogy az asszony láthatatlanul ott áll közöttük.

Cynthia nem volt féltékeny, tudta jól, hogy Ronald őt szereti, de az olyan estéken, amikor Ronald valamivel korábban ment haza, mert Catherine színházjegyet vett vagy vendégeket hívott, olyankor még fokozottabban érezte, hogy milyen megalázó helyzetben él.

Catherine a feleség, akivel Ronald megjelenik a színház páholyában, akivel mosolyogva fogadja közös vendégeiket, a közös otthonukban – míg ő csak a szerető…

Csak…

Vagy lehet, hogy ez még így is sokkal többet jelent? A boldogságot, még akkor is, ha titkolt boldogság.

– Egyetlen drágám – suttogja neki Ronald –, te vagy a mindenem…!

Átölelve feküsznek a széles pamlagon. Már esteledik, kint a Wigmore Streeten már égnek a hagy ívlámpák és szeszélyes, furcsa fényjeleket villantanak be a sötét szobába.

Már csak néhány percük van, Ronaldnak mennie kell. Hozzá… Haza.

Lehet, hogy egyenesen az ő karjából képes és… És aztán Catherine-t öleli. Közös hálószobájuk van.

Hányszor tolakodott már fel belőle ez a kérdés, de eddig visszatartotta magában.

Most valahogy nem tudja visszatartani.

– Csak én? Mondd, Ronald, az igazat, úgyis mindegy, de akarom tudni… Akkor is szeretlek, hiszen tudom, ő a feleséged, és…

Ronald nem válaszolt.

Lassan rágyújtott egy cigarettára, furcsán összehúzta a szemét, mint akkor szokta, ha nagyon elgondolkozott.

Cynthia már észrevette, hogy hibát követett el ezzel a kérdéssel, már megbánta, de késő volt. A kimondott szót már nem lehetett visszarángatni a lelke mélyébe, ahonnan a kérdés felszakadt.

– Nagyon szeretlek… – mondta váratlanul, és Cynthia érthette, ahogy akarta.

Hogy annyira szereti, hogy még feltételezni is képtelenség, hogy Catherine-hez is köze van…

De úgy is érthette, hogy egy ilyen nagy szerelemnél, mint az övék, nem számíthat az, ha néha mégis… Hiszen a felesége. És egy férfinál a testi hűtlenség még nem jelent lelki elszakadást, jóformán nem jelent semmit.

Ronald többször gondolt erre. Catherine szomorú mosolya a szívébe vágott, úgy érezte, kötelessége lenne néha-néha megjátszani a régi érzést. De képtelenség volt színészkedni. Sajnálta az asszonyt, talán még szerette is, a szánalomnak valami olyan fajtájával, amely mindkettőjükre nézve kínos, de mint nőt már nem kívánta

„Ennyire szeretem Cynthiát, ennyire csak őt” – kérdezi sokszor önmagától, amikor Catherine bejött este a közös hálószobába, karcsú bársony pongyolás alakja, világító szőkesége nem változott semmit.

Hogy el tud múlni egy szerelem… Ha akkor ott Bagdadban, azon az estélyen azt mondja neki valaki, nézd ezt a csipkeruhás szőke asszonyt, akihez alig mered felemelni a tekintetedet, egy napon, amikor már a feleséged lesz, ott fog feküdni a melletted lévő ágyban, és te unottan jó éjszakát kívánsz neki.

Az álmaid elérhetetlenül szép, szőke asszonya, akiről egy évig ábrándoztál az Eufrátesz völgyében, az illatos hófehér testéről, amelyet tánc közben csak néhány pillanatra ölelhettél át, de a finom parfümjének az emléke is felszívódott benned, annyira, hogy nem is érezted tőle-az olajkutak nehéz szagát.

Nem kell többé. Csak Cynthia kell, csak ő…

Milyen egyszerű lenne, ha megmondhatná őszintén és becsületesen: „Nézd, Catherine, mást szeretek! Váljunk el…”

Nem teheti. Ez az az eset, amikor a becsületesség becstelenség lenne, ez a becstelenség pedig, amelyben így élnek, még aránylag a legbecsületesebb megoldás. De a legnehezebb…

Meddig lehet ezt így csinálni, hiszen már most is úgy érzi néha, hogy nem bírja tovább. Az idegei tönkremennek, néha már dolgozni sem tud, a gondolatait sem tudja koncentrálni.

Talán mégsem kellett volna Cynthiát Londonba hozni. Itt követte el a végzetes hibát.

Vagy akkor, hat évvel ezelőtt, amikor Catherine-t feleségül vette.

Persze hogy akkor. Őrültség volt, meggondolatlanság. De annyira szerette, nem, sohasem hitte volna, hogy ez a nagy szerelem elmúlhat…

Pedig neki ez az asszony, aki most ideül az ágya szélére, és szelíden félretolja az újságot, és a szemébe néz.

– Ronald, egy pillanatra kérlek!

– Parancsolj, Catherine.

Az asszony ránéz. A kék szeme most szinte kísértetiesen hasonlít Cynthia pillantásához.

– Mondd, Ronald, te már nem szeretsz engem?

Váratlanul jött ez a kérdés, Catherine nem szokott ilyeneket kérdezni, egyáltalán azt sem tett még soha, hogy egyszerűen ideül az ágya szélére.

Catherine tartózkodó, mindig az volt, sohasem kezdeményezett semmit, egy kicsit mindig ajándék gyanánt adta oda magát, mint a nagyon szép nők általában, akikben benne van az, hogy még a saját férjük számára is földöntúli kegy, ha az övék lesznek.

Most leült az ágya szélére, és kérdőn néz rá. Meg sem várja a választ, lehajol hozzá, és a fejét Ronald arcához szorítja.

Halványzöld bársonypongyolájának bő ujja visszahull, és a hófehér karok átölelik Ronaldot.

– Mondd, nem szeretsz már…? – ismétli meg Catherine a kérdést.

Most már elfojtott remegés van a hangjában, félelem a választól, amely esetleg az is lehetne, hogy nem… De Ronald hazudik. Még van ereje hozzá, hogy azt válaszolja:

– Hogy kérdezhetsz ilyet? Mi jut eszedbe…?

– Megváltoztál az utóbbi időben, Ronald! Olyan más vagy, mint azelőtt, egészen más…

A férfit forró szánalom fogja el. Egy pillanatra látja a lelki szemei előtt Catherine-t úgy, ahogy hat évvel ezelőtt látta először, aztán ránéz erre a Catherine-re, akinek a kis lámpa most egyenesen az arcába világít, kíméletlen élességgel, ebbe a szép arcba, amely szánalmasan öreg ebben a pillanatban, vagy csak a szomorúság teszi azzá, a szája köré kirajzolódott keserűség. Öregedő, megtört asszony ül itt az ágya szélén, és alamizsnát kér, igaz, ő maga sem tudja, hogy ezt teszi.

Ronald kinyújtja a karját, és eloltja az éles fényt, nem akarja most így látni Catherine-t, ily ennek…

Az asszony félreérti, és a sötétben hirtelen hozzásimul. Ronald egy forró könnycseppet érez az arcán, aztán Catherine szelíd csókjait.

Szavakkal persze könnyű hazudni, de a testünkkel nagyon nehéz.

Ronald tudja, hogy most minden ezen múlik. Hosszú hetek óta először van Catherine ismét a karjában.

A karcsú fehér test hozzásimul, de ő nem kívánja, nem érez egyáltalán semmit…

Szinte gépies mozdulattal simogatja az asszonyt, a szájuk összetapad, de Ronald úgy érzi, mintha nem is ő lenne az, aki ebben az ágyban itt fekszik.

Catherine lassan elhúzódik tőle, lehetséges, hogy halálosan meg van bántva.

Ronald most a mai délutánra gondol, Cynthia kreol bőrére, a forró fiatal testére, az önfeledt odaadásra, és lassan ismét kigyúl benne a vágy… De nagyon erősen kell Cynthiára gondolnia, és ha Catherine csak megszólalna, csak egyetlen hangot adna, elmúlna a vágya…

De Catherine nem szól semmit. Boldogan simul Ronald karjába, izzó testéhez, és csak az odaadás utáni pillanatban suttogja halkan:

– Olyan jó, hogy mégis szeretsz…

XXXIII.

A Hyde Parkban már kizöldültek a fák. Április vége volt…

A kora délutáni napsütésben magányos szőke nő rótta az utakat. A lépteiben annyi csüggedtség volt, hogy ha valaki nem is látta az arcát, már a járástól is megállapíthatta, hogy szomorú.

„Ez a tavasz már nem az én tavaszom” – gondolta magában Catherine valami fájó beletörődéssel, és tovább sétált a cirógatóan langyos tavaszi fényben.

Befordult a Rotten Rowra, fiatal pár lovagolt el előtte, lassan ügettek, élénken beszélgetve és nevetgélve. Catherine utánuk nézett, amíg csak el nem tűntek a fasor végében.

Emlékek tolakodtak fel benne, egy szép tavasz, amikor Ronalddal bebarangolták az Eufrátesz vidékén mindazokat a helyeket, ahol nem voltak mocsarak, és nem kellett félni a sárgaláztól.

Ők is így kacagtak, vagy talán nem is ők voltak azok…?

Nem, ez a mostani Ronald egyáltalán nem hasonlít már arra, akivel egy napon Bagdadban összehozta a végzet…

A legszebb emlékek is fájnak néha, sőt minél szebbek, annál inkább.

Bizonyos koron túl – talán tíz vagy húsz év múlva, amikor már úgyis mindegy – ezek az emlékek újra melengetően széppé válnak, de most még fájnak, még kínozták…

Mi van Ronalddal, miért változott így meg…? Mintha egyszerűen kicserélték volna.

Állandóan magára hagyja, mindig egyedül van. Néhány napja, hogy így váratlanul kitavaszodott, Catherine nem bírta tovább a négy fal között, lejött a parkba sétálni, így mégis gyorsabban telik az idő estig.

Mert Ronald csak este jön haza, későn, egyre később.

Már Hettie-nek is feltűnt, és kijelentette, hogy még ilyen helyen nem volt, ahol a vacsorát fél tízkor kell felszolgálni.

– Miért nem jár korábban haza a főmérnök úr? – kérdezte Catherine-t, de látva úrnőjének csüggedt tekintetét, zavarba jött, és nem tett több ilyen irányú megjegyzést.

Catherine sem tette többé szóvá Ronald előtt, hogy bántja ez a késői hazajárás. Nyilván jobban érzi magát a klubjában, mint otthon, vele…

Pedig de nagyon várta ezt a tavaszt! Azt hitte, a napfény valami varázslatot fog okozni az utálatos, ködös tél után, amely Ronald kedélyére nehezedett, ez a tavasz visszavarázsolja a régi Ronaldot…

De a napfény is olyan relatív, mint a szerelem. Ez a gyenge, erőtlen fény is napsütés, de mi ez ahhoz a tüzes napzuhataghoz, amely Bagdad kék egéről szikrázott rájuk. És milyen Ronald mostani szerelme, a hűvös csókjai, udvarias szavai ahhoz a szerelemhez képest, amely lángolva lobogott felé, felforrósítva őt is…

Catherine lassan sétált tovább. Kis szalmakalapját levette és hátrasimította a haját. Az utóbbi időben rendszeresen fájt a feje, és jólesett így hajadonfővel szinte kiszellőztetni az agyát.

A kis kalap így a kezében most olyan nevetségesnek tűnt. Nem is értette, hogyan vehette meg. De a Fleet Street-i kalaposnő annyira rábeszélte, és tényleg, amikor felpróbálta, úgy találta, hogy jól áll. Éppen egy hete vette, de Ronald még nem is látta, azóta egyetlenegyszer sem mentek együtt sehová.

A kis sötétkék fátyol már azóta nemegyszer meg is ázott.

„Fátyol nagyon előnyös az archoz” – mondta a kalaposnő.

„Persze előnyös, eltakarja a ráncokat” – gondolta keserűen.

Eszébe jutott, hogy nem is oly régen, mikor Bagdadban sétáltak és szemközt iraki nők jöttek, arcukat elfedő yasmakkal, Ronald nevetve jegyezte meg:

– Jó ezeknek, ha csúnyák vagy öregek, egyszerűen elfedik a yasmakkal a ráncaikat.

Most ő is így tesz.

Kivette a kis zsebtükrét, és megnézte magát. A bőre üde volt, csak egészen finom, alig látható kis szarkalábak rajzolódtak a szeme köré.

Lehet, hogy ez az oka…? Lehet, hogy nem tetszem már Ronaldnak…?

De hiszen vannak harmincéves nők, akik sokkal ráncosabbak, egy ilyen alig látható vonás egyszerűen keresztülhúzhatna egy nagy érzést…?

Nem.

Valami más oknak kell itt lennie, de hogy minek, arra képtelen volt rájönni.

A Rotten Row sarkán népszónok állt, és hangos beszédével egy időre magára vonta Catherine figyelmét is.

Csak néhány ember sereglett köré, de az öreg fehér szakállas aggastyán úgy beszélt, mintha néptömegek hallgatnák. Korához képest elég erős hangja volt, élénken gesztikulált, ökleit az ég felé rázta, mintha átkozódna.

Az arca olyan volt, mint ahogy Jeremiás prófétát elképzeljük, az öltözéke viszont egy cserkésznadrág és valami darócból készült rövid köpenyből állt.

– A huszadik század legveszedelmesebb és legundorítóbb nyavalyája a kommunizmus! A középkor pestisjárványánál jóval több kárt okoz! Izolálni kellene, ahogyan a leprásokat külön szigetre, a kommunistákat is visszaszorítani Ázsiába, az Ural mögé… Ehelyett terjeszkednek, borzalmas baktériumokat, a bolsevizmus csíráit, a vörös mételyt erőszakkal, terrorral oltják be, az európai kontinens fele már a kezükben van. Figyeljünk, amíg nem késő! Emeljük fel tiltakozó szavunkat, felvilágosító munkával mindenütt és mindenkor! Az emberiség jövőjét veszélyezteti az ellopott atomfegyverekkel fenyegetőző Szovjetunió és a mi jövőnket, amelynek alakulásába jogunk van beleszólni! Ladies and gentlemen[18], gondoljunk a jövőnkre…!

Az öreg mindjobban belemelegedett a szónoklásba, a hallgatósága egyre növekedett. Néhányan gúnyos megjegyzéseket tettek, hogy mit félti a jövőjét, hiszen olyan vén Matuzsálem már, hogy fél lábbal úgyis a sírban van!

Catherine elgondolkozva nézte, és úgy érezte, hogy ez az aggastyán sokkal, de sokkal fiatalabb nála. Még gondol a jövőre, ő viszont már csak a múltnak él.

Mert mit hozhat a jövő? Valami csodát, ami megváltoztatja Ronaldot?

Változást az életükben? De mit? Ha visszahelyeznék ismét Bagdadba, ahol olyan boldogok voltak…

De nem, ez teljesen kizárt, ez most már végleges beosztás. Hogy várták ezt, milyen türelmetlenül, hogy végre meglegyen a végleges otthonuk. Nos, most megvan, minden megvan, csak a boldogság veszett el közben…

Miért veszett el, hogyan történhetett…?

Lehet az, hogy Ronaldnak van valakije…? Ez a kérdés is felbukkant benne, de hamar elhessegette magától. Nem, sokkal jobban ismerte Ronaldot, effélét nem szabad feltételezni róla…

Egyszerűen kihűlt a szerelme. Elkopott, mint valami nem tartós anyagból készült tárgy. Az ezüst is kopik, pedig nemesfém.

– Az én szerelmemet már fémjelezte az idő – mondta egyszer, még Bagdadban, mikor egy év után visszatért az építkezésektől Al Musaiyából.

Újból és újból visszatértek a gondolatai ezekre az időkre, mintha csak mesterségesen fájdítaná a szívét.

Lassan kiért a Kensington Gardenbe. Itt jóleső csend volt, szeretett lesétálni a Round Pondhoz és nézni a vízen méltóságteljesen úszkáló hattyúkat.

Öt óra előtt néhány perccel eszébe jutott, hogy tulajdonképpen az volt a terve, hogy beül egy moziba. Mégiscsak kizökkenti egy kicsit ebből a nyomasztó szomorúságból, két órára kikapcsolódik, feltéve, ha nem unalmas a darab.

Az Albert Memorial mögött hamarosan felszállt egy autóbuszra, amely a Knightbridgen haladt végig a Piccadilly felé. Az autóbusz zsúfolt volt, nem is ment fel az emeletére, megállt az ajtóban.

A Bond Street sarkán, ahogy megálltak, egyszerre megpillantotta Ronaldot. Vagy nem Ronald az a világos felöltős férfi ott a kocsiúton…? Most megy át, majdnem elvesztette szem elől. Ronald az, igen, ő! Egy nővel megy karonfogva…

Egy pillanatra még látja őket, a nőnek fekete haja van, kék kabátja.

Nem, ez mégsem lehet Ronald! Hogy kerül ide, délután ötkor a Bond Streetre, méghozzá karonfogva egy nővel…

Az autóbusz már elindult, már nem szállhat le, nem ugorhat le, pedig megtenné, hogy azonnal megbizonyosodjon róla, hogy mégsem Ronald volt.

Tulajdonképpen csak a kabátjáról ismert rá, itt Londonban senki sem hord ennyire világos drapp színű felöltőt. Bagdadban csináltatta, itt még senkit sem látott effélében. Az arcát nem is láthatta jól, csak egy pillanatra villant fel a profilja, igen, Ronald, ő volt mégis…

De ki lehetett a nő?

Magas, alig kisebb Ronaldnál, fekete hajú…

Catherine úgy érezte magát, mint akit hirtelen fejbe vertek. Maga sem tudta, mit akar, amikor leszállt a következő megállónál. Csak elindult vaktában a Regent Streeten, most már képtelen lett volna beülni a moziba.

Csak ment az utcán, céltalanul, egy-egy kirakatüvegben szembenézve saját magával. A fátyolos kis kalapja már ismét a fején volt, fogalma sem volt, mikor tehette fel. Lehet, hogy még mielőtt felszállt az autóbuszra.

Most úgy érezte, hogy szorítja a kis kalap, hogy a könnyű szalmának hihetetlen súlya van, úgy nyomja a fejét, mint valami elviselhetetlen nehezék. Mindaddig nyomja, amíg szét nem pattan.

Bement egy kapu alá, és letette a kalapot. Egy ideig állt, hátát a falnak támasztva, jólesett ez a csend, az utca zaja csak tompán szüremlett be, egy lift bugása hallatszott a lépcsőház felől.

Catherine sokáig állt itt, anélkül, hogy bármire gondolt volna.

Szemközt vele, a falon, fekete üvegtáblán, aranybetűkkel a házban lévő cégek voltak feltüntetve.

Gépiesen olvasta a neveket – később, ha visszagondolt ezekre a percekre, ebben az ismeretlen kapualjban, úgy érezte, hogy nem lehetett véletlen, hogy éppen ide ment be. Nincsenek véletlenek, a sors mindent hajszálpontossággal rendez el.

Ha Catherine tekintete nem akad meg az egyik aranybetűs cégen, soha nem jut eszébe, hogy magándetektívvel figyeltesse Ronaldot.

De most, ebben a pillanatban, a sors elébe dobta ezt az ötletet, mint az egyetlen olyat, amellyel bizonyosságot szerezhet…

MORRISON AND COMP.

Magánnyomozó

Diszkréten nyomoz, megfigyel

I. emelet, balra

Catherine többször is elolvasta, egymás után, azután elindult az első emeletre, balra, amerre a nyíl mutatott.

Mikor már ott ült, a kényelmes öblös bőrfotelban, szemközt azzal a fontoskodó arcú emberrel, aki magát Mr. Morris helyettesének mondta, már nem is találta olyan szégyenletesnek, amit tesz. Megfigyelteti Ronaldot, mint valami betörőt.

A kopasz emberke, aki itt ül vele szemben, magától értetődőnek találja az egészet, nyilván nem ő az egyetlen feleség Londonban, aki csinálja.

Mr. Morris helyettese blokkot vesz elő, és lecsavarja töltőtollának kupakját.

– Tehát, kérem, a megfigyelendő egyén adatait! Ön tudja pontosan, kiről van szó?

– A férjemről…

– Helyes. Tehát a férjét fogjuk pontos megfigyelés alatt tartani. Hosszabb időről volna szó, avagy csak néhány napról? London belterületén, avagy vidéken is? Mert akkor természetesen pótdíjat számítunk fel!

– Csak Londonban… Néhány napig gondolom.

– Helyes. Éjszakai megfigyelés pótdíjjal jár. Amennyiben a megfigyelendő egyént szórakozóhelyekre kell követni, természetesen a nyomozó számlája a megbízót terheli.

– Éjszaka nem. Délután szeretném csak figyeltetni, ebédidőtől estig.

– Helyes. A megfigyelendő egyén neve és polgári foglalkozása?

– Ronald Merlyn… Mérnök.

XXXIV.

Cynthia belépett a várószobába és körülnézett. Tekintetével rögtön megszámolta a fotelekben üldögélő nőket, éppen öten voltak még előtte, tehát jó ideig várhat…

Egy ablak melletti karosszékben helyezkedett el, és elővette a horgolását. A világoskék kis rékli már félig kész volt, holnap befejezi, és nekilát a kis főkötőnek.

Itt a várószobában igazán nem kell titkolóznia, az öt nő közül kettő szemlátomást szintén másállapotban van, megértő pillantással mosolyognak össze. Az egyik rögtön meg is kérdi, hol vette a pamutot, és mennyibe került? Cynthia pontosan megnevezi az üzletet a Cookspur Streeten, miközben szorgalmasan horgol tovább.

Ma jött harmadszor az orvoshoz. Kedves ember ez a dr. Ligston, olyan megnyugtató, mikor azt mondja:

– Minden a legnagyobb rendben van, asszonyom! Remek gyermeke lesz! Ön pontosan az a típus, akinek az anyaság a rendeltetése.

Ha dr. Ligston tudná, hogy az élet mennyire más sorsot szánt neki, mennyire nem olyanok a körülményei, mint akinek az anyaság rendeltetett…

Már három hónapja tudja, hogy gyermeke lesz, de még nem mert Ronaldnak szólni. Tudta jól, hogy nem akarná… Mint ahogy Charles sem akarta akkor…

Miért is hallgatott rá? Most már kétéves lenne. Hogy múlik az idő, hogyan repülnek az évek…

Ezt a gyereket, ezt nem hagyja elvenni, nem… Szereti Ronaldot, és a szerelmük ebben a gyerekben fog tovább élni. Ez lesz a célja az életének, mert hiába szereti Ronaldot, mégsem tartozik egészen hozzá, mégiscsak egyedül él. Ha megszületik a gyerek, nem lesz többé egyedül…

Kiszínezte magában a jövőt, látta magát, ahogy a fehér babakocsit tolja a Regent Parkban, aztán később, ahogy az iskolába kísérgeti a kis Ronaldot.

Ebből a lakásból el fog költözni, ne tudja senki, hogy a gyermek törvénytelen… O’Harának fogják hívni…

Szegény Charles bizonyára nem haragszik meg azért, hogy elkéri tőle a nevét a gyerek számára. Ha már az ő gyereke nem születhetett meg…

De ez meg fog. Cynthia tele volt életkedvvel és ujjongó boldogsággal, amióta tudta, hogy gyermeke lesz.

Eddig sohasem hazudott Ronaldnak, de a gyermek kedvéért ezt is megtette. Egyes napokon úgy tett, mintha nem érezné jól magát…

– Minden rendben van…? – kérdezte Ronald.

Ha Ronald tudná, hogy már három hónapja nincs „minden rendben”…

Gyakran elképzelte, hogy mit fog majd szólni, mikor közli vele, hogy gyermekük lesz.

Egy ideig még vár, amíg nem látszik meg rajta, csak aztán szól majd. Ronald is boldog lesz, az biztos, ha első meglepetésében nem is helyesli, de majd rájön ő is, hogy egy szerelem célja csak egy gyermek lehet, és egy asszony célja is.

Cynthia is asszony, hacsak szerető is, hacsak titokban az asszonya Ronaldnak…

Catherine-től úgysincs gyermeke – furcsa, erről a témáról még sohasem beszéltek… De azt, hogy Ronald is szereti a gyermekeket, azt észrevette már. Egyszer a Regent Parkban sétáltak, egy kis apróság éppen előttük esett el. Az a gyöngéd mozdulat, ahogy Ronald felemelte a kis szurtos, síró gyereket és ahogy a vérző térdét bekötötte a fehér linón zsebkendőjével, azt nem felejtette el. Mennyire fogja szeretni majd a saját gyermekét, a boldog, szerelmes ölelésükből fakadó kis életet…

Apának is meg fogja írni, hogy kis unokája született. Lehet, hogy leutazik majd vele Athénba, persze csak úgy, ha Ronald is jöhet vele. Nélküle egyáltalán nem tudott elképzelni semmit.

Apa nyugodtan hiheti majd, hogy ő Ronald felesége, végre is London annyira messze van, nem fog utána érdeklődni, az biztos!

Igaz, hogy az útlevélből kitűnne rögtön… Iréné esetleg elhúzná a száját és még ő adná az erénycsőszt.

És ha Ronald mégis el tudná venni? Ha Catherine-től elválna…?

Nem… Cynthia tudta jól, hogy ez reménytelen, erről nem is beszéltek soha, kár lett volna szóba hozni, csak fájdalmat okozott volna Ronaldnak, csak felkavarta volna vele.

Úgyis ideges mostanában és kimerült. Sokat dolgozik az irodájában, vagy talán Catherine-nel vannak kellemetlenségei. Nem lehet, hogy az az asszony ne vegye észre, hogy Ronald már nem szereti…

Szombaton Ronald rendszerint korán jött, és későig maradt.

– Úgy várom a szombatokat, el sem tudod képzelni, Cynthia! Mint egy hajós, aki egész héten hányódik a zavaros tengeren és aztán kiköt egy békés, boldog szigeten. A mi szombat-szigetünkön…

Az asszony ölébe hajtotta a fejét, aki lassan simogatta a haját, a halántékát, ahol az utóbbi időben néhány ősz szálat fedezett fel.

– Hamar fogok őszülni, mint az apám. Negyvenéves korában már fehér volt egészen… Sokszor látom magam előtt, fehér hajával, fanatikusan tűzben égő tekintetével. Csak a munkájának élt, és egy napon, egészen indokolatlanul, mégis elbocsátották. Talán mert nem tudott hízelegni a feljebbvalóinak, túl egyenes volt, gerinces… De nem akarok most erről beszélni neked, Cynthia… Elfog a keserűség és most, a szombat-szigetünkön, csak boldognak szabad lennünk. Igaz…?

– Igen, drágám… Várj csak, főzök egy feketét neked, rögtön behozom!

– Folyton kiszaladgálsz valamiért, drágám, ahelyett, hogy mellettem lennél! Értsd meg, minden pillanat, amikor nem érezlek magam mellett, olyan, mintha kiesne az életemből…

Cynthia kiment a kávéfőzőért és aprósüteményekért, amelyeket már előre elkészített.

Mikor visszajött, ijedten látta, hogy Ronald kezében ott van a kis babarékli, a horgolás. Persze, elfelejtette eltenni.

– Mi ez, Cynthia? Itt volt a fotelon. Te kötöd ezt?

– Én… Nem kötöm, horgolom.

– Mindegy. Valami gyerekholmi, nem?

– Igen. Mégpedig a mi gyerekünk holmija…

– A mi gyerekünk? Nem értem…

– Igen, a miénk, Ronald! Eddig nem akartam szólni, de nincs értelme, hogy tovább titkolózzak. Gyerekünk lesz…

Ronald értetlenül nézett rá.

„Az életben minden ismétlődik” – gondolta Cynthia, és felvillant előtte Charles arca, aki ugyanilyen döbbenten nézett rá, mikor megmondta neki…

Pedig Charles a férje volt. A férje, és Ronald nem az.

– Azonnal orvoshoz kell menned! Nem ilyesmikkel foglalkozni – mondta és úgy lökte az asztalra a kis réklit, mint valami kidobni való kacatot.

– Már voltam orvosnál.

– És mit mondott?

– Semmi különöset! Meg van velem elégedve, azt mondja, simán és könnyen fogok szülni…

– Szülni? Cynthia, te ezt a gyereket meg akarod szülni?

– Igen. És ne is próbálj lebeszélni róla, mert már úgyis késő… Már elmúlt három hónapos.

– Úristen! És ezt csak most mondod meg nekem…

– Még most se mondtam volna, ha a kis rékli nem kerül a kezedbe. De jobb túlesnünk rajta! Látom, nem helyesled, sőt…

– Helyeselni? De hát egyenesen őrültség! Gondolkozz, Cynthia! Ha a feleségem volnál, én lennék a legboldogabb ember ebben a pillanatban! De így…

– És így miért nem?

– Miért…? Ezt még kérdezed, Cynthia?! Gondolj a helyzetre, amelyben élünk…

– Nem gondolok. Csak a gyerekünkre gondolok, és ha te nem vállalod, hát vállalom én egyedül!

– Cynthia drágám… Gyere ide, gyere közelebb hozzám! Olyan vagy ebben a pillanatban, mint egy hős, aki szembeszáll az egész világgal azért a gyermekért, még velem is…

– Igen, veled is!

– Nézd, én józanul gondolkozom, olyan felelősség ez, amit…

– Mondtam már, Ronald, hogy neked nem kell vállalnod! Értsd meg, a gyerek az enyém, csak az enyém lesz! Én akarom felnevelni, én akarok élni érte! Kívánom ezt a gyereket, rettenetesen kívánom… Valaki kell nekem, aki egészen hozzám tartozik…

– Én is hozzád tartozom, tudod jól! Azt, hogy nem válhatok el Catherine-től, megmondtam neked már Kairóban…

– Nem is kértelek rá! Így is boldog vagyok, de még boldogabb leszek, ha megszületik a gyermekem.

– Talán úgy mondanád, hogy a gyermekünk! – javította ki Ronald, és csendesen, végtelen gyengédséggel magához ölelte.

Cynthia felnézett rá. A férfi arca furcsán meghatódott volt, és a hangja is, mikor egy idő múlva megszólalt:

– Ha fiú lesz, Ronaldnak fogjuk hívni… Amíg kicsi, majd Ronnynak becézzük, engem is így hívott szegény édesanyám…

– Ronny… Ronny… – suttogta halkan Cynthia, és megsimogatta a férfi fejét.

XXXV.

Délelőtt tíz óra lehetett, mikor Hattie bejelentette, hogy egy úr várakozik kint és Mrs. Merlynnel óhajt beszélni. Hogy milyen ügyben, azt nem hajlandó megmondani.

Catherine rögtön tudta, hogy ez a magánnyomozó lesz.

– Vezesse be, és aztán hagyjon magamra vele! Bárki jön, ne zavarjanak!

Hattie egykedvű arcáról lerítt a csodálkozás. Úrnője eddig nem fogadott férfiakat, most aztán egy ilyen alak jön ide, aki nem is néz ki úriembernek.

A kopasz kis emberke bejött, néhány udvarias szóval bocsánatot kért, hogy ilyen korai órában alkalmatlankodik, de a nyomozás teljes sikerrel járt, és gondolta, helyes lesz mielőbb elhozni a jelentést.

– Igen. Helyes… – felelte Catherine, és igyekezett nagyon nyugodtnak látszani.

A kopasz kinyitotta aktatáskáját, melynek cipzárja elakadt, és a feszült várakozást még néhány pillanattal megnyújtotta.

Végre sikerült a cipzárt végighúzni, és egy gépírásos lapot kihalászni a számos iromány közül.

– Felolvassam a jelentést?

Catherine bólintott. Az izgalom most már a torkát fojtogatta, képtelen lett volna megszólalni, de az arca teljesen nyugodtnak látszott.

Mr. Morris helyettese feltette a szemüvegét és olyan hangon, mintha üzleti levelet olvasna, vagy akár a meteorológiai jelentést, kezdett neki.

– Mr. Ronald Merlyn mérnök, április 26-án délután három óra hét perckor kilépett az Iraki Olaj Comp. épületéből. Taxiba szállt és a High Holbornra vitette magát a mérnökök klubjába. A klubban megebédelt, majd 4 óra 16 perckor eltávozott. Gyalog elsétált a Chancery Lane sarkáig, itt egy csokor virágot vásárolt, majd intett egy taxinak és elvitette magát a Wigmore Street 5-be. Itt felment a negyedik emelet 8-as számú lakásba, ahonnan csak este kilenc óra 13 perckor távozott el.

– Kinél volt? Ki lakik ott…?

– Pillanat türelem, asszonyom! Nyomozásunk mindenre kiterjed! Tehát a kérdéses lakás bérlője Mrs. O’Hara, családi állapota özvegy, kora huszonnégy év.

– Huszonnégy év… – mondta utána, félig magában, Catherine. – Huszonnégy…

– Parancsol, asszonyom?

– Semmi. Folytassa, kérem!

– Tehát következik április 27. A mérnök úr 3 óra 42 perckor hagyja el hivatalát, ezúttal autóbusszal megy a klubba, ahol mindössze 35 percet tölt. Előre megrendelt taxival hagyja el a klubot, ahonnan ismét a Wigmore Streetre megy, fent említett fiatal hölgy lakására. Öt óra után néhány perccel együtt jönnek ki a lakásból, egymást karon fogva indulnak sétára.

– Hogy néz ki a hölgy?

– Pillanat türelem! E séta alkalmával a nyomozónak alkalma nyílt a kérdéses hölgy külalakjára vonatkozó megfigyeléseket tenni. Tehát, magas termetű, kb. 174 centiméter. Hajszíne fekete, kék kabátot visel…

– Igen! Ez az, ezzel láttam…

– Átlagnál csinosabb arccal rendelkezik, szépnek is nyugodtan nevezhető. Ennyit a külsejéről. A Sackville Streeten együtt betérnek egy kalapüzletbe, melynek cégére Perlington and Comp. Itt rövid időt töltenek, a hölgy egy kalapot vásárol, melyért a mérnök úr négy fontot fizet ki, mint utóbb a nyomozó megállapította. Hat órakor betérnek az Apolló moziba, ahol erkélypáholyba váltanak jegyet. Nyolc órákor taxin visszatérnek a Wigmore Streetre, ahonnan a mérnök úr csak este 10 óra 6 perckor távozik. Ez tehát a tegnapi jelentés. Most következik a pótjelentés, mely nem is tartozik a megbízáshoz, de a Morris and Comp. cég precíz munkát végez. Tehát… Mrs. Charles O’Hara november óta lakik a fent említett lakásban. Mint a házban egy háztartási alkalmazott, valamint egy szemközt lakó idősebb úrinő informált, ottléte óta Mr. Merlyn állandóan látogatja. Naponta a kora délutáni órákban jön, és este távozik, körülbelül ebben az időben, mint megfigyelésünk tartama alatt.

Mrs. O’Haráról még megtudtuk azt is, a házfelügyelőnek adott borravalónk révén, hogy előző lakása nem Londonban volt, hanem a kontinensről érkezett november végén. Ezzel be is fejeztem a jelentést, megjegyezni bátorkodom, asszonyom, ha tettenérést óhajtana megrendezni, amennyiben ügyvédje ezt tanácsolná, nyomozóim, mint tanúk, megfelelő pótdíj ellenében bármikor rendelkezésére állnak!

– Nem… Nem, köszönöm!

– Tehát az eredmény, azt hiszem, kielégítő! Átnyújthatom a számlát?

– Igen.

A kopasz újabb gépírásos, cégjelzéses papírlapot húzott elő, melyen különböző taxiköltségék és pótdíjak szerepeltek, Catherine meg sem nézte, a szeme előtt összefolytak a betűk.

– Mennyi a végösszeg? – kérdezte.

– Harmincnégy font és negyvennégy shilling.

Catherine átment a hálószobába a pénzért. Úgy emlékezett, hogy a toalett tükrén van a retikülje. Ahogy megállt a tükör előtt, szinte megijedt magától. Halottsápadt volt, és rettenetesen öregnek látta most magát.

„Az a másik, az huszonnégy éves…” – gondolta, és közel állt hozzá, hogy felordítson á fájdalomtól. De tudott uralkodni magán, nagyon tudott. Kifizette a nyomozót, még ki is kísérte az előszobába.

Mikor visszament a szobába, meglepve látta, hogy a gépírásos papírlapok ott maradtak az asztalon. A számla is meg a jelentés.

Persze a jelentés, hisz ez most már az övé. Megvette 34 font 44 shillingért Ronald titkát, nem titok többé…

Mrs. O’Hara… November óta…

Ha akkor nem látja meg a Bond Streeten őket, soha nem jön rá talán…

Nem, magától nem jött volna rá, nem tételezte fel Ronaldról. Kettős életet élt, hazudott, állandóan hazudott neki…

Úristen, hát el lehet ezt viselni? De hát ki ez a nő, ki lehet? A kontinensről jött… Hogy került össze vele, éppen amikor Londonba jöttek, azóta tart ez már…

Huszonnégy éves… Éppen húsz évvel fiatalabb nála. És szép… Azt mondja a detektív, mit is mond a jelentésben?

Izgatottan futotta végig a sorokat. „Szépnek is nyugodtan nevezhető…” Tehát szép és fiatal! Ő az, akitől tudat alatt, önmagának sem bevallva, mindig félt.

Igen, félt, hogy jön egyszer egy fiatal nő, és elveszi tőle Ronaldot.

Most eljött.

Mrs. O’Hara… Egyenesen a kontinensről jött, mintha Londonban nem is lenne elég nő, ennek kellett jönnie, hogy most mindennek vége legyen…

Milyen arccal fogadja ma este Ronaldot, amikor hazajön, és ismét elkezd hazudni.

„A klubból jövök…”

Kalapot is vett neki, elkísérte a kalapüzletbe is. A szerelmük elején vele is elment ilyen helyekre, igen, egyszer Bagdadban együtt mentek kalapot vásárolni és Ronald akkor odasúgta neki, hogy a kisasszony ne hallja:

– Drágám, nagyon kell, hogy imádjalak, ha erre kapható vagyok, hogy asszisztáljak a kalappróbához…

Most tehát ezt imádja nagyon, ezt a Mrs. O’Harát…

Moziba is elmentek együtt. Mikor ő színházjegyet vett, a múlt héten, Ronald milyen ímmel-ámmal ment.

„Máskor ne vegyél jegyet, drágám, untat és fáraszt a színház!”

„De csak velem untatja és fárasztja, csak velem…”

Catherine olyan megalázottnak érezte magát, olyan kifosztottnak és szerencsétlennek, hogy közel volt hozzá; hogy sírva Hattie nyakába boruljon, és kifakadjon belőle mindaz a keserűség, amely szinte szétpattantotta a belsőjét.

Senkije sincs az egész világon, akinek kiönthetné a szívét. Milyen egyedül van, most döbbent rá, milyen kietlenül egyedül. Ha gyermekei lennének, egészen más lenne mindez…

Egy asszony, akinek nincs gyermeke, annak mindent a férfi jelent, az a férfi, akire azt a szeretete mennyiséget is rápazarolja, amit különben a gyerekeinek adna.

Mert pazarlás volt ez, most már látja. Ronald nem érdemelte meg. Dehogy érdemelte… Ő sem különb, mint a többi férfi, sőt még rosszabb. Mert John nem is adta magát másnak, mint amilyen, de Ronald, ő igen… Olyan komoly volt, olyan egyenes. Éppen ezt szerette benne.

Még egyszer figyelmesen átolvasta a jelentést, aztán betette a fiókba, ahol néhány fényképet tartott.

Cynthia képe most megint a kezébe került. Egy pillanatig nézte az édes kis gyermekarcot, a túlszínezett fénykép világoskék szemét, aztán visszatette az imakönyvébe.

Ő is éppen huszonnégy éves lenne, gondolta magában, és a heg, amely egy halott gyermek után sosem gyógyulhat be, újra felsajdult a lelkében.

A tükrön ott volt a kalapja, egészen gépiesen feltette, pedig még maga sem tudta, hová megy. Tizenegy óra volt.

– El tetszik menni? – kérdezte Hattie, aki most megjelent az ajtóban.

– Igen…

– De Mary még nem tudja, mit főzzön ma. Úgy gondolja, roastbeef[19] legyen, azt szereti a főmérnök úr!

– Mindegy. Főzzön, amit akar – mondta Catherine, és észre sem vette Hattie csodálkozó pillantását. Azt sem vette észre, hogy a kesztyűjét otthon felejtette, csak amikor már kilépett a ház kapuján.

Gépiesen ment, maga sem tudta, hová…

Molly…

Most eszébe jutott Molly. Azóta sem volt nála, amikor novemberben egyszer felkereste. Most elmegy hozzá, elmegy, mert kell valaki, azonnal kell, akinek elmondhatja.

Intett egy taxinak, és az Euston Square-re vitette magát.

Molly nem volt otthon, de a szobalány azt mondta, rövidesen hazajön, csak a közelben lakó fogorvoshoz ment. A kis unokája is itt volt, építőkockákkal játszott a szőnyegen. A kisgyerek sokat nőtt, amióta Catherine látta – persze, hiszen fél éve már, hogy itt járt.

Fél éve. Novemberben…

Azóta tart a viszony is Ronald és a között a nő között…

A kisgyermek barátságosan mosolygott rá, és odahordta az ölébe a színes kockákat. Catherine valami furcsa melegséget érzett, és arra kellett gondolnia, hogy neki is lehetne már ekkora unokája.

Megsimogatta a gyerek fejét, aztán ismét elmerült kétségbeejtő gondolataiba.

Molly hamarosan megjött. Kitörő örömmel fogadta Catherine-t, bár mintha kissé neheztelt volna, hogy ilyen régen nem jelentkezett.

Cigarettával kínálta és likőrrel.

– Nagyon örülök neked, Catherine! Remélem, nem régen vársz? A fogorvosnál voltam, alaposan megkínzott! Persze te nem tudod, mi az, látom most is olyan hibátlan a fogsorod, mint régen! Remek színben vagy! De mi az…? Mintha rossz hangulatban lennél…?

– Igen, Molly… Rettenetes dolog történt velem, és azért jöttem hozzád, mert senkim sincs, akinek… Akinek ezt elmondhatnám, és úgy érzem, megfulladok, egyenesen megfulladok!

– Beszélj! Mi történt?

Molly kis gombszeme érdeklődve csillant rá, tele részvéttel és veleérzéssel. Mégiscsak jó, hogy idejött…

– A férjem megcsal. A férjem, akit imádok, aki mindent jelent a számomra, már fél éve viszonyt folytat… Minden pillanatát annál a nőnél tölti, kora délutántól késő estig. Fél éve, amióta Londonban van…

– Biztos ez? Hátha csak képzelődsz… Mikor még fiatalok voltunk, én is gyanúsítottam a férjemet, hogy titkos útjai vannak. Végül kiderült, hogy Epsonba jár a lóversenyekre, de nem meri bevallani, mert mindig veszít.

– Nem, Molly! Az én férjem, sajnos, nem lóversenyre jár, hanem egy nőhöz. A pontos címét is tudom, Wigmore Street 5. A nevét is, Mrs. O’Hara. Sőt a korát is, huszonnégy éves…

– Ismered is?

– Nem.

– De hát honnan tudsz mindent ilyen pontosan? A férjed bevallotta már?

– Nem. Még nem is sejti, hogy tudom. Este haza fog jönni, és megint azt hazudja, hogy a klubból jön, de én már tudom, hogy attól a nőtől… Nincs egy órája, hogy mindent tudok, egy magándetektívvel nyomoztattam, és most hozta el a jelentést.

– Rettenetes! Igazán rettenetes! Nagyon sajnállak, Catherine…! De látod amikor itt voltál nálam, éppen fél éve, kérdeztelek, nem vagy-e féltékeny, és te akkor annyira biztos voltál a dolgodban, úgy bíztál a férjedben…

– Igen, bíztam. Még most is alig tudom elhinni, hogy ez lehetséges! Nem tudok belenyugodni, értsd meg, Molly, nem tudok belenyugodni… Valamit tennem kellene, de fogalmam sincs, mit…

Molly elgondolkozva nézett maga elé. Látszott rajta, hogy minden gondolatával Catherine segítségére szeretne lenni, de ilyen ügyekben nem volt egyáltalán jártas. Mit ajánljon, mit tanácsoljon?

– És ki az a nő? Valami kokott?

– Nem. Azaz, nem hinném… Egy fiatal özvegy, a kontinensről jött…

– A kontinensről? Honnan?

– Azt nem tudom.

– Lehet, hogy kalandornő, nem gondolod?

– Nem tudom… Csak azt tudom, hogy húsz évvel fiatalabb nálam…

– Húsz év! Látod, Catherine, ez a baj, hogy a férjed túl fiatal hozzád! Igaz, hogy szép vagy, gyönyörű vagy, de mégis! Jön egy fiatal nő, egy nő a kontinensről, és elveszi tőled! Na, nem véglegesen, de egy időre, úgy látszik…

– Gondolod, hogy csak egy időre, Molly?

– Na hallod! Hát csak nem fogod hagyni, hogy egészen elvegye!

– De mit csináljak? Mit tehetek…?

– Elmész a nőhöz! Felkeresed, hiszen tudod a címét – mondta hirtelen ötlettel Molly, mert egyszer valami hasonlót látott egy filmben.

– Hogy odamenjek? Én, ahhoz a nőhöz…?

– Igen, ez az egyetlen megoldás! Pénzt ígérsz neki, az ilyen nőket meg lehet fizetni! Vagy megfenyegeted, vagy mit tudom én… Ez attól függ, miféle nő. Ezt csak akkor látod majd, ha ott állsz vele szemtől szembe! Fontos, hogy uralkodni tudj magadon és egy pillanatra se veszítsd el vele szemben a fölényedet! Botrányt ne csinálj, mert annak nincs értelme, okosan, higgadtan kell elintézni ezt… Még ma délelőtt elmennék a helyedben, így délfelé… Rendelkezel nagyobb pénzösszeg felett? Vagy van valami értékes ékszered, amit eladnál esetleg?

– Ékszerem van és pénzem is.

– Mondd neki azt, hogy a férjed állandóan alkalmi kalandok után futkos, és őt is előbb-utóbb meg fogja unni! De ha azonnal hajlandó szakítani, akkor felajánlasz neki ilyen vagy olyan összeget. Persze attól függően, milyen a nő… Azt rögtön látni fogod, ha kissé körülnézel az otthonában. Ne ajánl túl sokat, ő úgyis többet fog kérni…

– Alkudozzak vele? De hiszen ez borzasztó! Ronaldot pénzért vásároljam vissza magamnak egy ilyen nőtől… Hogy gyűlölöm ezt az egész dolgot, hogy gyűlölöm ezt a nőt… Esküszöm neked, Molly, ha tudnám, hogy soha senki sem tudja meg, hidegvérrel meg tudnám ölni! Lelőni… Otthon van egy kis browningom, még Ronald vette nekem Bagdadban.

– Remélem, nincs nálad! – kérdezte ijedten Molly, majd egy hirtelen mozdulattal Catherine táskája után nyúlt és megtapogatta a puha antilopbőrt.

– Nincs nálam, nyugodt lehetsz!

– Nem vagyok egészen nyugodt, ha nincs is nálad… Most már bánom, hogy azt ajánlottam, menj el a nőhöz. Tudod mit, ne menj mégse! Inkább beszélj a férjeddel!

– Nem. Most már elmegyek! Okvetlenül elmegyek hozzá…

Már löncs ideje volt, de Cynthia képtelen lett volna letenni kezéből megkezdett munkáját. A kis horgolt kabátka már készen volt, csak össze kellett állítani.

Cynthia kiterítette az asztalra a szabásmintára, és boldogan állapította meg, hogy tökéletesen sikerült. A rózsaszínű kis babarékli, amit készen vett, pontosan ekkora volt. Összehasonlította a kettőt, és buzgón nekilátott az összevarráshoz.

A löncs ráér. Úgysem éhes, amióta másállapotban volt, így délidőben sosem volt étvágya, inkább csak estefelé.

Akkor itt volt Ronald, és az ő unszolására, még ha nem is kívánta az ételt, kellett ennie.

Fél egy volt. Csengettek.

„Ki jöhet ilyenkor? Nyilván valami ügynök, televíziót vagy mosógépet ajánlani.”

A takarítónő már elment, maga ment ki ajtót nyitni.

Magas, szőke nő állt az ajtóban, sötétkék, nagyon finom fátyolos kalapban, nem látszott ügynöknek.

– Mrs. O’Harát keresem – mondta.

– Én vagyok.

– Ön…?

A szőke nő egy ideig merően nézett rá.

Szép volt, de már nem fiatal. Az arca ismerősnek tűnt, de hogy honnan, arra képtelen volt rájönni. De hogy valahol már látta ezt a nőt, abban biztos volt Cynthia.

– Mivel lehetek a szolgálatára? – kérdezte, mert már kínossá vált ez a néma ráfüggesztett, vizsgálódó tekintet.

– Beszélnem kell önnel! Mrs. Ronald Merlyn vagyok…

Cynthia majdnem felsikoltott a meglepetéstől, az ijedtségtől. Úristen! Catherine…! Ő, persze, hogy ő… Hogy is nem jött rá azonnal, hogy ez a nő csak Catherine lehet… De hogy kerül ide, hogyan tudhatta meg…? És mit akarhat tőle és egyáltalán, mit mondhat neki… Rettenetes ez! Nem, erre nem számított, akárhogyan is félt attól, hogy az asszony megtudja egyszer, de az, hogy beállít ide…

– Úgy látom, meglepi a látogatásom – mondta Catherine, miközben belépett az előszobába.

– Meglep. Igen…

– Néhány percig fogom csak zavarni! Esetleg leülhetnék valahol?

– Kérem, fáradjon be! – mondta kifogástalan udvariassággal Cynthia, és bevezette a szobába.

Catherine leült egy karosszékbe, éppen az asztal mellé, ahol a babaholmik voltak kirakva a szabásmintára. De úgy látszik, nem vette észre.

A tekintetét kizárólag Cynthiára függesztette, mintha nem tudna betelni annak a nőnek a látásával, aki a férjét elvette tőle…

Azt rögtön megállapította, hogy tényleg szép. Egészen különösen az, a kék szemével koromfekete hajához.

– Ön tehát az, akivel a férjem fél éve foglalkozik? Minden délután idejön, tudom…

– Mióta tudja…? – kérdezte Cynthia, de érezte, hogy ennek a kérdésnek az égvilágon semmi értelme sem volt.

Tudja, ez a lényeg. Tudja, és most idejött, és ebből csak valami rettenetes baj lehet. Mit akarhat? Mit…?

Nézte Catherine-t, és megpróbálta hűvös tekintetéből kiolvasni, hogy mi lehet a szándéka. Botrányt akar itt rendezni, nem, az nem valószínű. Nyugodtnak látszik. Pontosan olyan, ahogy Ronald leírta, csak kissé… öregebb. Van valami ismerős vonás az arcában, inkább a tekintetében…

Most elfordítja róla a tekintetét, és… Úristen! Most megpillantja a babaholmikat. Igen. Észrevette…

Kesztyűs bal kezével felemeli a rózsaszínű réklit, aztán leteszi ismét.

– Gyereket vár? – kérdi, de most már nem olyan nyugodt a hangja, fojtott izgalom vibrál benne.

– Igen.

– Ronaldtól?

Egy pillanat csend, aztán Cynthia bólint, hogy igen… Most már nem is mer Catherine-re nézni, lehajtott fejjel várja, hogy mi lesz.

– Őrült maga? Úgy látszik, az! Törvénytelen gyereket akar szülni egy nős embertől? Vagy azt hiszi, Ronald elveszi magát? Soha, jegyezze meg magának, soha…! Ronaldnak az efféle kalandok nem jelentenek semmit! Ez a fattyú sem fog különösebben hatni rá, sőt…! Azért jöttem, hogy okosan beszéljek magával, komoly ajánlatot tegyek, szép összeget, amely…

– Pénzt akar nekem adni?

– Igen. És most, mivel látom, gyereket vár, kétszer annyit ajánlok fel, mint eredetileg terveztem. Nos, mit szól hozzá?

– Semmit. Több pénzem van, mint magának és Ronaldnak együttvéve.

Catherine-t megdöbbentette ez a válasz… De hát ki ez a nő? Ki lehet? Törvénytelen gyereket akar szülni, és…

– Tulajdonképpen mit akar maga Ronaldtól? Nem szégyelli magát egy nős emberrel viszonyt folytatni, nem talál magának mást? Éppen ő kell magának? Válaszoljon, miért éppen ő…?

– Mert szeretem… Nem tehetek róla, szeretem…

– De ő nem szereti magát, értse meg végre! Nem szeretheti, kis kaland maga csak az életében, nem több mint akármelyik szobalány vagy fiatal színes cseléd, akit Keleten megkívánt olykor…

– Ne sértegessen, kérem! Hiába hasonlít össze színes cselédekkel, nem változtat azon, hogy Ronald szeret engem. Érti? Engem szeret és nem magát! Boldogtalan magával, csak akkor lélegzik fel, ha idejön hozzám… Most már úgyis mindegy, úgyis tudja, hát tudjon meg mindent! Ronald legszívesebben elválna magától, és elvenne engem…

– Soha! Sohasem fogja elvenni! Hiába számít erre, hiába képes egy nyomorult fattyat is a világra hozni ennek érdekében! Sohasem lesz Ronald felesége, legfeljebb a rongy szeretője!

– Ne sértegessen, mert kiutasítom! Ez az én lakásom, nem tűrök ilyen hangot!

– Ronald a férjem, és nem tűröm, hogy…

– Tiltsa meg neki! Ehhez joga van!

Catherine nem válaszolt. Ez volt az a pillanat, mikor nyugodtan meg tudta volna ölni ezt a nőt. Ezért a magabiztos hangért, ahogy odavágja neki, hogy tiltsa meg. Persze, mert tudja, hogy hiába tiltaná, annyira biztos a dolgában…

Most ott áll, az alacsony ablakpárkányhoz támaszkodva, és kérdően néz rá. Mintha azt akarná kérdezni, mit óhajt még tőle?

Nyitva van az ablak, és behallatszik a Wigmore Street lármája, az autóbuszok tülkölése. Ha most odalépne hozzá és meglökné… Teljes erőből meglökné, kiesne az ablakon, meghalna, elpusztulna a testében élő kölykével együtt.

Micsoda őrültség, hogy ilyesmire gondol! Túl egyszerű lenne, ha az ember megölhetné azt, aki útjában van.

De ha a gondolat is tudna ölni, ez a nő most holtan rogyna össze. Annyira gyűlöli, annyira forrpontig lobog benne a harag, neki tudna ugrani és szorítani a torkát, amíg…

De civilizált emberek vagyunk, az ember uralkodik magán, már amennyire tud. Az előbb majdnem elvesztette az önuralmát, de most majd jobban vigyáz.

Ez a Mrs. O’Hara, ez aránylag nyugodt, persze, mert biztos a dolgában. Most lassan eljön az ablaktól és leül vele szemben egy karosszékbe. A tekintetében valami türelmetlen kérdés van – hogy mit akar még tőle? Mit…

Tényleg, mit akarhat még ezek után, megmondta már, amit akart és a nő is. Mennie kell! Minden pillanat a pokol kínjával ér fel, amit itt tölt, ebben a szobában, ahová Ronald naponta jár.

De előbb körülnéz. Ha már itt van, legalább lássa, milyen hát ez a hely, ahol Ronald olyan boldog, ezzel a szajhával.

A sarokban széles heverő, felette ikon, a kazanyi Szűz. Ez alatt a szentkép alatt szeretkeznek…

Ránézett a nőre, és elképzelte őt Ronald karjában…

Most már egyenesen fizikai volt a kín, amit érzett, valami testi irigység, hogy mindazt a forróságot és gyengédséget, ami neki járna, ez a nő, ez itt, meri szemérmetlenül bitorolni! És gyereke lesz, ez a legfelháborítóbb az egészben…

Valami nagyon sértőt, nagyon bántót akart még mondani neki, valamit, ami nem pattan vissza róla, mint az eddigi sértések. Egy durva szót kellene odavágni neki, a legdurvábbat, amit az utcasarkiak is kikérnek maguknak.

Undort és tehetetlen gyűlöletet érzett, nem is tudott ránézni erre a nőre, erre a felháborítóan fiatal arcra Tekintete gépiesen a fekhely feletti kazanyi ikonra szegeződött, aztán továbbsiklott, és megakadt egy képen.

Fénykép volt. De nem! Az nem lehet! Hogyan kerülne ide Konsztantin fiatalkori képe…?

Felkelt… és odalépett falhoz. Megnézte közelebbről, ő volt mégis.

Konsztantin…

– Ki ez? – mutatott a képre.

– Semmi köze hozzá! Semmi joga számon kérni, hogy kinek a képeit tartom az otthonomban.

– Igaz. De mégis, ki ez? Ez a fénykép itt az ikon mellett?

– Az apám. De azt hiszem, ez igazán nem tartozik önre!

– Az apja…?

– Igen. Mit óhajt még tudni?

– Semmit. Semmit…

– Akkor talán nem tartóztatom tovább, mindkettőnkre nézve kellemetlen az együttlét, azt hiszem…

– Igen. Nagyon kellemetlen – ismételte Catherine, de nem mozdult, még mindig megkövülten nézte a képet.

Lassan derengett fel benne a szörnyű valóság.

„Konsztantin az apja! Akkor én… Én vagyok az anyja. Ez a nő itt, ez Cynthia…!”

Ránézett a gyűlöletes fiatal nőre. Ronald szemérmetlen szeretőjére, és az agysejtjei még nem tudták magukba szívni azt a felismerést, hogy ez itt ugyanaz, akit huszonnégy évvel ezelőtt a világra hozott, akinek ilyen kis rózsaszínű réklit horgolt, miközben várta, várta…

Ez az, akit a kebléhez szorított, a szoptatás anyai gyönyörűségében, ez az, akit megtanított beszélni… Ő az, akit tizennyolc éve gyászol…!

A heg most felszakadt, pokoli kínnal szakadt fel. Cynthia él, él…

A kék szemű kislánya most itt áll vele szemben, gyűlölködve és halálos ellenségeként… Nem, ezt mégsem érdemelte a sorstól, ezt nem!

– Nos – kérdi türelmetlenül –, mit óhajt még, Mrs. Merlyn?

– Rögtön megyek… Csak még…

Ránéz. Megpróbálja nem gyűlölni, hiszen már tudja, hogy ő Cynthia. A lánya, az egyetlen drága kicsi gyereke.

De nem megy. Nem. Nem tudnak benne eggyé válni, ennek a gyűlöletes fiatal nőnek, aki elvette Ronaldot, nem, ennek semmi köze a sok évvel ezelőtti, édes kicsi Cynthiához.

Mi lenne, ha megmondaná neki? Nem, az borzalmas lenne. Nem teheti meg.

Egészen idegen a hangja, amikor megkérdezi tőle:

– Nem angol, ugye?

– Nem. Görög vagyok. De fontos ez?

– Nem fontos, tényleg nem… Egy kicsit még leülök, szeretnék mondani valamit.

– Kérem! Foglaljon helyet! Mikor jött, én azt hiszem, eléggé udvariasan fogadtam, ön volt az, Mrs. Merlyn, aki elkezdett sértegetni. Joga van hozzá, elismerem. Én csak a rongy szeretője vagyok Ronaldnak…

– Bocsásson meg, hogy megbántottam… De jóvá akarom tenni. Mindent jóváteszek. Meggondoltam magam, elválok Ronaldtól…

– Elválik? Ezt komolyan mondja?

– Komolyan. Ez a gyerek ne legyen törvénytelen…

Rámutatott a kis rózsaszínű holmikra, mintha a gyerek már ott is lenne. Istenem, hiszen ez a gyerek az ő unokája… A döbbenet úgy futott át rajta, egészen hirtelen, hogy szinte megijedt tőle. Az unokája… Mint Mollynak, most már neki is lesz unokája…

Cynthia aggódva nézett rá. A viselkedése zavarosnak tűnt, mintha nem lenne teljesen észnél. Ideges ujjaival a gyerekholmit babrálja, a szeméből könnycseppet töröl le, meghatódottnak látszik… Az előbbi támadó fölényének nyoma sincs már. Különös nő, egészen különös.

Cynthia ebben a percben semmi haragot sem érez már iránta, inkább sajnálatot. Rettenetes lehet ez neki. Hiszen szereti Ronaldot.

– Úgy döntöttem, hogy elválok. De egyre megkérem magát… Ronaldnak nem szabad megtudni, hogy itt jártam. Ez a feltételem, ígérje meg, hogy nem szól neki.

– Ígérem.

– Most pedig megyek. Isten vele, Cynthia!

– A nevemet is tudja?

– Tudom… Kinyomoztattam – tette hozzá gyorsan. Aztán kezet nyújtott. – Isten vele! Legyen nagyon boldog Ronalddal… És majd a gyerekkel is…

A hangja furcsán remegett az elfojtott könnyektől. Cynthia maga sem tudta, hogy történt, de hirtelen lehajolt, és megcsókolta ezt a feléje nyújtott, keskeny fehér kezet.

– Köszönöm, Catherine! Köszönöm… Tudom, hogy hatalmas áldozatot hoz…

Catherine elhúzta a kezét, ez volt az a pillanat, amikor a gyűlöletes fiatal nő eltűnt, és ez itt már csak a kicsi Cynthia volt, akit valamikor járni tanított az athéni kertben…

Mikor becsapódott mögötte az előszobaajtó, úgy érezte, hogy forog az egész lépcsőház, szédülve botorkált lefelé, mint a vak, akinek örökös sötétségébe bántóan éles fénysugarat vetnek, amely még jobban megvakítja.

Catherine már egy órája, hogy otthon volt, de még mindig úgy ült, kalapban és kabátban, ahogy a fotelbe beleroskadt.

Mereven nézett maga elé, az agyában, mint szaggatott filmkockák, úgy villantak fel a képek, összefüggéstelenül és mégis végzetszerű összefüggéssel.

Cynthia tehát nem halt meg. Nem…

A távirat, amit Teheránba küldtek neki, hazugság volt. Több volt, mint hazugság, gyilkosság volt…

Ez a gyilkosság az oka mindennek, ez sütötte rá a bélyegét az egész életére. Most mit tehet?

Mit?

Az egyetlen megoldás, hogy félreáll az útjukból. Elmegy.

– Parancsolja a löncsöt? – kérdezi Hattie, aki már másodszor jön be, és aggódva látja, hogy úrnője milyen különösen viselkedik. Ahogy révült tekintettel csak a levegőbe bámul és itt ül kabátban, egészen megmerevedve.

– Nem. Nem eszem semmit.

Hattie kimegy, de időnként újra bekémlel. Úrnője még mindig úgy ül, ahogy hazajött.

Később csengettek, és Catherine meghallja odakint Molly hangját.

Hattie nem akarja beengedni.

– Nem hinném, hogy most látogatókat fogadjon – mondja.

De Molly félretolja az útból és bejön. Kis gombszeme izgatott kíváncsisággal szegeződik Catherine-re.

– Nem volt nyugtom, amíg nem tudom, mi van. Idesiettem, és… – Leül, szemközt Catherine-nel, és kérdően tekint rá. – Nos, voltál a nőnél? Beszéltél vele?

Catherine bólint, hogy igen. Nincs ereje most beszélni, a döbbenet még benne van, az agya még nem dolgozta fel, mint ha egy gépezet túlzott terhelést kap hirtelen, és a szerkezet nem bírja el, lassan indulnak meg a finom fogaskerekek. Lassan, vontatottan…

– De hát mi van veled? Azt már látom, hogy nem sikerült a dolog, mert nagyon letörtnek látszol.

Catherine ismét bólintott, aztán rámutat a fiókos szekrényre.

– Molly! Kérlek, onnan a bal fiókból… Ott a tükör alatt!

Molly szolgálatkészen lép a tükrös asztalhoz. Kinyitja a fiókot, és kérdően néz Catherine-re.

– Ott, abból az imakönyvből azt a képet… Kérlek!

Molly rögtön megtalálja. A csatos imakönyvben csak egyetlen kép van, gyerekfénykép… Fürtös hajú, kék szemű kislány.

– Ez az… Ez az… Ő!

Molly nézi a képet. A szíve őszinte részvéttel telik meg, szegény, elvesztette az egyetlen gyermekét… De mi köze ennek ahhoz, ami most történik! Most igazán nem a halott gyerek képére kíváncsi, hanem hogy mit végzett annál a nőnél…

– Kár érte, szép kis gyerek volt!

– Most is szép! Nagyon szép… Különben Ronald nem szeretett volna belé…

– Nem értelek, drágám! Kissé összefüggéstelen, amit beszélsz. Térj magadhoz! Nem volna jó, ha bevennél egy port…?

– De. Az jó volna. De csak egy biztosan ölőt…

– Ugyan! Ne hagyd így el magad! Mással is megtörtént már, hogy a férje megcsalta. Sok ezer ilyen eset van…

– Ilyen nem hiszem. Hát nem érted, hogy kicsoda Mrs. O’Hara…?

– Ki?

– A lányom. A tulajdon lányom, akiről azt hittem, régen meghalt…

Molly most már úgy nézett rá, mint egy őrültre, aki éppen félrebeszél.

– Mégiscsak be kellene venned a port!

– Hagyj a poraiddal! Inkább gratulálj! – mondta keserűen. – Nagymama vagyok én is, akárcsak te… A lányom gyereket vár, a Wigmore Street-i lakás már tele is van babaholmikkal. Csak az a baj, hogy ennek az eljövendő unokámnak az apja Ronald… Persze nem sejt semmit, és azt akarom, hogy soha ne is sejtsen. Elmegyek az útjukból, elválok… A sors most visszafizette, amit vétkeztem. Egy szerelemért otthagytam a gyermekemet, most a tulajdon gyermekem veszi el tőlem a szerelmet… Mégpedig az utolsó szerelmet… Ronald után már nem jöhet senki. Nem is akarnám, hogy jöjjön. Öreg vagyok, ma lettem az…

Molly sírva fakadt.

– Catherine, hát lehet az élet ilyen kegyetlen! Ezt nem érdemelted, ezt nem!

– De talán igen. Hibát követtem el, vétkeztem. Most fizetnem kell. Fizetnem a csalódásért, amit Konsztantinnak okoztam, fizetnem Cynthia anyátlan gyerekkoráért… A számlának két oldala van. Az egyiken néhány ragyogó, de üresen csillogó év, amit az élettől kaptam, a másik oldalon egy imakönyv, a halott gyermekem képével. Aztán Ronald! Az igazi nagy boldogság ő volt… A halott gyermek feltámad és elveszi tőlem az igazi boldogságot…

– Nem kellene megmondanod nekik? Nem az lenne a legjobb megoldás?

– Nem. Ha kibírtam azt, hogy ott, szemtől szembe a lányommal, nem szóltam neki, akkor most már semmiképp! Elrontanám vele az életüket, és azt akarom, hogy boldogok legyenek. Még ma elutazom, elmegyek…

XXXVII.

Ronald ezen az estén valamivel korábban ment haza, mint máskor. Cynthia ma furcsán viselkedett, ő volt az, aki kérte, menjen már.

Az előszobában beleütközött Hattie-be, aki nagy bőröndöt cipelt a gardróbszoba felől.

– Mi az, nagytakarítást rendeznek? Méghozzá este?

– Nem. Az úrnőm csomagol.

Ronald nem értette, mit jelentsen ez. Catherine becsomagolt bőröndök között állt a szobában, és útikosztümjét viselte.

– Elutazom – mondta nyugodtan, mintha csak azt jelentené be, hogy moziba megyünk.

– De hová? Micsoda meglepő ötlet ez?

– Várj csak egy pillanatig! Ezzel a bőrönddel éppen végeztem is, elbúcsúzhatunk…

– Nem értelek! Hová szándékozol utazni? Erről a tervedről eddig nem is tudtam.

– Sok mindenről nem tudtál, Ronald! Arról sem, hogy el akarok válni tőled.

– Elválni?

– Igen. Elválunk.

– Hogy jutottál erre a gondolatra? Annyira meglep, hogy nem is találok szavakat… Eddig azt hittem szeretsz és boldog vagy velem.

– Ezt múlt időben mondhatjuk csak! Szerettelek, és boldog voltam veled.

– Valaki miatt akarsz elválni tőlem, Catherine?

– Igen. Valaki miatt… Az a valaki nagyon közel áll hozzám, fontosabb nekem, mint te…

– Hát ez meglepő! Sohasem hittem volna, hogy titkaid vannak előttem…

– Miért, Ronald? Neked nincsenek titkaid?

A férfi most lehajtotta a fejét, és nem válaszolt.

Valami boldog felszabadultságot kellene éreznie – szabad lesz, elveheti Cynthiát… Nincs probléma többé. És furcsa, hogy nem ezt érezte mégsem. Az asszony viselkedése megzavarta, túl hirtelen jött, talán más lett volna, ha felkészül rá.

– Komolyan mondod, hogy el akarsz válni?

– Komolyan. Amint látod, már be is csomagoltam és utazom.

– Hová?

– Mellékes, nem? Lehet, hogy Keletre megyek vissza a napsütésbe, Bagdadba. Az emlékek néha visszahúznak majd a múltba, talán ellátogatok egyszer az Eufrátesz partjára is, és…

– Catherine, te úgy beszélsz, mintha még szeretnél!

– Nem! Nem szeretlek már. A múltba és a régi Ronaldhoz térek vissza, a régihez, akinek nem sok köze van már hozzád. De az emlékeket nem lehet kiradírozni, ezt a hét évet az életünkből…

– Sőt nemsokára nyolc év lesz. Nyolc éve, Catherine, hogy megláttalak az iraki konzul estélyen. Akkor is tavasz volt…

– Lehet. De ez a tavasz már nem az én tavaszom…

A hangja most furcsán megbicsaklott, egy pillanatra kiesett a szerepéből.

Ronald ránézett. A halványlila lámpaernyő sejtelmes fénykörében most megint olyannak látta, mint régen. Az álmok és a vágyak elérhetetlenül szép asszonya volt, akiről oly sokáig álmodozott…

Most elmegy.

Ronaldba belevágott valami érthetetlen fájdalom. Ebben a percben megint szerette, keservesen és bűnbánóan szerette, de tudta, hogy nincs ereje visszatartani őt. Elfog menni, és jobb is így.

– Az ügyvédünk majd elintézi a szükséges formaságokat – mondta az asszony, és iratcsomót tett az asztalra. – Itt vannak az okmányaim, ennyi az egész…

– Ennyi?

– Igen, Ronald! Lángoló szerelemmel kezdődik és egy bírósági tárgyalással fejeződik be.

– Biztos vagy benne, hogy befejeződött?

– Biztos. Egy szerelemnek a végét sokkal könnyebb megállapítani, mint a kezdetét. Ennek vége van. Most itt állunk a szerelmünk ravatalánál, és azt hiszem, felesleges, hogy részvétnyilatkozatokat tegyünk egymásnak.

– Cinikus vagy, Catherine! Nem álarc ez rajtad?

– Lehet, hogy az. Mindketten álarcot viselünk most, és arra kérlek, ne is tegyük le, mert talán mindkettőnknek fájna…

Felvette kis kék fátyolos kalapját és a tükörből rámosolygott.

– Itt a taxi – jelentette Hattie. – Bejöhet a sofőr a bőröndökét, minden el van rendezve?

– Igen. Azt hiszem, mindent elrendeztem… Indulhatunk.

Egy pillanatra most odahajolt Ronaldhoz, és szelíden, alig érintve az ajkával, megcsókolta az arcát.

– Isten veled…!

VÉGE

[1] Éjszakai mulató. (angol)

[2] Elképzelt, kisugárzó szellemi áram. (latin)

[3] azonosítják (latin)

[4] A cím az író tévedése.

[5] Kiskocsma. (olasz)

[6] sonka ás tojás (angol)

[7] Leányrabló. (angol)

[8] Nagyon köszönöm. (angol)

[9] Hova megy? (francia)

[10] Asurahot keresem! (francia)

[11] Asurahot? Igen! Igen! (francia)

[12] Elbűvölő, ragyogó (angol)

[13] Közömbös. (latin)

[14] Népszerű, szinte nemzeti dal az Egyesült Államokban. (angol)

[15] Bocsánat. (angol)

[16] A végzet asszonya. (francia)

[17] Házikabát, köntös. (angol)

[18] Hölgyeim és uraim! (angol)

[19] Bélszín. (angol)

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

MÁSODIK RÉSZ

X.

XI.

XII.

XIII.

HARMADIK RÉSZ

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

NEGYEDIK RÉSZ

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

ÖTÖDIK RÉSZ

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

HATODIK RÉSZ

XXX.

XXXI.

HETEDIK RÉSZ

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVII.