Date: 2010-10-28T22:00:00+00:00
Keywords: Szórakoztató irodalom; Irodalom
Description: A "Darázsfészek" és "A Dél keresztje" sikeres szerzõje ezúttal igencsak vitriolos portrét fest egy amerikai állam politikai vezetésének ámokfutásáról. Patricia Cornwell regényében új, mégpedig szatírikus hangnemmel gazdagítja a nagyvárosi krimi mûfaját. Ezzel a regényével a szerzõ átlép a fekete humortól csöpögõ világba, sõt kis híján meg is hódítja. Virginiában kitör a káosz, amikor a tesze-tosza kormányzó elrendeli, hogy alacsonyan szálló helikopterek ellenõrizzék a közúti forgalmat, és a gyorshajtók kiszûrésére minden útburkolatra fessenek jól látható jeleket. A Chesapeake-öbölben, Virginia
Publisher: L:J:

PATRICIA CORNWELL – KUTYÁK SZIGETE

A “Darázsfészek” és “A Dél” keresztje sikeres szerzője ezúttal igencsak vitriolos portrét fest egy amerikai állam politikai vezetésének ámokfutásáról. Patricia Cornwell regényében új, mégpedig szatirikus hangnemmel gazdagítja a nagyvárosi krimi műfaját. Ezzel a regényével a szerző átlép a fekete humortól csöpögő világba, sőt kis híján meg is hódítja.

Virginiában kitör a káosz, amikor a tesze-tosza kormányzó elrendeli, hogy alacsonyan szálló helikopterek ellenőrizzék a közúti forgalmat, és a gyorshajtók kiszűrésére minden útburkolatra fessenek jól látható jeleket. A Chesapeake-öbölben, Virginia partjaitól alig tizennégy mérföldnyire eső különc kis szigeten, Tangieren a rendelkezés nem várt következményekkel jár: az itt élő halászok hadat üzennek saját államuknak. Judy Hammer, a virginiai állami rendőrség frissen kinevezett főnöke és Andy Brazil, Hammer jobbkeze és bizalmasa, igencsak nehéz helyzetben találja magát, amikor próbálja megvédeni az állampolgárokat a saját politikusaitól – és vica-versa – ebben az éjsötét tragikomédiában, miközben az állam útjain kegyetlen, pszichopata rablógyilkosok garázdálkodnak…

PATRICIA CORNWELL

KUTYÁK SZIGETE

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patricia Cornwell: Isle of Dogs

G. P. Putnam’s Sons, New York

Fordította: Babits Péter

Barátomnak és kiadómnak,

Phyllis Grann-nek

Egy

Unique Firsthöz tökéletesen passzolt a neve, akár a kesztyű, édesanyja legalábbis mindig ezt mondta. Ő volt az elsőszülött, s valóban páratlannak bizonyult a maga nemében. Ezt apja, dr. Ulysses First átkozottul klassz dolognak tartotta, igaz, ő nem tudott a genetikai rendellenességről, amely belülről rontotta meg egyetlen gyermekét.

Unique cserfes kis tizennyolc éves lány benyomását keltette hosszú, fénylő, ébenfekete hajával, tejszerűen áttetsző fehér bőrével, telt és rózsaszín ajkával. Tudta, halványkék szemével képes megigézni bárkit, aki csak ránéz, és elég egyetlen pillantást vetnie arra, akinek akaratát meg akarja törni a küldetés érdekében. Hetekig cserkészte be áldozatait, s közben az elviselhetetlenségig fokozta saját vágyakozását, egészen a legutolsó, mindent elsöprő és felszabadító pillanatig, amelyet rendszerint teljes sötétség követett.

– Hé, keljen fel, lerobbant a kocsim! – kopogtatott be a kilenctengelyes Peterbilt ablakán. A teherautó egymagában parkolt a gazdapiac előtt, Richmond belvárosának peremén. – Nincs véletlenül egy telefonja?

Hajnali négy óra volt, koromsötét, a parkolóban is alig derengett némi lámpafény. Bár Moses Custer pontosan tudta, hogy ilyenkor nem biztonságos idekint, ezúttal nem hallgatott az eszére – miután jól összekapott a feleségével, elviharzott a teherautón, és az egész éjszakát itt szándékozott tölteni, egyedül és részegen, a zöldséges standok között. Ebből majd okul az asszony, gondolta mindig, amikor a házastársi rutin kezdett elviselhetetlenné válni.

De miután a kopogtatás nem maradt abba, óvatosan kinyitotta a fülke ajtaját.

– Jézusom, mit keres egy ilyen csöppség ilyenkor az utcán? –kérdezte Moses értetlenül és részegen, miközben az angyalian hófehér, finoman megformált arcba meredt.

– Páratlan élményben lesz része – suttogta Unique, valahányszor eljutott a küldetés beteljesülésének küszöbéhez.

– Miben? – hunyorgott Moses. – Milyen élményben?

A választ démonok légiói adták meg, akik rugdalták és püfölték, a haját és a ruháját tépkedték. Obszcén szitkok bugyogtak fel a pokolból, lángok perzselték az izmait és a csontjait, amint a kíméletlen erő ízekre szaggatta, aztán hagyta meghalni, majd elhajtott a teherautóján. Moses egy ideig halott önmaga felett lebegett, s gondosan megfigyelte aszfalton fekvő elgyötört, élettelen testét. Az esővíz tócsáiba vér vegyült a feje alatt, egyik csizmája leszakadt a lábáról, a bal karja természetellenes szögben állt. Ahogy így elnézte magát, egy része beletörődéssel várta az örökkévalóságot, ám a másik fele gyászolt, és nem akarta itthagyni a világot.

– Betört a fejem – nyögött fel, majd zokogni kezdett, ahogy minden elsötétült előtte. – Ó, mennyire fáj! Uram, még nem állok készen! Még nem jött el az én időm!

Az átható sötétség lassan pulzáló ürességgé foszlott szét, amelyben színes fények villództak: tűzoltók, mentősök és rendőrök szaladtak felé, sárga esőkabátjukon fehér tűzként lángoltak a fényvisszaverő szalagok. Világító fáklyák sziszegtek a vizes aszfalton, miután az eső még most sem enyhült, közben izgatott, hangos és teljességgel értelmetlen kiáltások harsogtak. Úgy tűnt, mintha vele üvöltöztek volna, és ez megrémítette Mosest, aki parányinak érezte magát, és szégyenkezett. Próbálta felnyitni a szemét, de mintha összevarrták volna a szemhéját.

– Hová lett az angyal? – motyogta szüntelenül. – Azt mondta, lerobbant a kocsija…

Unique kocsijával nem volt semmi baj, órákig cirkált vele a belvárosban, miközben a híreket hallgatta a gazdapiacnál elkövetett erőszakos rablásról, amelyet nyilván ismét a Virginiát hónapok óta rettegésben tartó országúti bandának tulajdonítottak. Unique ezúttal kevésbé élvezte a beteljesülés utáni bizsergést. Megesküdött volna rá, hogy az öreg fekete sofőr meghalt, és felbőszítette a tudat, hogy társai nagy sietségükben megfosztották a teljes kielégüléstől. Ha rajta állt volna, ő bizony befejezi, amit elkezdett, csak aztán gondoskodik arról, hogy az öreg többé senkivel se beszéljen.

Nem mintha aggódott volna, hogy a rendőrök felfigyelnek rá, amint fehér Miatájával e szokatlan órában cirkál a városban. Szervesen Unique lényéhez tartozott, hogy a legkevésbé sem látszott rajta, kicsoda is valójában. A legkevésbé sem látszott rajta, mit tett. Olyannyira hitt tulajdon sérthetetlenségében, hogy még Fred kisboltja elé is lehúzódott, ahol egy járőrautó parkolt.

Unique egy sarokról kiszúrt bármely jelöletlen rendőrautót, így miközben besurrant a boltba, fél szemét a jóképű szőke fickón tartotta, aki épp egy doboz tejet fizetett ki a pultnál. Farmert és flanelinget viselt, s ahogy a pisztoly árulkodó jeleit kereste, Unique fel is fedezte a dudort a derekán.

– Kösz, Fred – mondta a szőke civil ruhás a kasszánál ácsorgó fickónak.

– Nincs mit, Andy. Hiányoltunk. Egy éve mintha az egész istenverte bolygóról eltűntél volna.

– Most újra itt vagyok. – Andy zsebre vágta az aprót. – Vigyázz magadra! Ez a banda tényleg szörnyű, épp most vágtak haza egy teherautó-sofőrt.

– Ja, én is hallottam a rádióban. Milyen volt a terep? Biztos téged küldtek ki helyszínelni.

– Nem. Nem vagyok szolgálatban, én is csak onnét tudom, ahonnét te – felelt Andy némi csalódottsággal a hangjában.

– Ami engem illet, én egyetértek a lapokkal, szerintem is fajgyűlölők – vélte Fred. – Úgy hallom, a bandavezér egy fehér fickó, és eddig valamennyi áldozat fekete, leszámítva azt a sofőrnőt, akit néhány hónapja intéztek el. Bár ahogy mondják, ő is a kisebbséghez tartozott, ha érted, mire gondolok. Nem mintha rajonganék a tökös csajokért, de ez akkor is borzalmas. Valahol mintha azt olvastam volna, hogy egy botot dugtak fel neki, azután meg szétvágták a… Ó! – Fred meglepetten felkiáltott, amint Unique előtűnt a semmiből, és egy hatos pakk Michelob sört tett a pultra. – Olyan csendben osontál be, szívem, nem is tudtam, hogy van valaki a boltban!

Unique édesen elmosolyodott.

– Kérnék egy doboz Marlborót is – mondta halk, félénk hangon.

Bájos volt, és takaros fekete öltözéket viselt, csak a csizmájára tapadt vastagon a sár, mintha az eső odakint érte volna. Andy észrevette a fehér Miatát a parkolóban, amikor visszaült a jeltelen Caprice-be. Alig hajtott el, az imádnivalón szép és különös tekintetű lány máris visszaült a kocsijába, a nyomába eredt, és követte a belvárosban, egészen a Fan Districtig, és épp akkor kanyarodott le a Strawberry Streeten, amikor Andy már lassított, hogy leolvassa a rendszámát. Különös érzés lett rajta úrrá, amit nem tudott hová tenni, és miután visszatért a kis sorházba, ahol zabpelyhet kevert a tejbe, mindvégig úgy érezte, mintha figyelnék.

Unique tudta, hogyan cserkésszen be valakit, még ha zsaru is az illető. Az utca szemközti oldalán, a fák sűrű árnyai között állt, onnét figyelte Andyt, amint szobáról szobára járkál, kezében a tállal. A férfi többször is széthúzta a függönyt, hogy kikémleljen a kihalt, nyugodt utcára, Unique ilyenkor egyenesen ránézett, és elképzelte a hatalmat, amelyet az elméje felett gyakorol. A férfi láthatóan feszeng, érez valamit, hiszen Unique már régóta járja a világot. Legutóbbi megtestesülése a németországi Dachauban élt egy náci férfi képében, míg jóval régebben – ezt már a tarot-ból olvasta ki – ő maga volt Belzebub, akinek egész testét szemek borították.

Andy újra széthúzta a függönyt, s mostanra olyan nyugtalanná vált, hogy mindenhová magával vitte a pisztolyát. Mindig nyugtalanította, ha találkozott egy olyan üggyel, mint Moses Custeré, de nem vehette ki a részét a nyomozásból. Nyomasztotta és keserűséggel töltötte el, amikor azt hallotta a hírekben, hogy a sofőrt megrugdosták, megtaposták, összeverték, majd a sorsára hagyták, ő pedig nem lehetett ott, hogy a saját szemével lássa és megváltoztassa a dolgokat. Előfordulhat persze, hogy csak azért ilyen rosszkedvű, mert egész éjszaka nem aludt, izgatottan és rettegve várta, ami előtte állt.

Andy Brazil egy teljes éve várt erre a napra. Miután végtelen órákon át görnyedt a munkája fölött, most végre útnak indíthatta azokat a különlegesnek szánt esszéket, amelyeket alig néhány óra múlva Törvénytudó Őrmester álnéven adott közre az interneten. A terv egyszerre volt becsvágyó és képtelen, ő mégis elszántan képviselte, amikor először előhozakodott vele a Virginiai Állami Rendőrség központpontjának tekintélyt parancsoló irodájában, a főnöke előtt.

– Legalább hallgasson meg, mielőtt nemet mond! – kezdte Andy, mihelyt becsukta az ajtót. – És meg kell ígérnie, hogy senkinek sem beszél arról, amit itt elmondok!

Judy Hammer rendőrfőnök felkelt íróasztalától, és egy hosszú pillanatig nem szólt, csak mozdulatlanul állt, ahogyan a hivatalos fotókon Virginia és az Egyesült Államok zászlaja előtt, zsebre tett kézzel. Ötvenöt éves volt, mégis lenyűgöző jelenség, olyan eleven tekintettel, amely átütötte a páncélt vagy egész tömegekbe fojtotta a szót, és még jól szabott kosztümje sem rejthette el alakját, amelyet Andy csak nagy önuralmának köszönhetően nem bámult meg nyíltan.

– Rendben. – Hammer a maga jellegzetes módján fel-alá járkált az irodában, miközben végiggondolta Andy szándékát. – Az első reakcióm az, hogy szó sem lehet róla. Úgy gondolom, nagy hiba lenne ilyen korán megszakítani bűnüldözői pályafutását. Hadd emlékeztessem, Andy, Charlotte-ban alig egy évig dolgozott rendőrként, és itt Richmondban is alig egy évet dolgozott rendőrként, valamint mindössze hat hónapja állami rendőr.

– S ez idő alatt sok száz bűnügyi tudósítást írtam a helyi lapoknak – emlékeztette rá Hammert. – Ez az első számú feladatom, igaz? Nem ön akart arra használni, hogy tájékoztassam a közvéleményt a történésekről, s hogy mit akar, vagy bizonyos esetekben mit nem akar tenni a rendőrség? Az egész mindvégig arról szólt, hogyan informáljuk az embereket. Én ugyanezt akarom, csak nagyobb léptékben és nagyobb közönség előtt.

Andy pályája mindvégig szokatlanul alakult. Közvetlenül a főiskola után belefogott az újságírásba, csak önkéntesként vett részt a bűnüldözők munkájában: beült a rendőrök mellé, és első kézből szerzett tapasztalatait osztotta meg a városi újságban. Ez még az észak-karolinai Charlotte-ban történt, ahol akkortájt Hammer volt a főnök, aki végül felvette hivatásos rendőrnek, hogy maga is üldözze a bűnt, miközben továbbra is írja tudósításait és cikkeit. Hammer azért ajánlotta fel neki ezt a páratlan lehetőséget, mert ő maga is szokatlan helyzetbe került: az Országos Igazságügyi Intézet azzal a feladattal bízta meg, hogy vegye át a gondokkal küzdő körzeteket, és tegye helyre a dolgokat. Hammer, aki mindig tágabb összefüggéseiben látta a dolgokat, Andy mentora lett, és magával vitte, amikor szakmailag előrébb lépett, ám ahogy most kimérten sétálgatott az irodájában, mintha kezdte volna bánni ezt a lépést.

– Nagyra értékelem, amit eddig tett értem – sietett leszögezni Andy. – Eszem ágában sincs cserbenhagyni és felszívódni…

– A legkevésbé sem amiatt aggódom, hogy fel talál szívódni – közölte a nő olyan hangnemben, ami szemernyi kételyt sem hagyott afelől: ha hónapokra nyoma veszne, akkor se hiányozna neki.

– Önnek is jót fog tenni, rendőrfőnökasszony – ígérte Andy. – Ezúttal nemcsak arról akarok írni, ki lopott meg kit, hány gyorshajtót fogtak el vagy milyenek a legújabb bűnözési trendek. Az emberi természet és a történelmi körülmények fényében akarom bemutatni a bűnelkövetést, ami szerintem rendkívül fontos, mert a bűnözök egyre rosszabbak lesznek. Tud nekem segíteni abban, hogy addig is fizetni tudjam a számláimat, amíg a kutatást végzem, írok, megtanulok repülni…?

– Eddig szó sem volt arról, hogy repülni tanul – szakította félbe Hammer.

– Vannak belsős oktatóink, és szerintem sokkal nagyobb hasznomat venné, ha helikoptert is tudnék vezetni – magyarázta Andy.

Hammer engedett neki, talán mert felismerte, hogy Andy mindenképpen el fogja hagyni. Elindíthatta a weboldalt mint valami különleges, titkos programot, miközben továbbra is neki dolgozott, de csak azzal a feltétellel, hogy névtelen marad. IV. Bedford Crimm kormányzó, az arisztokrata, autokrata és általában véve lehetetlen öreg szivar, semmiképp sem engedte volna meg Hammernek, hogy az ő beleegyezése nélkül belső információt szivárogtasson ki. Akármit is írt Andy, nem kapcsolhatták össze a Virginiai Állami Rendőrséggel, ugyanakkor jó fényben kellett feltüntetnie a szervezetet, s rábírnia a közvéleményt, hogy támogassa a munkáját. Hammer ehhez még annyit tett hozzá, hogy Andynek a továbbiakban állandó készenlétben kell állnia, ha pedig repülni akar, hát tegye a szabadidejében.

Andy végső próba elé állította a szerencséjét.

– Kapok kiküldetési pénzt is?

– Mire? – horkant fel Hammer. – Hová akar utazni?

– Valamiből el kell végeznem a régészeti és történeti kutatásaimat.

– Azt hittem, az emberi természet és a bűn viszonyáról fog írni – jegyezte meg szárazon Hammer. – Mégis mire készül? Körül akarja repülni a világot egy rendőrségi helikopteren?

– Ha arról akarok írni, mi rossz a mai Amerikában, be kell mutatnom, mi romlott el már a kezdetek kezdetén – magyarázta Andy. – És önnek is jól jönne egy új pilóta. Az elmúlt három hónapban ketten is felmondtak.

Andy most ott ült az étkezőasztalnál, amely egyben reménytelenül túlzsúfolt irodájául is szolgált, és begépelte a jelszót számítógépébe, hogy megnyissa a fájlt. Tizenkét hónapnyi kitartó kutatás és írás, repülőleckék és földi kiképzés után alig várta, hogy kiszabaduljon, és a bűnt üldözze: utánajárjon az erőszakos eseteknek, földön és levegőben egyaránt. Alig várta, hogy az emberek olvassák, és gyakran fantáziált arról, hogy más rendőrök oldalán járőrözik vagy repül, netán egy helyszínelés során fél füllel hallja, amint a többiek arról beszélnek, mit olvastak aznap Törvénytudó Őrmestertől. És senki sem sejti, hogy Törvénytudó Őrmester maga is hallja a szavaikat, már gyűjti az anyagot a következő cikkéhez. Egyedül Hammer tudja az igazat, ő pedig vele együtt mindent meg fog tenni, hogy ez így is maradjon.

Amikor például régészeti kutatásai során olyan távoli helyeken gyűjtött anyagot, mint Anglia vagy Argentína, soha senkivel nem egyeztette utazásai célját. Huszonnyolc éves egyetemistának adta ki magát, aki történelemből, kriminológiából és antropológiából szerzi a másoddiplomáját. Mindig ezt az álcát használta, és még most is megdöbbentette, miért nem veszi soha senki a fáradságot, hogy ellenőrizze: tényleg részt vesz-e egyetemi képzésben, vagy egyáltalán az-e, akinek mondja magát.

Bár nem szívesen nézegette magát a tükörben, tudta, hogy vannak előnyös tulajdonságai. Magas, sportos testalkatú, vonásai pedig olyan tökéletesen arányosak és kifinomultak, hogy gyerekkorában sokszor csúfolták kislánynak. Haja szőkén aranylik, míg szeme kéksége együtt változik gondolataival és hangulatával, ahogyan az égbolt visszatükrözi a felhőket és a fényt. A tekintete egyformán lehet viharos, békés vagy hihetetlenül eleven. Az agya gyorsan és hatékonyan dolgozik, szavai csilloghatnak, akár a frissen vert ezüst, de szükség esetén lehetnek éppoly kemények és ridegek is.

Andy számára sosem okozott gondot, hogy kiharcolja, amit akar, mert az emberek nagy általánosságban vonzódtak hozzá, de legalábbis úgy érezték, hogy számolniuk kell a jelenlétével. Ő pedig keményen megdolgozott azért, hogy kiegyensúlyozza korai éveinek ürességét. Apját még gyerekkorában megölték, nem maradt más, csak alkoholista anyja, aki sosem vett tudomást arról, hogy fia különleges vagy akárcsak átlagos lenne, ehelyett száműzte őt a dacos elfoglaltságok és fantáziálás magányos birodalmába.

Ha nem így nő fel, aligha bírja az elszigeteltséget, ami ahhoz kell, hogy feltárja és megírja mondandóját – most azonban eljött a pillanat, ő pedig éppoly komornak és zavarosnak érezte, mint az ablakán túl gomolygó hajnalt. Szürke fellegek telepedtek a városra. Amint villámfény hasította ketté a korai sötétséget, felötlött benne, milyen baljós előjel lenne, ha épp most menne el az áram és omlana össze a számítógép. Felriadt a tűnődésből, amikor hirtelen megcsörrent a telefon.

– Legalább ébren van – vágott bele Judy Hammer anélkül, hogy akár csak köszönt volna. – Azt akarom…

– Arról volt szó, hogy vészhelyzetben felhívnak – szakította félbe Andy. – Igazán szólhattak volna, hogy megtámadták azt a sofőrt a gazdapiacnál.

– Boldogultunk maga nélkül is.

– Ugyanazok a tettesek? Összevagdalták?

– Attól tartok. A nyakán többször is, feltehetően borotvával, de egyik sérülése sem halálos. A támadók láthatóan sietve távoztak, így az áldozat kibírta, amíg beszóltak a 911-re. De nem is ezért hívtam. Alig várom Törvénytudó Őrmester első cikkét – árulta el. – Mintha azt mondta volna, hogy a weboldala fél hétkor indul. Az pedig öt perccel ezelőtt volt…

A maga módján így kívánt neki sok szerencsét.

Rövid bevezetés

Törvénytudó Őrmestertől

Az Egyesült Államok általunk ismert korai történelme jórészt a szemtanúk megfigyelésein alapul, amelyek levelek, kalandos történetek, vallomások, térképek és a tizenhetedik század elején publikált kötetek formájában maradtak ránk. Ezen eredeti beszámolók túlnyomó része mára elveszett, vagy hozzáférhetetlen magángyűjtemények része. Más történelmi dokumentumokat sajnálatos módon Richmondban őriztek, így a polgárháború során elégették, hogy az északiak újraírhassák a történelmet, és belesulykolják az iskolásokba, hogy hazánk történelme Plymouthban kezdődött, ami egész egyszerűen nem igaz.

Ez a hazugság, miként a többi, korántsem meglepő. Az élet általunk ismert „tényei” sok esetben nem mások propagandánál, vagy jobb esetben a valós események visszatükröződésénél, ahogyan előítéletes és rövidlátó kortársaik megítélik. Történetek járnak szájról szájra, hírlapról hírlapra, e-mailről e-mailre, a politikusoktól mifelénk, a szemtanúktól az esküdtek felé,, míg végül igaznak hiszünk el egy sor olyan dolgot, ami a felismerhetetlenségig eltorzult, ha nem alapjában hamis. Épp ezért, miután elkezdem ezt a dialógust az olvasóval, mindenben a saját elsődleges kutatásaimra és tapasztalataimra fogok hagyatkozni, a tudomány eredményeire összpontosítok, s nem engedek teret sem a képzeletnek, sem a befolyásnak, sem a politikának vagy személyes érzéseimnek.

Példának okáért: a DNS nem törődik azzal, mi tettük-e. A DNS-t nem érdekli az sem, ha nem mi tettük. A DNS pontosan tudja, kik vagyunk, kik a szüleink és a gyerekeink, épp csak véleménye nincs a dologról, ahogyan az sem áll érdekében, hogy a barátunk legyen vagy megszerezze a szavazatunkat. A DNS tudja, ki hagyta a helyszínen a spermáját, de sem előítélettel, sem kéjes kíváncsisággal nem vizsgálja, miként került oda. A magam részéről ezért is hajlok rá, hogy inkább higgyek a DNS-nek, mint a tanúk padján ülő alperesnek, és szégyennek tartom, hogy a DNS-t túlságosan elfoglalják a bűnesetek és családjogi viták, ezért nincs ideje újraírni az Egyesült Államok történelmét. Mert ha a DNS-nek lenne elég ideje, talán rá kellene jönnünk, hogy amit a múltunkkal kapcsolatban gondolunk, az jórészt hamis – olykor megdöbbentő mértékben.

Minthogy a DNS sajnálatosan nem tud az itt megjelenő tanulmányok narrátora lenni, legjobb képességeim szerint nekem kell elmondanom, mire jöttem rá az angol ajkú Amerika őstörténetével kapcsolatban, s teszem ezt abban a reményben, hogy mindez tanulságként szolgál arra nézve, kikké lettünk és mivé vált társadalmunk.

A történet egy parányi, ám annál jelentősebb eseménnyel kezdődik London dokkjaiban, 1606. december 20-án, amikor harminchat tengerész és száznyolc telepes fájdalmas búcsút mondott az óhazának, és kétségkívül valamelyik kocsmában keresett vigaszt a Kutyák szigetén – vagy ahogy London 1610-es térképén szerepel, az Isle of Doggeson.

A hajósok és telepesek, akik Virginia felé irányították hajóikat, a Blackwall lépcsőin ereszkedtek le a rakpartra. Itt ezek a vakmerő kalandorok, akik többet, leginkább aranyat és ezüstöt vártak az élettől, sorban felszálltak a Susan Constant, a Godspeed és a Discovery fedélzetére – hogy az Újvilágba vezető történelmi utazásuk első állomásaként hat hétre ott rekedjenek a Temze torkolatában. A késedelem oka a feljegyzések szerint a szélcsend vagy a rossz széljárás lehetett.

Ha a megfeneklett telepesek vissza is tekingettek a kocsmákra, és meggondolták magukat, erről nem tudunk, de a számok azt súgják, hogy senki se lépett le a hajókról. Az utazás során egy telepes meghalt a Karib-tengeren, feltehetően szívroham következtében, majd amikor 1607. május 14-én a három hajó végül kikötött a Jamestown-szigetnél, a virginiai James-folyó északi partján, százhét telepes szállt partra. Nem sokkal ezután hármukat megölték az indiánok, majd júliusban a hajók visszafordultak Anglia felé, hogy utánpótlást hozzanak, így a száznégy telepesre maradt, hogy megvédje magát.

A telepesek száma drámai ütemben csökkent, miközben a tengerészek Newport kapitány vezetésével megtették az Angliába vezető végtelen utat. Amíg odahaza a matrózok vélhetően összeszedték magukat, a Kutyák szigetének kocsmáiban és a Sir Walter Raleigh-házban kovácsolták terveiket, addig a telepesek az utánpótlást várták, és hiába próbáltak békés viszonyt kialakítani az indiánokkal – avagy a bennszülöttekkel, ahogyan Amerika őslakosait nevezték –, akiknek dohányért és élelemért cserébe rézdarabkákat és egyéb csecsebecséket kínáltak.

Mindeddig senki sem szolgáltatott megnyugtató magyarázatot arra, miért volt ennyire ellenséges a telepesek és a bennszülöttek viszonya, de nézetem szerint a válasz az emberi természetben keresendő, ami arra ösztönöz, hogy uralkodjunk mások felett, legyünk ingerlékenyek, önzők, mohók és csalárdak, verjünk össze ártatlan embereket és raboljuk el a teherautójukat. Azt sem tudja senki, miről kapta nevét a Kutyák szigete, ezért be kell érnünk a magától adódó magyarázattal: a név nyilván a tenger kutyáira utal, hisz tudnivaló, hogy sok Erzsébet-kori tengerész és kalóz tanyázott a kocsmákban, miközben arra várt, hogy felkerekedjen következő úti célja felé.

Nemsokára részletesebben is foglalkozom a kalózokkal, akiknek a jelenléte erősen befolyásolta a korai Amerika kialakulását, miután a probléma máig fennmaradt országútjainkon és vizeinken, jóllehet a kalózok járművei, felszerelése és fegyverzete bámulatos fejlődésen ment keresztül az évszázadok során. Ezért is fájdalmas, hogy a modern kori kalózok személyisége és ténykedése vajmi keveset változott – alapjában véve ugyanazok a könyörtelen gazfickók, akik azt vallják, hogy a halott ember nem beszél, ezzel magyarázzák a hajók és teherautók elrablását, majd az összes szemtanú lemészárlását. Amennyiben a virginiaiak azt hinnék, az ő történelmük érintetlen e gyalázatos jellemektől, hadd emlékeztessek mindenkit, hogy a Chesapeake-öbölben egykor hemzsegtek a kalózok, sőt a virginiai Tangier-sziget nyíltan kereskedett velük és menedéket nyújtott nekik – olyannyira, hogy a legenda szerint még Feketeszakáll is járt itt.

Miközben megosztom másokkal az igazságot, remélem, az olvasó levon bizonyos következtetéseket a maga életével kapcsolatban, és keményen fog igyekezni, hogy legalább ma egyvalaki igényeit és érzéseit a sajátja elé helyezze. Ahogyan a tárgyak is közelebb vannak, amikor a visszapillantóban érzékeljük őket, úgy a múlt is a sarkunkban jár az élet országútján, sőt az is lehet, hogy egy kocsiban utazik velünk. Azok vagyunk, akik voltunk, és minél többet változnak a dolgok, annál kevesebbet érnek, hacsak nem változunk velük mi magunk is.

Legyenek résen odakint!

Kettő

Mit sem tudott Törvénytudó Őrmesterről IV. Bedford Crimm kormányzó, amíg sajtótitkára, Major Trader délután egykor antik diófa íróasztalára nem helyezte a „Rövid bevezetés” egy nyomtatott példányát.

– Tudott erről, kormányzó úr? – érdeklődött Trader.

Crimm kormányzó felvette és hunyorogva végigmérte a nyomtatott lapokat.

– Pontosan mi is ez?

– Jó kérdés – felelt Trader illő komolysággal. – Tudtuk, hogy ez lesz, de nem volt módunk ellenőrizni vagy kiszámítani a hatását, a Törvénytudó Őrmester pedig nyilvánvalóan álnév. S úgy tűnik, nincs is mód e renitens interneten történő felkutatására.

– Nos – tűnődött el a kormányzó, amíg vaksin próbált kiragadni a szövegből egy-két szót. – Értsem úgy, hogy közülünk való? Ó! – tette hozzá a kellemes meglepetés hangján, amint Trade egy kis Wedgewood tányéron újabb csokis linzert tett elé. – Igazán köszönöm.

– Reggeli sütés, kizárólag a legfinomabb belga csokoládéból. Attól tartok, jómagam máris túl sokat faltam fel belőle…

– A felesége csakugyan ért a sütéshez. – A kormányzó két falatra behabzsolta a sütemény felét. – Lefogadom, hogy nem használ sütőkeveréket… vagy ezt már megbeszéltük? – Végzett a maradékkal is, képtelen lévén ellenállni bármiféle édességnek.

– Szinte a semmiből készíti őket.

– Ezt mindig is különös kifejezésnek találtam. – A kormányzó beletörölte ujjait a szalvétába. – Hogy készülhetne valami a semmiből?

– A hozzávalókból készül, természetesen, csak nincs…

– Tsz, tsz – A kormányzó mindig ezt a sziszegő hangot hallatta, ha nem akart választ kapni egy kérdésre, csupán kifejezni érdeklődését. –A lényegre! – tette hozzá türelmetlenül.

– Hogyne – bólintott Trader. – Törvénytudó Őrmester. Az állami rendvédelmi erőknél természetesen senki sem szolgál, akit így hívnak, és nincs senki, aki tudná, ki lehet. Az első tanulmány megjelenése előtt – lobogtatta meg a lapokat – számos reklám népszerűsítette a Törvénytudó Őrmester weboldalát, így tudtuk, mikor fog indulni. Akárki is a kérdéses személy, elég járatos ahhoz az interneten, hogy minden elképzelhető oldalon hirdetéseket helyezzen el.

Crimm kormányzó felemelte elefántcsont, tizenkilencedik századi nagyítóját, amely még Angliában készült. A lencsén át már ki tudott venni annyit az értekezés tartalmából, hogy felkeltse az érdeklődését és kiváltsa méltatlankodását.

– Nyilvánvaló, hogy ez az úgynevezett Törvénytudó Őrmester virginiai, vagy legalábbis ezt a látszatot kívánja kelteni – folytatta Trader, míg a kormányzó kínos lassúsággal olvasott. – Van egy fájlom arról, amit a különböző fórumokra írt és a körlevelekben szétküldött. Úgy tűnik, ismeri az állam összes hivatalos e-mail címét, ezért is gondolom, hogy beépített ember, egy köpönyegforgató, egy bajkeverő…

– Nekem mindenesetre tetszik, hogy szerinte Amerika Jamestownnal kezdődött, nem pedig Plymouthszal – jegyezte meg a kormányzó, akinek a családja a függetlenségi háború óta Virginiában élt. – Belefáradtam, hogy más államok követelik maguknak a dicsőséget, ami nekünk jár. Ugyanakkor nem értek egyet azzal, hogy a történelem nem megbízható. Ez sokaknak nem fog tetszeni, igaz? És mi ez itt a kalózokkal? – Megállította a nagyítót Feketeszakáll neve felett.

– Ez itt az igazi gond. Nyilván hallotta a ma reggeli híreket.

– Igen, igen – felelte szórakozottan a kormányzó. – Vannak újabb értesüléseink az ügyről?

– Az áldozatot, Moses Custert, durván összeverték, ezért nem sok mindenre emlékszik, csak valami angyalról hablatyol, akinek lerobbant a kocsija. Mióta az állami rendőrség kikérdezte, kitisztultak a gondolatai, és mintha emlékezne egy rasztafrizurás fiatal fehér férfira, aki trágár szavakat kiáltozott, amikor lenyitotta a Peterbilt hátsó ajtaját, és felfedezte a sokezernyi tököt, amit neki és a bandájának nyilván sietve és titokban kellett a James-folyóba öntenie. A fickón… ezen a Custeren… ugyanolyan furcsa vágásokat találtunk, mint a többi áldozaton.

– Azt hittem, mindent megteszünk, hogy eltereljük a figyelmet ezekről a kalózokról – jutott a kormányzó eszébe. – Hát nem utasítottam Hammer rendőrfőnököt, hogy az előzetes engedélyem nélkül semmilyen közleményt nem juttathat el a sajtóhoz?

– De igen, kormányzó úr. És mostanáig sikerült is elejét vennünk, hogy a részletek kiszivárogjanak a médiához.

– Arra számít, hogy Törvénytudó Őrmester tovább fecseg erről a mi kis kalózproblémánkról az interneten?

– Igen, uram – felelte Trade teljes bizonyossággal. – Nem kételkedem abban, hogy ez a weboldal megteszi a magáét. És akkor a gilisztákat már soha többé nem tudjuk visszagyömöszölni a konzervdobozba. Minden jel szerint belső munkáról van szó, és félő, hogy bennünket fognak hibáztatni, ha a dolgok kezdenek eldurvulni.

– Igaza lehet. Úgyis engem hibáztatnak mindenért. – A kormányzó hasa hirtelen megkordult, és a belei olyan elevenséggel rándultak össze, mint az imént emlegetett giliszták. Bárcsak ne emlegette volna őket Trader!

Grimm emésztése rég nem volt az igazi, gyakran a poklok kínját állta ki miatta. Előző este végig kellett szenvednie egy újabb ünnepi vacsorát, s miután ezen a legnagyobb pénzügyi támogatók vettek részt, a rezidencia szakácsa külön hangsúlyt helyezett a hagyományos virginiai ételekre és borokra. Ez szokás szerint smithfieldi sonkát és winchesteri sült almát jelentett, polgárháború előtti recept alapján készült kétszersülttel és házi érlelésű virginiai borral.

Crimm emésztése egyiket se tolerálta, legkevésbé az almát, ezért a délelőtt java részét azzal töltötte, hogy felkutassa a Capitol legkényelmesebb és legbiztonságosabb vécéjét, míg végül felmondta a napi programot, és visszavonult irodájába, amelynek vaskos falait és különmosdóját anélkül is használhatta, hogy a testőrök ott posztoltak volna az ajtaja előtt. S ha ez sem lett volna elég, Crimmre rátört a hasogató fejfájás is.

– Igazán nem értem, miért kell ilyen silány bort felszolgálni, nem hogy meg is inni – zsémbelt a kormányzó, miközben nagyítója lassan siklott a számítógépes nyomat felett.

– Elnézést, uram – Trader zavartan ráncolta a homlokát. – Milyen bort?

– Ó, persze, maga nem volt ott tegnap este – sóhajtott fel a kormányzó. – Francia bort kellett volna felszolgálnunk. Gondoljon csak bele, Thomas Jefferson mennyire szerette a francia bort és mindent, ami francia. Milyen nemes hagyományt szegnénk meg azzal, ha francia bort szolgálnánk fel?

– Ön is tudja, milyen kritikusak az emberek – emlékeztette Trader. – Másként tökéletesen egyetértek, kormányzó úr. A francia bor sokkal finomabb, és ön igazán rászolgált. Csak hát… valaki elfecsegné a dolgot, bizonyosan híre menne, s végül a reputációja szenvedné meg. Ezzel vissza is kanyarodtunk Törvénytudó Őrmesterhez. Ez a cikk csupán a kezdet. Féreg rágta be magát közénk, akit mindenképpen meg kell állítanunk, de legalábbis nyilatkoznunk kell valamit.

A kormányzó meglett volna a férges utalás nélkül, miközben lassan kibetűzte a szavakat, és alig figyelt sajtótitkárára, aki vég nélkül locsogott. Crimm nem is értette, miért alkalmazta Major Tradert, ha ő alkalmazta egyáltalán. Az biztos, hogy rég kihullt a piksziséből, ha valaha is benne volt. A kövér sajtótitkárt szemlátomást jobban érdekelték a nagy lakomák, nagy történetek és nagy szövegek, mint hogy igazat mondjon bármiről is. Crimm egyetlen előnyét fedezte fel megromlott látásának: már szinte egyáltalán nem látta a Traderhez hasonló alakokat, még akkor se, ha történetesen egy helyiségben tartózkodtak, és nem tudott elég hálás lenni ezért az apró kegyért. Egyre inkább viszolygott a lecsüngő tokák, rosszul szabott öltönyök és kopasz fejtetőkön átfésült zsíros hajszálak látványától.

– „Ahogy a tárgyak is közelebb vannak, amikor a visszapillantó tükörben érzékeljük őket – olvasott lassan a kormányzó, miközben hunyorogva nézett a nagyítóba –, úgy a múlt is a sarkunkban jár az élet országútján, sőt még az is lehet, hogy egy kocsiban utazik velünk…” – Tágra nyílt szemmel felnézett Traderre. – Hm, ezen azért érdemes elgondolkodni.

– Nem értem, mire utalhat, ha utal egyáltalán valamire. – Tradert láthatón irritálta, hogy a kormányzó megfontolásra érdemesnek tart bármit, amiről ő, a sajtótitkára lebeszélné.

– Ez olyan, mint egy rébusz – tűnődött el a kormányzó, miközben nagyítója úgy pásztázott a nyomtatott lap felett, mintha szellemidéző tábla lenne. – Emlékszik Rébuszra a Batmanből? A rejtvényeiben mindig benne volt, hol, mikor és hogyan fog legközelebb lecsapni, de Batmannek és Robinnak előbb persze meg kellett fejtenie őket. Ez a Törvénytudó Őrmester is utalhat rá, hogy legközelebb mit csinál, vagy hogy nekem mit kellene tennem. Ez a kifejezés: „az élet országútján…”

– Ha már szóba került… – ragadta meg Trader az alkalmat, hogy továbblépjen a következő kérdésre, amely felett nagyobb befolyást gyakorolhat. – A gyorshajtás továbbra is komoly probléma, kormányzó úr, és arra gondoltam, ha ezt tudatosítanánk a szavazókban, talán elterelhetnénk a nem kívánatos figyelmet a kalózokról.

– Gyorshajtás az élet országútján. Talán erre akar kilyukadni. Talán ez a rébusz. – A kormányzót egészen lenyűgözte saját következtetése. – Arról viszont nem tudtam, hogy a gyorshajtás ennyire súlyos gond…

Nem volt az, de Trader mindenképpen el akarta terelni a kormányzó figyelmét a rébuszokról. Crimm hírhedt volt arról, hogy bárgyú és oda nem illő megjegyzéseket tett éppen aktuális megfigyelése, érdeklődése vagy kedve szerint, az pedig senkinek sem használt, ha a döntéseit Rébusz rejtvényei befolyásolták.

– Az állampolgárok arról panaszkodnak, hogy még a külső sávban is át kell lépniük a sebességhatárt, mert az agresszív vezetők letolják őket az útról, és rájuk villognak – folytatta Trader az imént felvetett témát. – És nem helyezhetünk el minden mérföldön egy rendőrt, aki beméri őket. Nem is beszélve arról, mennyi balesetet okoznak ezek a faszfejek, akik óránként kilencven mérfölddel akarnak száguldozni, és nem törődnek vele, ki elé vágnak be.

– Az emberek nem félnek eléggé, az a baj. – A kormányzó csak alig-alig figyelt oda, miközben megpróbálta értelmezni, amit Törvénytudó Őrmester írt a DNS-ről. – Tudja, abban is igaza van, hogy az emberek helyett inkább a tudományban kellene bíznunk. Talán kitalálhatnánk, hogyan győzzük meg az embereket arról, hogy van egy fejlett technológiánk, amivel akkor is képesek vagyunk elkapni a gyorshajtókat, ha éppen nincs rendőr a láthatáron.

A kormányzó egyszeriben vallásos meggyőződéssel kezdett hinni abban, hogy ez Törvénytudó Őrmester rébuszának megfejtése. Épp itt az ideje megnevelni az embereket! A nyomozók és államügyészek napi rendszerességgel fenyegetik DNS-sel a gyanúsítottakat, még akkor is, ha a DNS-minta nem áll rendelkezésre vagy az elemzés nem hoz eredményt. Miért ne riogathatna a kormányzó is? Torkig van már a kedveskedéssel. Eddig mire ment vele?

– Itt vannak ezek az új helikopterek – nézett fel sajtótitkárára. –Hozzuk rá az emberekre a frászt!

– Hogyan? A helikopterek találják meg és kapcsolják le a gyorshajtókat?

– Azt talán nem, de miért ne használhatnánk őket légi ellenőrzésre? Hitessük el, hogy van egy szuperszámítógépünk, amelyik képes bemérni a gyorshajtókat, azután értesítik a lentieket, hogy kapcsolják le őket. – A kormányzó belei újra összerándultak, mintha sietségre ösztökélnék. – Nem kell más, csak kitenni a figyelmeztető táblákat az utakra, hadd higgyék az emberek, hogy letartóztathatják őket, még ha tízmérföldes körzetben nincs is helikopter vagy rendőr.

– Már értem. Blöfföljünk.

– Na végre. Jobb lesz, ha azonnal neki is lát a munkának. – A kormányzónak haladéktalanul véget kellett vetnie a tárgyalásnak. – Dolgozza ki a részletes tervet, és majd kiadunk egy sajtóközleményt.

– A légi járművek bevetése a gyorshajtók elleni harcban nem túl jó ötlet – figyelmeztetett Trader. – Rontani fog a megítélésünkön, robbanásveszélyes helyzetet idézhet elő…

Crimm kormányzó belei máris robbanásveszéllyel fenyegettek, ezért kilőtt bőrszékéből, miközben kizavarta az irodából Tradert. Pillanatokkal később, amikor már bezárt ajtó mögött és sebesen pörgő ventilátor alatt ült, Crimm eltöprengett, ki lehet ez a Törvénytudó Őrmester, s vajon lenne-e módja, hogy befolyásolja, mit jelentet meg az interneten. Mekkora segítség lenne egy ilyen értelmes, filozofikus személyiség, aki széles körben elhintené a kormányzó elgondolásait és eszméit. Crimm a vécépapír mellett a falhoz erősített telefonért nyúlt.

– Ki az? – szólt bele a kagylóba, miután a vonal túlsó végén felvették.

– Macovich őrmester – jött a bizonytalan válasz a kormányzói rezidencia alagsorából, az őrség ügyeletesétől.

Thorlo Macovich tüstént felismerte a kormányzó hangját, miközben reménykedett, hogy az nem ismeri fel az övét. Vagy ha igazán szerencsés, már el is felejtette azt a kisebb incidenst, ami a minap este történt a ház biliárdszalonjában. Még az is lehet, hogy a kormányzó nem látott semmit, hisz manapság az orráig se lát, de a legkisebb Crimm lány annál inkább emlékezni fog rá. Macovich még sosem látta, hogy valaki ennyire felhúzta volna magát egy elvesztett parti miatt – szabályosan köpködött felé, és megparancsolta Macovichnak, hogy maradjon az alagsorban, és soha többé ne merészkedjen az emeletre, amivel súlyosan veszélyeztette testőri feladatainak ellátását.

– Törvénytudó őrmester… – kezdte Crimm, mielőtt a belei újabb görcsbe rándultak.

– Minden rendben, uram? – kérdezte Macovich meglepetten és riadtan. – Hé, mi ez a dübörgő hang?

– Van fogalma arról, ki lehet ez a Törvénytudó? – A kormányzó úgy préselte ki magából a szavakat.

– Nincs, uram, de az biztos, hogy mindenki róla beszél. Mi ez?

Olyan hangot hallok, mintha valaki lepedőket tépkedne. Biztosan minden rendben, uram? Most meg olyan, mintha ágyúk dörögnének. Biztonságban van? Azonnal jövök…

– Ne! Ne jöjjön ide! – nyögött fel a kormányzó, miközben a gázok nekifeszültek a szerveinek és újabb kitöréssel fenyegettek. – Inkább tudja meg, ki ez a Törvénytudó Őrmester… Mostantól ez a feladata, megértette? És szóljon le a konyhára, hogy ma valami könnyűt kérek vacsorára. Az isten szerelmére, ne legyen se alma, se sonka! Talán inkább valami halféle…

– Természetesen virginiai, uram. – Macovich megkönnyebbült. A kormányzó nyilvánvalóan nem emlékezett rá.

– Csak ne kaviár…

– Ahogy kívánja, uram. Lerepülhetek a szolgálati helikopterrel a Tangier-szigetre, hogy hozzak egy kis tarisznyarákot, ha az megfelel, uram – tette hozzá vonakodva Macovich, aki utált a Tangier-szigetre járni. – Vagy lehet pisztráng is…

– Ez az! – élénkült fel a kormányzó a hirtelen ötlettől, és mert sikerült megszabadulnia a gázoktól, amelyek egy forró levegős léggömb leeresztésére emlékeztették Macovichot. – A Tangier-szigettel kezdjük! Oda telepítjük az első sebességmérőket. Tudja, hogy az a sziget egykor Feketeszakállt is vendégül látta? Csak úgy hemzsegnek ott a kalózok, de mi megfékezzük őket.

– A Tangieren nincs sebességkorlátozás – mutatott rá Macovich, aki nem igazán értette, mit akar a kormányzó a sebességméréssel. –A legtöbben villamos kisautókkal közlekednek, vagy kis hajókkal. Rég nem tartanak lépést Virginia többi részével. Megkérdezhetem, milyen sebességmérőkről beszél?

– Még nem adtunk neki nevet. – Crimm kormányzó letörölte a verítéket az arcáról, miközben a belei továbbra is saját akaratuk szerint harsogtak. – Felejtse el a tarisznyarákot! Ráér összeszedni, miután holnap reggel felfestette a burkolati jeleket. Ez legyen az első dolga, fiam. Vegye fel a kapcsolatot Traderrel, ő majd tájékoztatja. Újra biztonságossá tesszük az állam országútjait, ahogyan Törvénytudó Őrmester üzente abban a rébuszban.

Macovich nem emlékezett rá, hogy Törvénytudó Őrmester weboldalán olvasott volna egyetlen rébuszt vagy bármit, ami indokolta volna, hogy a kormányzó traffipaxokat helyeztessen ki a Chesapeake-öböl e távoli szigetén, ahol hétszázan se laktak, viszont semmiképp sem akarta, hogy belerángassák olyasmibe, aminek köze lehet a Tangier-szigethez, ahol egyetlen afroamerikai sem élt. Valahányszor parancsba kapta, hogy repüljön oda tarisznyarákért, az a benyomása támadt, hogy ő az egyetlen fekete, akit a szigetlakók valaha láttak – leszámítva a tévét és a postahajók által hozott színes katalógusokat.

Macovich elhagyta a rezidenciát, és rágyújtott egy Salem lightra, amint körüljárta a Capitol teret, és nem különösebben vágyott szót váltani a sajtótitkárral, sem erről, sem másról. Abban a nyavalyás Major Traderben nem lehet megbízni, ezt a kormányzón kívül mindenki tudja. Macovich azon tűnődött a füstbe burkolózva, ha az állami rendőrség nekiáll piszkálódni a Tangieren, abból nem sülhet ki semmi jó.

– Hadd kérdezzek valamit! – kezdte Macovich, amint Trader irodájába lépett. – Járt valaha a Tangier-szigeten vagy találkozott egyetlen helybélivel is?

– Nem az a hely, amire kíváncsi lennék. – Trader a számítógépe felett görnyedt, és a chilis hot dogon rágódott, amit egyik asszisztense hozott neki ebédre. – Hányszor kell még elmondanom maguknak, hogy az épületen belül és sötétedés után vegyék le a napszemüveget? Keményen dolgozom azért, hogy megváltoztassam a rendőrökről kialakult képet, hogy a közvélemény ne agyatlan bunkóknak lássa magukat. – Miközben nagyot harapott a hot dogba, mustár freccsent foltos, divatjamúlt nyakkendőjére. – Attól, hogy civil ruhás és helikopteren röpköd, még nem szarhat a protokollra és vethet rossz fényt másokra…

– Ettől most tényleg nem fogunk jobb színben feltűnni. – Macovich fent hagyta a szemüvegét. – Berontunk arra a szigetre a böhöm nagy helikoptereinkkel, és elkezdünk büntetőcédulákat osztogatni. A helyiek nem fogják szó nélkül tűrni.

– Szerintem ez nagy hiba lenne – Trader megtörölte húsos ajkát a zsíros szalvétával, miközben kattogtak a fogaskerekek az agyában. A kormányzó elmulasztotta értesíteni arról, hogy az első sebességmérőket a Tangier-szigetre szánja, de ezt nem akarta Macovich orrára kötni. – Mert akkor be kellene kasztliznunk őket – tette hozzá, mint aki már át is gondolta a szigetlakók elégedetlenségének lehetséges következményeit.

– Ez aztán az ütős szöveg, sajtótitkár úr – mosolyodott el gúnyosan Macovich. – Kasztlizzunk csak be egy egész szigetre való halászt, nőt és gyereket. Az öregekről már nem is beszélve. Az országutakon kalózok garázdálkodnak, a szart is kiverik a szerencsétlen teherautó-sofőrökből, és drogot csempésznek Kanadába, de mi teszünk róla, hogy egyetlen tangieri se száguldozhasson a golfautóján.

Trader megnyalta, majd bő szárú nadrágjába törölte az ujjait.

– Én a maga helyében nem kísérteném a szerencsémet – jegyezte meg. – Főleg azután, hogy a minap csalt a biliárdasztalnál. Nagyon csúnya dolog.

– Nem csaltam! – harsogta Macovich olyan hangerővel, hogy az állami alkalmazottak sorra kidugták a fejüket az irodájukból.

– A család mindenesetre így gondolja, és nagy szerencséje, hogy a kormányzónak ennél fontosabb dolgok járnak a fejében. – Trader dölyfösen kihúzta magát. – Nem szívesen emlékeztetem rá, de manapság nem túl népszerű a rezidencián. Nem maga lenne az első, aki hirtelen újra a járőrautóban találja magát, hogy éjjel-nappal azon furikázzon.

– Hammer rendőrfőnök biztosan nem teszi ezt velem, mert akkor ki röpködne a maguk vaksi kormányzójával? Ki hurcolná mindenhová a szent családot?

– Lejjebb venne a hangerőből? – emelte fel a magáét Trader. Macovich közelebb lépett a kolóniái íróasztalhoz, hogy napszemüvegén át Traderre meredjen.

– Amennyiben elfelejtette volna – vicsorogta –, már csak két pilótájuk maradt, a többit elhasználta Crimm őnagysága. – Macovich indulni készült, de hirtelen visszafordult. – És tudja, mi van még, Trader? Az élet többé nem egyetlen nagy ültetvény, erre egy nap maga is rá fog jönni, amikor majd azt írják az ajtajára, hogy Elfújta a szél!

Unique First nem látta az Elfújta a szelet, és a regényt sem olvasta, mégis értette volna a kifejezést. Mindig is nyom nélkül el tudott tűnni, és már gyermekként rájött, hogy ha átrendezi a molekuláit, miközben betör mondjuk a szomszéd házba, képes láthatatlanná válni. Most követte Shockshoe Slip kockaköves utcáit, és besurrant a Tobacco Companybe – a felkapott bárba, amelyet a folyóparton, egy régi dohányraktár épületéből alakítottak ki. Itt leült a zongora közelében, rendelt egy sört, és cigarettára gyújtott, miközben újraélte az elmúlt éjszakát.

Ha őszinte akart lenni, egyre inkább unta, hogy a kalózok csalija legyen. Az országúti kutyák, akikkel néhány hónapja összejött, szűk látókörnek és az idő nagy részében be vannak tépve. Különösen a vezérük nyuvasztja az agyát a sok piával meg fűvel, amitől annyira kikészül, hogy már nem is próbál szexelni vele. Lepöckölte a hamut, és intett a pincérnőnek, hogy hozzon egy másik sört, amikor megérezte magán egy nő tekintetét, aki egyedül ült a bárpultnál.

– Új vagy a városban? – kérdezte a nő, miközben Unique szexuális radarja egyértelműen azonosította markáns energiáját és tüzelő tekintetét.

– Új is, meg régi is – felelt Unique kitérően, bűbájos mosollyal.

– Ó! – A nő felkelt, és elismeréssel biccentett a fiatal szépségnek, aki ilyen egyedülállóan fejezte ki magát. – Csatlakozhatok? – Máris letette a sörét Unique asztalára, majd odahúzott egy széket. – A nevem TT, ami igazán vicces most, hogy másról se hallani, csak erről a Törvénytudó Őrmesterről. Nem fogod elhinni, de az ismerőseim és még a tök idegenek is azt hiszik, hogy ez az írói álnevem, mert annak idején írogattam a gimis lapba. Szerintük én vagyok a Törvénytudó, csak eltitkolom előlük!

Unique állta TT tekintetét, miközben belekortyolt a sörébe.

– Nos, nem én vagyok – folytatta TT. – Pedig átkozottul jó lenne. Végre történik valami ebben a városban. Ki ez a Törvénytudó Őrmester? Mi az igazság a Törvénytudó ügyében? Mint egy új Robin Hood vagy kicsoda. Neked nincs valami tipped? Hé, milyen szép a hajad! Lefogadom, hogy egész nap fésülöd…

– Nem tudom – felelte Unique, miközben TT idegesen babrált a sörével, mint egy szerelmes tacskó. – Lerobbant a kocsim. Megkérhetlek rá, hogy vigyél haza?

– Naná! – harsant fel TT. – Hé, semmi gond. Ember, milyen kis cérnavékony hangod van! Sajnálom, hogy itt ragadtál. Nincs is szarabb, mint amikor az ember autója bedöglik.

TT tovább fecsegett, miközben lecsapott egy tízdollárost a bárpultra, és magára rángatta bőrkabátját. Általában nem volt ilyen sikeres, amikor megpróbált felszedni valakit, pedig már igazán ráfért egy kis szerencse. Állami hivatalban dolgozott, ahol kosztümöt meg mindenféle női rongyokat kellett viselnie, és ahol senki sem tudta róla az igazat. Csak éjszakánként és hétvégén nyílt rá alkalma, hogy rendesen felöltözzön, és bárokban lógva próbálja oldani a magányát. Ez a költséges mulatság csak nagy ritkán hozott eredményt, ezért is remegett a keze az izgalomtól, ahogy beengedte Unique-ot viharvert Hondájába.

– Merre? – kérdezte, miután kifordultak a Cary Streetre.

– Menjünk le a rakpartra, tudod, a csatornánál. Szeretem nézni a folyót. Sétáljunk egyet a Belle-szigeten. – Unique ijedt tinihangon beszélt, miközben a küldetés lüktetve életre kelt benne, és a fojtottan izzó ősi indulat kezdte felemészteni elméjét.

Néhány perccel később kiszálltak a Hondából, hogy megálljanak a vízparton, ahol a hideg szeptemberi szélben Unique haja úgy kavargott, akár a fekete tűz. Közel s távol nem járt senki, és Unique még révületében is arra gondolt, milyen hihetetlenül ostoba ez a TT, hogy csak így elkószál egy vadidegennel – s egyáltalán, feltételezi róla, hogy érdekelné az ajánlata. Milyen hihetetlenül ostobák mind! Unique megfogta TT kezét, így sétáltak át a Belle-szigetre vezető gyaloghídon arra a helyre, ahol a polgárháború idején unionista katonákat börtönöztek be. A fákkal sűrűn benőtt szigetet gyalogösvények és kerékpárutak szabdalták. A lány egy fa mögé vonta TT-t, ahol megcsókolta és lágyan sikló ujjaival felizgatta.

– Azt akarom, hogy páratlan élményben legyen részed – suttogta, miközben TT szájába fúrta a nyelvét, és zsebéből lassan előhúzta rugós kését.

Három

Major Trader elég régóta szolgálta a Crimm-adminisztrációt ahhoz, hogy levonjon bizonyos következtetéseket. Először is, a kormányzónak valóban sok minden jár a fejében, ezáltal könnyen meg lehet győzni egy olyan elgondolás előnyeiről, amely alapjaiban különbözik az ő eredeti ötletétől. Másodszor, ha nem lenne elég a zavarodottsága és a vaksága, emellett feledékeny is, főként ha a belei csinálják a műsort. Harmadszor, Trader érdekeit az szolgálja leginkább, ha lenyúlja a jó ötleteket, és másokat hibáztat a rosszakért.

Amint az irodájában ült, és az ablakon át nézte, ahogy a távolodó Macovich cigarettafüstje zsugorodik, Trader átgondolta a kormányzó helyzetét, és emlékeztette magát, hogy Crimmet rengeteg kritika éri a közlekedési helyzet miatt. Az utak elképesztően túlterheltek, az autósok pedig egyre ingerlékenyebbek Virginia északi felében. Kátyús az aszfalt, omladoznak a hidak. A vonatok sohasem érkeznek meg időben, ha egyáltalán megérkeznek, amellett túlzsúfoltak is, repülni pedig már senki se szeret. Mindezért és még sok egyébért a kormányzót hibáztatják.

Bár nem írta fel jó pontként Macovich neve mellé, hogy figyelmeztette őt Tangier lakóival kapcsolatban, Trader nem kételkedett abban, hogy a kormányzó sebességméréssel kapcsolatos ötlete heves ellenállásba fog ütközni, ezért nem ártott másra hárítania a felelősséget. Lefirkantott néhány jegyzetet a tömbjébe, miközben eltűnődött, milyen nevet adjon a kezdeményezésnek. A „légi ellenőrzésű sebességkorlátozás” épp elég ütősnek tűnt, nemcsak a maga teljességében, de betűszóként is. Igen, gondolta, éppen megfelelő. LES – ez is hangsúlyozza a kormányzó elgondolását, hogy a gyorshajtók egy pillanatig sem érezhetik biztonságban magukat, írhat Törvénytudó Őrmester bármit a kalózokról, a közvélemény nem figyel rá, amíg az állampolgárok valósággal tajtékozni fognak a sebességmérés miatt. Trader tett egy próbát a kormányzó magánvonalával.

– Igen? – Crimm hangja gyengének és színtelennek hangzott.

– Azt hiszem, kitaláltam valamit. Mit szólna a LES-hez? –Trader megkocogtatta tollával az írótömböt. – Pontosan azt az üzenetet közvetíti, amit szeretnénk. Képzelje el a LES táblákat mindenhol az állam területén…

Crimm egész alsó fele sajgott. Reszketett, hideg verítékben úszott, és ahogy próbált visszaemlékezni, miről beszélgetett Traderrel a rettenetes bélvihar előtt, csak annyi ugrott be, hogy köze volt a Törvénytudó rébuszához.

– Úgy érti, lessük ki az igazi személyiségét? – A kormányzó lerogyott párnázott bőrszékébe, kézbe vette nagyítóját, és az asztalán egy új paksamétára való emlékeztetőt fedezett fel. – Ez meg honnan jött?

– Honnan jött? Úgy érti, a LES ötlete? – Trader kezdett összezavarodni, ami gyakran előfordult vele, valahányszor a kormányzóval beszélt.

– Már értem. – Crimm ezt persze csak szófordulatnak szánta. – Arra akar kilyukadni, hogy valahogyan lessük ki, ki rejtőzik Törvénytudó Őrmester álcája mögött. Ami azt illeti, nem vagyok valami jól, és most nincs kedvem ehhez.

– A sebességmérőkről beszélek. – Trader gyűlölte, amikor a kormányzó belé akarta fojtani a szót. – Találnunk kell a programnak egy alkalmas nevet, és úgy gondolom, hogy a LES tökéletesen megfelel a célnak…

– Badarság! – A kormányzónak hirtelen eszébe ötlött a korábbi társalgás témája. – Ha LES-nek hívunk valamit, a Tangier-szigeten mindenki tudni fogja, hogy az egész csak üres fenyegetés. Keressen rendes nevet, ami hivatalos és nem jelent semmit, hogy a szigetlakók is komolyan vegyék.

– Mint már említettem, a szigetlakók sehogy se fogják megkönnyíteni a dolgunkat. – Trader élt a lehetőséggel, hogy figyelmeztesse a kormányzót. – Ne feledje, hogy én idejében szóltam! Ne engem hibáztasson, ha rosszul sül el a dolog!

– Ha rosszul sül el, biztos lehet benne, hogy magát fogom hibáztatni.

– Ahogy gondolja, de azért ne engedje, hogy a borúlátásom a terve útjába álljon. – Trader rég tökélyre fejlesztette a kétértelműség művészetét. – Szerintem haladéktalanul oda kellene küldenünk egy helikoptert, hogy próbára tegyük a programot. Ön nem így gondolja?

– Amúgy is odamegy valaki tarisznyarákért. Akkor már miért ne?

– Én is így gondoltam – értett egyet Trader.

Trader letette a kagylót, majd egy órán át bőszen jegyzetelt, a létező összes kombinációban kipróbálta a jelentés nélküli szavakat, amelyek csak eszébe jutottak vagy a szótár mélyéről előkerültek. A végére előállt a VASCAR-ral, ami többé-kevésbé megfelelt a „vizuális átlagoló sebességmérő computernek”, és arra utalt, hogy ha egy vezető szemmel láthatóan gyorsan hajtott, akkor egy objektív és automatikusan működő eszköz – számítógép – dönt az illető bűnösségéről, miután A és B pont között átlagolja a sebességét. A-t és B-t az útburkolatra festett fehér sávok jelezték, amelyeket a levegőből is könnyen azonosítani lehet. Trader nem kételkedett abban, hogy a rövidítés kellően értelmetlen és hivatalos a célra: a gyorshajtók megfélemlítésére. S ami ennél is fontosabb, a közbotrány nem a kormányzó vagy a hivatala, hanem az állami rendőrség ellen fog irányulni.

Igazán briliáns, gondolta elégedetten, miközben szokott álnevét használva bejelentkezett az internetre. Egy ötlet kavargott a fejében, és oly sok volt még a tennivaló. Megnyitotta Törvénytudó Őrmester weboldalát, mialatt pulzusa lázasan felgyorsult. Semmi sem izgatta fel jobban, mint tulajdon ravaszsága és manipulatív képessége. Gondoskodni akart róla, hogy a VASCAR híre beszáguldja a virtuális teret, és a világ minden táján értésére adja az embereknek: Virginia nem tolerálja a gyorshajtást, ahogy nem is tolerálta soha, és hogy az állam elvakult buzgalmában helikopterekkel száll meg egy kis szigetet, amelynek lakói közül csak néhánynak van autója. Trader előre látta, ahogy a felbőszült állampolgárok panaszáradata Judy Hammer rendőrfőnökre zúdul, elterelve a közlekedési problémákkal és kalózokkal kapcsolatos figyelmet a kormányzóról, no és persze róla magáról.

Hammer új itt, nem virginiai, s mint ilyen, könnyű célpont. Trader különben sem kedvelte. Régebben a rendőrfőnökök mindig a patinás virginiai családok keménykötésű fiai közül kerültek ki, akik átlátták a hierarchiát, és illő tisztelettel viszonyultak a sajtótitkárhoz, aki teljhatalmat gyakorolt afelett, mit gondoljon a kormányzó és mit higgyen a közvélemény. Hammer innét nézve csak szégyenfolt. Nyers, kiállhatatlan nőszemély, aki gyakran jár nadrágban – és egyenesen keresztülnézett rajta aznap, amikor a meghallgatását tartották, és nem nevetett, még csak oda se figyelt, amikor bedobta neki színes helyi anekdotáit és adomáit.

Trader ujjai egy pillanatra megállapodtak a billentyűzet felett, aztán nekiláttak az új e-mail megírásának:

Kedves Törvénytudó Őrmester!

Nagy érdeklődéssel olvastam a „Rövid bevezetés”-t, és remélem, érdekelni fogja egy olyan idős hölgy panasza, aki sosem ment férjhez, egyedül lakik, és lassan már fél autóba ülni az utakon járó sok őrült meg kalóz miatt!

Mégsem gondolom, hogy a válasz a sebességmérés és a helikopterek bevetése lenne, hogy tisztességes amerikaiak után kémkedjenek! A VASCAR újabb polgárháborúba sodorja az országot, ezért remélem, foglalkozni fog vele a következő cikkében.

Tisztelettel:

őszinte híve

A válaszra csak alig néhány percet kellett várnia:

Kedves őszinte hívem!

Megtisztel az érdeklődése. Sajnálom, amiért magányos, és fél autóba ülni egyedül. Elszomorít a helyzete, és kérem, írjon bátran, ahányszor csak jólesik. Amúgy mi az a VASCAR?

Törvénytudó Őrmester

Major Trader jót mosolygott az „őszinte híve” kitételen, mielőtt megírta a válaszát:

Kedves Törvénytudó Őrmester!

Annyira örülök, hogy foglalkozik egy magányos idős hölgy gondjaival. Hammer rendőrfőnök asszony jól tudja, mi az a VASCAR. Az egész az ő ötlete. Meglep, hogy még nem hallott a sebességmérő helikopterekről, amelyeket a Tangier-szigetre akar telepíteni, pedig szerintem a „Rövid bevezetés”-ből vette az egészet. Minden elismerésem, amiért képes volt rávenni arra, hogy példát statuáljon azokkal, akik valaha egy követ fújtak a kalózokkal, manapság pedig a turistákon élősködnek.

Tisztelettel:

őszinte híve

Trader kuncogva fogalmazta meg a Hammernek szánt emlékeztetőt is. Kellően rövidre és zavarosra sikerült, kíséretében a sajtóközleménnyel, amelyet a kormányzó utasítására haladéktalanul nyilvánosságra kellett hozni.

– Ez meg mi az ördög? – kérdezte Hammer, amikor titkárnője, Windy Brees átadta neki a kormányzói hivatalból érkezett faxot, amely a VASCAR-nak nevezett új sebességmérő rendszerről tájékoztatta.

– Nekem is új – vont vállat Windy. – Micsoda ostoba név! Mármint hogy nem jelent semmit, legfeljebb csak a Nascarra emlékeztet, de kétlem, hogy a kormányzónak ez lett volna a szándéka. Egy újabb példa arra, amikor előbb tüzel, aztán kérdez.

Hammer többször is elolvasta az emlékeztetőt és a sajtóközleményt, egyre indulatosabban, amiért a kormányzó minden rendőri egyeztetés nélkül léptetett életbe egy közúti biztonsági programot.

– A nyavalyába – mormolta. – Ennél nagyobb hülyeséget életemben nem hallottam. Helikoptereket fogunk használni arra, hogy kiszúrjuk a gyorshajtókat? És az első célpont a Tangier-sziget, de az egészet titokban tartják, míg fel nem festették a fehér csíkokat arra a néhány útra? Azonnal hívja fel a kormányzói hivatalt – rendelkezett Hammer. – Bent kell lennie. Bárki veszi fel, mondja azt, hogy sürgős.

Windy visszatért a helyére, és feltárcsázta a kormányzói hivatalt, pedig tudta, hogy semmi értelme. A kormányzó sosem felelt Hammer hívásaira, és amióta megválasztották, egyszer sem találkozott vele. Windy megtanult választékos kifogásokkal előállni, amiért képtelen elérni a kormányzót.

– Egy dolog biztos – jegyezte meg gyakran a többi titkárnőnek és hivatalnoknak, amíg odakint fújták a füstöt –, én aztán nem leszek zabszem senki seggében. – Ezzel voltaképpen azt akarta mondani, hogy megelőző intézkedésként hazudik a főnökének, ne az ő hátsója bánja, amiért a kormányzónak nincs kedve a rendőrfőnökével bíbelődni.

Munkatársai és kollégái rég felhagytak a kísérletezéssel, hogy helyre tegyék Windy elfuserált hasonlatait, így mostanra bárhogy keverte a közhelyeket, a legtöbben megértették, sőt maguk is elbizonytalanodtak azok eredeti jelentésében, ezért inkább az elfuserált változatot használták, amivel teljesen megőrjítették Hammert.

– Asszonyom! – Windy topogott az ajtóban. – Sajnálom, de a kormányzó úr jelenleg nem elérhető. Úgy tűnik, épp átmenetben van.

Hammer felnézett az előtte tornyosuló jelentésekből és emlékeztetőkből.

– Mit ért azon, hogy átmenetben van?

– Utazik valahová. Talán sétál egyet a parkban. Nem tudom.

– Úton van?

– Vagy olyasmi, azt hiszem. – Windy kezdett összezavarodni. –A lényeg, hogy most senki se tudja elérni. Nem csak maga, más se.

– Tudom, hogy rólam van szó! – Hammer lenézett a VASCAR-emlékeztetőre, azon tűnődve, hogyan kezelje a kormányzó legutóbbi s talán minden korábbinál károsabb melléfogását. – Tudom, hogy velem nem akar beszélni, hiába próbálja megkönnyíteni számomra.

– Azért ez nem szép tőle. – Windy csípőre tette a kezét. – Remélem, nem rám haragszik, amiért így bánik magával. Nem igazság a hírvivőre lőni.

„A hírvivőt kivégezni – gondolta ingerülten Hammer. – A zongoristára lőnek, a küldöncöt kivégzik. Istenem, már én is klisékben gondolkodom! Pedig mennyire utálom őket!”

– A múlt hónapban randiztam egy fickóval, aki azt mondta, a kormányzó csak azért nevezte ki magát, mert annyi rossz sajtót kapott a közlekedési gondok miatt, és kellett valaki, akire rávarrhatja a bűnbakot – folytatta Windy. – Szerintem ezt ne vegye magára vagy a szívére.

Hammer alig tudta elhinni, hogy ilyen bugyuta titkárnőt örökölt. Bárcsak ne lenne olyan átkozottul bonyolult kirúgni egy állami alkalmazottat! Nem csoda, ha a legutóbbi rendőrfőnök korai nyugdíjba vonult a szívbajára és a Parkinson-kórjára hivatkozva – de mégis mi járt az eszében, amikor felvette Windy Breest? Miért nem akadt fent már a nevén? Az első alkalommal látnia kellett, ahogy kinyitotta a száját, mennyire ostoba és haszontalan – pöffeszkedő kis liba, aki vastagon festi magát, ide-oda ingatja a fejét, megpróbál engedelmesnek és kedvesnek tűnni, miközben basáskodó férfiakkal tartatja ki magát.

Elmúlt este hat, Hammer összecsomagolta a táskáját, és hazafelé indult. Ahogy áthajtott a belvároson, egyre csak erősödött benne az érzés, hogy a VASCAR fogja tönkretenni a karrierjét, és nincs semmi, amit tehetne ellene. Merő véletlen, hogy ugyanazon a napon, amikor Andy elindítja a weboldalát, hogy javítson az állami rendőrség megítélésen, a kormányzó is elindítja a maga programját, hogy rontson rajta? Puszta egybeesés, hogy Andy rábök a Tangier-szigetre, az egykori kalózfészekre, mire a kormányzó példát statuál a szigetlakókkal? Arról nem is beszélve, mekkora a hiány helikopterpilótákból. Az egységnél maradt néhány rendőrnek erőszakos bűnözőkre meg marihuánaültetvényekre kellene vadásznia, nem pedig gyorshajtókra, akár egy kis szigeten, akár máshol.

Hammer komoran gondolt Andyre, miközben sikerült a tetőző üldözési mánia állapotába lovallnia magát. Nem szabadott volna engednie, hogy az internetes esszéi cenzúra nélkül jelenjenek meg, de hát ez is része volt az egyezségnek.

– Nem csinálom, ha bárki átírhatja – közölte vele a férfi már tavaly. – A névtelenség egyik kézzelfogható oka, hogy senki se tudja, mit fog írni Törvénytudó Őrmester, máskülönben oda az igazság. Ha megjelenés előtt olvashatná az írásaimat, rendőrfőnök asszony, pontosan tudom, hogyan reagálna rájuk: aggódni kezdene a kritikus megjegyzések és a politikai felhangok miatt. Sajnos minden bürokrata ezekre figyel elsősorban. Ezzel nem arra célzok, hogy maga is bürokrata…

– Pontosan erre céloz – fortyant fel akkor Hammer sértődötten.

„S talán igaza is volt” – gondolta most utálkozva, miközben követte az East Broad Streetet a Church Hill újjáépített kerülete felé. Talán csakugyan bürokratává vált, aki túlságosan sokat törődik azzal, mit gondolnak és mondanak róla. Mi történt a határozott, mégis diplomatikus rendőrfőnökkel, aki játszva kezelte a panaszokat és követeléseket?

Felhívta Andyt a mobilján.

– Potenciális vészhelyzetbe kerültünk – vágott a közepébe. – A kormányzó sebességmérőket akar telepíteni a Tangier-szigetre, akkor pedig tényleg elszabadul a pokol.

– Hallottam róla…

– Kitől? – döbbent meg Hammer.

– Bárcsak azt mondhatnám, hogy öntől – felelte Andy ingerülten, miközben számítógépe előtt ült, és átfutotta a több száz e-mailt, amit Törvénytudó Őrmester aznap kapott. – Sejtelmem sem volt róla, amíg egy őszinte hívem fel nem hívta rá a figyelmemet. Lehet, hogy szükségem lesz egy asszisztensre. Nem győzöm egyedül ezt a sok e-mailt. – Amíg ezt elmondta, a számítógépe négyszer is csipogott, jelezve az újonnan érkező leveleket.

– A VASCAR nem az én ötletem, az isten szerelmére! – fakadt ki Hammer. – Most is az erőszakos támadásokról és rablásokról kellene beszélnünk, nem a gyorshajtókról! Andy, ebben tényleg szükségem van a segítségére. Ki kell találnunk, mit tegyünk.

– Csak egy dolgot tehetünk – felelte Andy gépelés közben. – Magam megyek a Tangier-szigetre, és felfestek néhány burkolatjelet, hogy lássam a reakciót. Inkább én, mint valaki más. Törvénytudó Őrmester pedig felelhet minden negatív kritikára, ami önt vagy az állami rendőrséget éri. Bemutatom a közvéleménynek, mennyire elvetélt ötlet a VASCAR, akkor talán a kormányzó is ejti a tervet, és hagy dolgozni a fontos ügyeken. Nem kell más, csak néhány doboz gyorsan száradó, fényvisszaverő festék, egy ecset, egy helikopter, meg némi idő, hogy még átnézhessem a holnapi írásomat a múmiákról.

– Mi az isten köze van ehhez a múmiáknak? – hördült fel Hammer.

Múmiák

Törvénytudó Őrmestertől

Mint a legtöbben, gyermekkoromban én is sok múmiát láttam a régi horrorfilmekben, de miután azóta kiterjedt régészeti vizsgálatot folytattam, meg kell mondjam az olvasónak, hogy a rongyokba bugyolált élőhalottak szörnyű ábrázolásai a legkevésbé sem pontosak – sem nem tisztességesek. A múmiák nem bántanak, hacsak nem terjesztenek valami ókori fertőző ragályt, aminek kicsi a valószínűsége, bár komoly légzési nehézségeket okozhat, ha valaki tartósan belélegzi a dohos, öreg helyeken megtelepedett port. Emellett megsebesülhetünk, miközben egy múmia után kutatunk, vagy eltévedhetünk egy piramisban, ahol éhen-szomjan veszünk, de még valószínűbb, hogy találkozunk egy sírrablóval, és erőszakos konfliktusra kerül sor.

A nyomozómunkában a múmia kifejezés olyan halott személyre utal, akinek a teste szélsőséges hidegben vagy szárazságban konzerválódott. Bomlás helyett a holttest ilyenkor kiszárad, majd ebben a konzervált állapotában marad évtizedekre vagy akár évszázadokra. Habár a múmiáknak ez a típusa, amely jellemzően pincékből vagy sivatagokból kerül elő, nem valódi múmia, az antropológusok és mások gyakran mondják a kiszáradt testekre, hogy mumifikált állapotba kerültek, vagyis a kifejezést aligha kerülhetjük meg. Bevallom, nekem is jobban tetszik, mintha a törvényszéki szakértő azt nyilatkozna az áldozatról, hogy kiszikkadt, összezsugorodott, s általában véve olyan, mint egy pergamenbe bugyolált csontváz.

Maga a múmia szó a bitumen arab nevéből ered, ami eredeti perzsa formájában „viaszt” jelentett. A múmia tehát anyag, bitumen, egyfajta aszfalt, amit Kis-Ázsiában használtak – egyszersmind olyan személy vagy állat, amelyet mesterséges módon tartósítottak, még ha a modern időkben nem is szerencsés múmiaként hivatkozni egy bebalzsamozott egyénre. Ennek oka egyszerű a formaldehiddel bebalzsamozott testek nem szükségszerűen tartósak. Ha száz év múlva kiásnánk egy bebalzsamozott holttestet, a temető helyétől függően könnyen azt találhatnánk, hogy nincs olyan jó állapotban, mint egy ezeréves egyiptomi múmia.

Modern társadalmunkban nem töltjük meg a bebalzsamozott személy hasüregét mirhával, kassziával és egyéb illatos anyagokkal, nem tömjük ki bitumennel a tagjait, ahogyan nem áztatjuk hetven napra nátronlúgban sem, mielőtt szorosan betekernénk a vászoncsíkokba, amelyeket átitattak mézgával, amit az egyiptomiak gyakran használtak ragasztó gyanánt. A modern kori bebalzsamozott testet nem helyezik el ember formájú fakoporsóban, hogy azután nekitámasszák egy hűvös, száraz sírkamra falának.

Nem mondom, hogy nem őrizhetjük meg szeretteinket az ősi módon, feltéve, hogy találunk egy képzett személyt, aki bejelöli a testen a szükséges bemetszések helyét, majd egy gyakorló balzsamozót, aki egy megfent etiópiai kővel megejti a bemetszéseket, azután hanyatt-homlok elmenekül, az egyiptomiak ugyanis bűnnek tekintették a halottak megcsonkítását, még ha a balzsamozó törvényes kötelességének tett is eleget – Diodórosz görög történész legalábbis így tudja. Ha készek vagyunk megfizetni az árát, az egyiptomi stílusban végrehajtott luxusbalzsamozás költsége nagyjából egy talentumnyi ezüst, ami az infláció és az átváltási ráta függvényében a négyszáz dollárt is elérheti.

A múmiák iránti érdeklődésem nem is olyan régen elvezetett Argentínába, ahol a tudósok akkoriban számos olyan vizsgálatot végeztek rajtuk, mint az MRI, a CT és a DNS-biopszia. Kapcsolatba léptem a National Geographickel, hogy megtudjam, láthatnám-e én is a múmiákat, és azt a választ kaptam, hogy rendben, amennyiben a hivatalos sztori megjelenése előtt senkinek sem beszélek erről.

Hűvös, napfényes reggel érkeztem az Argentína északnyugati részén fekvő Saltába, amely az inka és Kolumbusz előtti indián civilizációk régészeti kutatásának központjává nőtte ki magát. Itt találkoztam az archeológusokkal, akik részt vettek egy expedíción az Andok argentin-chilei határon magasodó egyik vulkáni kúpján, ahol felfedezték három olyan inka gyermek ötszáz éve tökéletesen megmaradt múmiáját, akiket rituális feláldozásuk után töméntelen arany, ezüst és élelem társaságában temettek el. A régészek egy földúton, a terepjárójukon elvittek a katolikus egyetemre, amelynek egyik melléképületét ideiglenes laboratóriummá alakították át, ez elé pedig gépfegyveres őröket állítottak. Miként a kalózok, a sírrablók is állandó fenyegetést jelentenek a társadalomra, még az ilyen távoli helyeken is.

Miközben figyeltem a régészeket, akik kiemelték a fagyasztóból és a papírral borított műtőasztalra helyezték az első kis csomagot, rádöbbentem, hogy a fél évezrede meggyilkolt két inka lány és egy fiú vizsgálata merőben más, mint saját munkám a közúti balesetek áldozatain vagy az erőszakos bűncselekmények helyszínein. Az archeológia annyiban feltétlenül más, hogy a leletek és nyomok tanulmányozása során nem törekszik a bűnös felelősségre vonására, csupán értelmezni próbálja a rejtélyes és megfoghatatlan múltat – ez esetben egy olyan nép történelmét, amely nem ismerte az írásbeliséget, múltját textíliákba szőtte és műalkotásokban hagyta ránk. Bevallom, nem nagyon érdekeltek a korabeli betegségek, ételek, öltözékek és szokások, de nem hagyott nyugodni a kérdés, hogy az inka gyerekek vajon eszméletlenek voltak-e a nagy magasságtól és a rituális italoktól, köztük a cickától (kukoricasör), amikor elevenen eltemették őket.

Eltűnődtem, mit gondolhatott a két lány és a fiú, amikor drága kelmékbe öltöztették őket, tollas fejdíszt és ékszereket adtak rájuk, majd felkísérték őket a Llullaillaco-hegy hatezer-hatszáz méternél is magasabb csúcsára. Remélem, nem tudták, mi történik, amikor gyolcsokba burkolták és ülő helyzetben a mély sírokba helyezték őket, amelyeket végül sziklákkal és földdel töltöttek meg, hogy kiengeszteljék az isteneket.

Ma is látom magam előtt a három meggyilkolt gyermek arcát, különösen a fiúét, aki nyolc év körüljárhatott, amikor szőrmebéléses mokaszinjában és ezüst karkötőjében elindították a túlvilág felé, mellette két további pár szandál és egy parittya a vadászathoz. Arckifejezése egyszerre tükrözött rémületet és tiltakozást, térdeit magzati pózba felhúzta, míg bokáit szorosan összekötötték. Gyanítom, éber lehetett, és a legkevésbé sem örült kivételezett helyzetének, sőt attól tartok, ellenállt és nagyon is magánál volt, amikor ráhányták a sziklákat és a földet. A nyolc és tizennégy év körüli lányokat nem kötözték meg, mégis kifejezetten nyugodtnak tűntek, csak furcsamód egyikük sírjába villám csapott, és amikor a hevenyészett saltai laborban kicsomagolták az apró múmiát, még mindig érezni lehetett a megpörkölődött emberi hús bűzét. Mintha a mindenható istenek tudatni akarták volna, hogy a legkevésbé sem örülnek az elevenen eltemetett gyerekáldozatnak.

Azt kell mondjam, azóta se sok minden változott. Folytatván a kutatást saját történelmi múltunkban, sok időt töltöttem a jamestowni régészeti feltáráson, sőt elzarándokoltam Nagy-Britanniába, hogy összekapcsoljam az első telepeseket azokkal, akik megfeneklettek a Temze torkolatában. Felfedeztem a Kutyák szigetének folyóparti ingoványát, bárjait és parkolóit, lefényképeztem a Millennium Dome-ot, amely aranyszínű darukkal megspékelt óriási buggyantott tojásként emelkedik fel, de nyomát se találtam John Smithnek vagy a társainak, sem élő embernek, aki emlékezne rájuk.

A kocsmákban és sörözőkben nem találkoztam teremtett lélekkel, akit cseppet is érdekelt volna a kevéssé ismert kapcsolat a Tangier-sziget és a Kutyák szigete között – az a tény, hogy 1608-ban John Smith kapitány fedezte fel Tangiert.

Amire ki akarok lyukadni, kedves olvasóm, az egy szerencsétlen fejlemény.

A Tangier-szigetet újra felfedezték, s nem csupán a ráklakomára vágyó turisták. Botcsinálta hatalmasságok úgy döntöttek, politikai céljaikra használják fel az egyszerű szigetlakókat, ami igazságtalanság, függetlenül az itteniek viharos múltjától. Ezzel a kérdéssel hamarosan részletesebben is foglalkozom.

Legyenek résen odakint!

Négy

Hammer ingerülten és értetlenül lépett ki a Törvénytudó Őrmester honlapjáról. Mi az ördögöt művel Andy? Mi köze lehet a múmiáknak és Jamestownnak Virginia jelenkori problémáihoz és a bűnözéshez?

Az egésznek semmi értelme sincs, és nincs más célja, csak a bajkeverés, gondolta, miközben becsapta a fiókot, és azt kívánta, bárcsak képes lenne valaki egy rendes kávét főzni ezen a helyen. Mégis, hogy érezze magát egy ilyen múmiás esszé után?

Néhány perccel múlt nyolc, és úgy tűnt, a központban mindenki olvasta Törvénytudó Őrmestert: a folyosókon és az irodákban hallhatóan erről folyt a szóbeszéd. Hammer teljesen megdöbbent, amikor munkába menet azt hallotta a rádióban, hogy Billy Bob reggeli show-jában is ez a téma.

– Ide hallgassanak! Én megmondanom, mi legyen! Új vetélkedőt hirdetünk Billy Bob reggeli show-jában. Minden hallgatónk bátran hívjon, ha van valami tippje arról, ki lehet ez a Törvénytudó. Aki eltalálja a személyét, valami különleges díjat kap, amit majd később találok ki. A mindenit! Ezt látniuk kellene! Csak úgy izzanak a vonalaink! Halló! Itt Billy Bob reggeli show-ja. Bekapcsoltuk az adásba, kivel beszélek?

– Windyvel.

Hammer alig tudta elhinni, hogy tulajdon titkárnőjének bántó fejhangját hallja a rádiójából. A rossz hangminőségből gyanította, hogy Windy a mobiltelefonjáról beszél, miközben ő is a munkahelye felé autózik.

– Szóval, Windy, ki ez a Törvénytudó Őrmester?

– Szerintem a kormányzó, csak névtelen tollakkal.

Hammer ingerülten rendezgette az iratokat, mialatt Windy szomszédos irodája felé fülelt. Amint a titkárnő berontott az ajtón, és ledobta táskáját az asztalára, Hammer felpattant a helyéről és ráripakodott.

– Hogy tehetett ekkora ostobaságot? És mi a nyavalyát akart azzal, hogy névtelen tollakkal?

– Ó! – Windy látható izgalmában is visszarettent a rendőrfőnök haragjától. – Ugye hallott a rádióban? Ne féljen, csak annyit mondtam, hogy Windy vagyok, nem árultam el a vezetéknevemet, vagy hogy hol dolgozom. És hogy mi az, hogy névtelen tollakkal? Ezt arra mondják, amikor valaki mások érdemeivel dicsekszik, talán mert neki nincsenek.

– Valaki vagy megőrzi a névtelenségét, vagy idegen tollakkal ékeskedik – közölte Hammer visszafojtott indulattal, miközben fel-alá járkált Windy íróasztala előtt, majd eszébe jutott, hogy becsukja a külső ajtót. – Nincs elég bajunk a kormányzóval anélkül is, hogy maga felhív egy istenverte rádióműsort, és azzal vádolja, hogy ő Törvénytudó Őrmester?

– Honnét tudhatjuk, hogy nem az? – frissítette fel Windy az ajakrúzsát.

– Nem az a lényeg, hogy tudjuk-e vagy sem. A lényeg az indiszkréció és a rossz helyzetfelismerés, Windy.

– Lefogadom, hogy maga akkor is tudja. – Windy pajkosan megrebegtette vastagon kifestett szempilláit. – Ugyan már, árulja el! Lefogadom, hogy még ismeri is. Milyen pasi? Hány éves? Szingli?

E pillanatig Hammer bele se gondolt, milyen érzés lesz, ha az emberek arról kezdik faggatni, ismeri-e Törvénytudó Őrmestert. A hazugság távol állt tőle, hacsak meg nem követelte egy letartóztatás vagy vallomás, esetleg egy üzleti út, ami előtt elrejtette a csomagjait, és meggyőzte róla Popeye-t, hogy nemsokára jön. Hammer nem igazán értette, miért éppen Popeye jut az eszébe, de imádott és tavaly nyáron ellopott terrierjének emléke olyan érzékenyen érintette, hogy sietősen vissza kellett vonulnia irodájába, ahol magára zárta az ajtót, és vett egy mély lélegzetet. A könnyei kitöréssel fenyegettek.

– Hammer – szólt a kagylóba mogorván, amikor megcsörrent a magánvonala.

– Andy.

Alig hallotta a férfit, miközben szipogva próbált erőt venni magán.

– Nagyon rossz a vonal. Már a szigeten van?

– Igen. Csak szólni akartam, hogy nyolckor földet értem… a Janders Roadon vagyok. Szerintem ez jó lesz… nem olyan forgalmas… és… hülyeség… kit érdekel…?

– Kezd megszakadni a vonal, Andy – szólt közbe Hammer. – És beszélnünk kell erről a ma reggeli esszéről. Alig hiszem el! Ez nem mehet így tovább. Halló! Halló! Ott van még?

A vonat süket maradt.

– Francba! – mormolta maga elé Hammer.

A Tangier-szigeten nem létesültek mobil-átjátszótornyok, a halászok közül is csak kevesen használtak mobilt és internetet, és még kevesebben törődtek Törvénytudó Őrmesterrel – az viszont nem kerülte el a helyiek figyelmét, hogy az állami rendőrség helikoptere kerepelve megérkezett az öböl felől, és alig egy órája leszállt a kis repülőtéren. Ginny Crockett is azóta figyelt az ablakából. Rászánt egy percet, hogy megetesse a macskáját, Szukit, azután máris visszatért takaros, rózsaszínre mázolt házának nappalijába, és onnét figyelte, amint a szürke egyenruhát és kalapot viselő rendőr széles, hófehér vonalat fest a Janders Road töredezett burkolatára. A megmagyarázhatatlan és baljóslatú sáv túloldalt, közvetlenül a mindenesboltnál kezdődött, hogy a csorba aszfalton át egyenesen Ginny előkertje és családi temetője felé tartson.

A víz hidegen csorgott ráktenyészetének három acéltartályába, amelyet közvetlenül a tornác mellett, a vadalmafák árnyékában alakított ki. A páncéljukat levedlő tarisznyarákok szezonja rég elmúlt, az év hátralévő részében a jószágok már nem meredtek a turistákra nagy, neheztelő teleszkópszemükkel, ám ez sem gátolta meg Ginnyt abban, hogy kitegyen egy táblát, miszerint az idevetődök negyed dollár ellenében megnézhetik a hím tarisznyarákot, amelyet külön tartályban tárolt. A Jimmy névre keresztelt jószág máris húsz dollárt és ötven centet keresett neki, tehát az is lehet, hogy a rendőr csak színleli a festést, valójában a kamrák után kémkedik. A hatóságok mindig szaglásznak, csak hogy bebizonyítsák: a Ginnyhez hasonlók nem minden vállalkozói tevékenységük után fizetnek adót.

A szigetlakók az évtizedek során megtanulták, hogy a turisták vevők mindenre. Csak össze kell szögelni egy faládát, lyukat vágni a fedelébe, letenni valahová, és fölé ragasztani a hirdetést, hogy mit árulunk és mennyiért. A legnépszerűbbek a házi receptek és a kézzel rajzolt térképek, amelyeket színes papírra fénymásoltak.

Ginny elsétált a drótkerítésig, hogy közelebbi pillantást vessen a rendőrre, amint széles ecsetjével felhordja a különleges festéket, ami a vödör címkéje alapján vízálló, gyorsan szárad és világít a sötétben. A fiatal, jóvágású legény lassan, mondhatni rákszerűen hátrált, és a javára legyen mondva, nem látszott élvezni a munkáját.

– Minek csinálja ezt? – Ginny joggal vélte, hogy senkinek sincs joga összemaszatolni az utat. – Ez nem való! – tette hozzá fennhangon, azon a sajátságos, dallamos módon, ahogyan Tangier népe kifejezte magát, amióta csak évszázadokkal korábban kivándorolt Angliából, és mindvégig megmaradt szorosan zárt közösségnek ezen a parányi földdarabon.

Andy felé fordította sötét szemüvegét, és azonnal felfigyelt arra, hogy rendezetlenebb fogsort még életében nem látott. Amikor korábban benézett a mindenesboltba, hogy vegyen egy ásványvizet, odabent két másik idevalósi asszonyra is felfigyelt, akikre szintúgy ráfért volna egy fogorvos.

– Lakik itt a szigeten fogorvos? – kérdezte most az idős hölgytől, aki gyanakodva meredt rá a drótkerítés túlsó feléről.

– Minden héten jön egy odaátról – felelt vonakodva az asszony, akinek érzékeny pontja volt a fogsora, amit az idők során minden szomszédja megtanult kellő tapintattal kezelni.

– És egy ideje mindig ugyanaz jön? – kérdezte Andy az aszfalton kuporogva. Egy percre még a festést is abbahagyta.

– Bizony. Olyan hosszú ideje jár már Tangierre, hogy nem is emlékszem, mióta. – Az asszony inkább öntudatos, semmint barátságtalan hangon beszélt, miközben szikkadt ajka krepp-papírként lobogott csorba fogai körül.

– Rengeteg a képzetlen fogorvos – bólintott részvéttel Andy. – Akivel eddig csak találkoztam errefelé, mindre ráférne egy alapos karbantartás. Ugyan semmi közöm hozzá, de szólhatnának egy másik fogorvosnak, vagy legalábbis utánajárhatnának a jelenleginek.

Megjegyzése és vakító, tökéletes fogsora mélyen Ginny lelkébe mart. Nem mintha a szigetlakók maguk közt ne sustorogtak volna a fogászról, de nélküle tényleg senkijük se maradt volna.

– Gondolom, nem hallott még Törvénytudó Őrmesterről – folytatta Andy a sáv felfestését. – Pedig érdekes dolgokat ír arról, hogy szembe kell néznünk az igazsággal, sőt ki kell harcolnunk az igazunkat. Ennek pedig az az egyetlen módja, asszonyom, ha egyenest farkasszemet nézünk a félelmeinkkel, legyen az egy múmia vagy egy hanyag, kártékony fogorvos.

Ginny tanácstalanul állt, és nem tudta mire vélni ezt a fiatal rendőrt, akinek nyájas beszéde a legkevésbé sem illett fenyegető egyenruhájához, sem ahhoz, ahogyan feldúlta az országutat az otthona előtt.

– Ne is próbálja elterelni a figyelmet arról a sráfról, amit itt mázolgat a szemem láttára – kanyarodott vissza a lényeghez Ginny.

– Nem próbálom – vont vállat Andy. – A gyorshajtók lefülelésére szolgál, és a kormányzó utasítására festem ide.

Ginny életében nem hallott még hasonlót, de így is paprikás lett a hangulata. Az egész szigeten nem akadt húsz benzinmotoros közúti jármű, ezek zöme is rozsdás, kivénhedt traktor, amellyel mindenféléket vontattak. Szinte mindenki gyalogolt, vagy villamos kisautón, robogón, mopeden, netán biciklin közlekedett. Tangier egész hossza a három mérföldet, szélessége az egyet se érte el. Alig hatszázötvenen laknak itt – ugyan mit érdekli a kormányzót, ha valamelyikük kicsit sietősebben jár a kiskocsijával? A szigeten lassú az élet. Az utak alig szélesebbek az ösvénynél, csak némelyiket aszfaltozták le, így elég egy elvétett kanyar, és bárki a mocsárban találhatja magát. Errefelé sosem volt téma a gyorshajtás, Ginny legalábbis még nem hallott erről egyetlen tanácsülésen se.

– Van elég útjuk maguknak is, miér’ a miénket kenik össze? Abbahagyná végre? Mielőtt még valaki a körmére koppint, fiatalúr.

Andy nem tudta biztosan, mit hord össze ez a szigetlakó, de felismerte a fenyegető hangnemet.

– Csak a munkámat végzem – merítette meg újból az ecsetjét.

– És ha áthajtanak rajta? – mutatott Ginny a frissen csillogó festéksávra.

– Egyelőre nem történik semmi – felelte Andy vészjósló hangon, abban a reményben, hogy az asszony panaszáradatban tör ki, ő pedig szabadon idézheti majd Törvénytudó Őrmester következő cikkében. – Pontosan negyed mérföldre innét fel kell festenem egy másik ugyanilyet. Azután a helikoptereink itt fognak járőrözni a sziget felett, a pilótáink pedig mérik majd, mennyi idő alatt jut el egy jármű egyik csíktól a másikig. A VASCAR meg pontosan kiszámítja, milyen gyorsan halad.

– Hű! A mindenit, tényleg idehozzák Tangierre a Nascart? – Ginny most ütközött csak meg igazán.

– A VASCAR-t – ismételte Andy, aki előre tartott attól, hogy a VASCAR-t össze fogják keverni az autóversennyel. – A számítógépet, amelyik lefüleli a gyorshajtókat.

– Aztán? – Ginny még most sem értette, de a fejében már ott bőgtek a felspécizett autók és a részeg szurkolók.

– Aztán egy rendőr odalent elkapja a gyorshajtót, és megbünteti.

– Aztán mire bünteti? – Ginny lelki szemei előtt látta, ahogyan a széles kalapot és sötét szemüveget viselő fiatal rendőr leteremt valami szerencsétlen kerékpárost, az ujjával bökdösi, talán még a jogait is felolvassa neki, ahogyan azokban a filmekben szokták, amiket esténként szokott befogni az öreg, üveggömbökkel és más kerti díszekkel körülvett műholdas antennával.

– Kap egy büntetőcédulát – magyarázta Andy zord hangon. –Tudja, az mire való? – Ecsetjével elérte az út peremét, alig néhány tenyérnyire Ginny drótkerítésétől és halott családtagjaitól, akiknek simára kopott sírkövei különféle szögekben álltak. – írunk neki egy cédulát, azzal befárad a bíróságra, és szépen kifizeti a bírságot. Készpénzben vagy csekken.

Pontosan tudta, hogy a Tangier-szigeten nincs bank, így az idős hölgy szemében a csekk legfeljebb arra való, hogy befizesse rajta az áramszámlát – legfeljebb még a turisták szoktak becsekkelni Hilda Crockett Chesapeake vendégházába.

– Aztán mibe fáj annak, akit bekasztliznak? – kérdezte Ginny egyre növekvő nyugtalansággal.

Andy felállt és kinyújtóztatta sajgó hátát, miközben próbálta értelmezni az idős hölgy szavait. Akkor eszébe jutott a mindenesboltban tett látogatása közvetlenül a festés előtt, meg hogy kihallgatta a két tangieri asszonyt, aki róla sutyorogtak, majd beszéltek valakinek a bekasztlizásáról, és hogy nem tudják, mit csinálhatott, de csak az a Shores fiú lehetett, aki átellenben lakik az iskolával. „Annak azt’ nem alszik meg a tej a szájában, be nem áll a bagólesője, az apja meg szegény, mint Jób pulykája. Én mondom, Hattie. Úgy éljek, a nyomorult ebben a hőségben is a vizet járja, míg az a lükepék nem okult semmiből. Álló nap csak bökdösi a sarat, bizony úgy. Abba a Fonny Boyba annyi értelem se szorult, mint egy rákpaprikásba, Lula.”

Vagyis bekasztlizni annyit tesz, gondolta végig a dolgot Andy, mint letartóztatni, továbbá Hattie és Lula szerint a szigeten élt egy Fonny Boy Shores nevű fiú, aki nem sokat segített otthon, csak jártatta a száját, nem szívesen tanult, inkább a partot járta és mindenféléket gyűjtögetett ahelyett, hogy tisztes keresetével hozzájárult volna a család bevételéhez.

– A gyorshajtásért kiszabott bírság mértéke attól függ, mennyivel lépte túl a megengedett sebességet – tájékoztatta Andy az elégedetlen idős hölgyet.

Egy pillanatra elhallgatott, amíg szörnyülködve végiggondolta, milyen képtelen ötlet a levegőből ellenőrizni a földön haladó járműveket. A repülőgépeken és helikoptereken nemhogy traffipaxot nem lehet elhelyezni, de onnét a rendszámtáblára se látni rá. Lelki szemei előtt látta a pilótát, amint kiszámította egy északnak tartó fehér szedán sebességét, majd értesítette a járőrautóban várakozó rendőrt, hogy tartóztassa fel az elkövetőt. A rendőr erre villogva-szirénázva előront a bokrok mögül, hogy találomra kiválassza az autópályán északnak száguldó fehér szedánok közül a legelsőt, és annak a nyomába eredjen. Mennyi kerozint, dollárt és időt vesztegetnének el…

– Minden pluszmérföld három dollár, ehhez jön a harmincdolláros eljárási illeték – tette hozzá Andy. – Ha már itt tartunk, hogy hívják?

– Minek akarja tudni? – lépett hátrébb Ginny.

– Szokta használni a hálót?

A hölgy döbbentem meredt rá.

– Látom, legfeljebb halászatra – csóválta a fejét Andy csalódottan. – Gondolom, számítógép és modem sincs a közelben. – Végigmérte a repedezett országút mentén sorakozó egyszerű faházakat, és a távolban kiszúrt néhány imbolygó elektromos kiskocsit. – Tudja mit, hagyjuk is a hálót – tette hozzá –, de a nevét mindenképpen tudni szeretném, hogy elküldhessem e-mailen Törvénytudó Őrmesternek, aki idézheti a szavait, és nyilvánosságra hozhatja, hogyan vélekedik a kormányzó új baleset-megelőzési programjáról.

Ginny értetlenül hápogott.

– Ettől talán több turista fog idelátogatni. – A medencék felé mutatott. – Minden negyeddolláros számít.

– Nincs abban semmi, ha időként leesik egy negyeddolláros – vette védelmébe Ginny a kisvállalkozók jogait. – Nem mintha idén bárki is idetolta volna a képit, de hát nincs is más mutogatnivalóm, csak a Jimmy. Vége a szép időknek, az idegenek hamarosan más helyet keresnek maguknak, azt’ nem jönnek többet.

– Sose lehet tudni. Egy kis hírverés nem árthat. Talán visszatérnek a régi szép idők. – Andy mindent bevetett, hogy kiszedje a hölgyből a nevét. – Talán ha olvasnak arról a Jimmyről, az emberek sorba fognak állni, csak hogy láthassák.

Ginny beadta a derekát, és elárulta a nevét a rendőrnek, akit érzése szerint nem az eltitkolt jövedelme érdekelt, hanem más fontosabb ügyek, és tényleg minden negyeddolláros számított. Megfigyelése szerint az emberek szinte ész nélkül szórták az aprót, a negyeddollárost, tíz- és ötcentest, meg persze az egy-két centeseket. Nem mintha különösebben kedvelte volna az aprót, mert a szigeten mindenki a szomszédjára próbálta rásózni a legkisebb érméket. A kis barna pénzek megállás nélkül keringtek, míg elérkezett az idő, amikor Ginny már felismert bizonyos érméket, és tudta, hogy legutóbb a vegyesboltban találkozott vele, ahol aránytalanul sok aprót kapott vissza.

– Hagyd már azokat a pennyket – könyörgött szüntelenül Daisy Eskridge-nek, aki pénztárosként dolgozott a sziget egyetlen üzletében.

– Hidd el, szívem, nem tukmálnám rád, de valakinek csak oda kell adnom – felelte Daisy a legutóbb. – Főleg, hogy Wheezy Parks a minap vett lisztet meg szappant, azt’ idehordott vagy négyszáz pennyt. Mondtam, hogy inkább odaadom hitelbe, de szabadulni akart az aprótól, most meg alig fér a fiókba az a sok penny.

Ginny azóta haragudott Wheezy Parksra, aki sosem volt hajlandó hitelbe vásárolni, és a sziget legönzőbb lakójának számított, ha a nem kívánatos pennyk elköltéséről volt szó. Az apróval együtt járt körbe a szóbeszéd, hogy az asszony esténként kinyitogatja a perselyeket, negyeddollárosokra, tízesekre és ötösökre váltja be a pennyt, s hogy még tovább rontson a helyzeten, a lelketlen teremtés minden adandó alkalommal szabadulni próbál a maradék aprótól. Biztosan Wheezynek van a legnagyobb ezüstkészlete a szigeten, amit harisnyában tart az ágya alatt.

– Tehát, Miss Crockett, tíz mérföldes sebességtúllépés harminc dollárba kerül, plusz az illeték – magyarázta a rendőr a szövevényes jogi eljárást, miközben Ginny végre elszakadt a pennyktől, hogy újra rá figyeljen. – Tizenöt mérföld már közúti veszélyeztetésnek minősül, amiért az elkövetőt elzárással is büntethetik.

– Uramatyám! Nem kasztlizhatnak be minket! – tiltakozott Ginny.

Igaza volt, ha nem is teljesen. Senkit se ültethettek le a szigeten, ahol nem volt se bíróság, se fogda. Ez nyilvánvalóan azt jelentette, hogy akit gyorshajtáson értek, azt át kellett szállítani a szárazföldre.

A lehetőség szörnyű, elemi félelmeket hozott felszínre a szigetlakókban, amikor Ginny végigsietett a Janders Roadon, és bevágódott egyenesen Spanky kávézójába, ahol Dipper Pruitt épp házi készítésű vaníliafagylaltot kanalazott három csendes, hosszú ruhát és hajhálót viselő amish turistának.

– Mindnyájunkat be fognak kasztlizni odaát! – kiáltott fel elkeseredetten Ginny. – Versenypályát akarnak a szigetből!

Az amish nők szégyenlősen elmosolyodtak, miközben kis fekete erszényükből kiszámolták az aprót, és egyenként a pultra helyezték a csillogó kis érméket. Ginny nem sűrűn látott pennsylvaniai turistákat, ezért mindig elcsodálkozott azon, hogyan öltöznek és viselkednek, meg hogy milyen sápadt a bőrük. Órákon át hajózhattak a Chesapeake Szellőjén vagy Eulice kapitány kompján, majd álló nap sétálgattak a szigeten anélkül, hogy leégtek vagy kipirosodtak volna. Sosem telepedtek a tornácokon felejtett hintaszékekbe, ültek a sírkövekre, nézték meg fizetség nélkül a rákokat vagy tettek megjegyzést a helybéliek ízes beszédére. Ginny soha egy amisht sem hallott panaszkodni a tangieri szesztilalom miatt, vagy mert a korai kijárási tilalom lehetetlenné tett bármiféle éjszakai életet és istenkáromlást, amikor gondoskodott róla, hogy a halászok időben hazatérjenek és ágyba bújjanak. Ha minden idegen Pennsylvaniából jött volna, Ginny és a szomszédai sem neheztelnek rájuk annyira.

– Krisztus a kereszten! Ki mondja, hogy bekasztliznak? – akarta tudni Dipper, miközben a mosogatótál langyos vizében elöblögette a fagylaltos kanalat. – És szerinte mit követtünk el?

– Túl gyorsan megyünk a kiskocsikkal – felelte Ginny, miközben az amish nők csendben kisétáltak a hűvös, nyirkos reggelbe. – A rendőrség sráfokat fest, hogy mindenkit kopterekkel figyeljen! Egyenként kipaterolnak minket, hogy versenypályát csináljanak az egész szigetből!

Egy órán belül a szigetlakók által bateau-nak nevezett halászhajók egész flottája rajzott haza a Chesapeake-öböl vizéről. Kis csónakmotorok dongtak és fröcsögtek dühödten, amint a halászok ütközésig előretolták a gázkart, hogy mielőbb feleljenek a bekasztlizással és autóversenyekkel kapcsolatos fenyegetésekre, no meg a fogász munkáját ért kritikákra. Átirányították a régi repülőgépet is, amellyel a csalihalrajok elhelyezkedését mérték fel, hogy ott körözzön a Janders Road felett, de azért ne kerüljön túl közel a rozsdás daruhoz, amely a sziget déli csücskében, a szennyvíztelephez és a kis leszállópályához közel magasodott.

Andy szerencséjére a festék gyorsan megszáradt, így a kerti locsolókkal és vödrökkel felfegyverkezett helybéli nők és gyerekek nem sok kárt tehettek a munkájában – ennek ellenére kezdett nyugtalan lenni, amint átgondolta, érdemes-e felpiszkálnia a helyiek indulatait, csak hogy a tanulmánya kedvéért elmondják őszinte véleményüket. Talán akkor is hibázott, amikor a helikopternél hagyta Macovich őrmestert. Talán ez a megbízatás túl veszélyes ahhoz, hogy egyedül hajtsa végre. Kapkodva végzett is a csíkkal, amelyet a Gladstone Memórial Egészségügyi Központ elé festett, ahol dr. Sherman Faux éppen lyukat fúrt Fonny Boy fogába.

Öt

Crimm kormányzó napja sem indult valami fényesen. Reggelizni ment, amikor eltévedt, s végül a rezidencia egyik szalonjában lyukadt ki, ahol egy Windsor-karosszékben ücsörgött, türelmesen várva, hogy Pony, a komornyik kávét töltsön az antik asztali lámpából a közeli Chippendale-komódon álló réz gyertyatartóba. Valahogy megint elkavarta az ezüstkeretes nagyítót, amit másként mindig a hálószobája márvány kandallópárkányán őrzött.

– Hol vagyok? – törte meg végül a csendet, hátha van valaki a közelben. – Nem akarok sonkát reggelire, de feltétlenül innom kell egy kávét. Pony? Azonnal jöjjön ide! Miért van itt ilyen hideg? Érzem a huzatot.

– Édes istenem! – úszott be a first lady, Maude Crimm hangja a szalon légterébe. – Te vagy az, Bedford?

– Ki a csuda lenne? – csattant fel a kormányzó. – Ki vette el a nagyítómat? Nyilván szándékosan tette, hogy ne lássam, mi folyik körülöttem.

– Mindig ezzel vádolsz, szívem. – Mrs. Crimm tömény parfümillata is a szobába tolakodott, amint pongyolájának selyemszegélye a brüsszeli szőnyeg felett suhogott. – Nincs itt semmiféle összeesküvés – hazudta, mielőtt elmosódott formája előrehajolt, hogy csókot leheljen a férfi kopasz homlokára.

Volt összeesküvés, és a first lady pontosan tudta. Ellenállhatatlanul vonzódott a műtárgyakhoz, férjének romló látása és az internet pedig lehetővé tette számára, hogy zavartalanul hódoljon e bűnös szenvedélyének. Újabban a kis háromlábú edényalátétek vonzották, lehettek akár öntöttvasból, akár rézből, amelyekből máris tucatnyi darabot beszerzett – némelyeket esztergált lábakkal és kerubokkal, másokat tulipánokkal és szőlőindákkal, esetleg akantuszlevelekkel és „Isten áldása e házra” felirattal. Amikor ma kora reggel fellépett az internetre, míg a kormányzó az ágyában hortyogott és a fogát csikorgatta, rögtön talált egy újabb csodálatos darabot, ami azóta sem hagyta nyugodni.

A vásárlással kapcsolatban azt a filozófiát vallotta, hogy olykor-olykor önmérsékletet gyakorolt, és hátat fordított a neki tetsző új ruhának vagy edénytartónak, hogy meglássa, mekkora űrt hagy a lelkében. Ha a kiszemelt holmi továbbra is vonzotta, akkor szükségesnek és megalapozottnak ítélte a vételt. Férje sajnos nem osztotta ezt a filozófiát, ezért Mrs. Crimm megtanulta, hogy új szerzeményeit gondosan elrejtse a szeme elől, ami egyre könnyebben ment, bár a férfi vak botorkálása a házban szüntelen aggodalommal töltötte el. Manapság leginkább attól tartott, hogy benyit valamelyik antik szekrénybe vagy nekiütközik az antik háromlábú alátétek egyre magasodó tornyának. A first ladynek pedig legkevésbé sem hiányzott egy újabb tiráda. Férje még legutóbbi gyűjtői hóbortján sem tette túl magát, amikor harmincnyolc tizenkilencedik század eleji gyertyakoppintót és egy ritka Monarch Teenie-Weenie tejkaramellás bádogdobozt szállítottak a rezidenciára. Mindez persze már lejárt lemez. Mrs. Crimm tanult a példából, hogy ne rendeljen meg mindent egyszerre, és ütemezve kérje a kiszállítást a Federal Expresstől.

– Nézted már a Lafayette-szalonban? – tudakolta Mrs. Crimm a férjétől. – Néha ott szoktam látni a nagyítódat a Sheraton komódon, az olajlámpás mellett. Ha jobban belegondolok, mintha ott is lenne a kinyitható tükörnél.

– Mit keresne a Lafayette-szalonban? – dohogott a kormányzó. – Oda csak más kormányzókat és egykori elnököket engedünk be. Valaki rejtegeti előlem! Mi az, amit nem szabad látnom? – emelkedett fel a reszketeg székből.

– Tudod, hogy nincs semmi, amit nem láthatnál, drágám – felelte az asszony, miközben kikísérte a szalonból. – Viszont ma reggel történetesen olvastam, amit az a veszedelmes fickó, Törvénytudó Őrmester írt az interneten. Ha jól sejtem, te még nem láttad a legutóbbi cikkét.

– Hogy láttam volna? – A kormányzó a felesége nyomában járt, amíg bele nem ütközött egy billenthető lapú teaasztalkába, hogy felborítsa a rajta álló rézlámpást. – Kinyomtattad nekem?

– Természetesen – felelt Mrs. Crimm komoly hangon. – Minthogy nem találod a nagyítódat, fel is olvasom neked, bár attól tartok, fel fog zaklatni, Bedford. Rossz hatással lehet a tengeralattjáródra is.

A kormányzó a legkevésbé sem örült, hogy felesége, ha szépítő körülírással is, de nyíltan kitárgyalja az emésztését.

– Ki van itt? – nézett körül hunyorogva, hátha más is hallhatja őket.

– Nincs itt senki, édesem. Nincs más, csak te meg én, és nemsokára odaérünk az étkezőbe. Itt most jobbra fordulunk és vigyázunk a litográfiára… hoppá… semmi baj, mindjárt helyre teszem.

A férfi kaparászó hangot hallott, amint felesége kiegyenesítette a nyomatot, amit véletlenül eltolt az orrával.

– Ha még egyszer beverem a fejem ebbe az istenverte kacatba… – fenyegetőzött a kormányzó, míg csoszogva belépett az étkezőbe és kitapogatta a székét. – Azt se tudom, mit ábrázol.

– William Penn békekötését az indiánokkal. – Mrs. Crimm széthajtogatta a vászonszalvétát, és betűrte férjének ingnyakába, amit félregombolt, és ami színben korántsem illett a tarka nadrágtartóhoz, a zöld bársonymellényhez és a csíkos nyakkendőhöz.

– Ez itt nem Philadelphia, fel nem foghatom, mit keres William Penn a házamban – zsémbelt a kormányzó. – Mióta van itt?

Szemlátomást elfeledkezett feleségének litográfiák iránti múló lángolásáról, vagy soha nem is tudott róla. A kormányzó felsóhajtott, amint Pony materializálódott előtte a kávéskannával.

– Szép reggelt, uram – töltött Pony a csészéjébe.

– Nem, Pony, nem az, a legkevésbé sem. Az egész világ megy a pusztulásba.

– Ahogy mondja, uram – értett egyet Pony együtt érző bólogatással. – Meg kell mondjam, azt hittem, a világ már réges-rég pusztulásba ment, de tévedtem, az egyszer biztos. A dolgok egyre szörnyűbbek lesznek, úgy bizony. Az ember legszívesebben lerohanna a templomba, és összekulcsolt kézzel fohászkodna az Úristenhez, hogy könyörüljön rajtunk, bocsásson meg a bűneinkért, békítse meg ellenségeinket, és verjen egy kis jóérzést másokba. Nem értem, mi van az emberekkel. A minap is, amikor az ételszállítók eljöttek arra a nagy, fényes vacsorára – ment tovább Pony –, teszem a dolgomat, hozok nekik egy teát, és mit hallok? Az egyik azt mondja a másiknak: „Mit gondolsz, nem kellene magamhoz szólítani ezt a helyes csészét, amelyiken a virginiai címer van? – Miért ne tennéd? – kérdi a másik. – Adófizető állampolgár vagy, nem? – Az bizony – mondja amaz. – Hiszen itt semmi se a Crimm családé. Minden a miénk. – Az Úr beszél belőled. Itt minden a népé.” Azzal – kezdett belemelegedni Pony a történetbe, amit lelkes gesztikulálással kísért – mindketten beletuszkolták a csészéjüket a kézitáskájukba. Hallott már ilyet?

– De hát hogy az ördögbe…? – A first lady alig találta a szavakat a döbbenettől és utálkozástól. – Miért nem állította meg őket, az isten szerelmére? Nagyon remélem, hogy nem a fületlen csészéket és aljakat vitték azzal a gyönyörű Leeds virágmintával?

– Nem, asszonyom – nyugtatta meg Pony. – A füles csészéket, rajtuk az állam címerével, arannyal kifestve.

– Különben is, minek kínálja teával az ételszállítókat? – korholta Mrs. Crimm Ponyt. – És miért ilyen finom készlettel? Az ételszállítók közönséges alkalmazottak, nem a rezidencia vendégei. Istenkém… – Megerősítésért fordult a kormányzóhoz, aki a terítőre lötykölte a kávét, és elhibázta az aljat, amikor letette a csészét. – Nem szabad ilyen nagylelkűnek lennünk az emberekkel, Bedford. Ha így megy tovább, legközelebb egy taxisofőr vagy adóellenőr csönget be a kapun, hogy vezessük körbe a házon és teáztassuk meg a protokollkészletből!

– A rezidencia nem a miénk – emlékeztette a kormányzó, és sötét gondolatai összetömörültek, mint barátságtalan idegenek egy liftnél, miközben türelmének ajtaja összezárult, és a kedélye emelkedni kezdett. – Ha tudni akarod, bárki az utcáról bebocsátást kérhet ide, bár ez nem jelenti, hogy így is lesz. Az embereknek nem kell tudniuk, hogy a jogukban áll, és én biztosan nem fogom elmondani nekik. Most pedig olvasd fel azt a nyavalyás cikket, Maude!

Crimm őszintén remélte, hogy a mai írásban is lesz valamilyen rébusz, ami átvezérli ezen a rengetegen, amely mintha minden oldalról körülzárná.

– Múmiák – szólalt meg az asszony, miután felvette olvasószemüvegét és átfutotta a lapot. – Tudod, engem mindig megrémítettek a múmiák, de nem gondoltam, hogy más is így van vele. Amúgy mi ez az egész a Tangier-szigettel? Törvénytudó Őrmester már másodszor említi. Mi folyik azon a helyen, Bedford?

– Zabkását vagy inkább rozskenyeret hozzak a tojáshoz? – érdeklődött előzékenyen Pony.

– Nem is tudtam, hogy tojást kapunk – felelt a kormányzó.

– Buggyantott tojást kértem – tudatta Mrs. Crimm, miközben eligazgatta pongyoláját terjedelmes ülepén. – Gondoltam, az megnyugtat. Az a legjobb, amikor háborog a tengeralattjáród.

Crimm kormányzó gondolatai, miként a belei, szintén háborogtak. Alig hallott egy szót is abból, amit a felesége mondott vagy olvasott, amint egyre közelebb került a gyanúhoz, ami nemsoká meggyőződéssé érett benne. Törvénytudó Őrmester kódolt üzenetet továbbított legfrissebb írásában, és a múmiákkal az anyját juttatta Crimm eszébe.

Lutilla Crimm Charlottesville egyik jómódú környékén, Farmingtonban esett teherbe, egy szörnyű hóvihar idején. Crimm homályosan emlékezett rá, amit az eseménnyel kapcsolatban hallott, és hogy valahányszor apja a felesége miatt bosszankodott, epés megjegyzéseket tett a kis Bedfordnak, akinek sose szabadott engednie, hogy egy nő irányítsa vagy tönkretegye az életét.

– Az asszony merő kétszínűség – mondogatta Bedford apja, amikor ők ketten fát vágtak a kandallóba, vagy havat lapátoltak a téglával kirakott járdán, amely a hegyek közt álló impozáns ház előtt húzódott. – Elcsábítanak a mézes-mázas beszédükkel, elhitetik veled, hogy kétségbeesetten vágynak az ölelésedre, aztán szépen az ujjuk köré csavarnak, nyakadba varrják a kölyköket, aztán tudod, mi lesz?

– Mi? – adott hangot Bedford leggyakrabban feltett kérdésének.

– Mi? – visszhangozta az apja. – Majd én megmondom neked, mi. Egyszer csak bejelentik, hogy újra kell festetni a mennyezetet, omladozik a párkány vagy pókhálós a csillár, épp amikor benne vagytok a kellős…

– Ó! – Bedford ledobta a felhasogatott tűzifát a kandalló mellé.

– Fogalmazzunk úgy – folytatta az apja, miközben a felesége odafent kötögetett –, hogy majd mindnyájan a takarón végeztétek. Alighanem ezért van, hogy ilyen rossz a látásod.

– Egész pontosan mit mondott anya? – Bedfordnak tudnia kellett az igazat. – A mennyezetről vagy a pókhálóról kérdezett?

– Egyikről se. Nem, akkor éjjel nem. Csak hirtelen felült, és azt mondta: „Azt hiszem, elfelejtettem megetetni a macskát…”

– Ezt mondta? – Bedford életében nem felejtette el azt a viszolygást, mint amikor megtudta, hogy örökre rövidlátó, alacsony és csúnya lesz, s mindez egy macska miatt. – Miért gondolt anya éppen akkor a macskára?

– Épp ezt mondom, fiam. A nők a legkülönfélébb dolgokra gondolnak, csak hogy megkavarják a dolgokat. – Apja a kandallóba taszított egy rönköt, mire tiltakozva felröppentek a szikrák. – Anyád pontosan tudta, mit csinál, amikor felhozta azt a macskát.

Bedford Crimm azóta nem csupán gyűlölte a macskákat, de sajgó szívvel gondolt rá, és minden önbizalmát megingatta a tudat, hogy anyja a fogantatása idején félbeszakította az aktust, hogy életerejének jókora részét a takaróra vesztegesse. Nem sok szeretet lehetett benne iránta, tűnődött boldogtalanul Bedford a buggyantott tojás felett, miközben vaksin tapogatózott a borsszóró után, továbbra is teljes aszinkronban feleségével, aki nyomasztó beszélgetést folytatott Ponyval a villámsújtotta emberekről. Crimm már azt hitte, maga mögött hagyta sanyarú gyermekkorát, amikor magához ragadta a politikai hatalmat, erre Törvénytudó Őrmester előhozta belőle régi sérelmeit.

Az üldözési mánia és a fojtott harag mérges gázként szivárgott Crimm lelkébe, miközben tengeralattjáróján máris riadót fújtak. Törvénytudó Őrmester valahogyan kiderítette az igazságot a nagy hatalmú kormányzó szégyenletes múltjáról, és más se hiányzott, mint hogy ezt mások is megtudják! A Törvénytudó Őrmester, ő persze tudja! Tud mindent. Mi másért emlegette volna fel a múmiákat?

– Ez felháborító! – csapott le öklével az asztalra, mire az ezüst gyertyatartó belebillent a vajba.

Az étkezőre néma csend borult.

Beletelt egy hosszú percbe, mire a döbbent Maude Crimm megszólalt.

– Édes istenem! Még jó, hogy nem gyújtottuk meg a gyertyát, a vaj is lángot fogott volna. Az igazi vaj állati zsiradék, és úgy ég, akár a benzin.

– Azért nem teljesen, asszonyom – adott hangot Pony a véleményének –, de nem árt vigyázni. – Felkapta a gyertyatartót és megtörölgette a karjára vetett kendőben. – Mégse akarjuk felgyújtani a házat. Ez a ház olyan könnyen lángra kaphat, mint a száraz kóró.

– Itt beszélgetünk a villámokról, az emberek otthonáról és a meggyulladt ruhákról, erre a gyertyatartó beledől a vajba – szólt a first lady fojtott, vészjósló hangon. – Remélem, ez nem valami ómen.

– Hm – csóválta meg a fejét Pony. – Nagyon remélem, hogy asszonyomnak igaza van. Más se hiányozna, csak egy ilyen jelzés.

– Jelzés? – A kormányzónak azonnal eszébe jutott a VASCAR, és azok a jelzések, amelyeket Major Trader akar kihelyezni az állam egész területén. – Keresse meg Tradert! – parancsolt Crimm Ponyra. – Mondja meg neki, hogy azonnal tájékoztatást akarok arról, mit végeztek a Tangier-szigeten. Mostanra már biztosan felfestették azokat a csíkokat. És kérdezzen rá, hogy Macovichnak sikerült-e azonosítani Törvénytudó Őrmestert. Megkeresem és ártalmatlanná teszem azt a patkányt, mielőtt még nagyobb kárt csinál! Fityfenét se érdekel az első kiegészítés!

Újra megdöngette az asztalt, ám Pony ezúttal idejében elkapta a gyertyatartót.

TT persze semmit sem sejtett, és Unique biztosan tudta, hogy meghalt, mielőtt még visszasétált a hídon, és elhajtott a nő Hondájával, ennek ellenére erős késztetést érzett, hogy ellenőrizze a dolgot.

Csak homályos és szakadozott emlékképei maradtak arról, hogy mi történt, miután TT társaságában átsétált a szigetre, de a vér alapján, amit a ruháján talált, miután végre magához tért lerobbant belvárosi lakásában, könnyen képet alkothatott arról, mit művelt az önhitt, csúf varanggyal, aki nem átallta azt hinni, hogy Unique-ot érdekelheti ő vagy akár a fajtája.

Leparkolt a Belle-sziget közelében, és kiszállt tornacipőjében, kezében polaroid kamerával, mintha csak kora reggeli természetjárásra készülne. Napfényben a sziget egész másmilyennek tűnt, így jó húsz percébe került megtalálnia a romokat, ahová bevonszolta TT csupasz testét, mivel nem emlékezett másra, csak hogy fültől fülig felhasította a nő torkát. Pulzusa lüktetni kezdett, erőt, izgatottságot és szexuális vágyat érzett, ahogy az omladozó téglafalak között állt, és a sárban hasaló megcsonkított, véres tetemre meredt.

TT szeme résnyire nyitva maradt, haja csomókba állt össze a vértől és lucsoktól. Unique a gondolattól is viszolygott, hogy ajka hozzáért az övéhez vagy bármely más testrészéhez. Leguggolt, és minden szögből készített egy-egy fényképet, hogy később is tisztán emlékezhessen az eseményre, de ne kelljen megkockáztatnia, hogy valahol előhívja a filmet. Meglepődött kicsit, amikor a közeli felvételekhez előrehajolt, és megérezte TT kölnijét, ami felélesztette emlékeit egy sikolyról, majd a gurgulázó hangról, amint TT a nyakát szorongatta, mielőtt ő fejbe rúgta, majd összevagdosta a mellét, és a hasába véste a Törvénytudó Őrmester nevet. Unique-ra nagy hatást tett, hogy még a pillanat hevében is gondolt erre. TT azt kívánta, bárcsak ő lehetne Törvénytudó Őrmester – hát az is lett.

– Megkaptad, amire vágytál – mondta csendesen a merev, véres tetemnek, mielőtt visszaindult a gyaloghídon.

Rég az autójában ült, amikor az iroda először felhívta TT otthoni számát, hogy megtudja, aznap miért nem ment be dolgozni. Unique már a szőke zsaru sorházát is elhagyta, mire két babakocsis asszony felfedezte a borzalmas látványt a Belle-sziget romjai között – épp abban a pillanatban, amikor Pony úgy tett, mintha épp most találta volna meg a kormányzó elveszett nagyítóját.

Pony jól tudta, milyen kiállhatatlan tud lenni a kormányzó, ha nem találja valamelyik optikai segédeszközét, s bár a first lady szigorú utasításba adta, hogy odahaza ne könnyítse meg férje tájékozódását, Pony úgy döntött, nem várhat tovább. Benyúlt ropogós fehér kabátjának zsebébe, és előhúzta az ezüstnagyítót, majd hangtalanul elhelyezte a kompótostálban.

– No lám! – kiáltott fel. – Nézzék csak, mit találtam. Megvan a nagyítója, uram. Ugyan miért tette a kompótostálba?

Maude Crimm sötét pillantást vetett rá, amiért megszegte az utasítását. Azután belenézett a kormányzó hatalmasra nőtt jobb szemébe, amely az üvegen át pislogva mérte fel környezetét.

– Hol a csudában vannak a lányok? – döbbent rá Crimm, hogy a lányai nem ülnek ott az asztalnál.

– Megengedtem nekik, hogy ma reggel kicsit tovább aludjanak – felelte az anyjuk. – Tegnap késő estig nézték a tévét, ezért elfáradtak. Hát most mondd meg, Bedford! A kompótostálban volt a nagyítód. Jobban kellene ügyelned rá, kedvesem.

– Mostantól egy pillanatra sem adom ki a kezemből – fenyegetőzött Crimm. – Mostantól látni akarom, mi folyik a tulajdon házamban, hallod? Én se tegnap születtem, de nem ám! 1929-ben születtem, és nem vagyok bolond. – Feleségére bökött tömpe ujjával. – Valamit rejtegetsz előlem, Maude.

– Ugyan mit rejtegetnék? – kérdezte az asszony, miközben szívét eltöltötte az aggodalom az interneten látott kis edényalátét miatt.

Crimm kormányzó hátralökte a székét és felállt, nyakában a gallérja mögé tűrt szalvétával, mint valami ódivatú pelerinnel. Házassága során most először fogalmazódott meg benne a gyanú, hogy a feleségének viszonya van. Az illető akár e pillanatban is a házban rejtőzhet, ezért dugták nagyítóját a kompótostálba. Ahogy elképzelte a számtalan férfit, aki kapva kapna az alkalmon, hogy egy kormányzónéval háljon, kivált az övével, hevesen összerándultak a belei.

– Mindent értek! – jelentette ki drámai hangon a boltíves ajtóból, amint lányainak nehézkes, elcsigázott léptei felhangzottak a lépcső felől.

Most aztán kiismerte az asszonyt. Tudta jól, mit művel, és elképzelte, ahogy dús keblével bűbájt fon a férfiak köré. Amíg Crimm fejében ilyen erotikus képzetek rajzottak, a first lady a fehérneműs szekrénybe tornyozott kis háromlábú alátétekre gondolt, és kezdett páni rémületbe esni. A férje valahogy tudomást szerzett róluk! Pony mindeközben úgy döntött, ideje friss kávét főzni, és szó nélkül visszavonult, mialatt Mrs. Crimm szeme könnybe lábadt, és lányainak csoszogó léptei egyre közelebbről hallatszottak.

– Meg tudsz nekem bocsátani, Bedford? – fogta Mrs. Crimm könyörgőre és szipogóra.

A nagyító lencséjében megjelent a szalvéta széle, amit a férfi kirángatott a gallérja alól és a padlóra hajított, miután beigazolódtak legsötétebb félelmei.

– Csak azt mondd meg, hogyan – nyögött fel, amint a görcs belemarkolt a gyomrába. – Hol találtad őket? A telefonkönyvben? A vacsorákon?

– A vacsorákon soha! – Az asszonyt kővé dermesztette a feltételezés, hogy képes lenne elmenni egy vacsorára és elemelni más edényalátétét. – Sosem süllyednék ilyen mélyre. Nincs rá szükségem – tette hozzá méltatlankodva. – Az interneten találtam őket, ha éppen tudni akarod. Manapság bármit megtalálni az interneten, és leküzdhetetlen a kísértés. Ó, Bedford, én tényleg nem tehetek róla! Bármennyire szégyellem a dolgot, tudom, hogy meg fog ismétlődni. És meg kell mondjam, szerintem vannak súlyosabb jellemhibák is.

– Ennél nincs súlyosabb jellemhiba! És biztosan Pony is tudott róla – folytatta a kormányzó kifúltan, miközben gyanakodva kémlelte hűtlen asszonyát. – Annak a menyétképű lakájodnak is tudnia kellett róla, hiszen egész nap nem tágít mellőled, azt pedig nem hiszem, hogy az éj leple alatt lopództak volna be. Csak azt ne mondd, hogy igen! Micsoda megátalkodottság lett volna tőled, ha éjjel csempészed be őket, amíg én a hitvesi ágyban alszom! Azonnal menjetek a szobátokba! – ripakodott a lányaira. – Veszekszünk, és tudjátok, hogy sose tennénk ilyesmit előttetek.

– Éjszaka soha – esküdözött Mrs. Crimm, miközben lányainak döngő lépte lassan távolodni és halkulni kezdett. – Miután fizettem, mindig másnap reggel érkeztek, drága férjem, és egy fehérneműs szekrényben rejtegettem őket.

– Nos, nekem elhiheted, hogy amint ma délután hazajövök, ellenőrizni fogom az összes szekrényt – mennydörögte a kormányzó, aki e pillanatban is kész lett volna ugyanezt tenni, ha a tengeralattjárója nem tart egyenesen egy akna felé. – S ha ott találom őket, akár egyet is, végeztünk egymással. Komolyan mondom.

– Nem találod. – Az asszony megtörölgette a szemét, és lázasan kalkulált, hová rejthetné el a csecsebecséit, miután férje távozásának pillanatában kimenekíti őket a fehérneműs szekrényből. – Esküszöm az életemre. Kedved szerint ellenőrizheted az összes fehérneműs szekrényt, drágám, és nem találsz bennük mást, csak fehérneműt. Csupa finom holmit takarosan kivasalva, összehajtogatva és sorba rendezve.

A kormányzó homlokán kiütközött a hideg veríték, amint az első detonáció förtelmes hulláma végigvisszhangzott üreges szerveiben, majd egyre növekvő lendülettel zajlott a kitörési pont felé, miközben IV. Bedford Crimm sietve bevette magát a legközelebbi fürdőszobába.

Hat

Dr. Faux hetente egyszer komppal átkelt a Tangier-szigetre, ahol azokra az emberekre áldozta idejét és szakértelmét, akiknek másként nem volt orvosuk vagy fogászuk, de még javasasszonyuk se. Ez az ő küldetése, mondogatta gyakran, segíteni e kevéssé kiváltságos halászokat és családtagjaikat, akik mit sem tudnak a virginiai egészségügyi szabályzat rendelkezéseibe ütköző kreatív számlaadási és könyvelési gyakorlatról.

Ahogyan ő látta, a fogorvosoknak nem maradt más lehetősége, mint az állam kontójára kiegészíteni a bevételeiket, és szívből hitte, hogy hatalmas áldozata fényében a legkevésbé sem tisztességtelen, ha felesleges, kontár vagy éppen színlelt fogászati szolgáltatásokat nyújt a szigetlakóknak. Mert rajta kívül ki jönne el erre az isten háta mögötti szigetre? Senki, emlékeztetett rá mindenkit, akin csak dolgozott, vagy úgy tett, mintha dolgozna. Megigazította a lámpát, és kis tükrével megvizsgálta Fonny Boy fekete őrlőfogait.

– Mintha valami felfordulás lenne odakint – jegyezte meg dr. Faux, miközben úgy döntött, az imént betömött fogra ráférne még egy gyökérkezelés. – Még egyszer mondom, Fonny Boy, vegyél vissza a cukros üdítőkből. Hányat iszol meg naponta? De őszintén.

Fonny Boy feltartotta öt ujját, amint dr. Faux kinézett az ablakon az asszonyokra és gyerekekre, akik egy rejtélyes jelet sikáltak az aszfalton.

– Mondom én, túl sokat – korholta Fonny Boyt, a kajla, szélfútta-napszítta hajú tizennégy éves kamaszt, aki szokása szerint egész nap egy bottal piszkálgatta az uszadékot, vagy begázolt a vízbe a hálóval, de nem rákra vadászott, hanem kincsekre. – Láthatóan hajlamosabb vagy a fogszuvasodásra, mint a legtöbben – magyarázta dr, Faux ugyanúgy, ahogy a sziget többi lakójának. – Ideje lenne átszokni a diétás italokra, de még inkább a vízre.

Fonny Boy élete túlnyomó részét vízben vagy vízparton töltötte, számára vizet inni annyit jelentett volna, mint egy gazdának földet enni.

– Most úgyse tudok inni – felelte zsibbadt ajakkal, miközben úgy érezte, mintha nyelve a tízszeresére duzzadt volna. – Úgy megdagadtam, bele is fúlnék.

– Hát a palackozott víz? Manapság vannak egész finomak, gyümölcsös ízben és sok szénsavval. – Dr. Faux értetlenül nézett ki az ablakon. – Miért köröz felettünk a gép? És ki az a rendőr a festékesvödörrel, akit ott kergetnek az utcán? No, ha már érzéstelenítve vagy, állíthatok a fogszabályzódon is.

Dr. Faux előrehajolt, hogy lefirkantson néhány rejtjeles kódot Fonny Boy fogászati kartonjára.

– Ne má’! – tiltakozott Fonny Boy. – Felsebzi a számat. A fogszabályzó jó, ahogy van, csak néha minden ok nélkül lerepülnek róla a kis gumik.

Fonny Boy soha nem is akarta azt a fogszabályzót. Ahogy akkor se repesett a boldogságtól, amikor a fogász ragaszkodott hozzá, hogy kihúzza négy tökéletesen ép fogát. Fonny Boy utált fogászhoz járni, és gyakran elpanaszolta szüleinek, hogy dr. Faux igazi martalóc, ahogy Tangieren a kalózokat nevezték.

– Megmutatta nekem a kocsija képét – mondta Fonny Boy épp a minap. – Van egy böhöm fekete Mercije, meg az asszonynak is egy, csak más színben. Honnét telik neki ilyen puccos kocsikra, ha mindnyájunkat ingyé’ gyógyít?

A kérdés jogos volt, de Fonny Boyt szokás szerint most sem vették komolyan, már csak a viselt dolgai miatt se. Ismerősei, tanárai egyaránt szórakoztató különcnek tartották, és előszeretettel mesélgették egymásnak, hogyan túrja a szemetes partot a kincsek után, és milyen sikertelen a zenélés terén.

– A fejébe vette – hallgatta ki Fonny Boy Ginny Crockett megjegyzését a vasárnapi mise után –, hogy addig járja a partot, míg nem talál egy hordóra való ezüstdollárt. Hííí! Az anyja folyton pöröl vele, nem is mondom, hogy hibáztatom érte. A lelkét kitette azér’ a fiúér’, és mindennek a tetejébe le nem szállna arról a herfliről.

– Magával hurcolja mindenfelé, és csakugyan szépen játszik rajta – mondta Ginny barátnője épp az ellenkezőjét annak, amit gondolt, hiszen az általános vélekedés szerint valahányszor Fonny Boy megszólaltatta azt a harmonikát (amit szüntelenül megtett), nem csikart ki belőle mást, csak éktelen ricsajt.

– Az apjának kellene istenfélelmet vernie bele, ha nem lenne odáig a fiától – vélte Ginny, aki ezúttal azt mondta, amit gondolt, mert Fonny Boy apja valóban azt hitte, hogy egyetlen fia a sziget büszkesége.

– Nemsokára lekerül ez a fogszabályzó is – húzta fel dr. Faux a steril kesztyűt, amit a valódi értéke háromszorosán kívánt elszámolni. – Koronát fogok javasolni nyolc elülső fogadra. Nos, kész vagy egy kis véradásra? – Felfedezte ugyanis, hogy a vért eladhatja a kutatóknak, akik a belterjes népesség genetikai kutatásával foglalkoznak és mindenféle sötét kísérleteket végeznek.

– Ne má’! – Fonny Boy görcsösen összerándult a székben, és úgy markolta a karfát, hogy az ujjpercei belefehéredtek.

– Nincs miért aggódni a koronák miatt, Fonny Boy. Nemesfémet használok, hogy tiéd legyen az egymillió dolláros mosoly!

Ekkor megcsördült a rendelő öreg fekete telefonja. A készülék még azokból az időkből maradt, amikor a zsinórt szövetanyaggal szigetelték, ezért a kagylót szokás szerint megtöltötte a statikus zaj.

– Rendelő – vette fel dr. Faux.

– Beszélnem kell Fonny Boyjal – hallatszott egy férfihang a hangos sercegés és kitartó zümmögés mögül. – Ott van?

– Maga az, Hurrikán? – kérdezte a fogorvos Fonny Boy apjától, aki jellemző vérmérséklete után kapta a nevet. – Ugye tudja, hogy magánál is esedékes lenne egy felülvizsgálat, fogkő-eltávolítás meg véradás?

– Adja Fonny Boyt, mielőtt még kijövök a béketűrésből!

– Téged keresnek – fordult dr. Faux a pácienséhez.

Fonny Boy kimászott a székből, és átvette a kagylót, miközben agyoncsapott egy letargikus legyet.

– Ja!

– Hallgass ide! Zárd be az ajtót szorosan! – hadarta Fonny Boy apja. – Ne engedd el a fogászt! Csak hogy tudd, néha muszáj megmutatnunk az erőnket, édes fiam. Az ilyen helyzetekben nem lehet mást tenni. Az a fogász megint belepiszkált a szádba?

– Persze, egy ujjal se nyúlt hozzám! – Fonny Boy a szigetlakók szokása szerint a visszájáról beszélt, és így tudatta, hogy a fogász egyre nagyobb szörnyűségeket tartogat számára.

– Ne kámpicsorodj el! – biztatta az apa a fiát, hogy egyet se féljen. – Megetetjük vele a saját orvosságát, és példát statuálunk belőle, hogy a rendőrök végre békét hagyjanak nekünk. Mind egy vérből vagyunk, fiam. Most pedig nyughass, mindjárt ott vagyunk!

– Csillagos ég! – kiáltotta Fonny Boy, ahogy az ajtóhoz rontott és bezárta a kulccsal, amely a bárányait terelgető Jézus festménye mögött lógott.

Nem teljesen értette, miért kell foglyul ejtenie dr. Faux-t a rendelőben, de az a hitvány fogász bőven rászolgált, bármi is történt vele, őt pedig izgalommal töltötte el mindez. Tangier nem sok szórakozást kínált egy ifjoncnak, Fonny Boy ezért álmodott arról, hogy kincset talál, és egy nap örökre elmegy innen. Kikémlelt az ablakon az összegyűlt halászokra, akik katonás alakzatban közeledtek, néhányuk kezében faevezőkkel és rákfogókkal.

– Üljön abba a székbe és meg ne moccanjon! – parancsolt Fonny Boy a fogorvosra.

– Ki kell szednem a vattát a szádból – emlékeztette dr. Faux a páciensét. – Ülj csak be a székbe, azután, ha végeztünk és azt akarod, beleülök én is. – Dr. Faux feltételezte, hogy az érzéstelenítő izgatta fel Fonny Boyt és okozott átmeneti idegi rendellenességet.

Még a legtapasztaltabb orvosok sem tudják kiszámítani, bizonyos anyagok hogyan hatnak egyes betegekre, ezért dr. Faux mindig megkérdezte, hogy az adott személynek van-e allergiája vagy gyógyszerérzékenysége. Hanem a szigetlakók olyan ritkán szedtek nyugtatót, akár a legenyhébb altatót vagy kedélymódosító szert (leszámítva a számukra tiltott alkoholt), hogy dr. Faux páciensei e téren is érintetlennek számítottak, ezért tökéletesen megfeleltek a kontrolltesztek céljára, amelyhez a placebót és a kísérleti szereket kész örömmel biztosították a hatósági engedélyre pályázó gyógyszeripari cégek. A fogorvos most Fonny Boy szájába csúsztatta kesztyűs ujját, hogy kihalássza a vattacsomót.

– Nem nyelted le megint, ugye? – kérdezte aggodalmasan.

– De.

– Akkor néhány napig számíthatsz a székrekedésre. Miért zártad be az ajtót, és mit csináltál a kulccsal?

Fonny Boy megtapogatta a zsebét, hogy meggyőződjön róla, a kulcs biztonságban van nála. Nem volt. De mit csinálhatott vele? – kapott észbe, és idegesen körülnézett a rendelőben, miközben a dühödt hangok egyre közelebbről hallatszottak. Izgalmában orrba fejelte a fogászt, ha nem is erőből, de ahhoz eléggé, hogy kiserkenjen a vére.

– Jaj! – kiáltott fel dr. Faux meglepett és fájdalmas hangon. – Ezt meg miért tetted? – kérdezte, amint a halászok ráförmedtek Fonny Boyra, hogy nyissa ki az ajtót.

– Nem tudom! – kiáltott vissza nekik. – Eljátszottam a kulcsot! Nem emlékszem, hová tettem!

– Miért támadtál rám? – Dr. Faux döbbenten és méltatlankodva törölgette az orrát.

Fonny Boy nem tudta biztosan, de hirtelen fontosnak érezte, hogy erősnek és határozottnak mutatkozzon. Nagyon is tetszett neki, hogy a halászok azt látják majd, erőszakkal bírta megadásra a fogorvost. Az apja biztosan irtó büszke lesz rá, Fonny Boy mégis inkább azt kívánta, bárcsak tudná, hová rakta azt a nyavalyás kulcsot, mert odakint egyre nagyobb lett a tülekedés.

– Hé! Be kell törni az ajtót! – kiáltott ki a felbőszült tömegnek. A halászok megtették, hogy evezőiket és rákfogóikat lengetve be tudjanak özönleni.

– Le Virginiával! Le Virginiával! – Ez lett dühödt csatakiáltásuk. –Ne merjen visszamenni odaátra, hallja, dr. Faux? Mostantól a foglyunk!

– Most aztán jól megkapja!

– Úgy! Úgy!

– Hallja-e, dr. Faux, milyen érzés a saját székében ülni?

– Agyabugyáljuk el!

– Megvolt! – telt el magával Fonny Boy. – Megfejeltem egyenest az orrán, hogy a vére is eleredt! – dicsekedett.

– Ki kéne húzni egyik-másik fogát! Gondoljátok csak meg, hány fogunkat kihúzta nekünk is!

– Ne ússza meg ennyivel! Kötözzük meg és vessük oda a rákoknak!

– Még ezzel se mondtál sokat, úgy éljek!

– Átkozott legyek, ha nem magának köszönheti! Hallja?

– Várjanak már egy percet! – tiltakozott dr. Faux olyan erélyesen, hogy belefojtotta a szót a halászokba, pedig a székében lapult és az orrát törölgette. – Elég legyen ebből! Látom, hogy haragszanak Virginiára, de hogy hirtelen mind ellenem forduljanak?! Elment az eszük?!

– Akkor ment el az eszünk, amikor egyáltalán megbíztunk magában – döntötte el valaki a kérdést. – Odaát nincs senki, aki ne a kárunkat akarná.

– Amennyiben tényleg túszul ejtenek – gondolta végig a kérdést dr. Faux sebesen és csalárdul –, a tervük csak akkor fog működni, ha üzennek a kormányzónak. Máskülönben senki sem fogja tudni, hogy itt vagyok, és akkor mi értelme bezárniuk? Ami pedig a fogorvosi szakértelmemet illető igaztalan és hálátlan vádaskodást illeti, rá kell mutatnom, hogy hosszú éveken át merő szívjóságból végeztem a munkámat, és ha én nem jövök, semmilyen fogorvosuk se lett volna.

– Az is jobb lett volna magánál!

– Az asszonynak még megvolna az összes foga. Meg az enyém se sajogna, ahányszor fordul a szél. Az a fogam, amit maga tömött!

– Talán mégis meg kellene gondolni a dolgot – vélte egy óvatosabb halász, aki békülékenyen a falnak támasztotta evezőjét. – Senki sem akar bajt.

– Úgy! Úgy! – értett egyet dr. Faux. – Rám vetítik ki minden bajukat, pedig valójában a kormányzóra haragszanak, és én nem is hibáztatom magukat. Nyilvánvalóan ártatlanul üldözik és diszkriminálják magukat. Nem tudom, mire jók ezek a burkolatjelek, de biztosan nem a maguk érdekeit szolgálja.

– Soha senkit nem érdekel, hogy nekünk mi lenne az érdekünk!

– Ne hallgassatok rá! – Fonny Boy magához ragadta az irányítást. – Odaátról jött, ugyan mit keres itt, egy napon azzal a rendőrrel? Kémkedni jött, mi másért?!

– Aztán miből gondolod, hogy kémkedik utánunk, édes fiam? –kérdezte Fonny Boy apja növekvő haraggal és bosszúsággal.

– Figyeli a beetetést és a halászást, azután mindenféléket mond a halakról, osztrigákról meg rákokról. Nemsokára már azt is törvénybe adják, hogy nincs jogunk lehalászni a vizet! – jelentette ki Fonny Boy fikarcnyi bizonyíték nélkül.

– Talán tőle hallottad? – bökött Fonny Boy apja állával a fogorvos felé.

– Igen! Átkozott legyek, ha nem!

– Azt’ milyen szavakkal mondta?

Fonny Boy vállat vont. Megfeneklett ugyan a hazugságban, de a magot már elhintette.

– Azt mondom, ne kockáztassunk – szólalt fel egy másik halász.

– Ne.

– Ne bizony.

– A kormányzó máris visszavette a rákhalászati jogot, most meg várjuk ki, amíg az osztrigát is elveszik tőlünk? Akkor azt’ nem marad a zsebünkben egy lyukas kétcentes.

– Ez nem igazság!

– Meg nem is hagyjuk!

– Én azt mondom, telefonáljunk és mondjuk el, mit akarunk – javasolta Fonny Boy apja vad, indulatos hangon.

– Kit hívjunk fel?

– Azt mondom, hívjuk fel a rendőrséget. Ők festették az utcákra azt a sráfot. Talán a fogász is nekik kémkedik…

Dr. Faux megkapta az öreg fekete telefont, majd miután feltárcsázta a tudakozót, és többször is kapcsolták, eljutott Judy Hammer rendőrfőnökig, miközben azon imádkozott, nehogy lefuttasson egy keresést a nevére.

– Ki beszél? – akarta tudni Hammer, aki hallotta a háttérben az izgatott sustorgást.

– Fogorvos vagyok – felelt egy hang –, én látom el a Tangier-szigetet. Most is itt tartózkodom, és nagy bajba kerültem, mert a maguk egyik embere sávokat festett a Janders Roadra, és a kormányzó át akarja venni a szigetet, hogy versenypályát csináljon belőle.

– Mi az ördögöt zagyvál össze? – Hammer kis híján megszakította a beszélgetést az állítólagos fogorvossal, aki nyilvánvalóan megháborodott, valamiért mégis úgy döntött, érdemes végighallgatnia. – Azok a csíkok a VASCAR programhoz tartoznak, és a gyorshajtók kiszűrésére szolgálnak.

– Ha nem távolítják el őket azonnal, és nem írnak alá egy egyezményt, ami a továbbiakban megtiltja a rendőrségnek, a parti őrségnek és mindenki másnak a halászok zaklatását, akaratom ellenére itt fognak tartani!

– Ki beszél? – kérdezte újra Hammer, miközben közelebb húzta jegyzettömbjét.

– Megtiltották, hogy eláruljam a nevem – felelt a hang.

– Le Virginiával! – kiáltotta a háttérben valaki különös akcentussal.

– Idefelé se szavazott senki a kormányzóra, az egyszer biztos.

– Nem csinálunk semmit, csak halászunk és próbálunk rendesen megélni, erre mit csinálnak? Lefestik az utcánkat és ideküldenek egy fogászt, hogy kihúzkodja az összes fogunkat?

– Nem húztam ki az összes fogukat! – tiltakozott a fogorvos a kagylóra tett kézzel, de Hammer így is jól hallott mindenkit.

– Rendben – emelte fel a hangját Hammer. – Egész pontosan mit várnak tőlünk? Nem igazán értem…

A kérdést néma csend követte a vonal túlsó végén.

– Halló! – szólt a kagylóba Hammer.

– Idáig vagyok azzal, hogy mindenbe beleszólnak – hallott egy fojtott hangot. – Mondd meg neki, adja át a kormányzónak, hogy tele van a tökünk azzal, hogy mindenbe beleszólnak, és hogy ki akarjuk kiáltani a függetlenségünket!

– Úgy! Úgy!

– Többet ne jöjjön ide egy adóellenőr vagy rendőr se! Kikiáltjuk a saját függetlenségünket!

– Nem látnak tőlünk több adót! Egy pennyt se!

– És nem mondják többet, hogy ne halásszunk annyit!

– Úgy! Úgy!

– Hallotta őket – mondta a fogorvos Hammernek. – Nincs több halászati korlátozás, állami adó, rendőrség és beavatkozás. Tangier-sziget ki akarja kiáltani a függetlenségét, továbbá – tette hozzá cinkos kacsintással – a szabadon bocsátásom ára ötvenezer dollár jelöletlen bankjegyekben, amit a három-tizenhatos reedville-i postafiókra kell eljuttatniuk. Kérem, azonnal teljesítsék a követeléseiket. Túszként tartanak az orvosi rendelőben, máris véresre vertek, és halálos veszélyben vagyok!

Mielőtt Hammer válaszolhatott volna erre a képtelen és hajmeresztő túlzásra, a fogorvos letette a kagylót. Ezután eredménytelenül próbálta elérni Andyt, csak a hangpostájára hagyhatott üzenetet.

– A múmiás cikke óriási felháborodást keltett – tette hozzá az üzenet végén –, bár nem lehet tudni, a szigeten olvasta-e bárki. Az biztos, hogy azt a látszatot keltette, mintha Virginia hajtóvadászatot indított volna a Tangier-sziget ellen, ezért muszáj lesz tennie valamit az ügy érdekében, Andy. Hívjon fel!

Andy csak késő este kapta meg az üzenetet, mert miután Macovichcsal visszarepült Richmondba, gyorsan megszervezett egy titkos kiküldetést, amelyhez szüksége volt álcára és egy bérelt civil helikopterre. A nap hátralévő részét a Tangier-szigeten töltötte, információt gyűjtött, és mikorra hazaért, már éjfélre járt az idő. Akkor játszotta csak le az üzeneteit és hívta fel Hammert, akit az éjszaka közepén vert fel.

– Istenem – sóhajtott fel –, fogalmam sem volt róla! Bárcsak előre tudtam volna.

– Hol az ördögben járt? – úszott be Hammer álomittas hangja a telefonba.

– Nem mondhatom meg – felelte Andy – egyelőre nem. Tudom, hogy ez nem tűnik ildomosnak, de kutatómunkát végeztem és utánajártam valaminek, amit most tényleg nincs időnk kitárgyalni. Elég legyen annyi, hogy amikor a következő cikkemet terveztem, még szó sem volt a Tangier-szigetről, sem csaló fogorvosokról, inkább az kötött le, hogy a lehető legtöbbet tudjak meg a helybeliekről. Most már le is teszem, és elkezdek írni…

– Andy! – kiáltott fel Hammer teljesen éber és sértődött hangon. – Nem titkolózhat előttem! Hol volt egész nap? Hallotta a híreket? Úgy látom, nem – tette hozzá indulatosan. – Egy nőt brutálisan megöltek a Belle-szigeten, és a gyilkos a maga nevét véste a testébe.

– Az én nevemet? Hogy érti, hogy az én nevemet?

– Törvénytudó Őrmesterét.

– Valaki belevéste a Törvénytudó Őrmester nevet a testébe? –Andy megdöbbent és elképedt. – De hát…? Mi…?

– Nem tudom, mi az ördögöt akar ez jelenteni, de úgy gondolom, ideje felhagynia ezzel a Törvénytudó Őrmester szarral, és visszatérnie a rendőri munkához, mielőtt még nagyobb bajt kavar.

– Nem hibáztathat azért, amit egy őrült gyilkos tesz! Bármennyire is együtt érzek az áldozattal, semmi közöm a halálához, és megígérem, hogy mindenben a segítségére leszek. Idehallgasson, egyezséget kötöttünk, és maga ígéretet tett – emlékeztette Andy. – Ne feledje, mit mondott egy évvel ezelőtt, amikor erről beszéltünk. Ha elmondja az igazat, az sosem tetszik a gonosz erőknek, és valami szarság biztos történik, de végül az igazság győz.

– Az isten szerelmére! – csattant fel türelmetlenül Hammer. – Kérem, ne akarjon ezzel az idealista maszlaggal zsarolni.

– Ez fájt. – Andy valóban megbántottnak és csalódottnak érezte magát, ugyanakkor elszántabbnak, mint valaha. – Olvassa el a reggeli cikkemet, azután majd beszélünk.

A Tangier-sziget rövid történelme

Törvénytudó Őrmestertől

Jóllehet e pillanatban talán azt kívánja, hogy másként legyen, de a Tangier-sziget Virginia állam része, és 1608-ban fedezték fel, amikor John Smith hét katona, hat úriember és egy doktor társaságában háromtonnás bárkáján beutazta a Chesapeake-öbölt.

Míg alkalmas kikötő- és lakóhelyet kerestek, a nevezettek számtalan apró sziget közt találták magukat, amelyeket együttesen Russell-szigeteknek neveztek el. Amikor pedig elérték az öböl keleti partját, szembekerültek két komor, zömök őslakossal (bennszülöttel, ahogy Smith hívta őket), akik hosszú rudakat tartottak, a végükön koponyákkal.

– Kik vagytok és mit akartok? – kérdezték a bennszülöttek merészen Powhatan nyelvén, amit azért neveztek így, mert Pocahontas apja, a nagy Powhatan törzsfőnök beszélte.

Smith ezen a nyelven válaszolt, ami nagy hatást tett a bennszülöttekre, s itt egy pillanatra elidőznék a kommunikáció fontosságán, miután ez különösen időszerű annak fényében, ami tegnap történt éppen a Smith által felfedezett szigeten, Tangieren. Egyetlen kormány, még Virginia vezetése se hozhatna törvényeket, amelyek hatással vannak olyanokra, akik visszafelé beszélnek. Ha például egy szigetlakó azt mondja, „Ez szép volt” vagy „Nem esik egy csepp se”, könnyen lehet, hogy a hanghordozás függvényében ennek épp az ellenkezőjét gondolja, ahogyan azt a született tangieri David L. Shore is kifejti korszakalkotó, A Tangier-sziget: földrajz, népesség és nyelv című munkájában.

Mármost a régi időkben, ha egy szigetlakó az ellenkezőjét értette annak, amit mondott, adott valamilyen jelet, mondjuk hozzátette, hogy „balvégről”, amivel nyilvánvalóan arra utalt, hogy a visszájáról beszél. Azt mondhatta: „Nemigen esik, balvégről értve”, amiből egyenesen következett, hogy véleménye szerint szakadt, mintha dézsából öntenek. Többé ez nincs így. Ma már csak a beavatottak ismerik fel a szigetlakók jellemző hanghordozását és arckifejezését, ha egy halász mondjuk megjegyzi: „Nincs kedvem menni” vagy „Hitvány ez az osztriga”.

– Jelen esetben ez úgy értendő – mondta egy közeli barátom, akire mostantól úgy fogok hivatkozni, mint bölcs bizalmasomra –, hogy ha a szigetlakók így reagálnak a VASCAR sebességmérő rendszer bevezetésére, mint ami „helyénvaló”, azzal alighanem azt jelzik, hogy a legkevésbé sem tartják annak, sőt ki vannak bukva miatta. Az alapján, amit elmondott, ezt a Ginny Crockett nevű szigetlakót mélyen felzaklatta a dolog, még ha visszájáról is beszél.

– Én is így látom – feleltem. – A kormányzónak semmit sem szabadna tennie azon a szigeten, amíg nem érti az ellentétes beszéd szabályait, még ha a kormányzó hivatali gépezete ezt maga is rendszeresen gyakorolja. Az a hivatal egyenesen fantasztikusan működik.

– Ennél a mondatnál szándékos akcentussal, szokatlanul magas hangon beszélt, elnyújtotta a szótagokat, miközben felemelte az állát és felhúzta a szemöldökét. Azt mondta, „fantasztikusan működik”, de talán épp az ellenkezőjét gondolta?

– Csak próbára tettem, hogy jól értettem-e – feleltem. – Mert nem a mondat a lényeg, hanem ahogy mondjuk.

– Nem tudom, vajon John Smithnek akadtak-e ilyen problémái, amikor kapcsolatba került a bennszülöttekkel – tűnődött el bölcs bizalmasom. – Az őslakosok talán már akkor is visszafelé beszéltek.

– Abban biztosak lehetünk, hogy gyakran fontosabb a hogyan, mint a szöveg maga – vontam le a következtetést.

A bennszülötteknél tett baráti látogatás után Smith újra vitorlát bontott, követte az öblökkel tagolt partvonalat, amikor hirtelen szélsőséges széllökések és esők, viharok meg villámok lepték meg, hogy a halálos veszély dacára végül, Smith szavaival élve, megmeneküljenek az óceánra jellemző vihar könyörtelen tombolásától. Miután így hajszál híján megúszták, a hajósok menedéket találtak egy apró földdarabon, amelyet Smith utóbb a Russell-szigetek közé sorolt.

Amikor újfent vitorlát bontottak, egy második vihar csapott le rájuk, amely a fedélzetre döntött árbocot-vitorlát, ők pedig kis híján ismét odavesztek, miközben kétségbeesett igyekezettel merték a fenékvizet. Két napig vártak, hogy csillapodjon az ítéletidő, azután átkutattak ivóvíz után egy lakatlan kis földdarabot, amelyet Smith a Limbo-sziget névre keresztelt. Végezetül a saját ingeikkel foltozták ki a vitorlákat, hogy hazaindulhassanak Jamestownba.

Sok tudós szemlátomást úgy gondolja, hogy Tangier is a Russell-szigetek része, ám miután tanulmányoztam a régi térképeket és egy modern kori légi felvételt, feltettem a kérdést: lehetséges-e, hogy Tangier sokkal inkább a Limbo-szigethez tartozik – talán ez magyarázza a szigetlakók hajlamát arra, hogy ne azt gondolják, amit mondanak, vagy ne azt mondják, amit gondolnak? Nem hinném, hogy bármelyik tudós meggyőzőbben zárná ki ezt a lehetőséget, mint ahogy én felvetettem, ha pedig megnézünk egy légi felvételt, láthatjuk, hogy a Tangier és Limbo szigeteket alig néhány percnyi helikopterút választja el.

További vizsgálódás céljából úgy döntöttem, helikopteren Jamestownba repülök, ahonnét feljegyzem Smith útvonalának pontos koordinátáit, Jamestowntól Tangierig, majd vissza Jamestownba és át Limbóig. Jamestown, Tangier és Limbo itt megadott koordinátáit a GPS-emről jegyeztem le, miközben az adott szigetek felett lebegtem. Miután tanulmányoztuk a hajózási térképet, elmagyarázom a számok jelentőségét:

Jamestown-sziget    Tangier-sziget    Limbo-sziget

Szélesség   37°12.47              37°49.51           37°55.75

Hosszúság  76°46.66              75°59.87           76°01.58

Mint látható, Tangier és Limbo igazán nem esik messze egymástól. A kérdés tehát a következő. Képzeljük el Smitht és embereit a bárkájukon, viharban, szélben és esőben, nulla látótávolság mellett.

Ugyan honnét lehetett Smith biztos abban, hogy amikor menedéket talált az általa Tangierre keresztelt földdarabon, nem a Limbo-szigetre vetődött? Meglehetős bizonyossággal tudom, hogy amikor egy-két korty whisky után ilyen körülmények között repül az ember, éppoly könnyen kilyukadhat Limbón, mint akárhol másutt.

Hogy Tangier valóban Limbo-e, már sosem fogjuk megtudni. Kétlem, hogy ha John Smith ma is velünk lenne, el tudná mondani. Az viszont biztos, hogy ha ma látogatna el Tangierre, akkor is Limbón érezné magát, ha nem ott lenne.

Ha Tangier csakugyan Limbo, személy szerint azt kívánom, bárcsak megmaradt volna a neve! Meggyőződésem, hogy Limbo virágzó idegenforgalmi célállomássá válhatott volna azon turisták körében, akikkel senki se számol, mert ők csak szeretnének valahol a semmi közepén lenni, ahol egy darabig nem kell törődniük semmivel. Azt sem hiszem, hogy Virginia kormányzója elrendelte volna a gyorshajtók lefülelését egy Limbónak nevezett helyen, vagy ha igen, Limbo lakói fikarcnyit is törődnének ezzel.

Legyenek résen odakint!

Hét

Andy lemérhette Hammer türelmetlenségét az ütemből, amelyet asztalon doboló ujjai vertek. E pillanatban pergő staccatóba lendültek, miután Andy tájékoztatta Tangierről, és hogy a függetlenségi törekvések a szigetlakók múltjával hozhatók összefüggésbe ekkor ugyanis még nem tudhatta, hogy a helyi fogásszal kapcsolatos félresikerült megjegyzése legalább annyira hozzájárult a forrongáshoz, mint az új sebességmérő rendszer.

– A legtöbben valószínűleg semmit sem tudnak a múltjukról, és még életükben nem hallottak John Smithről – vetette ellen Hammer az íróasztala mögül, amely pompás rálátást kínált a rendőrségi központ, előtt terpeszkedő körforgalomra és a magas zászlórudakon repkedő lobogókra.

– Én nem becsülném le őket – óvott Andy –, csak próbálom megvilágítani a dolgok hátterét. – Verítékben úszott egyenruhája alatt, és előre rettegett, mit fog szólni Hammer a reggeli cikkéhez. – A lényeg, hogy a szigetlakók szerint minden kívülálló martalóc, aki mindenestül el akarja rabolni a szigetüket. Az őslakos amerikai indiánok érezhették így, amikor az angolok kikötöttek Jamestownban, és nekiláttak felépíteni az erődjüket.

– Martalóc? – ráncolta Hammer a homlokát.

– A szigetlakók így hívják a kalózokat.

– Édes istenem! – sóhajtott fel Hammer.

Hirtelen Windy Brees surrant be az irodába, vastagon kisminkelt arcán izgatott kifejezéssel, vörösre lakkozott körmei között egy UPS gyorspostacsomaggal.

– Édes istenem! – kiáltott fel Windy. – Sosem fogja kitalálni, mi történt!

Hammer nem szerette, ha titkárnője feladványokkal szórakoztatta.

– Akkor árulja el! – kérte visszafojtott türelmetlenséggel.

– Nyakunkig ér a slamasztika – hadarta a nő egy szuszra. – Nyoma veszett valami fogorvosnak, aki le szokott járni a Tangierre! Tegnap szokás szerint odament, de a felesége azt mondta a reedville-i rendőröknek, hogy vissza már nem jött a komppal, és amikor felhívták a rendelőt, egy különös akcentussal beszélő kölyök közölte, hogy a fogorvost túszként tartják, amíg a kormányzó független állammá nem nyilvánítja a szigetet.

– Igen, én is hallottam a történtekről. Úgy látszik, a szigetlakók az orvosi rendelőben őrzik a túszukat.

– A rendelőben? – Andynek kezdtek nagyon rossz sejtelmei támadni.

– A fogorvos mondta, amikor engedték, hogy felhívjon telefonon – magyarázta Hammer. – A nevét nem tudom, azt nem árulhatta el.

– Sherman Fox – tudatta Windy. – Olyan furán betűzik. – Vetett egy pillantást a jegyzetfüzetére. – F-A-U-X.

– Az Faux – igazította ki Andy.

– Fó? Nem Fox?

– Mindegy – avatkozott közbe Hammer. – Andy, tegnap nem látta véletlenül ezt a fogorvost, miközben felfestette a jelzést?

– Nem – felelte Andy, épp csak azt felejtette el hozzátenni, hogy amikor később álruhában visszatért a szigetre, látni ugyan akkor sem látta a fogorvost, de a közvetlen közelében lehetett, hiszen járt az egészségügyi központban.

Beszélnie kellett Hammernek erről a titkos küldetésről, de bölcsebbnek látta kivárni, amíg jobb kedvében találja.

– A halászok nagy tömegben meneteltek végig a Janders Roadon – tette hozzá –, ami cseppet sem meglepő, tekintve a szigetlakók sértődöttségben és elszigeteltségben telt hosszú történelmét. Bármennyire is nagyra tartom Thomas Jeffersont, az se javított a helyzeten, hogy a függetlenségi háború idején elkoboztak minden tangieri hajót, és elvágták az utánpótlási vonalakat. Jefferson azt mondta a híveinek, hogy ellenséges országként szándékozik bánni a szigettel, mintha nem is az általa vezetett állam része lenne…

– Attól tartok, Jefferson úr nem fogja megoldani helyettünk a helyzetet – jegyezte meg epésen Hammer, miközben felemelkedett székéből.

– Talán jobb is így, tekintve, hogyan bánt a szigetlakókkal. Andynek alig sikerült kereket oldania a rá várakozó Bell 407-essel, miután a szigetlakók végigkergették a Janders Roadon, át számos gyaloghídon és számtalan ingoványon, mígnem eljutott a kis leszállópályáig, ahol Macovich őrmester várakozott a helikopterrel, és istennek hála, már beindította a hajtóművet.

– Vissza kell jönnünk – közölte a rémült Macovichcsal, amint Felszállt, kihagyta a lebegést, és teljes gázra kapcsolt.

– Magának elment az összes esze? – Macovich hangja élesen sercegett a fülhallgatóban, amint egy elhajított kő lepattant a törzsről. – Dehogy jövünk vissza! Azok ott lent mindenféléket dobálnak utánunk! Csak el ne találják a rotort!

Nem találták, a 407-es, erős hajtóművének köszönhetően, hamarosan lőtávolon kívül került.

– Az a baj, hogy még nem végeztem – próbálta elmagyarázni Andy, miközben a feldühödött tömeg tagjai hangya méretűre zsugorodtak alattuk.

– Mivel, a festéssel? Az igazán kár – sajnálkozott Macovich –, inert én ugyan nem megyek vissza, hacsak nem rákért a kormányzónak. Aki nem vesz semmit, jobban teszi, ha távol marad a szigettől, ha nem akar rákeledel lenni.

– Hát jó – törődött bele Andy. – Úgy vélem, súlyos egészségbiztosítási csalás történik a szigeten, de majd én utánajárok egyedül is.

Andy nem végezte rákeledelként, igaz, volt annyi esze, hogy ne ugyanazzal a helikopterrel térjen vissza, amelynek oldalára jól láthatóan felfestették: ÁLLAMI RENDŐRSÉG. Az egyik haverját kérte meg a kölcsönzőben, hogy adjon neki egy jelzés nélküli Long Rangert…

– Andy! – Hammer felhagyott a járkálással, hogy vádló pillantást vessen rá. – Itt van még, vagy máris máshol jár az engedélyem nélkül?

– Elnézést – szabadkozott –, csak a szigetlakókra gondoltam, mennyire előjönnek a valódi érzéseik, ha nem veszünk tőlük rákot vagy valami emléket. Még kővel is megdobálták a helikoptert, amikor felszálltunk.

– De hát ez rettenetes! – szörnyülködött Windy. – Meg is ölhették volna! Úgy értem, kövekkel dobálni egy helikoptert csak súlyosabb dolog, mint botokra koponyákat tűzdelni és azzal riogatni az idegeneket. – Windy szemlátomást azt kívánta, bárcsak idősebb lenne Andy, hogy elhívhassa magához valamelyik este. – Nem vagyok kíváncsi olyan szigetre, ahol kővel dobálóznak és fordítva beszélnek.

– Látom, ma reggel is olvasta Törvénytudó Őrmestert – jegyezte meg Hammer epésen, miközben Andy teljes tudatlanságot színlelt.

– Ki nem hagynám Kína összes kincséért se – élénkült fel még jobban Windy. – Bárcsak kitenne magáról egy képet a weboldalán! Majd meghalok, hogy lássam, hogyan néz ki.

– Biztosan valami okostojás – próbált Andy kritikus és féltékeny hangot megütni. – Tudja, milyenek ezek a mai számítógépes guruk. Kezd már elegem lenni ebből a Törvénytudó Őrmesterből, hogy mindenhol csak róla beszélnek. Mintha ő lenne Elvis.

– Szerintem nem Elvis. És már azt se gondolom, hogy álnéven a kormányzó – jelentette be Windy. – A ma reggeli után semmiképp. Ha a kormányzó lenne Törvénytudó Őrmester, nem kritizálná a kormányzót, mert az olyan lenne, mintha saját magát kritizálná, akkor meg…

– Mit tudunk még a túszul ejtett fogorvosról? – szakította félbe Hammer, aki újra róni kezdte a köröket, és azt kívánta, bárcsak csomót köthetne Windy nyelvére.

– Reedville-ben született, és több mint tíz éve önkéntes alapon kezeli a tangierieket, bár ezt nem szívesen vallja be senkinek, legalábbis a rendőrök szerint a felesége ezt mondta – felelt Windy. – Nem segítene az otthoni karrierjén, ha a betegei megtudnák, hogy minden tapasztalatát a szigeten szerezte. De ő legalább megérti az ottaniak beszédét, és úgy is gondolkodik.

– Honnét tudja, mit ért vagy mit gondol? – Hammer ki nem állhatta az alaptalan feltevéseket, mégis mindenütt ilyenekbe ütközött.

– Tudja, mit mondanak a disznókról meg az árpáról – emlékeztette Windy. – Azon a szigeten mindenki egyformán gondolkodik, ezért neki is úgy kell, ha a fogaikon akar dolgozni. A reedville-i rendőrség azt is megemlítette, hogy ennek a dr. Faux-nak nincs állandó címe, csak egy postafiókja, és a felesége szerint fotó sincs róla, mert ki nem állhatja, ha fényképezik. Amellett – szellőztetett meg egy további értesülést – a társadalombiztosítási száma nincs feltüntetve se a jogosítványán, se máshol, minden telefonszámán a rögzítő jelentkezik be, és amikor egzotikus helyeken nyaral a családjával, soha nem mondja meg senkinek, hová megy.

– Azt hiszem, alaposabban utána kell néznünk – javasolta Andy, mintha az ötlet csak e pillanatban fogalmazódott volna meg benne. – Nekem úgy tűnik, mintha rejtegetne valamit. Mit tudunk az életviteléről? Az anyagi helyzetéről?

– Van mit a borba aprítania – felelt Windy. – A rendőrség szerint van egy óriási háza, több autója, magániskolái…

– Honnét tudják a rendőrök, mekkora házban lakik, ha egyszer nincs állandó lakcíme? – tudakolta Andy.

– Ó, Reedville kis hely, mindenki tudja, hol él a másik. Amellett egy ilyen böhöm nagy ház mindenkinek szemet szúr.

– Szerintem több mint gyanús, hogy szerinte a szigetlakók váltságdíjat kérnek a kiszabadulásáért. Ötvenezer dollárt, amit egy reedville-i postafiókba kell elküldeni. – Hammer folytatta a járkálást. – Faux azt is mondta, hogy minden korlátozást fel kell oldanunk.

– Értem – bólintott Andy. – Vagyis próbálják elérni, hogy szüntessük meg a halászati kvótát.

Hammer szórakozottan felkapta asztaláról az üzeneteket, és átfutotta abban a reményben, hogy a kormányzó végre felelt a telefonhívásaira. De nem. A legapróbb jel sem utalt arra, hogy megpróbálta volna elérni, vagy akár csak tudna arról, hogy hónapok óta beszélni akar vele.

– Szerintem azt is elvárják, hogy eltávolítsuk a burkolatjeleket, és akadályozzuk meg a Nascart. Azt hiszik, versenypályává akarjuk alakítani a szigetet – tájékoztatta Andy Hammert.

– Én is hallottam, de hogy az ördögbe juthatott ilyesmi az eszükbe? – csattant fel Hammer. – Azon a helyen aligha férne el százötvenezer néző, nem tudnák hová tenni a kocsikat, odajutni se tudnának, a pilótákkal és szerelőkkel egyetemben. Arról nem is beszélve, hogy egyetlen dohány- vagy italgyár se látná szívesen a kocsiját és a nagy pilótákat, mint Dale Earnhardt Jr. és Rusty Wallace, egy olyan pályán, ahol a dohányzás és az alkoholfogyasztás bűnnek számít. Ráadásul Tangier nem sokkal a tengerszint felett fekszik, vagyis a víz gyakran elárasztaná a pályát. Miért mondta nekik, hogy odavisszük a Nascart, Andy?

– Én nem mondtam. A VASCAR-t emlegettem, nem a Nascart, csak ez a vidéki öregasszony összekavarta a neveket.

– Lefogadom, hogy követelni fogják a természetvédelmi terület felszámolását is. – Hammer megszállott dühbe lovallta magát, amiért a kormányzó ily látványosan a figyelmére sem méltatta.

– Nem bocsátották meg, soha nem is fogják, hogy kitiltottuk őket a Chesapeake-öböl nagy részéről. – Egyik fele tovább beszélt, míg a másik egyre dühösebb lett a kormányzóra. Főként, mert tudta, ha fiatalabb lenne, netán férfi, a kormányzó nem habozna felhívni.

– Vissza kell adnunk a területet, vagy fel kell oldani a védettségét, vagy mit tudom én, mit szoktak ilyenkor tenni.

– Rendőrfőnök asszony! – Windy szivárgott be újra a társalgásba, mint valami kellemetlen szagú folyadék. – Mielőtt bejöttem, próbáltam hívni a kormányzó hivatalát, de megint tárgyalása van, és nem beszél senkivel.

– Süket duma. – Hammernek feltűnt a kis, barna papírba burkolt csomag Windy kezében. – Az nekem jött, és ha igen, kitől?

– Igen. A feladó Major Trader. Akarja, hogy kibontsam?

– Átvilágították? – kérdezte Hammer.

– Igen, persze. Tudja, sose ítéljen meg egy csomagot a borítója alapján. – Windy feltépte a papírt. – Nézze csak! Házi készítésű csokoládé egy kártyával, miszerint… – Feltartotta a kártyát, hogy elolvassa: – „A legjobbakat! Crimm kormányzó.”

– Ez különös – jegyezte meg Andy, aki jól tudta, hogy Crimm az idejét se áldozná Hammerre, nemhogy az ajándékait. – Szerintem jobb, ha ezt magammal viszem.

– Minek? – ráncolta a homlokát Hammer.

– Mert átkozottul gyanús, ezért meg szeretném vizsgálni – felelte Andy.

– Nos, Windy – jutott dűlőre Hammer –, egyelőre ennyi. – Intett titkárnőjének, hogy távozzon és egy szót se többet. – Hívja fel a kormányzó irodáját, hátha mégis oda tudjuk csalni ehhez a nyavalyás telefonhoz.

Windy csalódottnak és boldogtalannak tűnt, amiért száműzték, és tényleg azt kívánta, bár sohasem tűnt volna el Hammer szegény kiskutyája. Főnökét azóta kerülte a jókedv. Andy pajkosan rákacsintott, hogy felvidítsa egy kicsit.

– A szigetlakók nem törődnek a természetvédelmi területtel – jegyezte meg a férfi, miközben az aktatáskájába gyömöszölte a csokoládét. – Nem lenne semmi értelme, hiszen sosem halásztak az öbölnek azon a részén.

Hammer nem sok mindent tudott a halászatról, sem a vele kapcsolatos törvényi szabályozásról. A halászat nem az állami rendőrség, hanem a parti őrség hatáskörébe tartozott, hacsak a halászok nem követtek el súlyosabb bűncselekményt a közutakon – mondjuk felvonultak a Janders Roadon, túszul ejtettek egy fogorvost és hazaárulással fenyegetőztek.

– Magyarázza el nekem ezt az egészet! – ült vissza Hammer az íróasztala mögé. – Miért nem szeretik a halászok a természetvédelmi területet, és úgy általában Virginiát?

Andy tájékoztatta róla, hogy a Tangier-sziget akkor vált nyíltan ellenségessé az állam többi részével szemben, amikor a jelenlegi közgyűlés megszavazott egy sor rendeletet, ami kizárólag a rákokra volt tekintettel, nem pedig az azokra vadászó helyiekre. Igaz ugyanakkor, hogy a rákpopuláció vészesen leapadt.

– Januárban a törvényhozók beidéztek egy halászt, aki elmondta, hogy száz tarisznyarák elfogásához a régi tíz helyett lassan ötven rákcsapda kell – magyarázta Andy. – Tavaly a páncélos rákokból összesen kevesebb mint harmincmillió fontnyit fogtak ki, és a helyzet azóta is romlik.

Buren Stringle-re, a Tangier-szigeti Halászati Szövetség elnökére és a sziget egyetlen rendőrére a meghallgatáson csak úgy záporoztak a kemény szavak, mint az „élősködés”, „nyereségvágy” és „túlhalászás”, mielőtt a törvényalkotók szigorúan korlátozták az állami vizeken kihelyezhető rákcsapdák számát. Nem sokkal később megszületett a Tarisznyarák Tanácsadó Testület, amely további szigorításokat vezetett be, köztük minden rákcsapdát meg kellett jelölni, megkönnyítve ezzel a tengeri járőröknek a csalók kiszűrését. A természetvédelmi területet négyszázhatvanöt négyzetmérföldesre növelték, a marylandi vonaltól egészen a Chesapeake-öböl torkolatáig és Virginia Beachig. Csak ez az ügyes politikai manőver egymillióval több ráknak tette lehetővé, hogy biztonságban elérje a kulcsfontosságú szaporodási helyeket.

– A természetvédelmi terület valójában semmit sem ér – összegezte a lényeget Andy. – Az öböl halászattól elzárt része valójában mélytengeri árok, ahol minden leeresztett rákcsapdához iszonyú hosszú kötél kellene. A halászok mindeddig megtartották maguknak ezt az információt, így a szárazföldön rajtam kívül talán senki se tudja, hogy a Tangier-szigetnek nem áll érdekében ellenezni az új természetvédelmi területet. Mindeközben a rákok továbbra is a szokott szaporodási helyükre járnak, és sejtelmük sincs arról, hogy védelmezni próbálják őket.

– Oké, felejtsük el a természetvédelmi területet – bólintott Hammer csalódottan –, de akkor nem értem, miről szól ez az egész. Ahogy itt kielemezte, az állam nem igazán törődik a halászok helyzetével, a halászokat pedig nem igazán érdeklik az állam rendeletei.

– Éppen ez minden gond gyökere – jegyezte meg Andy. – Senki se törődik a másikkal.

– Ne legyen ilyen cinikus!

– Itt akkor is igazi régimódi közösségi stratégiára van szükség – vélte Andy. – És Törvénytudó Őrmester tökéletesen alkalmas erre.

– Nem – horkant fel Hammer. – Soha többé…

– De igen! – ellenkezett Andy. – Legalább adjon neki egy esélyt! Törvénytudó Őrmester megkérheti az olvasóit, hogy segítsenek az ügyekben.

– Beleértve Popeye-t is! – tűnt fel Windy hirtelen az ajtóban. – Hát nem lenne csodálatos, ha Törvénytudó Őrmester arra kérné az embereket, hogy segítsenek megtalálni Popeye-t?

– Hogyan? – kérdezte döbbenten Andy. – Segítsenek megtalálni?

– Ne rám legyen mérges! – fortyant fel Windy. – Tudom, hogy ezzel kiengedem a darazsakat a palackból, de talán megtalálhatnánk Popeye-t. Talán nem túl késő, még ha hónapokkal ezelőtt tűnt is el.

– Elég, Windy – szólt rá Hammer. – Kérem, most menjen ki, és csukja be az ajtót!

– Hát jó, de akkor is küldök egy e-mailt Törvénytudó Őrmesternek, és beszélek neki Popeye-ről.

Távozott és becsukta az ajtót. Hammer felsóhajtott.

– Hogy tudta megállni? – suttogta Andy megbotránkozva és szomorúan, amiért Hammer egy szóval sem beszélt neki a történtekről. – Miért nem hívott fel abban a percben, amikor Popeye eltűnt?

– Épp valamelyik kutatóútján járt, Andy – felelt Hammer lemondóan. – És nem tudom, miért, de valahogy nem is akartam beszélni erről. Különben sincs mit tenni. Várjon! – Feltartotta a kezét.

– Most meg mi az, Windy? – kérdezte a titkárnőjét, aki újra benyitott az irodába.

– Az a richmondi nyomozó, Slipper van a vonalban – jelentette be Windy.

– Köszönöm. – Kivárta, amíg Windy újra becsukta az ajtót, majd vetett Andyre egy vészjósló pillantást, mielőtt felvette a kagylót, és beleszólt: – Hammer.

Hosszú ideig csak hallgatott és jegyzetelt, miközben Andy láthatta az arcán, hogy valami komoly és kellemetlen dologról értesült. Ami azt illeti, egészen nyugtalannak tűnt.

– Mint azt tegnap is mondtam – szólalt meg végül –, senki se tudja, hogy ki az… Azért én nem hamarkodnám el a következtetést, hogy csak azért, mert a nevét… Igen, megértem. Követnie kell minden nyomot… természetesen tudatni fogom, és kérem, tájékoztasson mindenről. – Letette a kagylót, aztán ideges, zaklatott pillantást vetett Andyre. – Ő nyomoz abban a gyilkossági ügyben… a nő, akit a Belle-szigeten találtak. Azonosították.

– Kicsoda? – kérdezte Andy.

– Trish Trash. Huszonkét éves fehér nő, akit a TT becenéven ismertek. Úgy tűnik, állami hivatalnok volt, amellett titokban leszbikus, aki bárokban szedte fel a partnereit…

– Trish Trash? – értetlenkedett Andy.

Hammer a továbbiakban elmondta, hogy a városiak szerint a gyilkosság indítéka vélhetően a nő szexuális orientációja volt, az elkövetője pedig egy férfi – alighanem az, aki Törvénytudó Őrmesternek nevezi magát.

– De hát ez őrület! – bukott ki Andyből. – Én… Én nem lehettem, hiszen akkor…

– Persze, hogy nem maga volt! – csattant fel Hammer, miközben folytatta a nyugtalan járkálást. – Jézus Krisztus! Annyira tudtam, hogy ez lesz belőle! Ha nem ír több ilyen átkozott cikket…

– Nem! Nem büntethet azért, amit az a seggfej tett. – Andy felpattant a helyéről, és megragadta a nő karját, ha nem is erőszakosan, de elég erősen ahhoz, hogy megtorpanjon és felé forduljon. – Hallgasson meg – halkította le a hangját. – Kérem. Én… helyrehozom ezt, és meglátom, hogyan segíthetek. Sosem hallottam erről a Trish Trashről, és nem értem, egyáltalán hogyan kapcsolódhat hozzám vagy Törvénytudó Őrmesterhez… Remélem, a richmondi rendőröknek van annyi eszük, hogy nem hozzák nyilvánosságra ezt a részletet.

Teljesen maga alatt volt. Ha fel kell fednie Törvénytudó Őrmester valódi személyazonosságát, nem csupán egy év munkáját húzhatja le a vécén, de Hammert is bajba keveri a kormányzónál, amiért engedte egyik emberének, hogy minden cenzúra és különösen a kormányzó tudta nélkül publikáljon.

– Talán meggyőzhetem valahogy a kormányzót, hogy Törvénytudó Őrmester nem elmebeteg gyilkos – mondta ki hangosan. – Valahogy az olvasókat is rávehetem, hogy segítsenek megoldani a gondokat, és kideríteni az igazat a Trish Trash-ügyben meg a többiben.

– Most az a legfontosabb, hogy tudassuk a kormányzóval, milyen sürgető helyzet alakult ki a Tangier-szigeten – felelte indulatosan Hammer. – Ez a gyilkosság még csak nem is hozzánk tartozik!

– Talán én el tudom érni a kormányzót – vetette fel Andy, amint Macovich őrmester belépett az irodába, így hallhatta a beszélgetés záró mondatát.

– Szerda esténként mindig a Ruth’s Chris Steak House-ban eszik – közölte Macovich.

– Akkor keressék meg – rendelkezett Hammer, mielőtt Macovichhoz fordult. – Talán elfeledkezett már magáról meg a biliárdos incidenséről.

– Ne aggódjon – rázta meg Macovich nagy busa fejét. – Nincs az a pénz, hogy még egyszer leálljak játszani azzal a döggel.

– Jobb lesz, ha a rezidencián senkivel sem áll lejátszani – akarta tisztázni a dolgot Hammer.

Macovich összehúzta a szemöldökét sötét napszemüvege mögött.

– De ha a kormányzó arra utasít?

– Akkor hagyja nyerni!

– Az nem lesz könnyű. Az orráig is alig lát, rendőrfőnök asszony. Legtöbbször még a fehér golyót se találja el. Csak lát valami villanást, és máris arrafelé kap a dákóval. Amikor legutóbb ott voltam, letettem a műanyag poharamat az asztal szélére, mire ő az egész biliárdszalont összefröcskölte a kávémmal.

– Akkor nem kellene a rezidencia bútordarabjain hagynia a kávéspoharát – vonta le a következtetést Hammer.

– Nem hinném, hogy látta, amikor letettem – védekezett Macovich.

Nyolc

Dr. Faux-t egy székhez kötözték, szeme elé sós víztől bűzös fejkendő került. Nem különösebben ijedt meg, inkább bosszús volt, és kényelmetlenül érezte magát. Ahogy telt az idő, úgy halványultak a gyors kiszabadulással és az ötvenezer dollárral kapcsolatos reményei, és kezdett kételkedni a szigetlakók szándékaiban is, pedig nem az erőszakosságukról ismerte őket.

Amennyire tudta, a sziget történelmének legsötétebb bűnesete az volt, amikor jó néhány évvel korábban feltörték a széfet Sallie Landon házában. Az öregasszony hosszú életének minden megtakarítását itt őrizte, ezért a szigeten mindenki beadott egy kis pénzt, hogy Sallie ne függjön teljesen a házi süteményreceptektől, amelyeket a posta mellett, egy telefonpóznához szegeit kis faládában árusított. A bűnöst sosem kapták el.

Dr. Faux-t időközben eltávolították a rendelőből, és az egészségügyi központon belül egy másik helyre vitték – itt a kerékpárokat is hallhatta a nyitott ablak előtt, amely a nyirkos levegő mellett a legyek és szúnyogok keringetéséről is gondoskodott. Nem lett volna értelme segítségért kiáltania, hiszen a sziget egész lakossága részt vett az összeesküvésben, és láthatóan egy emberként fordult ellene. Dr. Faux-nak közel fél évszázada először akadt ideje arra, hogy eltűnődjön az életén. Sóhajtva latolgatta az elvesztegetett lehetőségeket és vonakodását, hogy misszionárius legyen az egykori Kongóban. Isten megszólította Sherman Faux-t, de a kis Shermie jószerével rácsapta a Teremtőre a kagylót, s többé fel se vette. Nagyon valószínűnek tűnt, hogy most végre utoléri megérdemelt büntetése. Bebörtönözték egy parányi, távoli szigeten, a nagy semmi kellős közepén, s hacsak nem talál ki valami okosat, véget érhetnek tb-csalással töltött szép napjai.

– Bocsáss meg! – fohászkodott dr. Faux Istenhez. – Ezt megérdemeltem. Amikor Jónás azt mondta, nem megy Ninivébe, te azt felelted: „Majd meglátod!” Aztán lenyeletted a nagy cettel, hogy egyenesen Ninivénél köpje ki. Én csak annyit kérek, hogy ne űzz el Kongóba, Uram. Vagy Zairébe, ahogy mostanság hívják. Épp elég szörnyű itt is, ahol vagyok.

Fonny Boy a padlón ült, a raktár falának támasztotta a hátát. Izzadt és viszketett a csípésektől, máris belefáradt az őrködésbe, de amikor a fogász hangosan imádkozni kezdett, mit sem sejtve a jelenlétéről, lassan felszedte a horgonyt, és elszakította gondolatait kedvenc fantáziájától, amelyben felhúzta a rákcsapdát, és egy kincsesládát talált benne, tömve arannyal, ékszerekkel. Az elsüllyedt hajók iránti lelkesedése – talán ez volt az oka, amiért egyáltalán felkelt az ágyból egész nyáron, ünnepekkor meg hétvégén hajnali kettőkor, ha apja felébresztette, hogy együtt induljanak a kisautóval a kikötő felé. Ahogy Fonny Boy a sült osztrigás vagy rákos szendvicset ette, szinte látta magát, amint nekiveselkedik annak a rákcsapdának, de beleakad egy elsüllyedt kalózhajóba, vagy a felszínre hozott egyik rák aranypénzt, netán gyémántot tart az ollói között.

A szigeten számtalan helyben költött legenda terjengett, amelyeket az ajándékboltokban árultak. Fonny Boy valamennyit elolvasta, annyira érdekelte a történelem és a tengeri hadviselés. Kedvenc története 1926 februárjában játszódott, amikor a sajátos széljárás és áramlás folytán csökkent a vízszint, és a felszínre került egy régóta bomladozó hajó. Amiről Fonny Boy biztosan tudta, hogy kalózhajó, hiszen egy csatabárd is előkerült róla, a finom porcelánok és egyéb régiségek mellett, amit a halászok tüstént eladtak egy ide látogató New York-i műkereskedőnek.

A vízszint sajnálatosan gyorsan visszaállt, így a hajót soha többé nem látták. Fonny Boy gyors fejszámolást végzett. Ha a martalóchajó több évszázadot átvészelt az öbölben, nem számít neki még negyed évszázad vagy ilyesmi. Ott kell lennie a helyén, csak sajnos senki sem emlékszik rá, hol látták azon a régi téli napon.

A Fonny Boy által dédelgetett álomképben az elsüllyedt hajó a spanyolok után maradt, akik 1611-ben horgonyoztak le Old Point Comfortnál, ahogy a virginiai Hamptont akkoriban hívták. A hajót III. Fülöp spanyol király küldhette oda, hogy Jamestown lakói után kémkedjen és kiderítse, mire készülnek; más történészek szerint a spanyolok maguk is egy másik hajót kerestek, amelyik a környéken süllyedt el. Miért vállalták volna a vesződséget, hacsak nincsenek kincsek azon a hajón? – érvelt Fonny Boy. Az új angol telepen nem sok minden történt azonkívül, hogy a telepesek az erődbe rejtőztek az őslakók elől, akik teljesen kiszámíthatatlanná váltak – az egyik percben még kukoricát hoztak az angoloknak, a másikban nyílzáporral fogadták őket.

Fonny Boy a bennszülöttek oldalán állt. Gyanította, hogy az őslakosok szemében a telepesek mindig is idegenek maradtak – éppúgy, mint az ő szemükben a Tangierre látogató idegenek, akiket inkább csak elviselnek, de nem kedvelnek, és végképp nem bíznak bennük. Miért van az, hogy az idegenek mindig lenézik a bennszülötteket és a szigetlakókat? Az idegenek szánalomra méltó lények, mert nem élhetnek taxi nélkül, nem tudnak kukoricát termeszteni, és még fizetni is hajlandók, csak hogy láthassanak egy tarisznyarákot, mintha az olyan egzotikus állat lenne, mint a panda vagy az anakonda.

Dr. Faux elhallgatott, amint a nap alábukott a Chesapeake-öbölben, és pontban hatkor bezártak az éttermek, az ajándékboltok. Jóllehet a sós víztől bűzlő kendő miatt semmit se látott, érezte, hogy a hőmérséklet drámai módon lecsökken, amint az éjszaka kezdte beburkolni a szigetet, és megérkezett a hidegfront. Nyilvánvalóvá vált, hogy egyhamar nem megy innét sehová. Senki, még a parti őrség se látogatta Tangiert sötétedés után, amikor leszállt a köd, hogy összemossa az omladozó partot meg ami a leszállópályából maradt. Ilyen rossz körülmények között egyedül a halászok hajói mozogtak zavartalanul, de ez Dr. Faux helyzetén mit sem könnyített, miután tapasztalatból tudta, hogy a szigetlakók makacs teremtések, akik csak nagy ritkán gondolják meg magukat. Senki sem fogja hazaengedni, talán már soha többé.

– Ha így megkötözve tartotok – törte meg a csendet, amikor mintha mozgolódást hallott volna a szomszédos helyiségből –, ki fogja gondját viselni a fogatoknak? Te vagy az, Fonny Boy?

– Ja. – Fonny Boy válaszát néhány erőteljes harmonikafutam követte.

– Szeretném tudni, mit akartok tenni velem, ha nem nagy titok – próbálkozott a fogorvos.

– Az a kormányzótól függ – ismételte el Fonny Boy, amit a halászoktól hallott, miután fogságba vetették a fogászt. – Ha a sráfok az úton maradnak, ne számítson semmi jóra. Tele van a bugyrunk Virginiával, ahogy lekezelnek minket, és nem akarunk börtönbe menni, ha gyorsabban megyünk a kisautóval, és nem akarunk itt Nascar-pályát se, hogy más degeszre keresse magát rajtunk. És komolyan egyenlíteni akarunk azért, ahogy a fogunkat kezelte, vagy csak úgy csinált, mintha!

– Nascar? – akadt fenn a szón Dr. Faux. – Te már jártál Nascar-versenyen, Fonny Boy?

– Persze! – kiáltott a fiú, miközben felhúzott szemöldökkel és megfeszített állal jelezte, hogy visszájáról beszélt, vagyis a válasz nem.

– Azt nem látom, hogy igent vagy nemet gondoltál-e, de abban biztos lehetsz, hogy a Nascarnak esze ágában sincs idejönni, és senki se fogja degeszre keresni magát a szigeten, sem az autóversenyekből, sem másból.

– A kopótól tudjuk. Ha a kormányzó nem teszi, amit mondunk, és tovább macerálgat minket, akkor kihajózunk az összes bateau-val, és blokádot vonunk a sziget köré, aztán felvonjuk a saját zászlónkat, és elégetjük Virginiáét! Különben meg maga is degeszre kereste itt magát, nincs igazam, dr. Faux?

– Felvonjátok a saját zászlótokat és hűtlenek lesztek a hazátokhoz? – kérdezte döbbenten dr. Faux, aki továbbra is kerülte az egyenes választ a fogászi praktikáival kapcsolatos vádakra. – Ebből újabb polgárháború lehet, Fonny Boy. Felfogtad, milyen következményekkel járhat egy ilyen ellenséges lépés?

– Csak azt tudom, hogy torkig vagyunk – felelte Fonny Boy öntudatos, bár kissé elcsukló hangon.

– Annyit mondhatok, fiam, hogy régóta járok erre a szigetre, és annak is megvan az oka, miért nem költöztem ide. A lényeg, hogy ha változtatni akarsz az életeden, meg kell ragadnod minden lehetőséget, és a te nagy lehetőséged most az, ha meghallgatod, amit mondani akarok.

– Sokra megyek vele, ha meghallgatom. – Fonny Boy belefujt néhányszor a harmonikájába, és nem engedte, hogy az egyértelmű ajánlat felkeltse érdeklődését.

– Nagyon is sokra mégy vele, ha meghallgatsz. Lehet, hogy most jött el a te nagy lehetőséged. Talán valami különlegeset tartogat számodra az élet, Fonny Boy, de ha azokat pártolod, akik bezártak ide, akkor valószínűleg nagy bajba kerülsz, és az egész életedet ezen a kis földdarabon töltheted, árulhatod a rákot meg a házi recepteket, és fújhatod a harmonikádat. Segítened kell kijutnom innét, és ha megteszed, talán magammal viszlek Reedville-be, ahol dolgozhatsz a rendelőmben, és megtanulhatsz igazi autót vezetni.

– Ha elengedném, mit csinálna először? Hozzám vágna egy zsák ezüstdollárt? – kérdezte Fonny Boy gúnyosan, miközben fújni kezdte a „Yankee Doodle” felismerhetetlen taktusait.

– Tudod, mire való a felhajtó? – kérdezte dr. Faux simulékony hangon. – Ha nem, én elmondom neked. Az lesz a dolgod, hogy körbejárj, és olyan szegény gyerekeket találj, akiknek a fogaival sok munka lenne, amit a családjuk nem engedhet meg magának. Elhozod őket Reedville-be, én pedig tíz dollárt fizetek minden kölyök után. Miután megtanultál vezetni, szerzek neked egy kocsit is. Soha többé nem kell visszajönnünk erre a szánalmas kis szigetre.

Fonny Boynak eddig is sok minden járt a fejében, és lassan eljött az ideje, hogy hazamenjen vacsorázni, ezért kisétált a raktárból, hangosan bevágta az ajtót, hogy a fogász is hallja a távozását, de elmulasztotta közölni vele, hogy nemsokára kap vizet és élelmet.

Érzett is némi bűntudatot, amint kerékpárra ült és pedálozni kezdett, miközben még mindig a „Yankee Doodle”-on dolgozott. Talán lehetett volna kicsit kedvesebb dr. Faux-val, közölhette volna vele, hogy már úton az étel és ital. Talán igyekezhetne azt tenni, amit a templomban tanítanak, ha a ribillióban való részvétel nem tompítaná el az érzelmeit.

Borús kedvében szívesen elkövetett volna valami kópéságot. Hangosan fújta a harmonikát, és a szokottnál is gyorsabban haladt a kerékpárral, hogy teljes sebességgel szelje át a Janders Roadra felfestett két sráfot. Egyre dühödtebben tekert a csípős levegőben és holdfényben, alig vette észre a nagynénjét, Ginnyt, aki elektromos kiskocsiján a rendelő felé tartott.

– Hííí! – kiáltott rá amaz, amikor elhaladtak egymás mellett. –Aztán nem ám egész este nyűszteted azt a herfiit! Őrületbe kergeted a szomszédokat!

Fonny Boy dacos választ fújt a harmonikán, és azt kívánta, bárcsak ne nyelte volna le megint azt a vattacsomót. Legutóbb egy teljes hétre bedugaszolta, ennyi időbe telt, amíg egy gleccser lassúságával végigvonult a belein, hogy végül épp akkor találja meg a kijáratot, amikor az apjával odakint van a tengeren, vécét meg közel-távol nem lehet látni.

Amikor néhány perccel később Ginny besétált a kamrába a rákfalatkákkal, meleg zsemlével és margarinnal megrakott tálcával, dr. Faux újfent imádkozott.

– …ámen, mindenható Uram, később még beszélünk. Te vagy az, Fonny Boy? – kérdezte a fogorvos reménykedve. – Az Úristen szentjeire, iszonyú hideg van itt. Honnét jött hirtelen ez a sarkvidéki szél?

– Az öböl felől fúj. Hoztam vacsorát és vizet.

– Ki kellene mennem a mosdóba. – Dr. Faux szégyenkezve beszélt erről egy asszony előtt, akinek éveken át fúrta-faragta a fogait.

Ginny belement, ha megígéri, hogy visszatér az összecsukható székbe, és hagyja, hogy újra megkötözze és eltakarja a szemét a kendővel.

– Ha megkötöz és eltakarja a szemem, nem fogok tudni enni – siránkozott dr. Faux, miután Ginny kiszabadította, ő pedig hunyorogva nézett körül a félhomályos kamrában.

– Itt leszek, ha már nem halaszthatja a dolgát, de időben szólok, hogy nem társalogni jöttem. – Ginny a maga módján így tudatta, hogy használhatja a vécét, amíg nem próbálkozik semmivel, de abban ne is reménykedjen, hogy utána bármit kiszedhet belőle.

Amíg a fogorvos a mosdó felé vette az irányt, Ginny letelepedett egy ládányi ingyenes antibakteriális szappanmintára, hogy eltöprengjen a sebességmérésen, a szigetre tervezett autóversenyeken meg amit a rendőr mondott a szigetlakók kriminális fogászati ellátásáról. Ő és több más asszony Spankynél gyűlt össze, majd elindult, hogy a drótkerítésekre, üzletekre és éttermekre kihelyezett táblák révén megvigye a híreket Tangier egész lakosságának. Még a komphajók kapitányaival is beszéltek, akik ígéretet tettek rá, hogy a Nascarral és a fogászati visszaéléssel kapcsolatos újságokat beépítik a túrák anyagába, amikor az idegeneket ide-oda szállítják Crisfield és Reedville között.

Dr. Faux visszatért összecsukható székébe, és megkérdezte Ginnyt, hogy szolgálnak a fogai.

– Ahogy szoktak – vont vállat az asszony. – Azért hébe-hóba érzek egy kis szorítást ott, ahol a múltkor kitépte az utolsót. A minap még okádhatnékom is lett tőle.

– Rosszullét és hányinger esetén nem ritka a bakteriális fertőzés – tájékoztatta félre dr. Faux a páciensét. – És mintha az új fogsora is kotyogna…

– Csak mikor elenged a krém.

– Nos, akkor szüksége lesz egy új műfogsorrögzítő krémre, ha már itt van, szolgálja csak ki magát. – Dr. Faux mohón nekilátott az ételnek. – A rendelőben van, a középső szekrényben.

Ginny szótlanul figyelte, ahogy eszik, és tovább küzdött gyűlöletbe hajló mély neheztelésével. Istenes, templomba járó asszonyként jól tudta, mekkora bűn a gyűlölködés, mégse tudott erőt venni magán, ahogy elnézte, amint a kapzsi és közömbös fogász két kézzel tömi szájába az ételt.

– Én mindig azt gondoltam, hogy maga a legjobb, ami a fogammal történhet – bukott ki belőle végül –, de most már tudom az igazat, és megtanultam, hogy nem lehet megbízni egyikükben se. Jól tudjuk, mit művelt velünk. Belesajdult a szívem is, és sokat tépelődtem a dolgon, amíg otthon mosogattam, mielőtt elhoztam a vacsorát. Odaadtuk mindenünket, ami csak volt, ételt és jó szót, amiért idejött nekünk segíteni, erre maga? Kihasznált mindahányunkat, csak azért babrált annyit a szánkban, hogy minél több támogatást kapjon az államtól!

– Drága Ginny, maga is tudja, hogy ez nem igaz – ütött meg békülékeny hangot dr. Faux. – Először is, a kormányhivatalok állandóan ellenőrzik a fogorvosokat, és külön odafigyelnek az ilyesmire. Nem úszhattam volna meg szárazon, még ha ilyesmire vetemedem is. Megesküszöm és megcsókolom a Bibliát – használta a szigetlakók egyik kedvenc szófordulatát –, hogy amit mondtam, az mind szent igaz!

– Elég legyen! – jelezte Ginny, hogy épp eleget hallgatta a meséit.

Ah, gondolta Ginny keserűen. Az lenne még a szép nap, amikor egy kormányhivatalnok kompra száll, és nekikezd turkálni a szigetlakók szájában, hogy milyen munkákat végeztek, és tényleg szükség volt-e rájuk. Próbálta imával szétoszlatni a szívében kavargó gyűlöletet, és emlékeztette magát, hogy dr. Faux nélkül nem lenne műfogsora, se ragasztója, se ingyen szájvízmintája. Nem lenne semmilyen foga, hacsak nem az igaziak, amelyeket mind kihúzatott, mert dr. Faux szerint nem maradt más választása a kelések, gyökérszakadások, zománcsérülések és még ki tudja, mi minden miatt.

– Nem akarok gyűlölködni senkire – imádkozott némán, de az igazság úgy telepedett rá, akár egy hatalmas görgeteg kő, amelyet mozdítani se bírt.

Valójában ő maga is értetlenül állt hirtelen jött fogászati problémái előtt, de megbízott dr. Faux-ban. Igazság szerint néhány éve még semmi gondja nem volt a fogaival, sőt sokan mondogatták, milyen szép a mosolya. Hiszen még gyerekkorában is csak hírből ismerte a szuvasodást, mostanra meg nem maradt egyetlen fog a szájában! Minél többet tépelődött ezen, miután bezárta a rendelőt, és nekiindult a sötét utcának, annál inkább hatalmukba kerítették a dr. Faux-val kapcsolatos komor gondolatok. Hányszor is mondta neki, hogy a szigetlakók mind rossz fogazattal születnek, és hogy a Tangier-kór oka a belterjesség? Hányszor kellett hallania, hogy valakinek megint kiesett a tömése, élesen nyilallt a kiidegelt foga, vagy a koronája repedt ketté minden ok nélkül!

Még jobban eluralkodott rajta az ingerültség és fájdalom, amint átkelt a Janders Roadra festett csíkokon. Talán fogva kellene tartaniuk dr. Faux-t, míg ki nem hullik az összes foga. Talán neki is elfuserált műfogsort kellene viselnie, ami nem illik a szájába, felsebzi az ínyét és elveszi a kedvét még az evéstől is. Talán őt is eltöltené a fájó veszteség érzése, talán ő is szégyenkezne, ha a telefonban alig lehetne kivenni, mit mond.

– Nyavalyásul nézel ki, asszony! Hiszen te sírtál! – Ginny férjének feltűnt, hogy végigzokogta az utat, amint beért a házba és bevágta az ajtót.

– A fogaimat akarom! – sikoltotta Ginny hisztérikusan.

– Nem emlékszel, hol hagytad őket? – kérdezte a férfi, azután megkereste a befőttesüveget, amelyikben Ginny áztatni szokta a fogait. – A jó mindenit! – kiáltott, mihelyt orrára tolta a szemüvegét. – Átkozott legyek, ha nincs ott a szádban, Ginny!

Történelmi lábjegyzet

Törvénytudó Őrmestertől

Első olvasatra talán úgy tűnhet, nincs jogom lábjegyzetnek hívni ezt az írásművet, hiszen mindenki számára nyilvánvaló, hogy a szöveget nem előzi meg szám vagy csillag, de még csak nem is a lap aljára került.

Egy lábjegyzet ugyanakkor nem feltétlenül csak olyan utalás lehet, amit jól láthatóan megjelölnek, hogy könnyebben ráakadjunk a tudományos könyvekben, értekezésekben. Egy lábjegyzet utalhat kevésbé fontos dolgokra is. Mondhatjuk például azt, hogy néhány évvel ezelőtt még Jamestown is csak lábjegyzet volt a történelemben, minthogy a legtöbben abban a hitben éltek, hogy az Egyesült Államok történelme Plymouthban kezdődött, amit hálaadással ünnepelünk. A tankönyvek mindmáig kevés figyelmet szentelnek Jamestownnak, bár nemzetünk első állandó angol települése legalább az ajánlott ismeretterjesztő olvasmányokban utat talált, s többé nem száműzik – szó szerint – a lábjegyzetek közé.

Örömmel jelenthetem, hogy Az amerikai nemzet címmel kiadott középiskolai szöveggyűjtemény a 85. és 86. oldalon foglalkozik Jamestownnal. Szomorú ugyanakkor, hogy az Encyclopaedia Britannica 1997-es kiadása mindössze egy oldal nyolcadrészét szánja Jamestownnak, azt a képzetet keltve, mintha semmi sem maradt volna ebből a helyből, leszámítva azon hajók másolatait, amelyeken a telepesek a Kutyák szigetéről idevitorláztak. Ezek a másolatok valójában az eredeti erődtől egy mérföldre nyugatra láthatók, az úgynevezett Jamestown-emlékhely részeként, amely maga is másolat – ezt sajnos tudnunk kell –, mégis megéri felkeresnünk, amennyiben tisztában vagyunk vele, hogy az első telepesek nem létesítettek XX. századi épületeket, sem autóspihenőket, ételudvarokat, ajándékboltokat, parkolóhelyeket és kompokat, ahogy a folyón horgonyzó replikákon se hajóztak.

Némiképp zavarónak találom, hogy amikor felkeressük Jamestownt, számtalan jelzés igazít útba az emlékhely felé, azonban alig egy-kettő az eredeti település irányába. Vagyis választhatunk a fabrikált Jamestown és a valódi telep között, sok turista pedig, vélhetően a kényelem okán, az előbbire szavaz. Természetesen az emlékhely építése idején még mindenki azt hitte, hogy az eredeti helyszínt elmosta a folyó, ezért is gondolta Virginia úgy, hogy a másolat a legjobb, amit kínálhat a látogatóknak.

– A lényeg – jegyezte meg bölcs bizalmasom –, hogy az emberek igazságnak fogadnak el sok olyan dolgot, ami kitalált, de legalábbis nem bizonyított.

Erre én is tudtam példát hozni bölcs bizalmasomnak: éppenséggel a Tangier-sziget névválasztásának történetét.

A legenda szerint, amikor felfedezte a lakatlan földdarabot (amelyet manapság Tangiernek tartunk, noha éppúgy lehet Limbo is), John Smitht egy olyan városra emlékeztette, amellyel Észak-Afrikában, a Gibraltári-szoros déli oldalán találkozott. Ezért érzett késztetést arra, hogy az Újvilág új szigetét a Tangier névre keresztelje, bár szerintem ez a történet kétes hitelességű.

– A Tangier-sziget legkevésbé sem emlékeztet az észak-afrikai Tangierre – magyaráztam bölcs bizalmasomnak –, ezért felvetődik bennem, hogy Smith talán a visszájáról beszélt, ha egyáltalán valaha is kiejtette száján a Tangier szót.

„Látod amott azt a szigetet? – kérdezhette, miközben bárkájával beutazta az öblöt. – Fölöttébb kellemes hely, mintha csak Tangierben lennék.” S tette mindezt jellegzetes hanghordozással és arckifejezéssel, hiszen épp az ellenkezőjét gondolta, és az egészet tréfának szánta.

Más elméletek azt tartják, hogy a Tangier-szigetet a marokkói Tangier után nevezték el. Amikor 1684-ben az angol hadsereg kivonta marokkói helyőrségét, egyes tudósok szerint a Tangierben állomásozó brit katonák egy része mór feleségével együtt Amerikába hajózott és a Chesapeake-öböl valamelyik szigetén telepedett le – noha évekkel később azok, akik „móroknak” nevezték magukat és a virginiai Sussex megyében éltek, kereken tagadták, hogy marokkói őseiknek bármiféle közük lenne a Tangier-szigethez.

Mi lehet hát az igazság? Úgy tűnik, senki sem biztos benne, mikor népesült be először a sziget, de egyes források szerint már 1670-ben osztottak itt földhasználati jogot, sőt egy sokat vitatott tangieri legenda szerint 1686-ban John Crockett is letelepedett egy dombon, hogy itt gondozza jószágait, burgonyáját és tarlórépáját, körtéjét és fügéjét meg a nyolc gyerekét. A sziget virágzásnak indult, hogy a függetlenségi háború idején már magára vonja a háborúzó felek figyelmét – a britek utánpótlást követeltek tőle, mire Virginia többi része válaszként blokád alá vonta a szigetet, és a virginiai kormányzó, Thomas Jefferson súlyosan megfenyegette.

Mindeközben a kalózok elrabolták, amit megkívántak, cirkálás közben felégették egy George Pruitt nevű szigetlakó házát, és zavartalanul terrorizálták a védtelen ittenieket, akik kevesen voltak ahhoz, hogy ellenálljanak. S ha mindez nem lenne elég, egy II. Joe Parks nevű fiút elfogtak, besoroztak és erőszakkal magukkal vittek a britek, hogy ezután minden tangieri ifjúnak rejtőzködnie kelljen. A szigetlakóknak nemigen maradt más választásuk, mint az ellenséggel konspirálni, ha nem akarták, hogy a termésüket, a vagyonukat és a szeretteiket elrabolják tőlük. Ekkor kezdtek üzletelni a britekkel, az amerikaiakkal és a kalózokkal, hogy az aktuális megszállóknak megfelelően mindig az aktuális lobogót vonják fel. Ez a túlélési technika évszázadokon át működött, és számomra magyarázatot ad arra is, miért szívelik el a mai tangieriek a turistákat, traktálják őket ráktortával, nippekkel, pólókkal, villamos kisautón nyújtott taxiszolgáltatással, no és persze félrevezető információkkal.

A kedves olvasót ezúton is arra kérem, hogy segítsen a munkámban. Ha bármelyikük elszenvedett silány, alacsony színvonalú fogászati beavatkozást egy reedville-i orvos, bizonyos dr. Sherman Faux részéről, küldjön egy e-mailt, amint lehetséges. És ha bárki tud valamit egy Popeye nevű nőstény bostoni terrier tartózkodási helyéről, kérem, haladéktalanul tudassa velem! Akárcsak a fogorvosnak, az ártatlan jószágnak is nyoma veszett, s talán ugyanúgy fogságban tartják, mint az előbbit, noha ő nem szolgált rá erre a sorsra. Ha értesüléssel bírnak erről vagy bármely más bűntényről – különös tekintettel Trish Trash meggyilkolására –, lépjenek velem kapcsolatba.

Legyenek résen odakint!

Kilenc

Major Trader úgy gubbasztott a billentyűzet felett, mint egy keselyű, amikor szerdán reggel pontosan hét után három perccel Törvénytudó Őrmester legutolsó cikke megjelent a weboldalon.

– Ez meg mi akar lenni? – mondta ki Trader félhangosan. – Csúnya, csúnya őrmester. Belepiszkítani az állam szent történelmébe, és arra kérni a polgárokat, hogy segítsenek kémkedni…

Trader beleharapott lekváros fánkjába, majd vaskos ujjait beletörölte flanelpizsamájába, miközben felesége tevékenykedni kezdett a konyhában: csörömpölt az edényekkel, és felforgatta a túlzsúfolt szekrényeket egy serpenyő után.

– Muszáj ekkora zajt csapnod? – kiáltott ki Trader az irodájából, annak a tágas családi háznak a túlsó végéből, amit a feleségével nemsokára csinos kis haszonnal adtak tovább.

Trader okosan intézte a befektetéseit, így az elmúlt években komoly vagyonra tett szert. Egyszerű stratégiát dolgozott ki. Vásárolt egy telket valamelyik jómódú környéken, ahol nem engedték a továbbértékesítésre szánt ingatlanok építését. Felhúzott egy házat, élt benne egy évet, azután eladta azzal a hivatkozással, hogy a kormányzó mellett betöltött pozíciója bizonyos biztonsági kockázatokkal jár, ezért máshová kell költöznie. A szomszédok sejtették a csalást, de egyik sem tudta bizonyítani, hogy spekulációs céllal építkezett, holott az eddig eladott tíz ház mindegyike egy kaptafára készült. A szomszédságból érkező éles hangú levelek minden alkalommal eredménytelennek bizonyultak és süket fülekre találtak, Trader üzleti fogása pedig kezdett rutinná válni. Már csak azért is, mert imádott költözni. Talán mert ez maradt az egyetlen esemény az egyébként hazug és mesterkélt életében. Minden évben néhány hónapra ő ugráltatta a feleségét, felügyelte a csomagolást és pattogtatta az ostort az építési vállalkozók felett, hogy azok betartsák a szoros határidőket.

– Gyorsabban! Gyorsabban! – kiáltozta. – Két hetünk maradt a költözésre, jobban teszik, ha addigra mindennel végeznek! Ne akarjanak kicseszni velem!

– De hát még a vezetékeket se húztuk be – panaszkodott egy alvállalkozó Tradernél épp a múlt héten.

– Mennyi ideig tarthat az ilyesmi? – vágott vissza.

– És még a színeket se választotta ki.

– Marad ugyanaz az unalmas krémfehér, ami a tíz másik háznál, maga ostoba! – ordított Trader a telefonba. – És ugyanaz a halottfehér szőnyeg, maga idióta! És ugyanaz a réz Williamsburgy falikar, maga féleszű! És ugyanaz a fogantyú és ajtókilincs a Home Depotból, maga tökfej!

Trader számára létfontosságú volt, hogy legalább a saját várában eljátssza az uralkodó szerepét. Ideje többi részében a kormányzó lábtörlőként használta, s aki nem tapasztalta ezt első kézből elképzelni se tudja, milyen nyomokat hagy egy férfi önbecsülésén. Csinálja ezt, csinálja azt. Használjon másik szót. Írja át az egészet. Tudja mit, meggondoltam magam. Mondja inkább a sajtónak ezt. Vagy azt. Hol a nagyítóm? Tüstént hagyja el az irodámat! Nem érzem jól magam.

A nagy áldozatokkal járó és hálátlan karrier legalább megtanította Tradert a manipuláció, a bosszú és a nyereséghajhászás értékére. Az internetnek köszönhetően nem telik sok időbe, amíg újgazdag milliomos lesz, amennyiben ez a legutóbbi befektetési stratégiája is működik.

– Major? Nem mondtad, mit szeretnél reggelire. Kolbászt vagy szalonnát? Pirítóst vagy bagettet? Sajttal vagy anélkül kéred a kását? – kiabálta túl felesége az edények csörömpölését.

– Mit művelsz odaát? Egymagad akarsz lenni az egész ütős szekció a bostoni filharmonikusoknál? – kiáltott neki vissza Trader. – Kérem mindet!

Istennek hála, a kölykök bentlakásos iskolába és kollégiumba kerültek, így nem kell hallgatnia az állandó dübörgésüket és zajongásukat. A felesége önmagában is elég zavaró, s nyilván az új házban se lesz halkabb, mint az eddigi tízben. Trader még nem töltötte be az ötvenet, de ha minden a terv szerint alakult, nemsokára nyugdíjba mehet, és az internetes bűnözésre összpontosíthat. A homlokát ráncolva mélyen gondolataiba mélyedt, amint újraolvasta Törvénytudó Őrmester aznap reggeli esszéjét, majd megfogalmazta provokatív és névtelen válaszlevelét.

Kedves Törvénytudó Őrmester!

Ük-ükunokája vagyok egy konföderációs kémnek, ezért talán a DNS-emben van, hogy nem tudok ellenállni a kísértésnek, ha valamilyen értesülés kiszivárogtatásáról van szó. Azért írtam DNS-t, mert tudom, hogy értékelni fogja szellemes utalásomat nemrég megjelent írására. Megbízható forrásból hallottam, hogy a kormányzónak nem áll szándékában elfogni a gyorshajtókat a Tangier-szigeten. A legkevésbé sem törődik velük. A VASCAR bevezetésének egyetlen oka, hogy felfordulást okozzon, amiért később valaki mást lehet hibáztatni. Biztosan meg akarja ezt említeni a legközelebbi cikkében. Amúgy pedig sajnálattal olvastam Popeye-ről. Még nem gondolt rá, hogy valaki szántszándékkal lopta el szerencsétlen jószágot? És aki megtud valamit dr. Faux-ról vagy másról, annak jár jutalom?

Tisztelettel: Egy kém

Trader szokás szerint megnyomta a Küldés gombot, mielőtt bármilyen javítást eszközölhetett volna. Az eladásra szánt házat betöltötte a sülő hús telt aromája, miközben várta Törvénytudó Őrmester válaszát.

– Kész a reggeli! – harsogta felesége a konyhából, ugyanabban a pillanatban, amikor a számítógép is jelezte, hogy üzenete érkezett.

Kedves kém!

Jó szándékú állampolgár fizetség nélkül is megosztja másokkal az értesüléseit! Ha pedig bármit tud Popeye eltűnéséről, jobban teszi, ha elmondja, különben megnézheti magát!

Törvénytudó Őrmester

– Lám, lám – vigyorodott el kajánul Trader. – Úgy látszik, érzékeny pontra tapintottam.

– Szóltál valamit, Major? – sikította túl felesége az olcsó mosogatótálba zúduló víz moraját.

– Nem neked! – mennydörögte Major, miközben máris a választ fogalmazta.

Kedves Törvénytudó Őrmester!

Én is hallottam a pletykát arról, ki az eb tulajdonosa. Mindez talán csak véletlen lenne? Tudja, nem mindenki szereti azt a nőt, akinek nem szabadott volna ilyen magasra emelkednie. Elvégre ez a férfiak világa, nem? Mellesleg, nem titkosítottak a címét? Akkor honnét tudták a kutyarablók, hol keressék?

Én meg úgy gondolom, hogy a jó szándékú állampolgárokat rendesen meg kell jutalmazni, ha segítik a rendőrség munkáját.

Tisztelettel: Egy kém

Andy dühösen gépelte be a maga válaszát.

Kedves kém!

Ez a legkevésbé sem csak a férfiak világa, és ha Popeye valamilyen politikai játszma áldozata, ajánlom, azonnal mondja el, mit tud. Ne várja meg, hogy még egyszer figyelmeztessem. Az pedig senkire sem tartozik, hol lakik a kutya gazdája. A jutalomról még beszélünk.

Törvénytudó Őrmester

Andy elküldte az e-mailt, és várta, hogy a kém válaszoljon neki, de a postafiókját elárasztó levelek mind-mind más olvasóktól érkeztek. A kém kijelentkezett, és valószínűleg csak a bolondját járatta vele, döntötte el magában növekvő haraggal.

Képtelen volt elfeledkezni arról, milyen nagyokat játszott Popeye-jel. Szinte a kezén érezte bársonyos bundáját és rózsaszín hasának lágy simaságát, ahogy emlékezett tappancsának megnyugtató kopogására is, még azokból az időkből, amikor gyakorta megfordult Hammernél.

A könyvhalom tetején fekvő fényképalbum után nyúlt. Megtalálja azt a kutyát, még ha ez is lesz a legutolsó dolog az életében. Aggódott Hammer biztonsága miatt. A címét valóban titkosítottak, Hammer pedig szigorúan ügyelt rá, hogy titokban tartsa magánéletének részleteit. Csak a rendőrség, a közeli munkatársai és a közvetlen szomszédai tudták, hol lakik, Popeye-ről sosem beszélt, még azt sem engedte, hogy a képe bárhol megjelenjen. Hogyan talált rá a tolvaj Popeye-re, hacsak a bűntény nem belső munka, ahogy a kém sugallta?

– Remélem, még élsz, Popeye – mormolta maga elé Andy, míg rá nem akadt kedvenc képére, amelyiken Popeye egy Piroska-köpenyt viselt a hideg ellen. – Remélem, nem feledkezel el Hammerről és rólam. Megtalálunk! Ígérem! Figyelj csak, mit csinálok azzal a mocsokkal, aki ellopott!

Beszkennelte a képet a számítógépre, hogy Popeye fotója betöltse a képernyőt, majd megnyitotta a weboldalát, és begépelte az aláírást is: „Eltűnt kutya. Látta valahol Popeye-t? Magas pénzjutalom!” Ha az emberek jutalom nélkül nem hajlandók helyesen cselekedni, hát ő belemegy a kis játékukba. Át is szerkesztette az aláírást – „ÓRIÁSI pénzjutalom!” –, s ahogy várta, az emberek bombázni kezdték kamu ajánlataikkal. Jelentették, hogy látták Popeye-t a belvárosi gyorsforgalmi mentén, egy félreeső sikátorban vagy egy gyanús autó hátsó ülésén, és ha meghatározza a jutalom pontos mértékét, tették hozzá sokan, elárulják Popeye jelenlegi tartózkodási helyét.

Szép számmal érkeztek együtt érző levelek is. Olvasók százai idézték fel a maguk szomorú történetét házi kiskedvenceikről, akiket gyermekkoruk óta elvesztettek. Törvénytudó Őrmester még sosem kapott egy tömegben ennyi levelet. Andy az egész napot az étkezőasztalnál töltötte, és próbált válaszolni minden e-mailre, abban a reményben, hogy valaki egyszercsak előlép és azt mondja: „Kézen-közön szereztem egy kutyát, mert a kölykök akartak egyet, de nem engedhettem meg magamnak. Találkozzunk valami titkos helyen, ahol fizetség ellenében átadom Popeye-t.” Netán valaki ezt írja: „Az egészet megszervezték. Hammer rendőrfőnök egyik ellensége beszélt nekem a kutyáról, megadta a címet, és fizetett egy kisebb összeget. Most döbbentem rá, milyen szörnyűséget tettem, ezért szívesen visszaszolgáltatom Popeye-t, ha nem esik bántódásom és megkapom a jutalmat.”

Sajnálatos módon egyetlen levél sem foglalkozott Trish Trash, avagy TT megölésével, leszámítva a rövid üzenetet egy bizonyos PJ-től, aki azt állította: rendszeresen gyeplabdázott TT-vel, ezért biztos forrásból tudja, hogy TT sosem ment volna a Belle-szigetre egy férfival.

– Elment a józan esze? – kérdezte Hammer telefonon délután hatkor. – Azt hittem, csak bűnüldözéssel kapcsolatos esszékre szerződtünk. Nem elég, hogy ide-oda csapong a múmiák és kalózok között, felcsapott nyomkeresőnek is?

– Akarja, hogy levegyem Popeye képét az oldalról? – tette próbára Andy. – Megtehetem, bár nem hiszem, hogy egy kép bárkinek fájna. Popeye talán itt van valahol, és a tolvaj kísértést érezhet rá, hogy jutalom ellenében visszaadja.

– Csak nem tudom, hogyan bírom ki, ha meglátom abban az ennivaló Piroska-köpenyben, valahányszor megnyitom a weboldalát – vallotta be Hammer.

– Ha nem tudunk ránézni elveszett szeretteink fényképére, az azt jelenti, hogy a sebünk még nem gyógyult be teljesen. Ezért nem tépem össze soha a régi barátnőim fotóját. Ha képes vagyok rájuk nézni, minden rendben. Ha nem vagyok képes, valami baj van velem.

– Akkor hagyja fent a képet az oldalon! – enyhült meg Hammer. – Csak még hozzá kell szoknom. Igaza van, Andy, ha még van rá esély, hogy megtaláljuk Popeye-t, mindent meg kell próbálnunk. Azt hittem, ma este lépre csaljuk a kormányzót – tért vissza a hivatalos ügyekre. – Abban sem vagyok biztos, hogy bölcs dolog-e újabb kritikával illetni. Mellesleg, ki az a bölcs bizalmas, akire folyton hivatkozik?

– A bölcs bizalmas csak lehetővé teszi, hogy dialógusokat csempésszek a szövegbe – árulta el Andy.

– Nem tudom, ki ez a nő, de senkinek sem szabad ismernie Törvénytudó Őrmester kilétét, főleg nem ennek a gyilkosságnak a fényében. – Hammer nyers hangot ütött meg. – Nagyon remélem, hogy nem adta ki magát ennek az úgynevezett bölcs bizalmasnak. Mert ha igen jogom van tudni róla, még ha másként nem is érdekel a magánélete. Csak kérem, ne Windy legyen az.

– Windy? – Andy sértve érezte magát, és áttette a kagylót a másik fülére. – Azért reméltem, hogy ennél jobb ízlést feltételez rólam.

Hammer véget vetett a túl hosszúra nyúlt társalgásnak, és búcsú nélkül letette. Andy elküldött még egy utolsó e-mailt, ám ezúttal a saját nevén.

Kedves dr. Pond!

Csak tudni szeretném, megvannak-e már a toxikológiai vizsgálatok eredményei. Ne feledje, ez egy rendkívül kényes ügy, és nagyra értékelném, ha szigorúan bizalmasan kezelne minden részletet. És nem, nem tudom elsikálni a legutóbbi gyorshajtását. Javaslom, hogy valamelyik szombaton fáradjon el az autósiskolába, akkor jóváírnak magának néhány pontot.

Köszönettel: Andy Brazil

Kijelentkezett és felvette az egyenruháját, hogy egy órán belül leparkoljon a város déli részében, a Ruth’s Chris Steak House-nál, ahová Macovich hozta vacsorázni a kormányzó családját. A két rendőr Andy kocsijában ült, onnét figyelte az étterem bejáratát, mikor bukkan fel a kormányzó.

– Milyen volt a repülés? – nézett ki Andy a csillogó Bell 430-as helikopterre, amelyet fémszürkére festettek, az oldalain sötétkék csíkokkal, az ajtókon Virginia címerével.

– Az igazat megvallva, egyáltalán nem élveztem – felelte Macovich. – Már annak is örülök, hogy a kormányzó nem ismert meg, mert biztos voltam benne, hogy az a förmedvény lánya tesz valami megjegyzést a biliárdra, és akkor kiugrik a nyúl a bokorból. Szerencsére túlságosan lefoglalták a rágcsálnivalók, de nem tudom, visszafelé megállja-e szó nélkül. – Macovich rágyújtott egy Salem lightra, és Andy felé fordult sötét szemüvegével. – Most, hogy így kettesben vagyunk, talán elmondhatná, mivel sodorta magát ekkor slamasztikába. Mindenki azt találgatja, miért tette parkolópályára Hammer egy teljes évre.

– Ki mondja, hogy parkolópályára tett? – húzta fel az orrát Andy.

– Mindenki. Azt beszélik, valami nagy bajba került, és összerúgta a port Hammerrel.

– Csak megszereztem a pilótaengedélyt meg néhány képesítést.

– Tudom, hogy nem tart heti negyven óráig egy teljes éven át, amíg valaki megszerzi a pilótaengedélyt. És a többi képesítés? Legfeljebb két-három hétig tarthatott megszerezni. Mit csinált a többi idő alatt? Csak kajtatott a nők után, és bámulta a tévét?

– Lehet.

– Akkor nem mondja el, miért függesztették fel? – erősködött Macovich.

– Nem – felelte mogorván Andy, aki úgy döntött, hagyja terjengeni a pletykákat. Senki, még Macovich se tudhatja, kicsoda valójában Törvénytudó Őrmester.

– Senki nem mondaná meg magáról, hogy elcseszte az életét. Ahogy így elnézem, könnyen lehet, hogy a legboldogabb gazember az egész városban – tette hozzá Macovich némi irigységgel.

– Szükség lesz új pilótákra – váltott témát Andy. – Jelenleg nincs más, csak maga meg én.

Macovich követte Andy tekintetét a nagy helikopter felé, s közben feléledt benne a gyanakvás.

– Lefogadom, hogy szívesen fuvarozná a kormányzót – szólt vádló hangon a sűrű cigarettafüst mögül.

– Miért ne? Úgy tűnik, elkelne a segítségem – vont vállat Andy, aki azonnal eldöntötte, hogy megkörnyékezi a kormányzót a kérdésben. – A családnak nem elég egy pilóta, mert mit csinálna például, ha nem lennének VRF-viszonyok? – A vizuális repülési feltételekre utalt, amelyek lehetővé tették, hogy a műszerek helyett szabad szemmel tájékozódjon.

– Találnék egy kifogást, amiért nem repíthetem őket oda, ahová szeretnék – felelte Macovich. – Általában a karbantartókra hivatkozom, meg hogy nem működik a radar.

– Van egy négy-harmincasa, és csak szép időben repül vele? –Andy alig hitt a fülének. – Azt a gépet arra tervezték, hogy a felhők közt szárnyaljon. Mit gondol, minek van benne robotpilóta, IIDS meg EPHIS? Nem is beszélve a kifinomult meghajtásról. Ez a madár képes úgy orsózni, mint egy F-16-os. Nem mintha ajánlanám, hogy kipróbálja – sietett hozzátenni Andy, hiszen a helikopterek számára tiltott minden akrobatikus manőver. – Viszont be kell vallanom, a Fort Worth-i szimulátoron kipróbáltam az orsózást, amikor a Bell kiképzőközpontjába jártam. Lelassítottam száz csomóra, kétezer lábnál lefelé fordítottam az orrt, és lementem dugóhúzóban egészen az aljáig.

A lefelé zuhanó helikoptertől Macovichnak a szőrszálak is meredeztek a tarkóján, ezért teleszívta magát füsttel, hogy megnyugtassa az idegeit.

– Maga aztán egy őrült seggfej – csóválta a fejét. – Nem csoda, ha felfüggesztették. Vagy – ötlött fel hirtelen Macovichban – nem is függesztették fel igazán, csak készül valamire. Valami titkos programra. Hűha!

– Ha már szóba kerültek a titkok – hárított mesterien Andy –, jó lenne tudni, ki ez a Törvénytudó Őrmester.

– Nemcsak magát érdekelné – felelte Macovich. – A kormányzó is kíváncsi rá, és engem bízott meg a kiderítésével. Úgyhogy ha van valami ötlete, örülnék neki.

Andy nem válaszolt.

– Én is kíváncsi lennék rá – folytatta Macovich. – Honnét tud a Tangier-szigetről, meg hogy mit kerestünk ott, he? Mindent leírt abban a cikkében. Mintha végignézte volna az egészet.

Andy nem szólt, mert nem akart hazudni. Macovich ismét felé fordította sötét szemüvegét, amint újabb sötét gyanú vert benne gyökeret.

– Nem maga a Törvénytudó Őrmester, ugye? – mondta ki hangosan. – Mert ha igen, én megőrzöm a titkát, csak a kormányzónak mondom el, de ezt meg kell értenie.

– Miért gondolja, hogy nem én magam mondanám el a kormányzónak, ha tudnám, ki a Törvénytudó Őrmester? – kerülte meg a kérdést Andy.

– Hm, ebben lehet valami. Ha tudná, elmondhatná neki, és ezzel learatná a babérokat – latolgatta a lehetőséget Macovich.

– És miért ne tenném?

– Jó, akkor maga szerint kicsoda? Tudja, nem egyszer átfutott rajtam, hogy talán Major Trader csinálja.

– Aligha – csóválta a fejét Andy. – Trader képtelen igazat mondani. Akkor miért írt volna le ilyen kellemetlen igazságokat?

– Talán igaza van. – Macovich kifújta a füstöt. – Abban is, hogy nincs elég pilótánk.

– Miért mondanak fel? – akarta tudni Andy.

Macovich úgy döntött, épp eleget mondott. Máris bajba került a kormányzó családjánál, nincs értelme tovább rontania a helyzetén, amíg amiatt aggódik, hogy Andy fenyegetést jelenthet rá nézve. Csavaros esze van ennek a fehér fiúnak, nyilván okosabb nála. Gondolkodnia se kell, mielőtt tesz egy megjegyzést, és több olyan szót is használ, amit ő nem ismer.

– Lefogadom, az iskolában maga volt az okostojás – szólt hallható irigységgel, miközben próbált Andy gyenge pontjára tapintani. – Lefogadom, hogy a könyvtárban élt, és mindene volt a tanulás.

– Az ördögbe, dehogy! Nem kínoztam magam ilyenekkel. – Andy azt már nem tette hozzá, hogy akadálytalanul suhant végig a három főiskolai éven, mert annyira élvezte a tanulást, hogy sosem tekintette munkának vagy kihívásnak. – Csak arra vártam, mikor kerülök ki, és kezdhetem el az életemet.

– Ja, persze – bólintott a füstfelhő.

Macovich végigküszködte a műszaki főiskola egy évét, miközben egyre inkább neheztelt apjára becsvágya miatt, hogy legidősebb fiának egy nap tiszteletre méltó állást kell szereznie az Ethyl vegyi üzemben, ahol hígítót gyártanak. Macovich még abban az első évben felhagyott a tanulással, és jelentkezett a seregbe, ahol megtanult helikoptert vezetni, mielőtt továbblépett a rendőrséghez. Néhány hónappal ezelőtt pedig küldött apjának egy aláírt fotót a kormányzói családról, csak hogy az orra alá dörgölje. Mrs. Crimm még a kép hátoldalára is feljegyezte gyöngybetűivel: „Maude Crimm, first lady”.

A cigarettacsikk tökéletes ívet leírva elröppent, és a kövezeten landolt, ahol bosszúszomjas szemként izzott tovább.

– Csak egy szót kell szólnom a kormányzónak, hogy a másodpilótám akar lenni, és elintézi magának – kérkedett Macovich anélkül, hogy szándékában állt volna megtenni ezt vagy bármi mást Andy kedvéért. – Feltéve persze, ha nem emlékszik rám. Ha az a sakál lánya eszébe juttatna, legfeljebb beszélek vele máskor. Hü, jobb lesz, ha elszívok még egyet, mielőtt kijönnek.

A füst egy pillanatra szétfoszlott, és Andynek eszébe jutott, hogy Thorlo Macovich a legnagyobb fekete férfi, akivel valaha találkozott.

– Nem mintha a kormányzó bánná a füstöt – gyújtott Macovich egy újabb mentolos cigarettára –, de a first lady… hü! – A füstfelhő megcsóválta a fejét. – Emlékszik arra az interjúra, amiben a passzív dohányzásról beszélt? Mit akart vele? – A füstköd megállás nélkül beszélt. – Nem mindegy neki, hogy aktívan vagy passzívan fújom a füstöt?

– Jobb lesz, ha gyorsan fújja – jegyezte meg Andy, aki máris kidolgozta a tervét. – Itt jönnek.

Tíz

A virginiai Salem lights füstjénél is kártékonyabb volt a Füstös nevű országúti kalóz, születésétől fogva megátalkodott és gonosz volt. Hosszú bűnlajstromát már gyerekkorában olyan rémtettek tarkították, mint a betörés és a macskák felgyújtása, bántalmazás és emberölés. S bár néhány évvel korábban Virginiának sikerült bíróság elé állítania, a legszigorúbban őrzött fegyházból is kijutott, miután lepedőből hurkot font, és úgy tett, mintha felkötötte volna magát a rozsdamentes acél ágyra.

Amikor A. P. Pinn fegyőr észrevette, hogy Füstös a padlón térdel, nyaka körül a hurokkal, kidülledt szemmel és lógó nyelvvel, azonnal kinyitotta a cellaajtót, hogy kiderítse, életben van-e még a rab. Füstös életben volt, sőt felpattant és Pinn fejéhez vágta a vacsoránál használt tálcát, azután sietősen felvette Pinn egyenruháját és napszemüvegét, hogy észrevétlenül kisétáljon a fegyintézetből. Pinn utóbb könyvet írt megpróbáltatásairól, és a saját költségén kiadta. Az Elárulva nem aratott nagy sikert, ezért Pinn szerepet vállalt egy helyi kábeltévés show-ban, amely a Szemtől szemben Pinn-nel címet viselte.

Füstös minden héten megnézte a műsort, hogy meggyőződjön róla, semmi újat nem tudnak az eltűnéséről, sem arról, hogy ő lenne az országúti kutyák vezére, bár némi csalódást okozott neki, hogy Pinn sosem beszélt személy szerint róla, csak az árulás felett érzett traumájáról, és arról, hogy senki se tudja, milyen érzés, amikor egy tálcára való fasírtot és krumplipürét borítanak a képébe, amíg vele magával nem történik ilyen.

Éppen Pinn műsora ment. Füstös és országúti kutyái egy lopott Winnebagóban ültek, amely a város északi felében, egy üres telek mögött, a fenyőfák közt parkolt. Füstös előremutatott a távirányítóval, és felerősítette a hangot, amint Pinn belemosolygott a kamerába, majd elbeszélgetett Pontius Justice tiszteletessel a polgárőrségről, amit Shockshoe Bottomban, a gazdapiac közelében szervezett.

– Nézzétek a szarfaszút! – Füstös nagyot kortyolt az Old Milwaukeeból. – Azt hiszi, tud valamit.

Pinn fényes, kétsoros fekete öltönyt viselt fekete inggel és fekete nyakkendővel, jól láthatóan fehérített fogakkal. Amikor Füstös megismerte odabent, még vastag színezett szemüveglencséket hordott, mostanra ezt cserélte le a kontaktlencsére, amitől állandóan hunyorognia kellett.

– Mit képzel, hol van? Az Oscar-gálán? Még most is látszik a göcs a fején, ahol eltaláltam a tálcával – mutatta meg Füstös.

– Mindig ott volt ez a dudor a koponyáján – jegyezte meg Kandúr, a legidősebb országúti kutya. – Csak akkor még nem borotválta a fejét és kente be viasszal, ahogy most. Ember, ennek aztán ragyog a burája. Napszemüveg nélkül rá se lehet nézni. – Kandúr hunyorogva nézett át a cigarettafüstön, miközben leverte a hamut egy üres sörösdobozba.

– Szerinted milyen vakszot használ? – kérdezte Oposszum, egy másik, vézna és beteges külsejű országúti kutya, aki legszívesebben egész nap a szobájában maradt, és a sötétben a tévére meredt. – Szerinted méhviasz? Az is lehet, hogy Bed Head. Emlékeztek a fickóra, akitől az ágyút vettük? Megkérdeztem, mitől fénylik úgy a feje. Azt mondta, Bed Headet használ, amit New Yorkban vett valamelyik Cosmetic Centerben, és húsz dolcsijába fájt. Olyan, mint a rúzs, csak ki kell tekerni az alját, azután bekened vele a fejedet…

– Melyik köcsög ken rúzst a fejére? – horkant fel harmadik társa, Kuda, akinek nevét a barrakuda ihlette. A kalóz hunyorogva nézte Pinn fényes koponyáját.

– Pofa be! – Füstös feljebb vette a hangerőt.

Kezdett izgatott lenni, mert Pinn belemelegedett a témába, amiről leginkább hallani akart.

– …Elárulva című könyvében hosszan beszél arról – mondta éppen Justice tiszteletes párnázott karosszékben, a műkandalló és a könyvespolcok képével letapétázott fatábla előtt –, hogy a szomszédoknak igazi szomszédoknak kell lenniük, nem pedig olyan embereknek, akik történetesen egy környéken laknak. Remélem, pontosan idézem…

– Öö, mondhatni.

– Ha szeretjük fivéreinket és nővéreinket, és rajta tartjuk a szemünket az idegeneken, a környék meg fog változni.

– Nos, ö… igen, reméljük.

– Ezt a filozófiát vallotta azelőtt is, hogy fejbe verték?

– Nem emlékszem. Lehet. – Pinn kihúzta magát a székében, és egyenesen belenézett a kamerába, miközben elsimította a szatén nyakkendőt, amit kilenc-kilencvenötért vett az S&K-ban. – Csak azt tudom, hogy emberségből mentem be egy haldokló elítélthez, és a következő pillanatban már eszméletlenül hevertem a csupasz betonpadlón. Elvették az egyenruhámat, s vele mindenemet. – Pinn kezdett az emlék hatása alá kerülni, ezért egyre nehezebben őrizte meg a higgadtság látszatát. – El tudják ezt képzelni? Önök mit éreznének – mutatott a tévéműsor közönségére –, ha valaki leütné és pucéron ott hagyná önöket, azt a benyomást keltve azt elítéltekben és a többi őrben, hogy talán összeszűrték a levet valamelyik rabbal, máskülönben mit keresnének hassal a földön fekve, egy szál semmiben?

A tiszteletes elsápadt és verítékezni kezdett a forró rivaldafényben.

– A keresztényi megbocsátás… – próbálta félbeszakítani Pinnt.

– Megbocsátás egy nagy fenét! Én aztán nem bocsátok meg annak a ganénak. Az életben soha! Egy nap úgyis megtalálom, és akkor majd meglátjuk, ki üt le kit. – Gyűlölködve meredt a kamerába, s azon keresztül egyenesen Füstösre. – Csak nekem szóljanak, ha tudják, hol lapul az a kígyó. Ha látják, hívják fel a képernyő alján látható ingyenes számot, és mi postán kiküldjük a jutalmat. – Többször is elismételte a zöldszámot. – A haverjai Füstös néven ismerik. Közönséges külsejű fehér fiú rasztafrizurával és az állán néhány szőrszállal, amit szakállnak csúfol, pedig inkább emlékeztet az oposszum seggére.

– Hé! – tiltakozott Oposszum, majd a nyomaték kedvéért a tévéhez vágta üres sörösdobozát.

Füstös lelökte Oposszumot a heverőről, és ráparancsolt, hogy fogja be.

– Ha még egyszer hozzányúlsz a tévéhez, letépem a fejed!

– Nem tudom, miben jár manapság ez a Füstös, mert amikor legutóbb láttam, még narancssárga kezeslábasban virított, de huszonegy év körüli fehér fiú, és aljas, akár a vipera – folytatta Pinn.

– Ő aztán semmit nem tesz a környék fellendüléséért, nekem elhihetik! Hallgassanak ide! – Végigfuttatta tekintetét a kamera mögötti arctalan közönségen. – Ugye maguk se akarják, hogy egy vipera ólálkodjon a közelükben?

– Biztos lehet abban, hogy rajta tartjuk a szemünket a környéken – ígérte Justice tiszteletes, miközben zsebkendőjébe törölte izzadt arcát. – Sajnos az aljasság megmérgezi az életünket. Vegyük csak Moses Custert, akit rettenetesen összevertek, de még a Peterbiltjét is elrabolták a piac elől.

– A pótost vagy csak a kocsit? – Pinn figyelmét egy időre lekötötte a szörnyű történet.

– Én nem láttam semmilyen pótost – mormolta Füstös –, csak egy fostaligát tele rohadt tökökkel. Ki akar fogadni, hogy ez a seggfej Pinn a Törvénytudó Őrmester? Szerintem ez az idióta irkál össze minden szart a neten.

– A pótost – bólintott a tiszteletes –, a nagy dán pótost. – A szakmában így nevezték a legdrágább pótkocsikat, amit csak a kilenctengelyes Peterbilthez lehetett kapcsolni. – Meglátogattam Mosest a kórházban – csóválta meg a tiszteletes szomorúan a fejét. – Szerencsétlen ember, mintha egy pitbull marcangolta volna össze.

– Mit mondott önnek? – Pinn egyre ingerültebb lett.

Nem szerette, ha vendége többet tudott nála.

– Miből gondolod, hogy ő a Törvénytudó Őrmester? – kérdezte Oposszum, aki valamennyit konyított a számítógéphez, ezért minden reggel neki kellett ellenőriznie a Törvénytudó Őrmester honlapját, hátha talál valamit, amiről Füstösnek is tudnia kell.

Oposszum emellett elintézte az internetes tranzakciókat: ő kutatta fel a kilenctengelyes teherautókat, amelyek odakint parkoltak valahol, ELADÓ táblával a szélvédőjük mögött; ő olvasta a híreket a teherautó-bemutatókról és rodeókról, a kiegészítőkről és alkatrészekről, a gazdapiacokról és a kalózkodásról, a csempészetről és Kanadáról, továbbá néhány saját érdeklődési körébe eső dologról, mint a Bonanza rajongói klub és a vele kapcsolatos rendezvények, amelyeken valószínűleg sosem vehetett részt. Nagy tömegben kapta az e-maileket is, jobbára Füstös alvilági kapcsolataitól, akik így próbáltak névtelenek maradni.

– Moses a Peterbiltben aludt – mondta éppen Justice tiszteletes –, amikor hirtelen egy angyal jelent meg neki, azután már csak azt tudja, hogy a démonok serege kihányta az útra, ahol agyba-főbe verték és szanaszét vagdalták.

– Nem zárta magára az ajtót? – kérdezte némi kritikus éllel Pinn, aki szokás szerint minden lehetséges alkalommal az áldozatot hibáztatta. Most is eljutott arra a következtetésre, hogy Moses Custert sosem támadták volna meg a démonok, kalózok, sem senki más, ha veszi a fáradságot, hogy bezárja az ajtót.

– Úgy tudom, nem, de ettől még nem ő a hibás – vetett Justice atya szigorú pillantást Pinnre.

– Hé – élénkült fel Kuda –, talán megmondja, melyik kórházban fekszik, és akkor befejezhejük, amit elkezdtünk.

– Én meg nem hiszem, hogy ez a seggfej Pinn lenne a Törvénytudó Őrmester – adott hangot Oposszum a véleményének. – Hacsak jobban nem ír, mint ahogy beszél. Szerintem rendőr, ahogy mondja is magáról, ezért beszél folyton a kalózokról, a DNS-ről meg a többi szarról. Jobb lesz vigyázni, nehogy a nyomunkba eredjen, mert megvannak a módszerei, hogy kiderítse a dolgokat, te pedig már voltál a hűvösön. – Füstöshöz fordult. – Most már személyleírásuk is van, szóval nem ártana, ha meghúznánk magunkat, keresnénk valami melót a Foot Lockerben, a Bojanglesben vagy valahol…

– Fogd már be! – rikoltott rá Füstös, amint a lakóautó ajtaja kinyílt, és Unique lépett be rajta, kezében egy szemeteszsákkal.

– Kellene egy kis pénz – közölte Füstössel. – Még sokkal tartozol.

– Ne feledjék, mit kell tenniük! – mutatott Pinn újra a kamerába. Saját megpróbáltatásai újra teljes súlyukkal nehezedtek a vállára. Pokolba Moses Custerrel és mindenki mással! – Ha látnak egy rasztafrizurás fehér kölyköt, azonnal hívjanak!

– Látod, mondtam, hogy van leírásuk! – kiáltott fel Oposszum.

– Mondott valamit a leszbi csajról, akit nemrég öltek meg a Belle-szigeten? – meredt a tévére Unique.

– Milyen leszbi csaj? – ásított Füstös.

– Nem, de a Törvénytudó Őrmester írt róla a weben, bár azt nem mondta, hogy leszbi volt – ajánlkozott Oposszum. – Az olvasóktól várja a tippeket.

Unique ezt rendkívül mulatságosnak találta. Hát hiába vár tippeket. Átlényegült, amint elhagyta a bárt TT-vel, ezért nem láthatta őt senki, következésképp tippeket se adhat. Persze a láthatatlanságnak is megvannak a maga hátrányai. Unique-nak rá kellett döbbennie: később valószínűleg azért nem emlékszik sokra, mert a küldetés érdekében átrendezi a molekuláit. Ezért a legjobb az egészben, amikor újraéli az erőszakot.

– Telefonáljanak most azonnal! – ismételte Pinn a képernyő alján látható telefonszámot. – Mondják el, mit tudnak róla. Mi elkapjuk, önök pedig gazdagabbak lesznek ötszáz dollárral. Ez itt a Szemtől szemben Pinn-nel, A. J. Pinnt látták. Nyugodalmas jó éjszakát! – búcsúzott sugárzó mosollyal.

– Talán elmehetnénk egy kicsit körülnézni – vetette fel Kandúr, aki halálra unta magát a műsoron és az utána következő helyi híreken. – Kihozom a kocsit a ponyva alól, vadászunk egyet!

– Benne vagyok – mordult fel Kuda. – Elfogyott a sör, és már csak egy spanglim maradt, ember. – Felkelt, hogy kinyújtózzon. – Megkereshetnénk ezt a fasz Custert és kinyírhatnánk, mielőtt beköp minket.

– Szart se tud rólunk – torkolta le Füstös. – Ha meg kinyírtad volna annak rendje s módja szerint – vetett lesújtó pillantást Oposszumra –, most nem volna miért aggódni.

Oposszum túl sok sört ivott akkor éjjel, amikor a zsákmányra vadásztak, emiatt kissé félrecélzott, és ennek titokban örült is. Amennyire tudta, a golyó a lábán találta el Mosest, és leszedte róla a csizmát.

– Szerintem is meg kellene keresnünk – helyeselt jobb meggyőződése ellenére. – Ezúttal egyenesen a pofájába lövök. – Ugyanolyan lazának próbált tűnni, mint Füstös, amint előhúzta a kilencmilliméteres pisztolyt a farzsebéből, és célba vette a tévét, mintha az lenne a kórházi ágy.

– Ha kilövöd a tévét, te kis szarzsák, te leszel a következő. – Füstös felpattant, megragadta, Oposszum fejének szegezte, sőt még ki is biztosította a fegyvert.

Oposszum nagyot nyelt, szeme elkerekedett a rémülettől.

– Ne csináld, Füstös – fogta könyörgőre. – Kérlek! Te is tudod, hogy csak hülyültem.

– Kéne a pénz – közölte Unique csendes, vékony hangon, amint tekintete lángolni kezdett, és a küldetés kezdett szinte elviselhetetlen feszültséget szítani a benne lakozó sötétség mélyén.

Füstös ügyet se vetett rá, amint nevetve lyukat lőtt a padlóba. A felpattanó töltényhüvely élesen nekipendült a lámpának, mielőtt Füstös visszaadta a pisztolyt Oposszumnak.

– Vagy inkább lelövöm azt a dögöt, ha már annyira megszeretted. Hozd csak ide!

– Ne! – kiáltott fel Oposszum. – Kérlek, Füstös. Nem lőhetsz le egy kiskutyát! Én különben sem kedvelem! Ki nem állom azt a hülye dögöt, de akkor is szükségünk van rá! Ne vesztegesd rá a golyót!

– A végén úgyis lepuffantom – vont vállat Füstös. – Vagy inkább felgyújtom, az még jobb. De csak miután végeztünk azzal a szukával, Hammerrel. Adok neki, amiért lecsukatott. Neki és annak a fasz Andy Brazilnek!

Oposszum vonakodva visszavonult a hálószobájába, ahol a számítógép képernyőjén döbbenten látta a vörös köpenyt viselő Popeye fényképét. Az igazi Popeye Oposszum ágyában aludt, és abban a pillanatban felfigyelt a képmására, amint Oposszum felkeltette.

– Francba! – suttogta Oposszum. – Nem mondhatjuk el Füstösnek! – figyelmeztette Popeye-t, aki remegni kezdett izgalmában és félelmében.

Törvénytudó Őrmester valahogyan megtudta, hogy Popeye-t elrabolták, és még életben van! Most is őt keresi, és arra kéri a világot, hogy segítsen neki. Popeye persze jól tudta, hogy Törvénytudó Őrmester valójában Andy, hiszen épp elég bizalmas beszélgetést kihallgatott közte és gazdája között, amikor még csak tervezgették a weboldalt. Azután Andynek hirtelen nyoma veszett, majd maga Popeye következett.

– Nem akarlak bántani, kislány – suttogta Oposszum a kutya fülébe –, de Füstös igen. Te is tudod, milyen. Soha nem szabad megtudnia, hogy jutalmat tűztek ki rád, és hogy mindenki utánad nyomoz, mint a Bonanzában.

Popeye-t nem kellett emlékeztetni rá, milyen Füstös. A kedvenc plüssmókusát odaadta volna érte, csak hogy egyszer belemarhasson a bokájába. Örökké nyomasztani fogja annak az óvatlan pillanatnak az emléke, amikor gazdája kiengedte a bejárati ajtón, majd figyelmét egy pillanatra elvonta a gáztűzhely, mert nem emlékezett rá, hogy elzárta-e. Minden olyan gyorsan történt. Gazdája visszaszaladt a konyhába, míg ő a pázsitot szaglászta a járda mentén, azután a közelben váratlanul felbőgött egy fekete Toyota Land Cruiser, fékek csikorogtak, majd Oposszum a nevén szólítgatta és egy jutalomfalatot tartott felé.

– Gyere ide, Popeye, gyere, szép kislány – csalogatta Oposszum, mintha a világ legkedvesebb embere volna. – Nézd csak, mit hoztam neked!

A következő pillanatban Popeye már csak azt érezte, hogy megragadják és bevágják hátra a Land Cruiserbe, amit egy lelketlen szörnyeteg, Füstös vezetett. Sietve a Winnebagóba vitték, ahol azóta is tartották, és ahol azóta is minden éjjel a gazdájáról álmodott, aki Füstös szerint meghalt. Popeye sokáig nem hitt neki, de mostanra bele kellett törődnie a lehetőségbe, hogy gazdája eltávozott a világból, máskülönben biztosan megtalálná és börtönbe küldené Füstöst egész hátralévő életére.

Oposszum szorosan fogta Popeye-t, ahogy visszavitte a társalgóba. Mostanra megtanult leplezni egy sor dolgot, legfőképpen az érzelmeit. Gondosan úgy tett, mintha állati túszuk csak nyűgöt jelentene számára. Sosem mutatta, hogy szoros kapcsolatba került Popeye-jel – hogy talán a kutya az egyetlen öröme az életben, leszámítva a régi sorozatokat a tévében, amelyeket akkor nézett, ha a többi országúti kutya már aludt. Popeye összehúzta magát Oposszum ölében, és megnyalta a kezét.

– Mondtam már, hogy ne nyaldoss – szólt rá Oposszum Popeye-re, aki mostanra megtanulta, hogy Füstös közelében Oposszum mindig ilyen undoknak mutatja magát.

– Talán ideje lenne üzenetet küldeni Hammernek, hogy megtaláltuk a kutyáját – vetette fel Füstös, miután kifizette Unique-ot, aki szó nélkül távozott. – Azután elhívjuk valahová, és ha eljön, szétdurrantjuk a fejét, ahogyan Brazilét is.

– Ja – morogta Kuda –, hónapok óta ezt mondogatod. Én meg azt mondogatom, mi lesz akkor, ha zsarukat is hoz magával? Vagy ha ez a Brazil lő elsőnek? Úgy emlékszem, amikor legutóbb összerúgtátok a port, a börtönben kötöttél ki, úgyhogy nem lehet akárki.

– Az egy senki! Én vagyok valaki! Talán egyszerűen megölünk mindenkit, aki ott lesz, beleértve téged is. – Füstös utálkozó pillantást vetett Popeye-re. – Zárd be a rohadt dögöt a szobádba, aztán küldj egy mailt Bonny kapitánynak. Kérdezd meg tőle, mikor léphetünk végre, és használhatjuk fel a dögöt a gazdája ellen – mondta Oposszumnak. – Tele van a tököm a tétlenséggel – mondta mindenkinek. – Hozd a kocsit! – vicsorgott Kandúrra.

Oposszum csatlakozott a nethez, és megnyitotta a Kedvencek menüt, hogy előhívja Bonny kapitány önmutogató, énközpontú és öncélú weboldalát, amelynek közepén Feketeszakállról készült fametszet virított. Oposszum rákattintott a Kapcsolat gombra, és begépelte az üzenetet, amelynek tartalma épp az ellenkezője volt annak, amit Füstös akart.

Kedves Bonny kapitány!

Még nem állunk készen a nagy dobásra. Majd értesítem.

Őszinte híve:

Oposszum kalóz

Major Trader épp banánturmixot fogyasztott eladó házának irodájában, amikor az e-mail megérkezett. Kezdett elege lenni Oposszum kalózból és a többi piti bűnözőből. Trader híven kiszivárogtatta az információt az országúti kutyáknak, hónapok óta ellátta őket hírekkel, de mind ez idáig nem nyert vele semmit. Most már muszáj lépnie valamit, mielőtt a kalózok elvégeznék a nagy dobást, amiről Trader úgy tudta, kokain-, heroin- és fegyvercsempészet a kanadai határon át.

Begépelte válaszát:

Kedves Oposszum kalóz!

Mint mindig, most is örülök, hogy újra hallhatok önről, de emlékeztetnem kell: amikor megszerveztem Popeye elrablását, hogy önök tőrbe csalhassák Hammer rendőrfőnököt, ezért cserébe tisztes jutalmat ígértek. Hónapok óta türelmesen várok, de most már megváltoztatom a feltételeimet. 50 helyett 60 százalékot követelek a zsákmányból, készpénzben fizetve, vízálló bőröndben, amit egy általam megválasztott helyen hagynak. Hadd emlékeztessem arra is, hogy amennyiben nem működnek együtt, erőszak alkalmazására kényszerítenek.

Őszinte híve:

A méltán hírhedt Bonny kapitány

Tizenegy

A Ruth’s Chris Steak House fekete bejárati ajtaja lassan kitárult, hogy Crimm kormányzó és a first lady kilépjenek az egykori gyarmati palotából, maguk mellett élére vasalt öltönyt viselő testőreikkel. Crimm négy lánya – valamennyi hajadon és harminc feletti – kissé lemaradt fontos szüleik mögött, miután az utóvédet alkotó testőrök elszigetelték őket a társaság krémjétől.

Macovich kapkodva elpöckölte cigarettáját, s ahogy kiszállt, széthajtogatta magát, mint egy tolószéket. Andy eközben eligazította sötétszürke egyenruháját, majd meggyőződött arról, hogy csiptetős nyakkendője, gázspray-je, bilincse, gumibotja, tartaléktára, pisztolya és sípja egyaránt a helyén van. Tudta, nem lenne szerencsés előhozni a Tangier-szigetet vagy Hammert ilyen sok figyelő szem és fül előtt. Minden bizonnyal rossz színben tüntetné fel Hammert, hogy a rendőrei tudnak róla: a kormányzó nem viszonozza a hívásait, és nem hajlandó találkozni vele. Ráadásul a járása alapján Andy azt is gyanította, hogy a kormányzó nem színjózan.

– Tudja, könnyen lehet, hogy a kormányzónak hirtelen eszébe jut minden, vagy a lánya mégis elszólja magát. – Andy igyekezett lépést tartani Macovichcsal, amint az előkelő társaság felé indultak. – Szerintem az lesz a legjobb, ha félrevonom. Szerintem egy kicsit be is csípett.

Macovichnak nem állt szándékában segíteni abban, hogy Andy magánkihallgatást kapjon a kormányzónál, főként ha a kormányzó becsípett, jókedvében van és engedékenyebb a szokottnál. Már csak az hiányzik, hogy Andy a rendőrfőnök után a kormányzó kis kedvence is legyen. Macovich évek óta próbálta kivívni ezt a különleges státust vagy akár a kormányzó rokonszenvét, minden eredmény nélkül. És a biliárdszalonban történtek aligha lendítették előre az ügyét.

– Én nem próbálnám meg – igyekezett lebeszélni Andyt. – Főleg akkor nem, ha ivott. Olyankor mindenkivel kötekedik.

Macovich érzett némi bűntudatot, amiért hazudott Andynek és hátráltatta, de nem tehetett mást. Félt tőle, hogy eddig tartott a sikersorozata, és ha nem vigyáz, rövid úton azon kaphatja magát, hogy egy bevásárlóközpontban biztonsági őr, jobb esetben rasszista üzletembereket fuvaroz valamelyik helikopteres cégnél. Csakhogy legnagyobb meglepetésére és bosszúságára Andy ügyet se vetett rá, ehelyett egyenesen a kormányzóhoz lépett, és megrázta a kezét.

– Látom, a hadsereget is kivezényelték a védelmemre. – A kormányzó elégedettnek tűnt, amikor homályosan felismerte, hogy az előtte álló személy egyenruhát visel, tehát nyilván a hadsereghez vagy a nemzeti gárdához tartozik. – Ez tetszik.

A három idősebb Crimm lány olyan mohó tekintettel nézett, mint piócák a véradásra, csak a negyedik lány ragozott unottan, aki bosszantóan megrekedt a kamaszkori lázadásnál. Crimm kormányzó annál inkább mosolygott, miközben nagyítója után nyúlt, amelyet zsebórájának láncához erősített, hogy kedvenc optikai segédeszköze soha többé ne végezhesse a kompótostálban. A hatalmas szem körülpásztázott a vastag üveg mögül, hogy lássa, ki mindenki figyeli az ifjú katonával szembeni kedélyes viselkedését.

– A védelemből sose lehet elég, én mindig azt mondom – jegyezte meg a kormányzó. – Mi a neve, katona?

– Andy Brazil. Szeretném vezetni a helikopterét, kormányzó úr, ha önnek is megfelel. Talán lenne egy perce, hogy megbeszéljük a dolgot…

– Lefogadom, hogy maga is testőr akar lenni.

A kormányzó már ismerte ezt. Minden állami rendőr arra vágyott, hogy a kormányzó testőrségéhez kerüljön, ahogyan a szövetségi ügynökök is mindig a titkosszolgálathoz kívánkoztak. Az egész a hatalomról szólt, a hatalom forrásának közelségéhez. Elmosódottan látta, hogy Andy jóvágású fickó, jó felépítésű, de nem olyan hústorony, mint a legtöbben, akik a kormányzói családot védték. Olyasfajta ember, aki inkább megkerüli a bajt ahelyett, hogy buldózerként áttörne rajta, és a kormányzóban felötlött, milyen alkalmas vőjelölt lehetne belőle. Azután túlhajszolt, borgőzös agyába az is bevillant, hogy nem akarhat egy ilyen vonzó és elbűvölő férfit csapodár felesége közelében tudni.

Noha megesküdött rá, hogy csakis az igazat mondja, miközben a Crimm család Bibliájára fektette a bal kezét, a first lady nem győzte meg férjét arról, hogy már nem rejteget fiatal szeretőket a rezidencia szekrényeiben. Amikor tegnap déltájban meglepetésszerűen hazatért, Crimm azon kapta Ponyt, hogy négykézláb állva egy fehérneműs szekrény alját törölgeti.

– Mit művel itt? – akarta tudni a kormányzó, miközben az óralánccal és a végén fityegő nagyítóval babrált.

– Csak adok egy kis fényt a fának – felelte Pony, aki idegesen dörzsölgette a viaszt a háromlábú edényalátétek által hagyott karcolásokba. – Már rég készülök rá, uram, de csak most jutottam hozzá. A konyhában maradt finom borsóleves, ha enne valamit, uram.

– Sonka is van benne? – A kormányzó nagyítóüvege mögül vizsgálgatta az összekarcolt bútort. – De hát mitől lett ilyen a fa? Mintha valaki szöges bakanccsal mászott volna be, hogy odabent próbáljon szteppelni.

– A porszívó nyoma lehet – vetette fel Pony, amint a lehető legfürgébben igyekezett eltüntetni a nyomokat. – Hiába mondom a takarítóknak, hogy ne porszívózzák ki a fehérneműs szekrényeket. Attól tartok, a borsólevesbe tettek sonkát. Nem tudtam, hogy hazajön ebédre, máskülönben gondoskodtam volna róla, hogy ne legyen benne sonka, de még combcsont se, uram.

Miközben Pony kifejtette mindezt, a kormányzó csörömpölő hangot hallott, amint valaki a földszint felé siet. Sietett Crimm is, mégsem tudta elcsípni a különös hang forrását, amelyről gyanította, hogy egy sarkantyút vagy páncélt viselő férfi lehet. A feleségével kapcsolatos félelmei újra feléledtek a lelkében. Valami bizarr kosztümös játékot űz a férfiakkal, akiket az interneten szed össze? Elképzelte különféle erotikus pózokban, az erőtől duzzadó ágyasokkal, akik nem viselnek mást, csak sarkantyút vagy tollas sisakot, esetleg mindkettőt. Maude és buja szeretői elmerülnek a zajos és fémes szexjátékokban, talán mágneseket is használnak vágyuk felkorbácsolására, mielőtt Maude hirtelen észrevenné a repedező párkányt vagy a pókhálókat, hogy ezektől a kiberlovagoktól is ugyanúgy megtagadja a kegyeit, ahogyan vele tette hosszú évekkel ezelőtt. Andy Brazil ugyanúgy lehetett az összeesküvés része. Honnét tudhatta róla, hogy nem az interneten találkozott Maude-dal, és csak azért akarja a kormányzói családot fuvarozni, hogy utána az égbe repítse Maude-ot?

– Állami rendőrnek kell lennie ahhoz, hogy testőrré váljon – közölte a kormányzó ellentmondást nem tűrő, barátságtalan hangon.

– Állami rendőr vagyok, kormányzó úr. És híján vagyunk a pilótáknak – tette hozzá Andy a kormányzó felesége kedvéért, mert szeretett mindenkit bevonni a társalgásba, és másokkal ellentétben nem kezelte úgy az asszonyokat, mint felesleges toldalékokat.

– Manapság mintha mindig ugyanaz vinne minket – bosszankodott az asszony, miközben homlokráncolva méregette Macovichot.

Igaz is, hová tűntek a pilóták? Amennyire emlékezett, év elején még jócskán voltak. Nyilván erről is az a nő tehet, aki az állami rendőrséget vezeti. Trade szörnyű dolgokat mesélt róla. Hogy is hívják? Mint azt az ormótlan terepjárót. Illik is hozzá. Land Cruiser? Nem, nem teljesen. Mrs. Crimm feszülten próbált emlékezni. Cruiser, ez az. Cruiser rendőrfőnök. Talán eljött az ideje, hogy egyértelmű üzenetet küldjön neki, és új pilótákat követeljen. Mrs. Crimm jóleső érzéssel és fennhangon idézte kedvenc mondását:

– Változatosság az élet sója.

– Elnézést! – ráncolta a homlokát Andy.

– Nem tudom, egyetért-e velem – tűnődött a first lady. Andy úgy érezte, máris próbára teszik.

– Jobbára igen – felelte –, de nem minden esetben. Én például nem váltogatom a munkaruhámat. Mindig egyenruhát viselek. Nagyon szeretem a rendőregyenruhát, és boldogan viselem minden áldott nap, tehát mondhatjuk, hogy a változatosság nem az én terepem.

– Hogyan? – A kormányzó elcsípte feleségének alig burkolt megjegyzését, és megdöbbentette, mennyire kendőzetlenül tárgyalja ki a dolgait. Elképzelte, amint összefekszik ezzel az Andyvel, aki nem visel mást, csak egy szál fegyverövet. – A változatosság legkevésbé sem az élet sója – mennydörögte. – Az életben legfontosabb a hűség és a tisztelet. És mit értesz azon, hogy az élet sója? – Nagyítóján át gyűlölködve meredt hűtlenné vált asszonyára.

– Nyugodj meg, kedvesem! – A first ladynek hirtelen eszébe jutott, hogy jobb híján a fűszerek közé rejtette alátétgyűjteményét, ezért talán nem a legjobb ötlet felemlegetni a sót. – Mondtam, hogy ne edd meg az összes tejfölt és fűszervajat. Jól tudod, mit tesz az emésztéseddel. – Nem kételkedett abban, hogy ezzel félretereli a férfi figyelmét. – Az a sok állati zsiradék és tejtermék csak olaj a tűzre, ahogyan a rengeteg só is, amivel megszórtál mindent. Jobb elkerülni az ilyesmit, nem igaz? Többet ne is említsük, hacsak nem akarjuk, hogy végképp felkavarodjon a gyomrod, és valami tragédia történjen. Nos tehát, Brazil rendőr… milyen egzotikus név, csak nem dél-amerikai? Ismerkedjen meg Constance, Grace és Faith lányommal.

A first lady előzékenyen kihagyta negyedik, legfiatalabb és egyben legkevésbé vonzó lányát.

– Hát a kisasszony? – nézett Andy az említés nélkül maradt lányra, akinek megjelenése és tartása láttán előre megszavazta a Lajhár nevet.

– Mit érdekli az magát? – A lány indulatosan harapdálta jókora rágóját, míg Andyt elképesztette nyersesége és vonzerejének teljes hiánya. – Láttam, ahogy kiszállt abból a jelöletlen kocsiból. – Megvetően végigmérte. – Mi értelme civil kocsit használnia, ha úgyis egyenruhát visel? Hogy lehet ekkora barom?

– A dialektusa alapján mintha nem is idevalósi lenne – emelkedett felül a rossz modoron Andy, amint próbálta helyretenni az elnyújtott szótagokat. Azt sem akarta elárulni, hogy Hammer ragaszkodott a jelöletlen autóhoz, ha már újságíró, aki a lehető legkevesebb figyelmet akarja magára vonni.

– Grundyban születtem, egy szénbányában – felelte a goromba lány.

– Hogy mondhatsz ilyet? – szörnyülködött a first lady. – Amikor várandós voltam vele, kampánykörúton a nyugat-virginiai határvidéken jártunk, ezért ellátogattunk néhány szénbányába is – magyarázta Andynek, miközben a kormányzó tovább fürkészett a nagyítóján át, keresve a helikoptert, miközben a családot körülfogó testőrök a sötétben várakoztak a parancsra. – De ő is kórházban született, ahogyan a többi lányom – tette hozzá Mrs. Crimm méltatlankodva, miközben fenyegető pillantást vetett a névtelen lányra.

– Egy másodpilóta csak a hasznunkra válhat – sóhajtott lemondóan Crimm kormányzó, aki azt kívánta, bárcsak ne evett volna ennyit, és a first lady se alázta volna meg azzal, hogy a nyilvánosság előtt tárgyalta ki az emésztését.

Voltak idők, amikor Bedford Crimm torkig volt az életével. Virginiában nem lehetett újra jelölni a kormányzót, ezért négy évet kellett várnia, amíg újraindulhatott. Húsz éven át rótta köreit ebben az érthetetlen, ódivatú és nevetséges államgépezetben – négy évig mindenható volt, azután négyre évre visszavonult a magánszektorba, mielőtt egy újabb terminusra elfoglalhatta a kormányzói rezidenciát. S eközben a Fehér Ház egyre kisebbé és távolibbá enyészett. Crimm kormányzó lassan túllépte a hetvenet. A vodka egyenesen a fejébe szállt, és sokat emlegetett emésztése is egyre gyakrabban rendezett ámokfutást.

A testőrök kezdtek nyugtalanná válni, ahogy gyülekezett a tömeg. Andy nem volt ostoba. Tudta, a kormányzó fuvarozásának legnagyobb előnye, hogy minél közelebb tud hozzá kerülni, annál több információt szedhet ki belőle a Törvénytudó Őrmester-cikkekhez.

– Kormányzó úr, hadd mondjam el még egyszer, mekkora megtiszteltetés lenne számomra, ha szállíthatnám önt és a családját az új helikopteren, s bár ehhez nem kell a személyes testőrének lennem, ettől még teljes erőmmel védelmezni fogom. Nem válthatnánk esetleg néhány szót bizalmasan?

Macovich belül fortyogott, de ezt senki sem látta rajta, hiszen a rendőröknek azt tanítják meg először, hogy sose mutassák ki a valódi érzelmeiket. Ahogy elnézte Andy szédítő felemelkedését ezen a csípős szeptemberi estén, Macovich számára az egyetlen vigaszt az jelentette, hogy nagyon is jól tudta a legkisebb és legszörnyűbb Crimm lány nevét. Az egyszer biztos. Soha nem beszélt vele, még akkor sem, amikor elverte biliárdban, de sötét napszemüvege mögül mindig rajta tartotta a fél szemét.

Reginának hívták, méghozzá angolosan ejtve, bár ez a hibája eltörpült sajnálatos falánksága és holdvilágképe mellett. S ha ez nem lenne elég, a testőrök közül mindenki tudta, mennyire nem esnek egybe Regina hajlamai a first lady lankadatlan kísérleteivel, hogy kiházasítsa kevéssé szemrevaló lányait.

– Brazil rendőr nem túl jó pilóta – súgta a first lady fülébe Macovich, aki eldöntötte, hogy a saját érdekében legjobb lesz csapdába csalni Andyt –, de egyedül él, és mostanság rájár a rúd. Szerintem nagyon magányos.

– Milyen szomorú! – suttogott vissza a first lady. – De hát miért nem hívjuk meg magunkhoz a rezidenciára?

– Ez nagyon kedves lenne önöktől – felelt Macovich, mintha még sosem hallott volna nemeslelkűbb dolgot.

Andy Brazilnek sejtelme sincs arról, mibe keveredik, gondolta Macovich kaján elégtétellel. A csini fehér fiúnak úgy fogják kiszaggatni a bélését, ahogyan a repülő majmok a madárijesztőét, akiket ezzel bízott meg főnökük, a gonosz nyugati boszorkány vagy ki a csuda.

– Nos, akkor indulhatnánk is – döntött a kormányzó, amint az epehólyagjából ömlő keserű váladék lassan a torkát ostromolta. – Nem érzem jól magam. Mégsem kellett volna megennem azt a belga karamelltortát, amit Trader küldetett az asztalunkhoz – tette hozzá, mialatt Andy máris hegyezte az fülét. – Igazad van, Maude, vissza kell fognom magam.

Macovich és társai elvezették a családot a sötétség mélyén rejtőző helikopter felé, míg Andy elővette a mobilját. Azonnal felhívja az éttermet, és ragaszkodni fog hozzá, hogy egy légmentesen záródó műanyag zacskóban magával vihesse a maradék karamelltortát. Hirtelen eszébe jutott Hammernek tett ígérete, hogy beszélni fog a kormányzónak a Tangier-szigeten kialakult helyzetről. A hajtómű beindult, és a négy rotor lassan forogni kezdett, amint Andy a helikopter felé szaladt.

– Kormányzó úr! – kiáltott fel. – Hammer rendőrfőnök asszony sürgősen beszélni szeretne önnel! – Szavai belefulladtak a hajtómű zúgásába.

– Füstszagot érzek – jelentette a first lady, akár egy csalhatatlan füstriasztó, miközben lakkozott haját óvta a hirtelen támadt forgószéltől.

– Nem én voltam – mondták egyszerre a testőrök.

Füstös és országúti kutyái mindezt a színezett üvegek mögül, a fekete Toyota Land Cruiserből nézték, amelyet New Yorkban loptak, majd addig ügyeskedtek vele, míg Füstös birtokába került, új rendszámot kapott, a motorszámát pedig lereszelték. A kalózok kocsikázás közben jutottak el a Ballgrade bevásárlóközponthoz, ahol a Ruth’s Chris Steak House megbújt a régi fák között, és akaratlanul is feltűnt nekik a pázsiton parkoló óriási helikopter.

– Francba! – kiáltott Füstös, aki haragon és utálaton kívül nemigen mutatott más érzelmet. – Most nézzétek ezt!

Kuda, Oposszum és Kandúr áhítatos csendben ült, miközben a rotorok kerepelése a dobhártyájukat rezegtette és felpezsdítette a vérüket.

– Milyen nehéz lehet elvezetni egy ilyen dögöt? – tűnődött el Füstös. – Gondoljatok csak bele, mire mehetnénk egy ilyennel. Teherautó, a franca. Egy ilyennel senki se kapna el, feleannyi idő alatt leszállítanánk az anyagot Kanadába, és nem kellene hozzá közvetítő se.

A helikopter felemelkedett, vakítóan fehér fénye szétáradt a hullámzó pázsiton, és a jókora ablakon át Füstös látta, amint az egyik Crimm lány feltép egy zacskót, alighanem tele chipsszel.

Azután észrevett még valamit. Andy Brazil kocogott vissza jelöletlen autójához. Hát viszontlátta a szarfaszút, s ettől úgy érezte magát, mint egy vulkán a kitörés előtt. Még városi rendőr korában Andy és a főnöke, Hammer gondoskodott róla, hogy a rács mögé kerüljön. Abban a cellában pedig egyetlen nap se múlt el anélkül, hogy ne képzelte volna maga elé a kínokat, amiket a két rendőrnek fog okozni.

– Lám, lám, lám – vigyorodott el, amint a helikopter a fák fölé emelkedett és mennydörögve átszelte az eget. – Nicsak, ki van itt! Talán itt helyben ki kellene loccsantanom a kibaszott agyvelejét.

– Kinek? – Kuda elszakította tekintetét az éjszakát felkavaró vakító fényekről, és követte Füstösét, hogy még lássa beszállni a szőke zsarut a jelöletlen autóba.

– Képes lennél itt szétlőni a fejét, ember? – tiltakozott Oposszum, amint Füstös sebességbe tette a terepjárót. – Ne csinálj semmi őrültséget, amikor csak úgy hemzsegnek a zsaruk! Elment az eszed? Ha bármivel próbálkozol, én inkább kiszállok.

Oposszum elöl ült, és amint az ajtókilincs után nyúlt, Füstös visszakézből arcon ütötte. Kuda és Kandúr hangtalanul összehúzta magát a helyén. Mindketten utálták Füstöst, de nem volt hová menniük, és mostanra túl nagy bajba keverték magukat ahhoz, hogy feladhassák jelenlegi állásukat. Kuda és Kandúr egyaránt az utcai bandákban kezdte, amilyenek manapság minden bokorban teremtek. Országúti kutyának lenni egész más, mintha csak a maffiának dolgoznának, nyugtatgatta magát Kandúr, miközben a Land Cruiser hátsó ülésén lapult. Senki se kezdett ki Füstössel és a kutyáival, akik nagy léptékben dolgoztak, nem csak automatákat fosztogattak és balhéból feltörtek egy-egy üzletet. Füstös a minap is elvitte őket a Cloverleaf bevásárlóközpontba, ahol mindnyájan kaptak egy vadonatúj Nike-t, meg annyi pizzát és sült krumplit, amennyi csak beléjük fért.

Vagyis nem volt annyira szörnyű. Oposszum is próbálta meglátni a dolgok derűsebb oldalát, de mostanra belefáradt abba, hogy Füstös homokzsáknak használja, miközben szüntelenül aggódnia kell szegény kis Popeye miatt. Gyerekkorában az apja is homokzsáknak használta, és szörnyű dolgokat művelt az asztalnál: a fába döfködte a kését és dobálózott az étellel. Apja szeretett nyulakra lőni, majd rájuk küldeni a kutyákat, hogy lássa, amint szétmarcangolják az apró, nyüszítő teremtményeket. Oposszum ezért egyre szívesebben maradt az alagsorban, már iskolába se járt, csak a tévét nézte a sötétben. Az évek során visszamaradt a növésben, és kizárólag éjjelenként szökött fel a pincéből, hogy megtámadja a hűtőt és a maradék piát, miután a szülei ráuntak a veszekedésre és lefeküdtek.

Oposszum soha nem került semmilyen bajba, de végül már látott a sötétben, és a napfény bántotta a szemét. Akkor kezdett el kimerészkedni a pincéből, hogy éjfél után körbesétálja a northside-i Chamberlayne sugárutat, és irigykedve figyelje az elsuhanó autókat. A bennük ülők szabadon jöhettek-mehettek, nem kellett a pincében kuksolva hallgatniuk, ahogy apjuk szétszedi a házat, veri az anyjukat vagy szerencsétlen állatokat kínoz.

Egy reggel, hajnali két óra körül, az Azalea bevásárlóközpont parkolójában őgyelgett, és az ATM-et figyelte abban a reményben, hogy valaki elmulasztja kivenni a pénzét a nyíláson, ahová pont belefért az autólopásnál használt fémkulcs, amikor egy Land Cruiser fékezett mellette. Futni kezdett, de Füstös gyorsabbnak bizonyult. Oposszum már csak annyit vett észre, hogy elgáncsolják, azután a rasztafrizurás fehér fiú pisztolyt szegezett a homlokának, és beparancsolta a terepjáróba. Azóta országúti kalózkodásból élt, bár néha hiányzott neki a pince, és sokat gondolt az anyjára, akit egyszer – csak egyetlenegyszer – hívott fel egy fizetős telefonról.

– Szereztem magamnak egy jó kis éjszakai munkát – újságolta –, de azt nem mondhatom meg, hol, mert akkor apa ott se hagyna békén. Te jól vagy?

– Ó, szívecském, néha nem olyan szörnyű – felelte lemondó, szomorú hangon, amit Oposszum oly jól ismert. – Kérlek, gyere haza, Jerry! – tette hozzá, miután Oposszumot eredetileg Jeremiah Little-nek hívták. – Hiányzol, kisfiam.

– Ne aggódj miattam! – Oposszumnak óriási súly nehezedett a mellére, míg a festékkel telefujkált fülkéből beszélt. – Szerzek annyi pénzt, hogy kihozzalak onnan, azután keresünk valami csendes kis motelt, ahol nem talál meg minket.

Mint Oposszum azóta rájött, ezzel a tervvel csak egy baj volt: Füstös mindent magának akart. Szükség szerint odavetett egy-egy csontot a kutyáinak, de nem engedte, hogy azok bármennyit is elássanak. Oposszum bőségesen kapott enni, övé lehetett a világ összes piája és fűje. Menő kosarascipőben járt, és óriási farmerekben, amelyek folyton lecsúsztak róla. Kapott csipogót, mobilt, kézi műholdas navigációt, fegyvert és saját szobát a lakóautóban, de sosem lehetett saját pénze. Most is erre gondolt, miközben arca kivörösödött és az ajka vérezni kezdett. Hiányzott neki az anyja, és rádöbbent, hogy Füstös rosszabb még az apjánál is.

– Nem ölheted meg most azonnal – próbált értelmet verni belé.

– Inkább várjunk, és csináljuk meg a nagy dobást. Akkor elsöpörhetjük az összes fasztolvajt, beleértve Popeye-t is.

Füstös visszakanyarodott a Hugenot Roadra, és beletaposott a gázba.

– Ne aggódj, nem fogok ennyi ember előtt nekiugrani Brazilnek, de nagyon csúnya vége lesz, éppolyan csúnya, mint annak a szuka Hammernek. Hé, talán odavethetnénk a kutyáját egy pitbullnak, azután bedobhatnánk a dögöt a kertjébe.

– Ha megcsinálod, nem marad a kezedben semmi – vont vállat Oposszum színlelt közönnyel. – Az a kutya az adu ász, Füstös. Tudod, hogy a nő bármit megtenne, csak hogy visszakapja azt a korcs dögöt. Taktikáznod kell, és türelmesnek lenned. Még az is lehet, hogy a kutyával egyszerre kaphatod el Hammert és Brazilt. Mibe fogadunk, hogy Brazil is ismerte Popeye-t, és ő sem örül az eltűnésének?

– Ja. Elkapom mind a kettőt. Egyszerre! – Füstös próbálta követni a helikoptert, amint gyorsan suhant a fényben úszó város felé.

– Akkor aztán elvisszük őket a klubba – utalt a lakóautóra –, ahol bőven lesz időnk eljátszadozni velük, mielőtt szétlövöm a rohadt fejüket és bedobom őket a folyóba.

Az országúti kutyák jól tudták, hogy gyerekkorában Füstös specialitásai közé tartozott a nyulak és mókusok élve eltemetése, a békák eltaposása, a madarak szárnyának kitépése és sok más elmondhatatlan borzalom, amit a védtelen állatokkal művelt. Oposszum figyelmét az sem kerülte el, hogy minden társát valamilyen állatokról keresztelte el, mintha jelezni akarta volna, mi vár rájuk, ha nem követik a parancsait.

– Elkapjuk őket. – Oposszum próbált ugyanilyen gonosznak és keménynek tűnni. – És talán másokat is megölhetnénk – tette hozzá. – Megmondhatnánk Bonny kapitánynak, hogy nem fizetünk szart se, ha pedig megpróbál baszakodni velünk, őt is lelőjük és a folyóba dobjuk.

– Pofa be! – vágta Füstös fültövön Oposszumot. – Meg kell találnom a helyet, ahol leteszik azt a helikoptert. Még az is lehet, hogy megbütyköljük.

– Nem kell megbütykölni – bátorodott fel Oposszum, noha még mindig zúgott a füle. – Láttam erről valamit a Discovery Channelen. Elég megnyomni egy gombot, attól beindul. Azután csak felhúzod azt a kart, és kormányzol egy bottal.

– Helikoptert vezetni azért nem olyan, mint teherautót – törte meg a csendet Kandúr. – Nem hinném, hogy fel tudnánk húzni.

– Nézzetek utána, hol van az állami rendőrség repülőtere? –mordult Füstös a kutyáira. – Keressétek meg a GPS-en!

Unique-nak nem kellett GPS a tájékozódáshoz, igaz, nem is rendelkezett ilyennel. Füstös őt nem látta el különleges fegyverekkel és eszközökkel, még ha ő ki is tudott szedni belőle bármit, amit akart. A lány a maga különleges technikáját használta, ami a sötétségből sugárzott fel, ahol a lelke mélyén még ott élt a náci. Ahogy a Miatával végighajtott a Strawberry Streeten, súlytalannak, szinte légneműnek érezte magát. Csak úgy repült az éjszakában, hosszú haja hullámzott mögötte, hűvös szél fújt csinos arcába. Egytömbnyire parkolt le a szőke zsaru sorházi lakásától, miközben nem sejtette, hogy ő Andy Brazil – ugyanaz, akiről Füstös az imént beszélt.

Még nem ismerte Füstöst, amikor Andy és Hammer letartóztatta, ezért legjobb tudomása szerint nem találkozott egyikkel sem. Ha Unique-ot nem a gonosz vezérli, figyelemre méltó egybeesés lett volna, hogy nem csupán Füstös ellenségét kíséri, de Törvénytudó Őrmestert is, még ha nincs is tudatában ennek. Csakhogy az ő életében semmi sem történt véletlen egybeesés folytán. A küldetés irányította minden cselekedetét, így azt is, amikor a zsaru tornácán hagyta a szemeteszsákot, és egy borítékot ragasztott a bejárati ajtóra.

Tizenkettő

Richmond hét dombjának egyikéről kínált pazar kilátást az a történelmi épület, amelyet Judy Hammer nagy műgonddal állíttatott helyre és rendezett be. A számlát az antik berakásos íróasztalánál intézte, miközben az ablakon túlról megnyugtatóan szűrődtek be a város fényei, amelyek emlékeztették rá, hogy felelősségteljes munkát végez Virginiáért, és valóságos példakép az ország minden női állampolgára számára.

Ugyanakkor nem könnyű alkalmas férfit találni, ha valaki közelít a hatvanhoz, és pisztolyt hord kis Ferragamo kézitáskájában. Hammer magányosnak és levertnek érezte magát, amellett iszonyúan megviselte, hogy látnia kellett Popeye képét azon a weboldalon. Rossz hír pedig enélkül is akadt bőven. Egy nő beperelte a McDonald’st, mert szerinte egy rosszul összerakott hamburgerből származó savanyú uborka megégette. Azután egy vaknak nyilvánított férfi és a fivére megpróbáltak betörni egy lakásba, csakhogy elkövettek egy kisebb taktikai hibát: a vak testvért állították őrszemnek. És akkor még nem beszélt azokról, akik agyi vérrögöt kaptak egy repülőórán, vagy a helyi rendőrökről, akiknek újra meg újra át kellett fésülniük a James-folyó medrét, mivel állítása szerint több gyanúsított is valamelyik hídnál szabadult meg a bűnelkövetéshez használt fegyvertől.

Hammert némiképp meglepte, hogy mostanáig nem hallott Andyről, és aggódott, hogy a hallgatás azt jelzi, nem sikerült felvennie a kapcsolatot a kormányzóval. Talán még Macovichcsal sem tudott találkozni, vagy ha igen, nem sok eredménnyel. Ilyen gondolatok kergették egymást a fejében, amikor megcsörrent a telefonja.

– Igen – szólt a kagylóba olyan hangon, mintha gyűlölne mindenkit, aki megzavarja.

– Rendőrfőnök asszony? – hallatszott Andy hangja a vonalban.

– Mi az, Andy? – kérdezte Hammer.

A férfi keletnek tartott a Broad Streeten, ahol mogorva tinédzserek őgyelegtek az utcasarkokon és a bedeszkázott épületek előtt, hogy zord tekintettel méregessék a jelöletlen kocsi antennáit és rejtett kék fényeit.

– Nem messze vagyok a Church Hilltől – felelte Andy, miközben tovább pásztázta a lerobbant külsejű helyieket. – Ha nem alkalmatlan – tette hozzá merészen –, esetleg beugorhatnék, hogy elmondjam, mi újság.

– Jöjjön! – Hammer köszönés nélkül letette a telefont.

Hammert genetikailag úgy kódolták, hogy ne szívelje az időhúzást, és ahogy korosodott, úgy élénkült benne a távkapcsolatok iránti ellenszenv. Ki nem állhatta a telefoncsörgést, amikor valaki hívatlanul tolakodott be a magánszférájába. Gyűlölte a hangpostát, ezért sietve játszotta le az üzeneteket, hogy mielőbb kitörölhesse őket az életéből, rendszerint még azelőtt, hogy véget értek volna. Bosszantotta az adóvevő, ahogyan az e-mail is – kivált a sürgős üzenetek a partnerektől, akiket ki se választott, valahogy mégis befurakodtak virtuális életébe. Hammer nem vágyott másra, csak csendre. Életének ebben a szakaszában mérhetetlenül fárasztották az emberek, és eljutott a felismeréshez, hogy az effajta távkommunikáció csak nagy ritkán kapcsolódik igazán fontos dolgokhoz.

– Mondja el, hol tartunk – kezdte Hammer, amint Andy átlépte a küszöböt. – Megemlítette a kormányzónak, hogy a Tangier-sziget fogva tart egy fogorvost, miközben gyakorlatilag hadat üzent Virginiának a nyavalyás burkolatjelei, a Nascar és egy egészségbiztosítási csalás miatt?

– Nem volt rá alkalmam – vallotta be vonakodva Andy, miután helyet foglalt a kanapén. – Szerintem nem is képes felismerni az embereket. Azt hitte, katona vagyok, és sejtelme sem volt arról, hogy ki Macovich. Talán épp ez a probléma lényege, rendőrfőnök asszony. Talán teljesen vak, és azért nem találkozik önnel az eskütétele óta, mert már akkor se látta.

Hammerben sosem ötlött fel ez a lehetőség.

– De hisz ez nevetséges! – horkant fel.

– Illő tisztelettel szeretném…

Hammer feltartott kézzel hallgattatta el. Valahányszor valaki illő tisztelettel szólította meg, biztos lehetett benne, hogy hazudik vagy fel fogja bosszantani.

– Csak bökje ki, mit akar, és hagyjuk a süket szöveget!

– Valakinek tájékoztatnia kellene arról, hogy súlyos gond van a látásával – tért a lényegre Andy. – Talán ön lehetne az.

– Ha valaha is beszélek vele, nem csak ezt fogja hallani tőlem – csattant fel Hammer ingerülten.

Andy mellett idősnek érezte magát. A férfi puszta jelenléte évekkel öregítette, amire úgy reagált, hogy elkezdte kerülni, és többé nem ütött meg vele baráti hangot. Tündöklően gyönyörű nőnek tartották, míg be nem töltötte az ötvenötöt, ám ekkor szinte egyik napról a másikra hízni kezdett és megráncosodott. A felső ajka fokozatosan eltűnt, a haja ritkulni, a melle zsugorodni kezdett, s mindez pillanatok alatt. Andy eközben egyre vonzóbb férfinak tűnt, valahányszor találkoztak. Ami nem igazság, tette hozzá Hammer gondolatban.

– Minden rendben, rendőrfőnök asszony? – kérdezte Andy. – Mintha bosszús lenne valamiért…

– A kormányzónak már az említésétől is kitör a frász – felelte kitérően.

Olyan rohadtul nem igazság, panaszkodott magában. A magakorabeli férfiak Andy korú nőkkel találkozgatnak, akik valamiért azt hiszik, hogy a tar koponya, a cserzett bőr, az összeaszott test, a különféle tabletták és segédeszközök még intimebbé teszik az együttlétet, a horkolás pedig csak hab a tortán. Mennyire átmosták a nők agyát, dühöngött Hammer magában. Fiatal lányok dicsekednek egymás előtt azzal, milyen idős a szeretőjük.

Épp a minap, a központ parkolójában hallgatta ki az odakint dohányzó Windy Breest, amint egy barátjának Mr. Clickről beszélt. Elsietett Windy és a barát mellett, az aszfaltra meredt, hóna alatt szorongatta aktáit és táskáját, miközben úgy tett, mintha ott se lenne, Windy hangja azonban messze szállt, így az épületben tartózkodó összes rendőr tisztán hallhatta.

– Milyen idős ez a Mr. Click? – érdeklődött Windy barátnője irigykedve.

– Kilencvenegy – felelte büszkén Windy. – Odavagyok tőle. Mást se teszek, csak a hívását várom. – Feltartotta mobilját, és sóhajtva azt kívánta, bárcsak megcsörrenne.

– De nincs is bekapcsolva – jegyezte meg a barátnő. – Meg kell nyomnod a piros gombot és be kell kapcsolnod, máskülönben nem csörög, ha keresnek. – Előásta táskájából a maga telefonját, hogy demonstrálja állítását.

– Akkor most bekapcsolom! – kiáltotta Windy újjáéledt reménnyel. – Vajon ő is tudja, hogy be kell kapcsolnia a magáét? Mert valahányszor felhívom, mindig ugyanaz a hang közli velem, hogy nem elérhető, és ez nyugtalanít, mert attól tartok, már egyáltalán nem elérhető, ezért nem hallottam róla tegnap este óta.

– A saját kezembe kell vennem a dolgot – döntött Hammer. –Nem várhatom ki, hogy a kormányzó keressen, amikor egy fogorvost tartanak fogva a szigeten, amely hadat üzent Virginiának. Ebből semmi jó nem sülhet ki, Andy. Muszáj közbeavatkoznunk.

– Illő tisztelettel… – kezdte Andy, de azonnal észrevette magát. – Rendőrfőnök asszony – vágott bele újra –, Crimm kormányzó büszke ember, megszállottja a saját hatalmának. Ha átnyúl felette, sosem fogja megbocsátani vagy elfelejteni. Talán nem tudatosul benne, de mélyen neheztelni fog önre, amiért megfosztotta a dicsőségtől.

– Akkor mi az ördögöt tegyünk?

– Adjon nekem negyvennyolc órát! Megtalálom a módját, hogy kettesben maradjak vele – ígérte Andy vakmerően –, és tájékoztassam a tényekről. – Elhallgatott egy pillanatra, amíg Popeye-re gondolt, és hogy mennyire üres Hammer háza a kiskutya nélkül. – Kitettem Popeye fényképét a weboldalamra…

– Láttam – bólintott Hammer. – Azért megkérdezhetett volna előtte, ha már itt tartunk.

– Nem fogok lemondani róla – jelentette ki Andy.

Hammer szeme feltelt könnyel, de kapkodva visszapislogta.

– Tudom, mennyire hiányzik – folytatta Andy, akit megérintett az asszony szomorúsága, és eltökélte, hogy nem engedi Hammernek magába fojtani az érzéseit. – Azt is tudom, menynyire utálja, ha a beleegyezése nélkül teszek bármit, de már nem vagyok újonc, rendőrfőnök asszony. Megvan a magamhoz való eszem, és általában fel tudom mérni a tetteim következményeit. Olyan, mintha folyton bosszankodna miattam, és semmire se tartaná, amit csinálok.

Hammer nem tudott sem a szemébe nézni, sem válaszolni.

– Hogy őszinte legyek – tette hozzá Andy –, mostanában olyan, mintha haragudna az egész világra.

Hammer hallgatott. Andy lassan felállt a székből.

– Természetesen nem akarok beleszólni a magánéletébe. – Érezte, Hammer a legkevésbé sem vágyik rá, hogy most magára hagyja. – Azt hiszem, jobb, ha most megyek, és nem zavarom tovább.

– Jó ötlet – pattant fel Hammer. – Későre jár. – Kikísérte a férfit az ajtóhoz, mintha alig várná, hogy távozzon.

Andy vetett egy pillantást az órájára.

– Igaza van. Mennem kell. Tudja, még nem végeztem az új cikkemmel.

– Merjem-e megkérdezni, miről szól? – tette fel a kérdést Hammer, amint a férfi kilépett a tornácra, ahol őszi szellő zizegett a lassan sárgába és pirosba forduló levelek között. – Számíthatok újabb szellemes kommentárokra bölcs bizalmasa részéről?

– Nincs bölcs bizalmasom – közölte Andy meglepő nyerseséggel, amint lesietett a lépcsőn, és áthaladt a gázlámpák borongós fényén. – Bárcsak lenne! – fordult vissza még egyszer, mielőtt kinyitotta a kocsiját. – Sajnos még nem találkoztam senkivel, akire ráillett volna a leírás.

Rossz hangulatban hajtott haza, ahol riadtan és gyanakodva lépett a bejárati ajtóhoz, miután felfigyelt a szemeteszsákra és az ajtóra ragasztott borítékra. Egyetlen szót sem írtak az egyszerű fehér borítékra, amit a feladó bármelyik üzletben beszerezhetett, a fekete műanyag zsákban azonban nyilvánvalóan hagytak számára valamit. Ösztönei azonnal kiéleződtek, és semmihez sem nyúlt, csak sietve elővette a telefonját.

– Slipper nyomozó – válaszolt egy hang, miután a telefon hosszan kicsörgött a richmondi rendőrségen, az erőszakos bűncselekményekkel foglalkozó A ügyosztályon.

– Joe, itt Andy Brazil.

– Hé! Tényleg te vagy? Rég nem toltad ide a randa pofádat. Hogy megy a sorod az államiaknál?

– Figyelj – felelt kapkodva Andy –, nem tudnál idetépni a házamhoz? Valaki hagyott nekem egy csomagot a tornácon, de nem akarok hozzányúlni.

– Francba! Hozzam a tűzszerészeket is?

– Egyelőre ne. Jobban örülnék, ha egyedül jönnél és vetnél rá egy pillantást.

Ott ücsörgött a tornác sötétjében, miután a kinti világítást nem működtette időzítő, és odabentről lett lekapcsolva, hogy fogjon néhány dollárt a villanyszámlán. A richmondi központ a belvárosban állt, nem messze a Fan Districttől, ahol Andy lakott. Joe Slipper nyomozó tizenöt perccel később meg is állt a ház előtt, és Andy csak most döbbent rá, mennyire hiányzott neki régi barátja, akit még városi rendőr korából ismert.

– Rohadtul örülök, hogy látlak – fogadta Slippert, a köpcös, zömök férfit, aki mindig túl sok kölnit locsolt magára, és szerette a divatos öltönyöket, amelyeket olcsón szerzett be a helyi férfiruhadiszkontokból.

– Francba! – mormolta Slipper, miközben kis zseblámpájával megvilágította a szemeteszsákot és a jelöletlen borítékot. – Ez tényleg fura.

– Van még egy kesztyűd? – kérdezte Andy.

– Hogyne. – Slipper előhúzott a zsebéből egy párat.

Andy felvette, hogy letépje az ajtóra ragasztott borítékot. Lezárták, ezért fel kellett vágnia a zsebkésével. Egy polaroid felvétel lapult benne. Andy és Slipper döbbenten nézte, ahogy a zseblámpa fényében megjelent a Belle-szigeten megölt Trish Trash csupasz, véres teteme. Slipper megbökdöste a lábával a zsákot.

– Francba! Mintha ruhák lennének benne.

Kinyitotta a zsákot, majd óvatosan előhúzta a fekete motoros bőrkabátot, farmert, melltartót és bugyit, meg egy pólót, rajta egy richmondi női gyeplabdacsapat emblémájával. A ruhadarabokat alighanem borotvapengével vagdosták le, és valamennyi merev volt a beleszáradt vértől.

– Jesszusom! – Andyt kiverte a hideg veríték, amikor eszébe jutott, mit véstek a meggyilkolt nő hasába. – Sejtelmem sincs, mi folyik itt, Joe.

Slipper csendesen és komoran visszatért a kocsijához, hogy steril papírzacskókat és ragasztószalagot vegyen elő. Mindent egyenként becsomagolt, azután javasolta Andynek, hogy váltsanak néhány szót – miközben egyikük sem sejtette, hogy az utca szemközti oldaláról, a sötét árnyak közt rejtőzve Unique is szemtanúja az egész drámának.

– Beülhetnénk a kocsidba? – Andy nem szívesen engedte volna be Slippert az agyonzsúfolt étkező-irodába, ahol szerteszét hevertek a Jamestownnal és a Kutyák szigetével, a kalózokkal és múmiákkal kapcsolatos kutatási anyagok, plusz Popeye fényképei.

– Persze. – Slipper kissé meglepetten vonta meg a vállát. – Mi az? Csak nem rejtegetsz odabent egy csajt?

– Bár úgy lenne! – mosolygott kényszeredetten Andy. – A helyzet az, hogy hatalmas odabent a rendetlenség, de persze ha be akarsz jönni, tőlem oké. Át is kutathatod a helyet…

– Maradj már, Andy! A francba! Nincs okom átkutatni a házadat, még ha meg is kapnám tőled az engedélyt. Ugyan már. Üljünk csak be abba a darab szarba, amit a várostól kapunk autó helyett.

– Fogalmam sincs, mi történik itt, Joe – mondogatta Andy.

– Nekem van. – Slipper bemászott a kivénhedt, jeltelen Ford LTD-be, és becsapta az ajtót. – Nagyon úgy tűnik, hogy a gyilkosunk szórakozik velünk. Tudod, én jártam azon a rohadt helyszínen, és számomra nyilvánvaló, hogy a kép azelőtt készült, mielőtt kiértünk. Arról nem is beszélve, hogy nyomát se találtuk ruhadaraboknak, pedig átfésültük az egész rohadt szigetet.

Andy gondolatai nyugtalanul cikáztak. A gyilkos valahogy megtudta, hogy ő Törvénytudó Őrmester? Ezért írta a nevet a holttestre és hagyta a bizonyítékot Andy háza előtt? De Hammeren kívül ki ismerheti még Törvénytudó Őrmester valódi személyazonosságát? Az egésznek semmi értelme. Attól is tartott, hogy ha nyíltan megvitatja a helyzetet a nyomozóval, az egésznek híre megy, irodalmi karrierje egy csapásra véget ér, Hammert pedig kirúgják az állásából. S ami a legrosszabb, ő lehet az első számú gyanúsított.

– Jézus Krisztus! – sóhajtott fel elgyötörten. – Hadd mondjam el mindjárt az elején, Joe, hogy semmi közöm az egészhez. Életemben nem hallottam az áldozatról, amíg fel nem hívtad Hammert. Sosem láttam az áldozatot, és megesküszöm rá, hogy nem öltem meg sem őt, sem mást, még akkor sem, ha ilyesmi valaha is megfordult volna a fejedben. Most teljesen őszintének kell lennünk egymáshoz, Joe.

– Rohadtul igazad van. – Slipper a szélvédőn át a sötét, kihalt utcára meredt, s miután kitartóan kerülte a tekintetét, Andy megértette, hogy még nem tudja, mit gondoljon.

– Tudsz valamit erről a Törvénytudó Őrmesterről? – kérdezte végül.

– Tudom, hogy a nevét belevésték az áldozatba, miután elmondtad Hammernek, ő pedig nekem. Emellett ismerem a weboldalát, ahogyan mindenki más is.

– Olvasod azt a szemetet?

– Igen – felelte Andy. – És nem értem, hogy ami azon az oldalon megjelenik, hogyan állhat bármiféle kapcsolatban Trish Trashsel.

– Én se – vallotta be Slipper. – Én se látok kapcsolatot Jamestown, a múmiák meg a többi szarság meg egy leszbikus brutális meggyilkolása között. Azt is meg kell mondanom, Andy – fordult felé végre Slipper –, hogy a városi zsaruk fele mindig melegnek gondolt. Úgy tűnt, egyedül téged nem zavarnak vagy érdekelnek…

– Nem is – felelt őszintén Andy. – Engem senki nem érdekel, csak a rossz emberek.

– Nekem is mindig ez volt a benyomáson. – Slipper tanakodva megrázta a fejét. – De akkor a gyilkos miért hagyta a szarát éppen a te házad előtt? Talán olyasvalaki lehet, akit korábban letartóztattál, vagy akivel valahogyan kapcsolatba kerültél, talán amikor még a városnál dolgoztál? Benne van a címed a telefonkönyvben?

– Nincs, Joe, nincs benne. Én is kérdezhetek valamit?

– Persze.

– Az már eszedbe jutott, hogy az egész nem azért kapcsolódik a Törvénytudó Őrmesterhez, mert a gyilkos olvassa a weboldalt, hanem mert az áldozat olvasta, és a gyilkos valahogy rájött erre?

– Tudod, talán szégyen bevallani, de eddig nem gondoltam rá – élénkült fel hirtelen Slipper. – Átkozottul jó gondolat. Azonnal után is járok, és még egyszer beszélek a nő munkatársaival.

– S talán azokkal, akikkel egy csapatban játszott. Abban, amelyiknek a pólóját hordta – vetette fel Andy. – De semmiképp sem érdemes egyenesen rákérdezni a Törvénytudó-szálra, hacsak nem akarsz beavatni mindenkit a részletbe, hogy mit karcoltak az áldozat testébe…

– Még csak az kellene. Egyelőre nem tudja más, csak a gyilkos és mi. Ennek így is kell maradnia arra az esetre, ha lenne egy gyanúsítottunk, aki bevallja a gyilkosságot.

– Pontosan, Joe.

– Szerinted hogyan tudhatok meg bármit a Törvénytudó Őrmesterről anélkül, hogy közvetlenül említeném a nevét?

– Nekem van egy ötletem – felelte Andy. – Törvénytudó Őrmester kap e-maileket.

– Hogyan?

– A weboldalon keresztül kapcsolatba léphetsz vele anélkül, hogy megtudnád, kicsoda. Miért nem küldesz neki egy levelet és kéred a segítségét? A fickó… szaladjunk egy kicsit előre, és tételezzük fel, hogy férfi, talán közöl egy felhívást az oldalán, hogy lássuk, ki válaszol rá Trish Trash ismerősei közül.

– Mondjuk mit? – kaparta meg Slipper az állát. – Milyen felhívást közöljön az oldalán?

– Oké – gondolkodott el Andy. – Legyen ez: „A rendőrség kéri mindazok segítségét, akik ismerték Trish Trasht, ezért bármit tudnak a kedvenc időtöltéseiről és hóbortjairól, hogy mostanában miket olvasott, és volt-e bárki, akiről sokat beszélt.”

Slipper szorgalmasan jegyzetelt, majd megkérte Andyt, hogy ismételje meg a felhívást.

– Én még azt is hozzátenném – javasolta Andy –, hogy az informátoroknak nem kell felfedniük a kilétüket, máskülönben lehetnek, akik nem szívesen lépnek a nyilvánosság elé. És kitűznék valami pénzjutalmat is.

Slipper beindította a motort és felkapcsolta a fényszórót, míg Unique lehúzódott egy fa mögé, molekuláit átrendezve láthatatlanná vált, és a fejében ott lüktetett a küldetés, amint elképzelte magát valamelyik éjszaka a szőke rendőr ajtajában.

– Lerobbant a kocsim – diktálta a benne lakó náci a szavakat. – Használhatnám a telefonját?

A zsaru erre beengedi, és abban a pillanatban, hogy hátat fordít neki, ő utasítás szerint láthatatlanná válik, és mögé surran, majd egészen a légcsőig átvágja a torkát, hogy ne tudjon sikoltani és a tulajdon vérébe fulladjon bele. Akkor, tette hozzá a náci lelkének sötét mélységeiből, összevagdossa a csinos kis arcát, kivágja a szemét és a nyelvét, kiheréli, horogkeresztet vés a hasába, majd lefényképezi a küldetés eredményét, mint szokta. Végezetül lehúzza a ruháit, és elviszi oda, ahová a náci küldi.

– Tudom, hogy erre már te is gondoltál – vetette fel diplomatikusan Andy –, de a DNS-labor ellenőrizhetné a borítékot, ha netán a gyilkos megnyalta, azután lefuttathatná a profilt az adatbázison, hátha kapunk találatot. A ruhákon levő vért is vizsgálják meg. Néha a gyilkos önmagát is megvágja. A helyedben Vandert is megkérném, hogy végezze el a vizsgálatot a Luma-Lite-tal és a Super Glue-val, hátha talál valami töredékes nyomot a műanyag zsákon, a borítékon vagy a polaroidon, amit átfuttathat az AFIS-en is. Természetesen keressenek hajszálakat és szövetrostokat is, de mielőtt bármit kezdenének, ne felejtsék el megmutatni Scarpetta doktornak az összes bizonyítékot.

– Ja, ja. – Slippert még a régi időkben képezték ki, ezért nagyjából annyi tudott a modern törvényszéki elemzésről, mint a videójáról, amit máig nem tudott beprogramozni. – Már én is gondoltam rá.

Tizenhárom

Macovich őrmester elfuvarozta a kormányzó családját a belvárosi leszállóhelyig, azután visszatért az állami rendőrség hangárjába, ahol az aszfaltsáv mentén sorakozó lámpák neonfényében, létrán állva törölgette a rovarokat a 430-as törésbiztos szélvédőjéről.

Nagyjából ennyire kalandos foglalkozás a helikopterpilótáé, gondolta keserűen. Mert mi lehetne izgalmasabb, mint körberöptetni a kormányzót, aki vak, mint a denevér, és családjának tagjait, akik úgy viselkednek, mint a királyi fenségek. Crimmék sosem köszöntek meg neki semmit és sosem dicsérték, jó ideje tisztességes fizetésemelést se kapott. Mégsem igazság, hogy Andy Brazilt egy egész évre felfüggeszthetik, azután úgy táncol vissza a munkába, mintha mi sem történt volna.

Macovich remélte, hogy Andy megkapja, ami jár neki, és ugyanúgy megkapják mások is. Azt kívánta, hogy valami csoda folytán szabaduljon ki az adósságcsapdából, és végre enyhíthessen kíméletlen, kimerítő szexuális vágyán. A nőknek és a legtöbb férfinak sejtelme sincs róla, milyen érzés, amikor egy csődör van a lábuk között, amelyik folyton rugdal, ágaskodik és prüszköl, hogy engedjék ki a karámból, még akkor is, amikor aludni próbálna. Buja természete igen korán jelentkezett, apja pedig büszkén szemlélte és nevetve Kiskandúrnak hívta, nem sejtve, hogy a kis Thorlo olyan problémát növeszt, ami idővel uralni fogja a testét és az életét. Nő kellett neki, bármi áron. Nő, aki szexuálisan kielégíthetetlen, és elég gyakorlott ahhoz, hogy nyeregben maradjon, bármilyen rázós a menet. Ilyen társaságot pedig nem könnyű találni.

Macovich egy pillanatra felhagyott a törölgetéssel, amint egy Land Cruiser merészen befordult és leparkolt az állami rendőrség hangárja elé. Keménykötésű, rasztafrizurás fehér kölyök mászott ki a kocsiból és indult a helikopter felé, mint akinek szíve joga azt tenni, ami jólesik.

– Hé! – szólt rá nyersen Macovich. – Ez magánterület.

– Én meg eltévedtem – vágta rá a kölyök. – Meg tudja mondani, hogy jutok el a rendes repülőtérre? A gépem tizenöt perc múlva indul Petersburgbe, és rohadtul le fogom késni, ha nem érek oda gyorsan.

– Petersburgbe nincsenek gépek. – Macovich tovább dörzsölgetett egy különösen makacs foltot. – Petersburg csak harmincegynéhány mérföldre van innét, mi értelme lenne odarepülni? Ülj be a kocsiba, és ugyanannyi idő alatt lent vagy.

A többi országúti kutya letekerte az ablakot, a fülét hegyezte, és azon tűnődött, mihez kezd most Füstös. Ember, tűnődött Kandúr, ha képes elkötni azt a koptert, nincs az az isten, hogy fel tudjanak vele szállni. A Land Cruiser hátsó üléséről jól látta, hogy a pilótafülke olyan, mint egy űrhajóé, sok száz kapcsolóval, műszerrel és számára ismeretlen bizbasszal. Megbökte Kudát.

– Mit csinálunk, ha lelövi a rendőrt és elköti a koptert? – kérdezte.

– Talán lopunk egy Peterbiltet és elhúzzuk a póton?

– Én még nem láttam ekkora pótot.

– Ja. Amúgy se férne el az úton ilyen propellerekkel. Életemben nem láttam még ekkorákat.

– Rotornak hívják őket – javította ki Oposszum. – Hajóknak és repülőgépeknek van propellere, nem a helikoptereknek.

– A lényeg, hogy nem férne el! – csattant fel Kandúr bosszúsan.

– Csak indulj délnek az autópályán, el se lehet téveszteni – igazította útba Macovich Füstöst.

– És ha megfizetném, hogy ugorjon le velünk? – Füstös biccentett a hatalmas, gyönyörű helikopter felé. – Milyen gyorsan lenne ott?

– Tíz perc, hacsak nincs ellenszél. De akkor se vihetlek el. A helikoptert csak a kormányzó és a családja használhatja.

– Igazán? És kitől tudná meg? – Füstös kezdett egyre agresszívabb lenni. Már a létra közelében állt, és azon töprengett, hogy kirúgja a rendőr alól.

– Van egy kis műszer a pilótafülkében, ami bekapcsol, valahányszor ráadom a gyújtást – magyarázta Macovich. – Holnap, ha majd a következő útjára viszem a családot, a műszer közölni fogja, hogy repültem a helikopterrel tíz percet, azután letettem, majd újra felszálltam, és végül visszatértem ide a hangárba, mielőtt még felvettem őket, de már azután, hogy eljöttünk az étteremből. Hogyan magyaráznám meg, hogy az állami helikopterrel leugrottam Petersburgbe, hacsak a kormányzó nem hiszi, hogy ott járt vacsora után?

– Talán nem fog rá emlékezni.

Valóban fennállt az eshetőség, főként a vodkamennyiség után, amit a kormányzó az est folyamán magába döntött. Macovich kezdett kísértésbe esni. Rossz hetet és pocsék éjszakát hagyott maga mögött, és biztosan tudta, hogy ebben a hónapban se tudja majd kifizetni a hitelkártya-hátralékát.

– Talán elvihetne bennünket egy körre – vetette fel a rasztafrizurás kölyök. – Nem kell mindenáron Petersburgbe. Ahhoz úgyis késő van.

– Ja. – Macovich lemászott a létráról és kirázta rongyából a sok száz döglött rovart. – Nem megy, legalábbis most nem.

Füstös nagyon is tudatában volt a derekának feszülő pisztolynak, de tudta azt is, hogy a géprablás nem egészen ugyanaz, mint elkötni egy Peterbiltet, ezért türelmesebbnek kell lennie, míg átgondolja a lehetőségeket. Ha lelőtte a zsarut, fennállt az esélye, hogy nem tudják beindítani a helikoptert, mielőtt valaki meglátja őt és a kutyáit a rendőrségi hangár előtt, amint a kézikönyveket olvassák és benéznek az összes fedél alá.

– Ad leckéket? – próbálkozott egy másik megközelítéssel.

– Igen, képzett oktató vagyok. – Macovich felnyitotta az egyik raktér ajtaját, és belökte a koszos rongyot.

– Akkor megmondom, mi legyen. Leckéket ad az egyik emberemnek, én meg teszek róla, hogy magának is megérje, de csak amíg senki, de senki nem tudja.

Füstös máris eldöntötte, hogy Oposszum veszi a leckéket. Azután, ha Oposszumot elkapják, felvehet valaki mást és viheti tovább az üzletet. Különben is, Oposszumot szívelte legkevésbé a kutyái közül, ezért szart se érdekelte, mi történik vele – néha már azt is megbánta, hogy elrabolta az automata elől. Megadta a rendőrnek a csipogója számát, hogy csörgesse meg, ha érdekelné az ajánlata, de jó lesz sietnie, mert nagyon elfoglalt ember. Amellett, tette hozzá, ha elunná ezt a rosszul fizető, lélektelen munkát, talán tudná használni őt az istállójában.

– Neked saját istállód van? – Macovich felhagyott a helikopter lezárásával, és elismerő tekintettel mérte végig Füstöst.

– Az tuti.

– Hü! Nascar?

– Ott nyomulok – bólintott Füstös, akinek gyorsan vágott az esze. – Ezért a nagy titoktartás. Elég megemlíteni a nevem, és több rajongó ront rám, mint ahány bogár szétkenődött a szélvédőjén. Ha valaki ennyire híres, mint én, annak olyan, mintha állandóan üldöznék.

– Hű! Hányas kocsi a tiéd? – Macovich egy rasztafrizurás Nascar-pilótát se ismert, de meg tudta érteni, ha a srác álruhában próbálja lerázni a fanatikus szurkolókat.

– Azt nem mondhatom meg, seggfej – horkant fel Füstös –, de ha benne akar lenni a csapatomban, hívjon fel. Mielőbb – tette hozzá, miközben eloldalgott.

Amíg Macovich a váratlan lehetőséget latolgatta, Andy sörözött, és fásultan ücsörgött kis házában, a Fan District peremén, ahol más jelentéktelen népek is éltek teljes fásultságban.

Mondhattak a szomszédok bármit a hosszú, kemény nap végén a tornácra állított hintaszékbe ülve, a környék egyetlen történelmi értékét az adta, hogy régi volt. Ezt leszámítva megmaradt lepusztult külvárosnak, ahol nem lehetett parkolni, és a betondzsungelből nemrég kiszabadult új lakók néha úgy döntöttek, hívatlanul betoppannak szomszédjuk életébe. Andy barna kőből épült egyszobás házában nem működött sem légkondicionálás, sem rendes fűtés, és nem számítottak szokatlannak a számítógép működését veszélyeztető áramkimaradások és túlfeszültségek sem.

E pillanatban az se érdekelte volna, ha örökre elveszik tőle az áramot. Egy őrült ámokfutó bizonyítékokat hagyott a tornácán, és azt kívánta, bárcsak sietne Slipper, és mielőbb e-mailt küldene Törvénytudó Őrmesternek. Andy felkelt, és messzire lökte magától a székét, majd indulatosan kikapott egy újabb sört a hűtőből, mielőtt visszaült a számítógép elé.

A szavak sebesen szaporodtak a billentyűt verő ujjai nyomán, miközben megfogalmazta újabb mélyenszántó cikkét, majd feltette weboldalára. Slipper idővel e-mailt küldött Törvénytudó Őrmesternek, Andy pedig válaszolt neki, mielőtt elaludt a billentyűzetnél. Mikor megcsörrent a telefon, arccal az étkezőasztalra borulva ébredt.

– A francba – nyögött fel, majd körülnézett kábán és mereven, miközben a telefon kitartóan tovább csörgött. – Halló! – vette fel abban a reményben, hogy Hammer az, aki talán máris olvasta a cikkét, és tetszik neki.

– Van ott valaki, akit Andy Brazilnek hívnak? – érdeklődött egy ismerős hang a vonal túlsó végén.

– Ki akarja tudni?

– Itt Mrs. Maude Crimm.

– Á, first lady! – éledt fel hirtelen Andy. – Micsoda váratlan meglepetés…

– Hatkor hivatalos a rezidenciára egy koktélra és könnyű vacsorára. Ma este hatkor.

– Csütörtök van? – kérdezte zavartan Andy.

– Igen, azt hiszem, csütörtök. Istenem, hogy szalad az idő! A nagy sárga házban lakunk a Capitol Square közepén, a Kilencedik utcánál, közvetlen a Broad előtt. Tudom, hogy még új a városban, és egy évre fel is függesztették, ezért talán nem ismeri ki magát…

Maude Crimm visszaadta a telefont Ponynak, és önelégülten elmosolyodott, amint lányai felnéztek a polgárháború előtti étkezőasztaltól.

– Még most is azt mondom, hogy előbb apussal kellene megbeszélned – mondta Grace, miközben odabiccentett Ponynak, hogy legyen szíves, tegyen még egy kis vajat a kásájára, miközben a vihar heves széllökésekkkel érkezett északról, és nekieredt az eső.

– Neki is tetszett a fiatalember, annyi bizonyos – felelte Mrs. Crimm. – Apátoknak különben is sok minden más jár a fejében. Istenkém! Egyik percben még süt a nap, a másikban meg már szakad!

– Többet lát, mint gondolnád. És ha hirtelen egy szőke hajú városi rendőr repülne vele, aki most az államiaknál van és korábban fel is függesztették, akkor apus is emlékezne rá, hogy nem tudott róla – jegyezte meg egy szuszra Faith, miközben az eső a régi palatetőt verte.

– Miről? – kérdezte a first lady.

– Hogy más fog repülni vele.

– Badarság. Szükségünk van pilótákra. Nem tudom, mi történt a többiekkel, hacsak nem a gyorshajtókat üldözik, és már nincs ránk idejük. Amellett te is hallottad a fiatalembert. Valami fontos dologról akar beszélni apátokkal, és ha más nem is, én kíváncsi vagyok a mondandójára.

Pony ezalatt a hordozható telefon talpát kereste. Soha semmit nem talált a rezidencián és a vendégházakban, amikor a Crimmek laktak itt, és a különösen embert próbáló napokon már abban sem volt biztos, hogy a börtönben szívességet tettek vele, amikor házi szolgálatra ajánlották. A családnak dolgozó többi rab békésen végezte odakint a karbantartást és a kerti munkát, gereblyézte a leveleket és suvickolta az autókat.

– Nem szívesen zavarok – szólalt meg Pony anélkül, hogy bárkinek is a szemébe nézett volna –, de sehol sem találom a telefon aljzatát.

Constance, Grace, Faith és a first lady egy pillanatra zavarba jött, mint mindig, ha valaki nem talált valamit. A családban Regina volt az egyetlen, aki szívesebben étkezett önállóan. Túl sok időbe telt volna, hogy Pony szolgálja ki, ezért inkább maga szedte ki a pirítóst, kását, tojást, banánt és hársmézet, amit Észak-Karolina kormányzója küldött tavaly karácsonyra, hogy emlékeztesse Crimméket, mennyivel különb az állama Virginiánál.

– Egy perce még itt volt. – Faith kezdett bosszús lenni. Lóarca olyan sápadt volt, hogy alig látszott, míg ki nem színezte a vastagon felhordott smink.

A kormányzó családja elsajátított egy csodálatos képességet: az egész házat képes volt átkutatni anélkül, hogy a székéből felállt volna. Pony sosem értette, hogyan csinálják – igaz, ha olyan kivételesen okos lett volna, nem visel fehér zakót és szolgálja ki a Crimméket reggel, délben, este.

– Bocsásson meg, kisasszony, de hol itt? – érdeklődött udvariasan Pony. – Úgy értem, merre látta?

– Csak hívja fel a számot! – javasolta Regina tele szájjal. – Ha majd csörög, hallani fogja, hol van.

– Ez csak akkor működik, ha a telefon tűnik el, nem amikor az aljzat – csattant fel türelmetlenül Constance, amiért a telefonok, aljzatok és más egyebek sosincsenek a helyükön.

– Valójában az aljzat csörög, amint arra a minap szíveskedett rámutatni – emlékeztette Pony a first ladyt, noha az még egyszer se mutatott neki semmit, amióta a házban szolgált.

A megoldás tehát adott volt, ám a probléma ettől még fennállt: elítéltek nem ismerhették a család magánjellegű telefonszámait. Ha tehát elő akarták keríteni az aljzatot, a család egyik tagjának magának kellett tárcsáznia, ha ezt nem tiltotta volna szigorúan a protokoll. A feladat munkaköri leírása szerint a személyes vagy adminisztratív kiszolgálószemélyzet egyik tagjára várt, vagy egy hatos fokozatú biztonsági emberre, csakhogy a testőrök közül ilyenkor még senki se dolgozott.

Az étkezőasztal a kormányzói család tablójává dermedt, amint a körülötte ülők döntésképtelen helyzetbe kerültek, leszámítva Reginát, aki tovább halmozta tányérjára az ételt, és nem bíbelődött a protokollal.

– Oké – nyújtotta a kezét. – Adja ide, Pony!

A férfi mögé került és óvatosan elhelyezte a telefont a tányérja mellé, akkora teret hagyva kettejük között, mintha lángoló desszertet szolgálna fel. A lány bepötyögte a titkos számot méztől maszatos ujjaival, mire az aljzat abban a pillanatban csörögni kezdett Regina összegyűrt és a mahagóni tálalóra dobott pongyolája alatt.

– Halló! – szólt Regina a telefonba és meggyőződött arról, hogy saját magát hívta. – Halló! – próbálkozott újra, miközben keresztbe tette pizsamás lábait, amelyek filcbe csomagolt és bolyhos papucsban végződő fatörzsekre emlékeztették Ponyt. – Talán jelentkezhetnék testőrnek – adta vissza a telefont Ponynak. – Halálra untatnak ezek a hivatalos teendők.

– Te nem lehetnél testőr – borzadt el a gondolattól is Maude Crimm, aki igyekezett elbátortalanítani a lányát. – Hacsak nem rendelnének ki melléd is egy testőrt, amíg a nővéreidet, engem és apát véded.

– Mutasd ezt meg a törvénykönyvben – szállt vitába Regina. – Lefogadom, hogy nincs benne.

– Ha szólhatok – fordult vissza Pony, miután letörölgette a telefont és visszahelyezte az aljzatra –, nincs benne. Az egész törvénykönyvben nincs szó arról, hogy a kormányzói család köteles-e gondoskodni a saját védelméről, amíg másokra vigyáz.

– Talán megvitathatnánk mindezt azzal a jóképű Brazil rendőrrel, majd ő lebeszél róla – közölte a first lady Reginával. – Rendőrnek lenni igenis veszélyes és hálátlan foglalkozás. S ha már itt tartunk: ma reggel olvasta valaki Törvénytudó Őrmestert?

– Csak most keltünk – emlékeztette az anyját Constance.

– Rendkívül érdekes és rejtélyes történetet mesél el arról, ki ölte meg J. R.-t.

– Miért ír éppen a Dallasról? – ráncolta a homlokát Faith. – Már rég nem játsszák.

– Ez egy másik J. R. – tájékoztatta a lányait a first lady –, de tényleg kár, hogy a Dallasnak vége. Apátok sosem tette túl magát rajta, valósággal dühöngött, amikor levették a műsorról. Tudjátok, a tévében már alig érdemes megnézni valamit, talán az egy teleshopot leszámítva.

A sasok felfalásáról

Törvénytudó Őrmestertől

Könnyen lehet, hogy a régészek által csak J. R.-re keresztelt fiatal férfi az első fehér, akit egy másik amerikai gyilkolt meg (ha lehet amerikaiakról beszélni, hiszen Jamestown alapításakor még nem létezett Amerika).

Amikor ellátogatunk a feltárás helyszínére, és vetünk egy pillantást J. R. csontvázának üvegszálas másolatára, óhatatlanul megindít bennünket ennek a fiatal férfinak a sorsa, aki hazájától oly távol halt meg, hogy utána négy teljes évszázadon át feküdjön a kemény virginiai agyagban, mielőtt egy kerti lapát véletlenül felfedi jelöletlen sírját. A J. R. mellesleg Jamestowni Restaurációt jelent, és odaragasztják minden itt előkerült lelet neve elé, beleértve a sírokét és a bennük talált halottakét is. Nem tudjuk, ki lőtte le J. R.-t. Jelen pillanatban még abban sem vagyunk biztosak, hogy ki volt J. R.

Bár a tudománynak hála, J. R. azért elárul magáról ezt-azt. A radiokarbon kormeghatározás szerint 1607-ben hunyt el – valószínűleg alig néhány hónappal azután, hogy az első telepesek megérkeztek Jamestownba –, ezért feltételezhetjük, hogy a közé a száznyolc angol férfi és fiúgyermek közé tartozott, akik a Kutyák szigetéről indultak útnak, és a Temze torkolatában megfeneklettek. Az antropológusok hozzáteszik, hogy mindössze százötven magas, zömök férfi volt, kerek és kis állal; kora tizenhét és huszonöt közé tehető; nem szenvedett ízületi gyulladástól, és viszonylag ép a fogazata, ami arra utal, hogy étrendjében nem szerepelt a cukor. Az ólom-, stroncium- és oxigénizotópos vizsgálat szerint az Egyesült Királyságban nőtt fel, alighanem Délnyugat-Londonban vagy Walesben.

J. R. halálos lábsérülését egy hatvanas kaliberű, elöltöltős muskéta golyója okozta, amelyet a tudósok elemzése alapján túl messziről lőttek ki ahhoz, hogy a sebesülést az áldozata önmaga is okozhatta volna. A férfit, aki rövid úton elvérzett, szemfedél nélkül, hatszögletű koporsóban temették el, a keresztény hagyományok jegyében lábbal kelet felé.

Ha J. R.-t valóban egy másik telepes ölte meg, márpedig én nagyon így érzem, akkor megengedhetünk némi spekulációt az indítékkal kapcsolatban is, ami a korabeli dokumentumokból könnyen kiolvasható. Ha átnézzük az évszázados feljegyzéseket, a napvilágra került leleteket és az azokat kísérő magyarázatokat, J. R. halálával kapcsolatban az alábbi lehetőségek merülnek fel.

Előfordulhat, hogy politikai intrikába vagy belvitába keveredett, nem dolgozott, így nem jött ki a többiekkel, esetleg lopott vagy az őt megillető résznél többet vett el az élelemből. Talán a kannibalizmus bűnébe esett, mint az a későbbi telepes, akit kivégeztek, miután azon kapták, hogy lesózta halott feleségét. Az is lehet, hogy J. R. összetűzésbe keveredett egy bennszülöttel, aki valahogy megszerezte a fegyverét, és rájött, hogyan használhatja. De ami a legvalószínűbb: J. R.-nek vitája támadt egy másik telepessel, aki célszerűnek találta lábon lőni, miután J. R. alighanem sisakot és vértet viselt. Ez a másik telepes talán azután végzett vele, hogy rájött, J. R. a spanyoloknak kémkedik, vagy kalóz.

Gyanítom, hogy J. R. leginkább kém vagy kalóz lehetett, esetleg mindkettő egyszerre. Bármi is legyen az igazság, a halála nem lehetett kellemes, és vélhetően elég soká eszméleténél maradt ahhoz, hogy tudja, haldoklik. Elképzelem, ahogy ott fekszik az erődben, és lassan sokkos állapotba kerül, miközben látja, ahogy vére elszivárog a térd szétlőtt artériáján át. Elképzelem a felfordulást a telepesek körében, akik ide-oda szaladgálnak a gyolcsokkal, folyóvízzel és akkoriban elérhető gyógyászati eszközökkel. Talán próbálják megnyugtatni J. R.-t, vagy éppen mindenki civakodik, kiabál és a gyilkost vallatja.

Ki tudja? Hűséges olvasómat mindenesetre zavarhatja egy apró mozzanat, és talán felteszi ugyanazt a kérdést, amit én: J. R. haláláról miért nem olvasni egy szót sem John Smith írásaiban? Az idők során miért nem akadtunk egyetlen feljegyzésre sem, amelyben szerepelne az első generációs fiatal telepes halála, amelyet akár balesetben, akár szándékosan, de mégiscsak egy puskalövés okozott?

Nagy igazság, hogy a történelem nem több, mint amit krónikásai tudatni akarnak az eljövendő nemzedékekkel. Gyanítom, amikor megírta számadásait Jakab király és az otthon maradottak okulására, Smith elég körültekintő és agyafúrt volt ahhoz, hogy tudja: pénzügyi befektetők és potenciális kitelepülök kedvét szegné, ha azt olvasnák, hogy Jamestown lakói rebellisek és erőszakosak, eszüket vesztik a rossz víztől, állandó háborúban állnak az őslakókkal, kegyetlen éhségükben felfalják a kígyókat, teknősöket, és legalább egy sast is, amint az általuk hátrahagyott szemét igazolja.

Amerika korai történelme nem túl felemelő, hősies vagy hazafias, viszont modellként szolgálhatna egy olyan valóságshow számára, amely mellett még a Túlélő is Disney-matinénak tűnne. És szomorúan közlöm: nem sok változott azóta. Gondoljunk csak Trish Trash nemrégiben történt brutális meggyilkolására! Ez esetben sem tudjuk, ki a gyilkos, ezért arra kérem minden közösséggel törődő olvasómat, hogy küldjön nekem egy e-mailt, ha véletlenül ismerte az áldozatot vagy bármit tudott az életéről, beleértve a kedvelt időtöltéseit, az érdeklődési körét, hogy használta-e az internetet, esetleg emlegetett-e élete utolsó szakaszában valakit vagy valamit.

Legyenek résen odakint!

Tizennégy

Crimm kormányzó egy teljes órán át tanulmányozta a legújabb Törvénytudó-tanulmány nyomtatott változatát, méghozzá egyre növekvő érdeklődéssel, szörnyülködéssel és utálkozással. Újra és újra megvizsgálta nagyítójával az összes szót, amit Major Trader a figyelmébe ajánlott, miközben házi készítésű bonbonmeggyel traktálta.

– A közgyűlés bármikor összeülhet – mondta éppen Trader –, és mi készületlenül állunk elé.

– Folyton ezt hallom – legyintett a kormányzó, miközben szórakozottan rágódott az édességen. – De hát ki lőtte le ezt a J. R.-t? Kifaggatta valaki a régészeket? Ha nem, miért nem? Milyen színben tüntet fel bennünket, hogy nem tudunk megoldani egy bűntényt, amit négy évszázada követtek el, bizonyára szemtanúk jelenlétében? Azt akarom, hogy hívja fel Jamestownt, és követelje, hogy ezt a J. R.-ügyet azonnal oldják meg, azután rendezünk egy nagyszabású sajtókonferenciát, és megmutatjuk Virginia lakóinak, hogy nem tűröm az értelmetlen vérontást.

– A fiatalkorúak értelmetlen halálát – fogalmazta át segítőkészen Trader.

– Igen, igen – értett egyet a kormányzó.

– Azt hiszem, nyugodtan feltételezhetjük, hogy az áldozatot egy kalóz lőtte le, de legalábbis érdekünkben áll ezt állítani – tette hozzá Trader. – Igazán ráfoghatjuk egy kalózra, ugyan, mit számítana? A kalózok akkor is ugyanolyan könyörtelenek voltak, mint manapság. Kinek ártunk vele, ha azt mondjuk, hogy ez a J. R. kimerészkedett az erődből, mondjuk meríteni akart egy vödör vizet a folyóból, amikor hirtelen észrevett egy kalózlobogós spanyol hajót, a következő pillanatban meg már le is lőtték.

– Azt hittem, éppen azon vagyunk, hogy eltereljük a figyelmet a kalózproblémáról…

– Az országúti kalózok más lapra tartoznak – vont vállat Trader, miközben magában kaján elégtétellel nyugtázta, hogy titkos kalóztevékenysége hamarosan gazdag emberré teszi.

Crimm nagyítóüvege megállapodott a kannibalizmus szó felett.

– Képzelje csak el, hogy egy telepes lesózta és megette a feleségét – csóválta a fejét viszolyogva, és elképzelte magát az éhhalál küszöbén, amint kéjsóvár felesége éppen beadta a kulcsot.

Csupasz, rágós testére gondolt, és eltöprengett, vajon hogyan eheti meg bárki a feleségét anélkül, hogy előtte legalább megfőzné – bár gyanította, ha megfőzné Maude-ot, a többi telepes megérezné a füstöt és a hús szagát, azután felkötné őt a legelső fára. Micsoda iszonyú helyzet, gondolt bele a kormányzó, akinek a gyomra egyetlen rándulással életre kelt és nekiütközött odalent valaminek, hogy a fájdalom hullámokban söpörjön végig belső szervein.

– Ez akkoriban főbenjáró bűnnek számított – jegyezte meg Trader, mintha a gondolataiban olvasna. – Az idegenvezetők Jamestownban is mindig elmondják, hogy aki megette a feleségét vagy bárki mást, azt haladéktalanul elfogták és felkötötték. Aztán gyorsan elkaparták valami titkos helyen, nehogy a többi telepes lesózza és megegye őt magát is.

– Nem tudom, manapság főbenjáró bűn-e a kannibalizmus, de ha nem, akkor annak kellene lennie. – Crimm belei görcsbe rándultak.

– Az a körülményektől függ. – Trader maga előtt látta löttyedt, zsörtölődő feleségét, és nem tudott elképzelni olyan kínzó éhséget, hogy akár egy pillanatra is számításba vegye mint lehetőséget, hacsak nem váratlanul halt meg, és anélkül, hogy bárki észrevette volna az eltűnését. – Az állami törvények értelmében a vádlottnak ehhez el kell követnie egy másik súlyos bűncselekményt is – magyarázta Trader. – Ha például a nőt meggyilkolták, megerőszakolták, kirabolták és csak ezután ették meg, akkor az elkövetőt halálbüntetésre ítélik és kivégzik, hacsak ön kegyelemben nem részesíti.

– Én ugyan soha nem állítanék le egy ilyen kivégzést – csattant fel a kormányzó türelmetlenül, amint lencséje tovább pásztázta a lapot, és újabb rángások futottak végig rajta. – Sőt azt akarom, hogy adjon ki egy sajtóközleményt, miszerint akit bűnösnek találnak a kannibalizmus vétkében, az számíthat a legsúlyosabb büntetésre, amennyiben a többi járulékos bűnt is elkövette. Nem hinném, hogy eddig eleget foglalkoztunk volna a kannibalizmussal, ezért a legfőbb ideje. Fogalmazzunk meg egy törvénytervezetet, és nyújtsuk be a legközelebbi közgyűlés elé!

Trader ceruzával jegyzetelt, ami szokásává vált, oly gyakran kellett utóbb átjavítania a szavakat.

– Talán mondhatnánk, hogy azt a J. R.-t kannibalizmuson érték, és golyó általi halálra ítélték. Mit szól hozzá? – A kormányzó felnézett, hogy Traderre emelje ködös, véreres és lassan üvegessé váló szemét.

– Legjobb tudomásom szerint sosem számított a kivégzés bevett formájának, hogy lábon lőttek valakit – mutatott rá Trader. – Nem hinném, hogy erre a közvélemény vevő lenne.

– Dehogyisnem. Mindenki tudja, milyen megbízhatatlanok voltak az akkori puskák. Mindegy, beszéljünk inkább másról.

– Akkor térjünk át más ügyekre – lapozott Trader a jegyzeteibe. – Mit tegyünk a fogorvos ügyében, akit a Tangier-szigeten tartanak fogva? Felteszem, még nem olvasta a reggeli lapokat és nem hallotta a híreket.

– Még nem. – A kormányzó felnyögött, és megmarkolta felpüffedt hasát.

– Nos, a reedville-i rendőrök beszéltek egy riporterrel, és sajnálatos módon kipattant, hogy a fogorvos élete azért került veszélybe, mert a tangieriek felháborodtak a VASCAR bevezetése miatt. Javaslom, hogy függesszük fel a VASCAR-t, amíg békés úton nem rendezzük a dolgot. Annyit mondhatok, hogy máris figyelmeztettem Hammer rendőrfőnök asszonyt, milyen következményekre számíthat, amennyiben az állami rendőrség nem hagy fel az akcióval. Szokás szerint ezúttal se hallgatott meg.

– Az ő ötlete volt? – kérdezte a kormányzó zavartan és szédelegve.

– Természetesen, kormányzó úr. Nem emlékszik rá, amikor a minap erről beszéltünk, mondtam is, mennyire rosszul méri fel a helyzetet, mire ön azt felelte, hogy ha bármi baj lesz, neki kell vállalnia a felelősséget. Hát legyen, épp itt az ideje.

– Megtalálta már a kutyáját? – érdeklődött a kormányzó, miközben egy különleges kendővel megtörölgette a nagyítólencsét, és azért fohászkodott, hogy a gyomra végre megállapodjon.

– Úgy véljük, egyik politikai ellenfele rabolhatta el – felelt komor hangon Trader.

– Nagy kár, hogy ilyen sok mindenkit magára haragít. – A kormányzó mozdulatlanul ült, és minden szín kiszaladt az arcából. – Amikor kineveztem, sejtelmem se volt róla, hogy ennyi galibát okoz majd. Talán felhívhatná, hogy beszéljek a fejével. De semmiképpen se most…

– Határozottan lebeszélném erről, kormányzó úr – sietett közölni Trader. – Nem akarhatja, hogy egy kalap alá vegyék vele. Egy ilyen zavaró tényezőtől ajánlatos minél távolabb maradni.

– Azért én sajnálom a kiskutyája miatt. Remélem, megkapta a részvéttáviratomat.

– Gondoskodtam róla – hazudta Trader, miközben a táviratra meg a többi általa elfogott és feltartóztatott üzenetre gondolt.

– Tudja, ha bármi történne Fürgével – sóhajtott fel a kormányzó –, többé semmi nem lenne ugyanolyan, nemcsak számomra, de Maude és a lányok számára se. Az én drága, hűséges kiskutyám. Istennek legyen hála a testőreimért, akik tesznek róla, hogy senki ne rabolhassa el váltságdíjért vagy egy népszerűtlen intézkedés miatt.

– Az ön intézkedései sosem népszerűtlenek – bólintott Trader együttérzően. – Legalábbis sosem az ön hibájából.

– Pedig ezekért a mostani esetekért is engem fognak okolni. – Crimm tengeralattjárója újra alámerült a zavaros vizekbe.

– Azt javaslom, hogy a Thrash-gyilkosságot hozzuk kapcsolatba a Moses Custer-üggyel, így Hammer hibája lesz, hogy egyiket sem oldották meg. – Trader magabiztosan és önelégülten beszélt. – Talán bejelenthetnénk, hogy J. R.-t egy kalóz ölte meg, ezzel egyidejűleg elültethetnénk a közvéleményben azt a gyanút, hogy annak az ügynek a csődjéért is Hammer a felelős.

A kormányzó kilőtt a székéből és kis híján felbukott, amint robbanásszerűen megindult kifelé, aminek ki kell jönnie.

– Elég! – parancsolta ki az irodából Tradert. – Most nem tudok a kalózokkal foglalkozni!

Vele ellentétben Oposszum tudott és foglalkozott is velük. Azóta a kalózokon gondolkodott, hogy kora reggel elolvasta a Törvénytudó Őrmester legfrissebb cikkét. Most a tévét nézte, és az országúti kutyák nyilvánvaló gyengéin tűnődött, amelyeket talán felhasználhat Füstös manipulálására és remélhetőleg Popeye megmentésére.

Az önmagukra valamit is adó kalózok már évszázadokkal korábban megértették, milyen fontos az árbocra húzott zászló útján kommunikálni a kiszemelt prédával. A koponya és a keresztbe tett csont tudatta a kifosztásra váró hajóval, hogy jobban teszi, ha nem próbál ellenállni, máskülönben megnézheti magát. Ha a hajó ügyet sem vetett a fekete halálfejes lobogóra, következett a vörös zászló, jelezvén, hogy küszöbönáll az erőszak. Amennyiben a hajó tovább haladt útján, eldördültek az ágyúk és elszabadult a pokol.

A modern kori kalózok mintha elfeledkeztek volna erről. Manapság, amikor a kalózok felbőgetik a motorcsónakjaikat, hogy elfoglaljanak egy hajót vagy jachtot, semmilyen figyelmeztetés nem hangzik el, mielőtt az aknavetők és gépfegyverek tüzet nyitnak. A kalózok könyörtelen, véreskezű, szégyenletes söpredékké váltak, akik nem hisznek benne, hogy a másiknak jár egy esély, sokkal inkább törődnek a konzervekkel, műszaki eszközökkel, szőnyegekkel, divatos ruhákkal, dohánnyal – s ami a legfontosabb, a droggal, amit esetleg az elfogott hajón csempésznek. Ha drogok is tartoznak a zsákmányhoz, az életben hagyott tengerészek biztosan nem jelentik be az incidenst a hatóságoknak.

Az országúti kalózoknak fel kellene eleveníteniük a zászlók hagyományát, gondolta Oposszum, amint lekapcsolt lámpák mellett ücsörgött a lakóautó kis hálószobájában, amelynek ablakán át az üres telek nyeszlett fenyőire nézett volna, ha nem húzza össze a függönyöket. Sosem hagyta ki a Bonanza ismétléseit, és szüntelenül arról ábrándozott, hogy olyan apja van, mint Ben Cartwright, meg olyan testvérei, mint Pöttöm Joe és Hoss. Elképzelte, ahogy pompás paripáján átvágtat Ponderosa földjén, míg a fejében ott pattogott a film felkavaró főcímzenéje.

Éppen előző nap délután látta kedvenc részét, amelyikben Pöttöm Joe lányát elrabolják a cirkuszosok, és összekötözve elrejtik a kövér hölgy szekrényében, nem messze az egyiptomi háremhölgyektől és a szakállas nőtől. Pöttöm Joe meggyőzi Herkulest, hogy segítsen neki, ők ketten összeverik a rosszfiúkat, és kirúgják a kést a főgonosz kezéből, mielőtt ledöfné a kövér hölgyet, majd a végén kislánya megcsókolja Pöttöm Joe-t. Mennyire imádta nézni Pöttöm Joe-t a cowboyok jellegzetes ingó járásával, a szemébe húzott kalapjával és a csípőjéről lelógó nagy fegyvertartó övvel, benne az elefántcsont markolatú hatlövetűvel.

Mit nem adott volna azért, hogy amikor kilép ebből az olcsó, fülledt levegőjű szobából, Bent, Pöttöm Joe-t és Hosst találja odakint Füstös, a többi országúti kutya meg az elszállt kiscsaj, Unique helyett, bár ő egyre kevesebbet jött. Néha egy könnycsepp is legördült az arcán, amikor eljött az ideje, hogy lekapcsolja a tévét és kilépjen abból a szebb világból, ahol napközben élt, míg a többi kutya kialudta a másnaposságot és a késő éjszakai tombolást. Oposszum életében nem bántott senkit, míg Füstös el nem rabolta az automata mellől, és bele nem keverte ebbe az egészbe.

Mégis ő lőtte le a szerencsétlen sofőrt, aki sosem ártott neki, csak várta, hogy kinyisson a gazdapiac és eladhassa a tököket. Oposszum már aludni se mert, mert biztos volt benne, hogy rémálmok fogják gyötörni amiatt, amit Moses Custerrel meg a James-folyóba borított tökkel művelt.

A hírek napokig másról se szóltak, csak a tökök ezreiről, amint lefelé úsztak a folyón, és fennakadtak a sziklákon. A richmondi rendőröknek persze nem okozott gondot, hogy összekapcsolják a vízen bukdácsoló tököket azokkal, amelyek a lopott Peterbiltben várták az eladást. Oposszum őszintén remélte, hogy Mr. Custer nem hal meg vagy nyomorodik meg egy életre. Azt is tudta, hogy Füstös csak azért csinált belőle gyilkost, mert így nem hagyhatta el az országúti kutyákat anélkül, hogy ne került volna börtönbe vagy akár a halálsorra. Bárcsak küldhetett volna egy e-mailt Törvénytudó Őrmesternek, hogy mentse meg őt és Popeye-t, de vajon nem adná fel a rendőröknek? Popeye sintértelepen kötne ki, ő pedig javítóintézetben, éppolyan gonosz emberek közt, mint Füstös.

A sötétben és csendben Oposszum az ágyon ülve simogatta Popeye-t, és azon gondolkodott, mivel győzhetné meg Füstöst arról, hogy húzzon fel egy zászlót a lakóautóra és a Land Cruiserre. Miért ne menne bele, ha el tudja vele hitetni, hogy az egész az ő ötlete? A halálfejes lobogó túl egyértelmű lenne, tűnődött Oposszum a sötétben, és Füstös talán azt se tudná, mit jelent. Odaült a számítógép elé, hogy ránézzen Bonny kapitány weboldalára, hátha a kalóznak saját lobogója van, ha pedig igen, miért ne használhatnák fel?

Oposszum lázasan gondolkodott, amikor megnyitotta a Kedvencek menüt, ezért Bonny kapitány oldala helyett véletlenül Törvénytudó Őrmesterét nyitotta meg. Meglepődve látta, hogy Törvénytudó reggel óta közzétett egy újabb cikket.

– Mit szólsz ehhez? – suttogta Oposszum izgatottan Popeye-nek, aki hangosan hortyogott az ágyában. – Kettő egy napon! Ez a Törvénytudó Őrmester készül valamire!

Rövid kitérő

Törvénytudó Őrmestertől

A Tangier-sziget lakói zárkózott, érzékeny emberek, akik keveset tudnak saját származásukról. Ha valaki legendákat és hazugságokat kezd terjeszteni, kevéssé meglepő módon végül elfeledkezik a valóságról, és maga is hinni kezd saját hamis meséinek.

Tangier lakói az évszázadok során eltemették a kalózmúltjukkal kapcsolatos igazságot, helyette inkább hittek a saját legendáikban. Egyik délután riporternek álcáztam magam, felkerestem a szigetet, és eltársalogtam egy helybéli asszonnyal, aki beugrott Spankyhez, mert lassan telt a nap az ajándékboltban.

– Gondolom, torkig lehet már ezzel a sok turistával – jegyeztem meg az asszonynak, akit Thelma Parksnak hívtak, és remélhetőleg hívnak még mindig.

– Én nem sírom ki a szemem utánuk, ha elmennek – mért végig gyanakvóan.

– Nem hinném, hogy elmennek.

– Na, azt’ biztos nem. A minap is bejöttek a boltba a kamerájukkal, hogy levideózzanak, hát abból nem kértem!

– Mondta nekik, hogy ne videózzanak? – érdeklődtem.

– Nem.

Thelma elmondta, hogy mostanság egy negyeddollárost kér mindenkitől, aki le akarja fotózni a kasszánál, és a pluszbevétel megkönnyíti számára, hogy elviselje a tolakodó idegeneket, akik egzotikusnak és kivételesnek találják az ő ajándékboltját, noha ez számára megmagyarázhatatlan. Az olyan apróságok, mint a műanyag világítótornyok, rákok és rákcsapdák, a sok homár és színes hal, mind külföldön készül. A homár ráadásul, tette hozzá, ritka a Chesapeake-öbölben, a legtöbb szigetlakó még életében nem is látott, legfeljebb a tévében vagy a The Virginián Pilot gasztronómiai mellékletében.

Spankytől továbbindultam, és utam az egészségügyi központ felé vezetett. Beléptem, de nem láttam jelét fogorvosnak, háziorvosnak vagy nővérnek, csak egy kék szemű és szőke hajú fiatalembert találtam. A fogorvosi székben ült és elmélyedt gondolataiban, fel se figyelt az érkezésemre. Azt hittem, páciens, akinek a fogorvosa nemsokára visszajön. Akkor még nem tudtam, hogy a fogorvost valójában túszként tartják fogva, és a sziget lakói hadat üzentek az államnak.

– Hello! – köszöntöttem előzékenyen.

A fiú üveges szemmel meredt maga elé, és nem válaszolt.

– Magadnál vagy? – kérdeztem.

Nem volt.

– Szeretnék beszélni valakivel a rendelőből – próbálkoztam tovább. – Hazánk történetének korai szakaszáról és jelenkori állapotairól írok, és úgy hiszem, Tangier lehet a kulcs.

– A kulcs a zsebemben van. – Hirtelen hunyorogni kezdett, és ijedten a zsebéhez kapott, majd amikor meglátott, rémülten pattant fel a székből. – Mit keres maga itt? Azt hittem, bezártam az ajtót! –Az ajtóhoz rontott és rácsapta a reteszt.

Hátulról fojtott neszek hallatszottak, mintha egy szék lábai kaparták volna a padlót.

– Csak a kutya az – intett a fiú arrafelé, ahonnét a zaj érkezett.

– Miért ad ki ilyen hangot? – kérdeztem. – Meg van kötve?

– Ja.

A szék tovább karistolt.

– Biztos melege van és egyedül érzi magát. – Egyáltalán nem tetszett, hogy megkötnek egy kutyát az orvosi rendelőben. – Miért nem engeded ki egy kicsit levegőzni?

– Ennyi! – A fiú elállta a kérdéses helyiségbe vezető utat, miközben a kaparászás folytatódott. – Harap, azért kötöttem meg. A fogász kutyája.

– És hol a fogász?

– Ő se ér rá.

– Nos, akkor talán máskor beszélek vele. De mi van a fogaiddal? Látom, fogszabályzót hordasz, és több fogadat is ki kellett húzni. Feltűnt, hogy a gumiszalag folyton meglazul, amikor beszélsz.

– Hát ez az! – Fonny Boy szégyenkezve eltakarta a száját. – Az a fogász jobban teszi, ha a háta mögé néz!

– Ha már így találkoztunk – oldalaztam közelebb az asztalhoz, ahol egy fogászati karton feküdt –, nem bánnád, ha megnézném ezt a kartotékot, hogy lássam, mit tett veled? Felteszem, ez a te kartonod. Te vagy Darren Shore?

– Tangieren mindenki csak Fonny Boynak hív.

Beszédbe elegyedtünk Fonny Boyjal, aki nagyon tájékozottnak bizonyult a sziget dolgaiban, miután mindig is érdekelte a hajózás története, különös tekintettel az öbölre. Ahogy jobban megismertük egymást, és egyfajta bizalom alakult ki köztünk, Fonny Boy egyre többet beszélt a kalózokról, vagy az ő kifejezésével: a martalócokról. Azelőtt mindenütt ott voltak, mesélte. Valamikor olyan sok kalózhajó horgonyzott a virginiai Maryland és Karolina partjai mentén, hogy olyan nagyvárosok bénultak meg, mint Charleston. Senki sem mert vitorlát bontani az öbölben, attól való félelmében, hogy a kalózok kezére kerül, akiknek nem okozott bűntudatot, ha valakit eltettek láb alól.

Fonny Boy külön részletességgel emlékezett meg Feketeszakállról, akit polgári nevén Edward Drummonnak hívtak, amikor még tisztes tengerészként dolgozott az angliai Bristol kikötőjében, a tizenhetedik század végén. Egy nap úgy döntött, felcsap kalóznak, ezért megváltoztatta a nevét Edward Teachre, amit a feljegyzésekben sokszor tévesen a Thatch, Tache és Tatch formában örökítettek meg. Anna királynő háborúja után Feketeszakáll Jamaicába vitorlázott, ahol a francia hajókat hajszolta, s abból kiindulva, hogy a hagyományos kalózzászló már nem elég, kidolgozott egy rémisztő karaktert, hogy azzal bírja megadásra az ellenséges hajókat. Hosszú szakállát vékony fonatokba fűzte és lassan égő gyufával lángra lobbantotta, mesélte Fonny Boy, sőt a derekán viselt pisztolyok, tőrök és jókora kard mellett fegyverszíjat hordott a mellkasán keresztbe vetve is.

Feketeszakáll és a hajói nemsokára kísérteni kezdték Észak-Karolina partvidékét és a Chesapeake-öbölt is. Tangier lakói felhúzták a halálfejes lobogót, valahányszor kiszúrták a közelben Feketeszakáll hajóit, sőt időről időre maga a könyörtelen, gonosz kalóz is ellátogatott a szigetre, hogy vedelje a jamaicai rumot, és kielégítse sötét szívének minden vágyát. Senki nem látta őt szívesen vagy aludt nyugodtan, amíg a szigeten tartózkodott. Az asszonyok és gyermekek otthonuk mélyén rejtőztek, így Feketeszakáll már kezdte azt hinni, hogy Tangiert csakis férfiak lakják, emiatt látogatásai számottevően rövidülni és ritkulni kezdtek. Fonny Boy és a hiányos történelmi feljegyzések szerint Feketeszakállt őszintén foglalkoztatta, miként maradhat fenn évtizedeken át egy olyan sziget, ahol csak férfiak élnek.

A Feketeszakáll kérdésére adott válasz elveszett az idők viharaiban, mígnem előkerült egy háromszáz esztendős üzleti könyv. A kivételes lelet, tartja a fáma, valahogyan eljutott Feketeszakáll hajójáról, az Adventure-ről egyik kortársa, a rablóportyái idején Virginia kormányzójának választott Alexander Spottswood leszármazottaihoz. A napló főként arra összpontosít, hogyan osztotta el Feketeszakáll a zsákmányt, továbbá részletesen emlékezik kegyetlenkedéseire és vágyára, hogy ízekre aprítson mindenkit, vagy épp megrázza az ég felé üres rumospoharát, és kihívja maga ellen Istent. Feketeszakáll kézírásos bejegyzéseiben említés történik száznegyven hordó kakaóbabról és egy hordó cukorról, amit a széna alatt, egy észak-karolinai csűrben ásott el. Titokzatos formában utal olyan eltemetett kincsekre is, amelyekről egyedül ő és az ördög tudja, hol rejtőznek, épp ezért napjainkig nem kerültek elő.

Felismertem, hogy Tangier aligha maradhatott volna fenn asszonyok nélkül, és erősködtem, hogy Fonny Boy árulja el, milyen magyarázatot adtak Feketeszakállnak. Fonny Boy elismételte, ami szájhagyomány útján terjedt nemzedékről nemzedékre.

– Kárhozaté a lelked, ha hazudni mersz! – mennydörögte Feketeszakáll egy agyafúrt, ám kevéssé őszinte szigetlakónak, a gyermektelen Job Wheelernek, aki a történet szerint meghívta a kalózt otthonába, amely a mai Job’s Cove területén állt.

– Sose hallgatnám el előled az igazságot – közölte Job Feketeszakállal, aki egyik rumot a másik után nyakalta be, és lángra lobbantotta a szakállát. – Jóllehet hosszú idővel ezelőtt Angliából keltünk útra, Észak-Karolina érintésével jutottunk e szigetre.

Job azért élt a furmányos hazugsággal, hogy elaltassa Feketeszakáll éberségét, köztudott volt ugyanis, hogy a kalóz összetűzésbe keveredett Charles Edennel, Észak-Karolina kormányzójával. Gyalázatos pályája során Feketeszakáll mindig félelem nélkül járta Észak-Karolina sekély öbleit és szorosait. Bármelyik territórium is szőtt tervet kalózai elfogására, mindig időben értesítették Észak-Karolinából – a legnagyobb bosszúságára Spottswood virginiai kormányzónak, aki legkevésbé sem ápolt baráti viszonyt Feketeszakállal, de még azt sem tudta elnézni neki, hogy egyáltalán él.

– Hogy lehet ez? – bömbölt bele Feketeszakáll az örvénylő füstbe, miközben fél szemével hunyorogva, fenyegetően nézett Jobra, azt sugallva, hogy csakis jót mondjon a földijeiről, máskülönben darabokra aprítja és úgy küldi vissza oda, ahonnét jött: a pokolba.

– Nem hazudok – fogadkozott Job. – Ahonnét én jöttem, Észak-Karolina, nem a pokol, ahol oly sok barátod és rokonod él. Mégsem tudhatja senki, hogy mi ezen a szép szigeten eredetileg Észak-Karolinából jöttünk, és csak a puszta életünket sikerült megmentenünk, mert rettenetes szárazság volt, amely elemésztette a termést és kiszárította még a nyelvünket is, elfogyott mindenünk, ezért bezsúfolódtunk a bateau-kba, és ideutaztunk, nem hagyva hátra mást, csak a Crotoan szót egy kerítésoszlopba vésve, és a Cro szót egy fatörzsön, azt a benyomást keltve, hogy a továbbiakban a crotanokkal fogunk élni.

Feketeszakáll emlékeztette Jobot, hogy a crotan indiánok nevét C-R-O-T-A-N-nak betűzik, nem pedig C-R-O-T-O-A-N-nak, amire Job így felelt:

– Pedig ez a teljes igazság, csak nem én faragtam abba a fába, hanem másvalaki, aki nem volt olyan tanult, mint én.

– Azt mondod – tettem próbára Fonny Boyt –, hogy a szigetlakók az elveszett telepesek leszármazottai, akik azután tűntek el, hogy Sir Walter Raleigh elűzte őket a Roanoke-szigetről? Nos – tárgyaltam meg magammal a dolgot –, tény, hogy amikor 1587. május 8-án elindult az Újvilág felé, Sir Walter Raleigh azt tervezte, hogy megkeresi a Chesapeake-öbölt, de a hurrikánok arra kényszerítették, hogy jóval délebbre, a Roanoke-szigeten kössön ki. Vagyis az elveszett telepesek soha nem is akartak eljutni Észak-Karolinába. Márpedig ha valaki máshová akar költözni, nyilván figyelembe veszi az eredeti célját, emellett a Tangier-szigetet szép helynek írták le, leszámítva talán az ivóvíz teljes hiányát. Akárhogy is – döntöttem el a kérdést –, semmiképp sem lehetett igaz, amit Job mondott Feketeszakállnak, hiszen az elveszett telepesek már elvesztek, mire Smith útnak indult Virginiába, és 1608-ban felfedezte ezt a szigetet. Ezért el kell vetnem az egész teóriát. Ráadásul azt se tudjuk hitelt érdemlően bizonyítani, hogy amikor kikötött a Tangieren, Smith nem inkább a Limbo-szigeten járt, így viszont a tangieriek is limbóiak voltak.

Fonny Boy arcára időközben visszatért az üres kifejezés, amint a fogorvosi székben ülve maga elé meredt, és néha meg-megremegett. A szék tovább kapart a rendelő hátsó traktusában, majd hangos csattanás hallatszott, mintha a földhöz vágták volna – nyilván a fogász megkötött kutyája döntötte fel alighanem álmában, legalábbis én ezt gondoltam.

– Nos, nekem mennem kell – mondtam Fonny Boynak. – Meglátom, mit tudok még kideríteni a népedről, hogy miért egyedül Job Wheeler és Feketeszakáll tudta az igazságot vagy a hazugságot Tangier múltjáról. S hogy miután Job meghalt, Feketeszakállt pedig elérte jól megérdemelt és méltán erőszakos vége, ez és több más titok hogyan maradhatott rejtve Spottswood padlásán.

Fonny Boy akaratlan szemmozgása felgyorsult, ahogy transzban meredt a távolba, és úgy markolta a fogorvosi szék karfáját, mintha izgalmas kalandfilm peregne a szeme előtt. Céltalan lett volna tovább beszélni hozzá, ezért elhagytam a rendelőt. Leintettem egy kis elektromos taxit, és visszaindultam a repülőtér felé, miközben elméletek és spekulációk rajzottak a fejemben, aminek persze nem sok értelme, hiszen nem vagyok történész, sem történelmi regények szerzője, bár ismerek olyanokat, akik azok. Ahogy hazafelé repültem a helikopterrel – háromezer-ötszáz láb alatt, hogy elkerüljem az R-4006-os tiltott övezetet, majd egyenesen délnek, hogy elkerüljem az R-4009-es tiltott övezetet –, úgy döntöttem, az egyetlen helyes és becsületes lépés, ha folytatom alapos történelmi nyomozómunkámat, és feltárom, hogyan jött létre ez az ország, és mi történt vele azóta.

– Vigyázzon arra a madárra! – mutatott másodpilótám egy sirályra, amelyik mintha az utolsó pillanatban tért volna ki az utunkból.

– Hű, ez közel volt – fújtam ki a levegőt, amikor a madár végre alábukott, hogy a szárnya végével még elérje a csúszótalpat. – Remélem, nem esett baja. – Néhány fokkal nyugatnak fordítottam a helikopter orrát, hogy egy futó pillanatra még lássuk a sirályt, amely mintha hátrafelé repült volna, hiszen mi jóval gyorsabban haladtunk nála.

Ui.: Akárki is tartja fogságban Popeye-t, értesítsen, mielőtt túl késő lenne! És köszönöm minden olvasómnak a jelzéseket, amelyeket Trish Trash ügyével kapcsolatban küldtek.

Legyenek résen odakint!

Tizenöt

Alighogy Windy Brees fújtatva benyitott az irodájába, Hammer tudta, hogy baj van.

– Szent istenkém! Látta, mit tett fel a Törvénytudó Őrmester a lapjára? – kérdezte Windy.

– Igen – bólintott Hammer. – Már reggel olvastam.

– De nem! Feltett még valamit, és el se fogja hinni, mit!

– Mit? – pislogott Hammer. Semmivel nem árulkodott arról, hogy tudomása van Törvénytudó Őrmesterről vagy a kiadói tervéről. – Ez érdekes – tűnődött el. – Valamiért azt gondoltam, hogy csak egy cikket ír naponta.

– Hát nem – rázta a fejét Windy. – Akárki is a fickó, csak úgy ontja a sorokat. Kíváncsi lennék, hogy néz ki meg milyen idős. Biztos öreg, ha ilyen sokat tud. Ez a sok történelem meg minden…

– Miből gondolja, hogy férfi? – érdeklődött Hammer, miközben előhívta az oldalt.

– Hát mert olyan okos…

Amint olvasni kezdte a cikket, Hammer kiparancsolta az irodából Windyt, és bezárta az ajtót. Csak ezután hívta fel Andyt.

– „Ennyi?” – suttogta türelmetlenül.

– Közkeletű tangieri szófordulat – magyarázta Andy. – Ennyi! azt jelenti, hogy aki mondja, az nem akar valamit az orrunkra kötni. Ha például azt kérdezem, dühös-e, amiért nem beszéltem a titkos küldetésemről, vagy az lesz-e, ha elmondom, hogy tegnap este valami szörnyűséget hagytak a házamnál, akkor az ennyi azt jelenti, hogy…

– Találkoznunk kell…? –szakította félbe Hammer. Richmondban nem igazán akadt olyan hely, ahol bármelyikük észrevétlenül megjelenhetett, főként nem együtt. – Az Ukrop parkolójában tizenöt perc múlva! – döntötte el Hammer a kérdést.

– Melyik Ukrop? – kérdezte Andy. – És mindent meg tudok magyarázni.

– De nem telefonon. Az Ukrop Stonypointnál. A kocsiban majd beszélünk.

Major Trader csak az imént olvasta az esszét, de máris magából kikelve furakodott be Crimm kormányzó irodájába.

– Kormányzó úr! – kiáltotta, miután kopogtatás nélkül berontott. – Törvénytudó Őrmester járt Tangieren, és azt állítja, hogy egy Fonny Boy nevű szigetlakó fiú tartja fogva a fogorvost! Valójában újságíró, aki álruhát visel!

– Micsoda? – kérdezte a kormányzó elhaló hangon, miután előbukkant kis fürdőszobájából, és eligazította magán kockás mellényét, meggyőződve arról, hogy a nemzedékek során át továbbörökített kis fedeles óra ott lapul a mellényzsebében. – A szigetlakó fiú egy újságíró? Milyen szigetlakó fiú? Miket hord itt össze? És tudja, hogy nem ronthat csak így rám!

– Fonny Boy, ez a neve. Egy szigetlakó fiú, Fonny Boy, akiről már személyleírásunk is van – hadarta izgatottan Trader. – És nem. Törvénytudó Őrmester tesz úgy, mintha riporter lenne, nem Fonny Boy.

– Nem Fonny Boynak álcázza magát, hanem riporternek? – Crimm kihalászta nagyítóját egy nagy irathalom alól. – Maga lenne az istenverte sajtótitkárom, de mást se tesz, csak gyalázza Shakespeare nyelvét. Szünet nélkül és fáradhatatlanul. És az isten szerelmére, miért nem viszi már el az öltönyét a tisztítóba? A felesége nem szokott panaszkodni? – A kormányzó óriásira nagyított szeme végigpásztázta Trader terjedelmes alakját. – Az ingén chilit látok, a nyakkendője pedig túlságosan kurta. Úgy néz ki, mintha végigtivornyázta volna az éjszakát, ne is legyen meglepve, ha nemsokára kézhez kapja a felmondólevelét!

– Kérem, kormányzó úr! – kiáltott fel Trader. – Ne ölje meg a küldöncöt! Nem én vagyok, aki titkos és kellemetlen híreket szivárogtat ki az interneten.

– Azt tudom. – A kormányzó erőtlenül lerogyott íróasztala mögé, s miután intett Tradernek, hogy foglaljon helyet, lehalkította a hangját. – Ez a Törvénytudó Őrmester legalább tud írni.

– Ez igazán rosszulesett – felelte Trader. – Belegázolt a lelkembe, ezért úgy lenne helyes, ha bocsánatot kérne, amiért éppen a kreativitásomat ócsárolta.

– Nincs magában semmi kreatív, hacsak az nem, ahogy elferdíti az igazságot – vágta rá a kormányzó. – Ha nem foglalnának le a fontosabb ügyek, köztük az egészségem, gyakrabban rajtakapnám a hazugságain, és tennék is ellenük.

– Az ám, hogy szolgál az egészsége? – kérdezte Trader behízelgő hangon.

– Elhozta a legutóbbi cikket?

Trader széthajtogatta a nyomtatott lapot, és kisimította az asztalon. A kormányzó hosszú ideig hallgatott, csak nagyítóüvege siklott Törvénytudó Őrmester szövege felett, bár néha-néha felmordult vagy más artikulátlan hangot adott rosszallásának, meglepetésének vagy bélcsikarásának köszönhetően.

– Csak egy dolgot tehetünk – jelentette ki megfellebbezhetetlen tekintéllyel. – Megbízunk egy különleges nyomozót, aki előkeríti és bíróság elé állítja ezt a mocskot.

– De miért állítanánk bíróság elé, kormányzó úr? Nem hiszem, hogy bármilyen bűncselekményt is elkövetett.

– Miért ne lehetne bűnös akár hazaárulásban? Ha egyszer államügyekbe üti az orrát és lekezelő hangon nyilatkozik a politikámról? Azonkívül a legkevésbé sem értékelem a kalózokkal kapcsolatos megszállottságát, amikor mi mindent megteszünk, hogy eltussoljuk a problémát. Most még Feketeszakállt is előrángatta és bedobta a köztudatba.

– Tudom, tudom. – Trader buzgóbban nem is érthetett volna egyet, miközben kaján örömmel gondolt saját Bonny kapitány weboldalára. – Nyilván nem akarjuk azt a képzetet kelteni, hogy Feketeszakállt valaha szívesen látták Virginiában, vagy akár egyszer is járt itt. Most azt kell hangsúlyoznunk, hogy Feketeszakáll és Észak-Karolina egy követ fújt, sőt éppen a mi Spottswood kormányzónk volt az, aki…

– Jól tudja, mit gondolok Spottswoodról! – csuklott el a kormányzó hangja, amint a bélrendszere újabb riadót fújt. – Nem akarom én is a glóriáját fényezni, hallja? Együtt kell élnem az állítólagos leszármazottaival, de már halálosan unom, hogy minden évben meghívnak magukhoz malacsütésre, és végig kell hallgatnom azt a sok fals történetet Spottswood kormányzóról, arról a golyvás és kankós vénemberről. – A kormányzó újra elővette régi zsebóráját. – Későre jár. Miért nem ugrik be vacsorára, és adja elő, mit tervez a kérdésben?

Andynek már megvolt a kész terve, de attól tartott, nem lesz alkalma elővezetni, ahogy látta Hammert kirobbanni a kocsijából és hosszú léptekkel felé sietni az Ukrop parkolójában.

– Zárja be azt az oldalt azonnal! – vágott bele Hammer a közepébe, amint feltépte a jelöletlen Caprice ajtaját. – Ennyi! Maga teljesen irányíthatatlan. Azt akarja mondani, hogy álruhás bevetésen járt a Tangier-szigeten, és még azzal se bajlódott, hogy értesítsen? És mi az a szörnyűség, amit a házánál hagytak?

– Sajnálom! Hibáztam, amikor nem avattam be a titkos küldetésembe, de attól féltem, meg akar majd állítani – felelte higgadtan Andy. – És nem zárathatja be a weboldalamat. Én bezárhatom magamtól, de higgye el, ezt sem akarja. Túlságosan sok minden forog kockán.

– Ahogy én látom, itt nem más forog kockán, mint a karrierem meg egy fogorvos jó hírneve és élete – vágott vissza Hammer.

– Egy patkány fogorvosé. Látnia kellett volna azt a kezelési lapot, ami a kezembe került! És mi a helyzet Popeye-jel? – tette hozzá Andy. Hammer elnémult, ahogy fájdalma újra felszínre tört. –Ahogy én látom, azt a kutyát előre megfontolt szándékkal rabolták el, méghozzá olyasvalaki, akit személy szerint önnek akart ártani – folytatta Andy.

– Vagyis ezermérföldes körben bárki lehet – sóhajtott fel gyászos hangon Hammer.

– Ez nem a pénzről szól, legalábbis nem közvetlenül. Ha váltságdíjat akarnának, már rég kapcsolatba léptek volna velünk. Úgy gondolom, a háttérben valaki nagyon sötét játékot űz, és Törvénytudó Őrmesternek köszönhetően e-mailek formájában egy sor információhoz jutok. Azt hiszem, ha továbbra is megjelennek az írásaim, és lehetőség szerint követek minden nyomot, eljutunk a megoldásig, nemcsak ebben az ügyben, de másokban is. És istenre esküszöm, ha Popeye még életben van, meg fogom találni.

– Azért én nem remélek túl sokat – felelt Hammer sztoikus nyugalommal. – Miből gondolja egyáltalán, hogy él?

– Csak megérzés. A bostoni terrierek nem különösebben népszerűek a kutyatolvajok és – kereskedők köreiben. Denevérfülük van, kidülledő szemük meg dugóhúzóra emlékeztető kis farkuk, ami nem takar semmi fontosat, ha érti, mire gondolok. Nem is beszélve a lapos pofájukról, a szőrhullatásra való hajlamukról, és az értelmükről, amely messze meghaladja a legtöbb gazdiét, kivéve természetesen az önét. Azt gondolnám, a tolvajok inkább visznek labradorokat, skót juhászokat, cocker spánieleket, esetleg tacskókat.

– Vagyis Popeye-t egy magasabb cél érdekében rabolták el, amiről egyelőre semmit se tudni – vonta le a következtetést Hammer.

– Pontosan – bólintott Andy.

Az ablakok kezdtek bepárásodni köröttük.

– Akkor is nagy felelőtlenség, hogy újságírónak adta ki magát, és elment a Tangier-szigetre.

– Nézze, a weboldalamra érkező e-mailekből még azelőtt tudtam, mielőtt felfestettem azokat a burkolatjeleket, hogy az állami rendőrséget politikai kelepcébe akarják csalni, és ezzel elterelni a figyelmet a kormányzóról, akit amiatt a seggfej Major Trader miatt egyre többen szenilis zsarnoknak látnak. Köztörvényes bűn, amit az a kalácsbelű sajtótitkár a szerencsétlen öreggel művel, aki persze nem lát át rajta, mert nem lát már semmit. El se hinné, milyen történeteket hallottam Traderről, amikor tavaly kicsit megpiszkáltam a dolgokat.

– Úgymint? – Hammer kezdett kíváncsi lenni.

– Úgy tűnik például, hogy valahányszor süteményt vagy édességet hoz Crimmnek, a kormányzót nem sokkal később emésztési rendellenességek kezdik gyötörni, amelyek teljesen elgyengítik. Hadd tegyem hozzá, hogy az édesség minden esetben csokoládé vagy tartalmaz csokoládét.

– Azt akarja mondani, hogy…?

– A leghatározottabban, és hamarosan be is fogom bizonyítani, amint a labor befejezi a vizsgálatot a csokoládén, amit önnek küldtek, és a karamelltortán, amit Trader küldetett át a kormányzónak a Ruth’s Chrisbe.

– Maga beadta a laborba? – hüledezett Hammer.

– Úgy bizony. Hallottam a szóbeszédet, a kormányzó pedig a hívásait se fogadja, akkor miért küldött volna csokoládét a barátunk útján? Úgy vélem, az a rohadék Trader durva hashajtóval kezeli a kormányzó csokoládéját, és teszi ezt évek óta. Tud jobb módszert, hogyan zavarjon össze és manipuláljon valakit, mint amikor az illető hétrét görnyed a bélgörcstől és a szégyentől, valahányszor fontos döntést kell hoznia, ami egy kormányzó esetében mindennapos rutin?

– Az a mocsok! – kelt ki magából utálkozva Hammer. Ködösen emlékezett rá, hogy amikor meghallgatták a rendőrfőnöki posztért, Trader egy ezüsttálcán csokoládéba mártott mogyorót kínált neki, amit ő visszautasított, mert nem evett semmi édeset vagy olyasmit, ami hizlal.

– Van más is – folytatta baljós hangon Andy. – Kicsit utánajártam ennek a Tradernek. Kezdetnek csak annyit, hogy az anyja lánykori neve Bonny.

– Ez nekem semmit se mond.

– Majd fog. – Andy a nő szemébe nézett, amint a nap kezdett lebukni, és körülöttük vásárlók tömegei kavarogtak, mit sem sejtve a fontos beszélgetésről. – A Bonnyk eredetileg a Tangier-szigetről származnak. Trader anyja egy Trader nevű halászhoz ment hozzá, így Major Trader is a szigeten született, 1951. augusztus 11.-én. Egy bába segítette a világra, akinek nem lehetett könnyű dolga, mert Trader fordított állásban, lábbal előre érkezett, ami illik is egy olyan e       mberhez, aki mindig fejtetőre állítja az igazságot…

– Vagyis azt akarja mondani, hogy a VASCAR a Tangier-szigeten szándékos kelepce Trader részéről – vetette fel Hammer.

– Igen. És egy dolog biztos. Trader ismeri a szigetlakókat, nemcsak a gondolkodásukat, de többeket személy szerint is, mégsem tett kísérletet arra, hogy közbeavatkozzon, méghozzá alapos okból.

– Mi az az ok?

– A Bonnyk kalózoktól származnak – árulta el Andy. – S attól tartok, van ennél rosszabb hírem is – tette hozzá, mielőtt mindent elmondott a szemeteszsákról és a borítékról, amit előző éjjel talált a tornácán.

Hammer egyetlen szó nélkül hallgatta végig az egészet, ami igazán nem vallott rá. Láthatóan megdöbbent és nyugtalanná vált.

– Kaptam olyan e-mailt – ment tovább Andy –, amely szerint Trish Trasht a TT monogramon ismerték, és sokan állítják, hogy ezzel húzták a nőt. Mármint hogy ő a Törvénytudó. Erre a leggyakrabban azt felelte, hogy bárcsak ő lenne, mert mindig is riporter akart lenni, nem adatrögzítő valami szaros irodában.

Elszomorította a tudat, hogy a szerencsétlen nő sosem válthatta valóra az álmát, és gyakran az ő helyébe képzelte magát, most pedig halott.

– Vagyis azt gondolja, hogy találkozott a gyilkosával, és beszélt is vele – vetette fel Hammer. – Talán neki is előadta, milyen sokan húzzák azzal, hogy ő a Törvénytudó Őrmester, meg hogy szívesen lenne is az, azután megbízott benne annyira, hogy elmenjen vele egy néptelen helyre.

– Pontosan ezt gondolom, már csak a nemi szerepeket kell tisztáznunk. Egy másik olvasóm utalt arra, hogy TT aligha randizott egy férfival, és biztosan nem engedte volna, hogy felszedjék, hacsak nem a munkahelyén, ahol állandó hazugságban élt, nehogy a főnöke kirúgja. Másként motorosgöncökben járt, éjszakánként és hétvégeken bárokban lógott, ahol a saját nemére vadászott. Halála éjszakáján beszélt az egyik barátjával, és elmondta neki, hogy a Tobacco Companybe megy, ami rendes hely, nem valami lebuj, ahová mindenféle alakok járnak. Akárkivel is találkozott, nem olyasvalaki volt, aki feltűnést keltett. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy feltétlenül a Tobacco Companyben ismerkedett meg a gyilkossal. Bárhol találkozhattak. Mindenesetre Törvénytudó Őrmesteren keresztül eljuttattam ezt az információt Slipper nyomozónak, aki remélhetőleg utánajár a nyomnak.

– Mindez azonban nem magyarázat arra, miért hagyta a gyilkos a bizonyítékot éppen a maga házánál. – Hammer hirtelen feszültté vált a félelemtől. – Kezdek aggódni a biztonsága miatt. Ez a fickó veszedelmes pszichopata, és most magát vette célba!

– Őszintén szólva, nem vagyok meggyőződve arról, hogy a gyilkos férfi, és egyedül dolgozik. Hadd emlékeztessem, hogy Moses Custert szintén egy borotvaszerű fegyverrel vagdosták össze.

– Egy országúti kalóz női kiadásban, aki gyűlöli a leszbikusokat? – adott hangot kételyének Hammer.

– Szerintem nevetséges ötlet azt feltételezni, hogy a nők nem lehetnek erőszakosak, és nem lehetnek képesek éppolyan szörnyűségekre, mint a férfiak. A gyűlölet az gyűlölet. Azt tervezem, hogy foglalkozom is a kérdéssel a következő Törvénytudó-esszében.

Miközben erre a beszélgetésre sor került, Kandúr éppen a saját tervét váltotta valóra a James-folyó túloldalán. Az országúti kutya kölcsönvette a Land Cruisert, amely e pillanatban a rendőrségi hangár előtt parkolt, két másik civil rendszámú autó között. S miután órák hosszat várakozott, Kandúr elnyerte a jutalmat kitartásáért: Macovich feltűnt az égen, és letette a 430-ast, amellyel a Tangier-szigeten járt friss halért és rákért.

Macovichnak el kellett ismernie: a tangieriek a legfurább emberek az egész bolygón. Habár hadat üzentek Virginiának, és felhúzták zászlójukat, rajta egy kifejlett hím rákkal, abban a pillanatban, hogy kinyilvánította vásárlási szándékát, leengedték a rákot és felvonták helyette Virginia lobogóját. Azután megduplázták a kormányzói vacsora árát.

– Gondolom, még nem hallott a fogorvosról, aki itt rejtegetnek valahol a szigeten. – Macovich legalább egy erőtlen kísérletet tett az emberrablás felderítésére, míg a pénztároshölgy csupa egycentesben visszaadott neki.

– A fogászról? Mostanság nem járt erre – vont vállat az asszony.

Macovich nem hitt neki, és az sem kerülte el a figyelmét, hogy az asszony olyan csapnivaló koronákat visel a fogain, amilyeneket még sose látott.

– Ő patkolta a fogait? – érdeklődött nála.

– Bizony úgy. – A tangieri asszony, bizonyos Mattie Dize, felvillantotta csorba mosolyát, míg ő zsebre vágta a kilencvenkét egycentest.

– Hű – csóválta meg a fejét Macovich. – Azért örülök, hogy nem egy fogorvoshoz járunk. Na, hallgasson rám! Szerintem okos dolog lenne, ha megnyugodnának egy picit, és hazaengednék azt a fickót a családjához. Mi értelme, hogy itt rejtegetik? Virginia nem akar összetűzést magukkal…

Mattie résnyire zárta a szemét, és beharapta az alsó ajkát, ahogy becsapta a pénztárgép fiókját.

– A kormányzó nem akarja zaklatni magukat – folytatta Macovich, miközben a tarisznyarákok a fehér műanyag vödör fenekén csattogtak, és a pisztráng reményvesztetten vert a farkával. – Én is megtehetném, hogy bekopogtatok mindenhová, míg meg nem találom a fogászt, azután sittre vágok mindenkit, mégis próbálok kedves lenni. Amellett vissza kell érnem ezzel a kajával, mielőtt elpusztul, mert a first lady nem szereti a döglött rákot.

Ő legalább megpróbált közvetíteni, gondolta Macovich, miközben becsukta a helikopter ajtaját, majd felfigyelt egy keménykötésű fiatalra, aki úgy öltözött, mint egy Nascar-autóversenyző, és épp a mobilján beszélt.

– Itt van – mondta Kandúr Füstösnek.

– Kicsoda? Ajánlom, hogy jó hír legyen, amiért felkeltettél a délután közepén.

– A nagy feka zsaru. Most szállt le a kopterrel.

– Tutira? – Füstös azonnal feléledt. – Akkor vonszold oda a segged, és tanulj meg repülni! De miért nem Oposszum van ott helyetted?

– Dolgozik valamit a szobájában – felelte Kandúr.

– Majd jól szétrugdosom a seggét – fordult az oldalára és zuhant vissza az álomba Füstös.

Kandúr sietség nélkül elindult a helikopter felé, amit Macovich épp feltankolt egy hosszú tömlőből, annak másik végén egy JET-A feliratú Exxon tartálykocsival. Kandúr begombolta Nascar-széldzsekijét, ráhúzta a szemére Nascar-sapkáját, és örült, amiért a richmondi nemzetközi versenypályán minden futamra eljárt, és alaposan felszerelkezett Nascaros emléktárgyakból – ruhákból, öngyújtókból, poszterekből, bögrékből, tollakból és autóillatosítókból –, mielőtt még tudta volna, hogy ezek valaha is fontosak lesznek a munkájához.

Macovich egyre izgatottabban nézte a felé tartó Nascaros fickót. Mit meg nem adna, hogy egy Nascar-istálló tagja legyen! A fickó nagyon egyben van: ringatózva jár, zömök és erős, de épp elég alacsony ahhoz, hogy beférjen a versenyautóba. Winstont szív, sötét napszemüveget hord, és biztosan van egy szexi szöszi, aki odahaza várja.

– A pilótám küldött, akinek a nevét még most sem árulhatom el. – Kandúr felpattintotta színes öngyújtóját, rajta a Winston-kupa felirattal és Jeff Burton autogramjával. – Vágjunk bele!

– Vágjunk bele? Mibe? – Macovich irigykedve nézte az öngyújtót, és azon tűnődött, hogy a rasztafrizurás fehér fiú talán maga az álruhás Jeff Burton.

– Tanítson meg repülni! – Kandúr gyengéden bánt az öngyújtóval, és ráérősen gyújtotta meg a füle mögül előhúzott cigarettát.

Macovich körülnézett, látja-e őket valaki. Kandúr egy százdollárost húzott elő a széldzseki ujjának cipzáras zsebéből. Macovich a bankóra meredt, és próbált visszaemlékezni, mikor látott utoljára ilyet.

– Tudja mit? – nézett Kandúr szemébe. – Előbb hadd rakjam ki ezt a friss tengeri kaját! Egy-két óra múlva itt találkozunk.

– Hé, várjon már! – riadt meg Kandúr. – Nem fogok ezzel a szarral éjjel repülni!

– Meghibbant, ember? – váltott más hangnemre Macovich. – Azt hiszi, egy ilyen helikoptert érdekli, ha besötétedik? Ez a bébi a műszerei alapján navigál, van robotpilótája, automatikusan pásztázza a légi folyosókat és az időjárási csatornákat, beszerelték rá a létező összes leszállófényt, de még egy DVD-t is hátulra, hogy a szent család ne unatkozzon, amíg körbehurcolom a seggét.

Kandúr mindebből egyedül a DVD-t értette, mást nem. Kezdte úgy érezni, hogy túlvállalta magát, de ezt semmiképp sem akarta a feka zsaru orrára kötni.

– Igazán? Csak hogy tudja, láttam már nagyobb és fényesebb koptereket is. Mit gondol, mivel szállnak le a pilóták a versenypályán?

– Jobbára Jet Rangerekkel, esetleg egy 407-essel. – Macovich saját tapasztalatból tudta, milyen gépek szállnak le a pályánál, miután a kormányzó családja is kedvelte a versenyautókat, amelyek egész álló éjjel mennydörögve rótták a köröket. – Le kell szállítanom a kaját, mielőtt megromlik – közölte. – Nemsokára visszajövök, és hagyom, hogy leszurkolja azt a százast az első óráért, de csak hogy tudja, a többi óráért rendesen meg kell fizetnie. Ez egy drága masina.

– Mibe fájhat? – kérdezte mohón Kandúr.

– Hatmilla körül. – Macovich gondosan lezárta a helikopter utas- és csomagterét.

Oposszum nem szerelhetett zárat a szobája ajtajára. Pedig igencsak elkelne egy, gondolta, miközben azon aggódott, hogy Füstös ki lesz rá bukva, amiért lepasszolta a helikopterórákat. Nyugtalanul rágódott mogyoróvajas és lekváros szendvicsén, miközben tovább tervezgette a kalózlobogót, a Bonanzát nézte, és Popeye-t kényeztette.

– Bárcsak én is megtehetném! – súgta Popeye-nek, amikor Hoss a pajta előtt puszta kézzel hajlítgatta a lópatkókat.

Pöttöm Joe formába akarta hozni Hosst, hogy megverekedjen a hírhedt Medve Samsonnal, aki a Tweedy cirkusszal nemrég érkezett a városba. Hossnak csak annyit kellett tennie, hogy öt perc alatt kifektette a veretlen cirkuszi birkózót, akkor aztán ő és Pöttöm Joe nyer száz dollárt. Az akkoriban nagyon sok pénz lehetett, gondolta Oposszum. Ma már ahhoz se elég, hogy egy tisztességes kosárcipőt vegyen az ember.

Oposszum lerajzolt egy meghajlított patkót a füzetébe, és kisatírozta, azután megpróbálta lerajzolni Hosst, amint megemel egy liszteszsákokkal teli nehéz szekeret. Pöttöm Joe egy deszkával odavágott Hoss hasának, de Hossnak még éreznie se szabadott. Papíron valahogy egyik téma se mutatott jól, ezért Oposszum tett egy próbát a felperzselt Ponderosa Ranchcsel, és úgy érezte, legalább helyes nyomon jár.

Hirtelen kinyílt az ajtó, és a keretében ott állt fenyegetően Füstös. Oposszum hunyorogva nézett a hirtelen betóduló fénybe.

– Mi a faszt csinálsz? – förmedt rá Füstös, mint aki ki akarja rángatni az ágyból Popeye-jel együtt, hogy bántsa mindkettőjüket.

– Semmit.

– Miért nem vagy a hangárnál? Kandúr hívott, miközben te itt mereszted a segged a tévé előtt! Neked kellett volna repülni, nem Kandúrnak!

– Kandúr jobb a repülésben, mint én – védekezett erőtlenül Oposszum. – Te meg aludtál, nem akartalak ezzel zavarni.

– Akkor most kapd össze magad! Elugrunk a Wal-Martba, szerzünk néhány Nascaros ruhát. Mostantól olyanban járunk, nem akarom látni többet ezt a Michael Jordan-szarságot. Kimegyünk a versenyre – árulta el Füstös. – Amelyik szombat este lesz a városban, a Winston Futam.

– De nincs is jegyünk – tiltakozott Oposszum. – Hogy jutunk be ilyen későn jegy nélkül? Még az autót se tudjuk leparkolni.

– Nincs szükségünk se jegyre, se parkolóra. – Füstös kisétált a szobából, és bevágta maga után az ajtót.

Hoss belépett a szorítóba, és kapott néhány szabálytalan ütést, mielőtt medveölelésbe fogta Medvét és összeroppantotta a birkózó bordáit.

– Engedd el, engedd el! – suttogta Oposszum, noha épp elégszer látta az ismétlést ahhoz, hogy tudja: Hoss nem engedi el Medvét a kiszabott idő lejárta előtt, Hoss és Pöttöm Joe végül elveszíti a száz dollárt, sőt végül a cirkusszal kell utaznia, amíg Medve fel nem gyógyul annyira, hogy újra birkózhasson. – Engedd el, Hoss!

Ben Cartwright és Pöttöm Joe ujjongva ünnepelt a lelátón, míg Oposszum tovább firkálgatott. A Nascar adott neki egy ötletet. Akárcsak a kalózoknál, a Nascarban is mindenféle zászlókat használtak a figyelmeztetésekhez és büntetésekhez. Oposszum rajzolt egy kockás zászlót, majd halálfejes lobogóvá alakította, a közepén vörösre színezett koponyával és csontokkal.

– Ez így nem lesz jó, Popeye – morogta maga elé. Amőbajátékká alakította a kockás zászlót, de ezzel sem volt elégedett, ezért felvázolta a fekete zászlót, amivel azt jelezték a versenyzőknek, hogy ideje bevonulni a bokszba. Érezte, ahogy a tarkója megbizsereg. Ebből lesz valami. Oposszum beleradírozott a feketébe, fehér szemeket és vigyorgó szájat rajzolt, amelyek egy vigyorgó koponya látszatát keltették. A koponya alatt csontok helyett két oposszumfarkat tett keresztbe, majd a fogak közé cigarettát dugott, amelynek füstje csigavonalban szállt fel. Egy vigyorgó koponya, gondolta izgatottan, miközben a Tweedy cirkusz csődbe ment, ezért Hoss és Pöttöm Joe elefánt formájában kapta meg a díjat, amit Ponderosa csűrjébe zártak. Ben Cartwright bezzeg nem örült, amikor kinyitotta az ajtót és meglátta legújabb lábasjószágát.

Oposszum szomorúan gondolt a néhai Dale Earnhardt hármas számú fekete GM Goodwrench Services Chevyjére, és úgy döntött, megemlékezik a versenypálya egykori hőséről. Jolly Goodwrench – írta nagy nyomtatott betűkkel a füstölgő-vigyorgó koponya alá.

– Hé, ezt nézd! – szaladt be Füstös szobájába, és feltartotta a füzetét.

– Ha még egyszer berontasz kopogtatás nélkül, szétlövöm azt a löttyedt kis farkadat – ült fel Füstös az ágyban, hogy cigarettára gyújtson.

– Megvan a kalózlobogónk, Füstös! – magyarázta Oposszum.

– Bármikor csinálhatok egy ilyet, hogy felhúzzuk a versenyen, és az emberek azt higgyék, ez a mi Nascar-zászlónk. Elvihetnénk Popeye-t is, hogy a két zsaru láthassa. Sose gondolnák, hogy az istállóktól benne van valaki, lefüstölne tőle az agyuk. Azután Kandúr odajöhetne a kopterrel, és kirepíthetne minket, mielőtt elkapnának. Elmehetnénk a Tangier-szigetre, ott már úgyis mindenki nyakig benne van, és elrejtőzhetnénk, amíg lecsengenek a dolgok.

Füstös beleszívott a cigarettájába, és megrázott több keze ügyébe eső sörösdobozt, de mindet üresen találta.

– Hozz egy sört! – mordult Oposszumra. – Az a zászló meg legyen kész szombatra! Hívd fel Kandúrt, és mondd meg neki, hogy szombatra legyen meg a helikopter! Adja be a nagy fekete mamának, hogy egy híres pilóta és a csapata vele akar kijutni a pályára, azután elugrik bulizni valamelyik szigetre. Amint odaérünk, lepuffantjuk a zsarut, miénk lesz a kopter, és meghúzzuk magunkat.

Tizenhat

A fekete kovácsoltvas kapu hangtalanul kinyílt, és egy szigorú tekintetű rendőr végigmérte Andyt az üvegfal mögül, mielőtt elindulhatott volna a rezidencia épülete felé.

– Hová parkoljak? – kérdezte, mivel a kikövezett körkörös felhajtót elfoglalták a kormányzó fekete limuzinjai.

– Csak húzódjon le a gyepre! – felelte az ügyeletes.

– Nem mondja komolyan – tiltakozott Andy a nemrég manikűrözött pázsit és nyírt sövények láttán.

– Semmi gond – biztosította a rendőr. – A rabok holnap rendbe teszik. Nem jó, ha túl sok a szabadidejük.

Pony mindezt az évszázados üveg mögül nézte végig. A komornyik nem volt a legjobb kedvében. Az elmúlt órában a konyhafőnök többször is panaszkodott, amiért a Crimm lányok (jórészt Regina) tiltakoztak a könnyű vacsora ellen, ami jellemzően a Tangier-szigeten frissen fogott rákot és pisztrángot jelentette. Regina felvette azt a rossz szokást, hogy a konyhában ólálkodott és bekémlelt a fedők alá, amikor pedig felfedezte a mosogatójában haláltusáját vívó pisztrángot és többtucatnyi tarisznyarákot, valóságos dührohamot kapott.

– Utálom a halat! – jelentette ki. – Mindenki tudja ebben a házban, hogy utálom a halat!

– Az édesanyja rendelte meg a vacsorát – felelte a konyhafőnök, Figgie. – Mi csak az utasításait követjük, Reginia kisasszony.

– A nevem nem Reginia!

Figgie ellenállt a késztetésnek, hogy közölje vele, igazából melyik név illene hozzá, ehelyett a pisztrángra meredt, s azt kívánta, bárcsak kiszenvedne már! Elvégre egy horog akadt a szájába, Figgie nem is értette, hogyan csapkodhat még mindig a farkával. A tarisznyarákok folyton próbáltak kimászni a mosogatóból, de mindenütt nekiütköztek a rozsdamentes acélnak, ilyenkor rosszallással és rettegéssel néztek fel rá periszkópszemükkel.

Figgie nem szívesen vette el bárki életét. Vallási alapon ellenezte a nálánál kisebb és butább élőlények megölését, ezért szívesebben vette, ha az élelmiszert holtan és csomagolva kapta, mielőtt elkészítette. Épp ily következetesen helytelenítette a disznótartást is, míg Regina valósággal bomlott a sertéshús után.

– Mi lett a sonkával? – kérdezte a lány bántóan magas fejhangján. – Miért nem ehetünk sonkás pirítóst? Az könnyű vacsora, maga is tudja, Figgie. Csak azért nem csinál, mert nem szeret. Nézze, hogy bámulnak rám a rákok is! Inkább engedje ki őket a hátsó ajtón, hadd menjenek isten hírével!

– A first lady nem örülne, ha elengedném őket.

– Ki nem szarja le?

A rákok hallottak minden szót, miközben egymás tetejére másztak, hogy a legfelső elég közel kerüljön a vízcsaphoz, és megragadja. Ekkor hirtelen megdermedtek, és halottnak tettették magukat, mert Major Trader lépett a gazdagon berendezett földszinti konyhába, amelynek helyén a rezidencia legutóbbi felújítása során a régészek számtalan leletet találtak, köztük halcsontokat és kezdetleges horgokat, ezernyi nyílhegyet és muskétagolyót.

– Mit keresnek a rákok egymáson? – meredt Trader a mosogatóra. – Mintha máris halottak lennének, pedig a first lady ki nem állja a döglött rákot, Fig. – Trader mindig így nevezte Figgie-t. – Azt szereti, ha főzés közben is tovább küzdenek, és az edény falát kaparják, hogy frissen ehessek meg. – Letett egy kis fémdobozt. – Ezt a feleségem sütötte a kormányzó úrnak. Más nem ehet belőle.

Figgie a gondolattól is rosszul lett, hogy elevenen főzzön meg valamit.

A rákok visszatartották lélegzetüket, és a szemükben elemi rettegés tükröződött, ahogy Traderre meredtek. Az évszázadok során a tarisznyarákok látása rendkívül élesre fejlődött, hogy kiszúrhassák és elkerülhessék természetes ellenségeiket, köztük a tangieri halászokat. A szigetlakók rémes alakok voltak, akik minden idejüket az öbölben, kis csónakjaikon töltötték, megrakva rákcsapdákkal és bennük a rothadt hallal, mert pontosan tudták, hogy a tarisznyarákok imádják a rothadt halat, és rájuk vannak szorulva, mert a tengerben alig van már döglött hal vagy más élőlény.

A dolog valahogy így megy: az ártatlan rák ott araszol a fenéken, nem üti az orrát senki dolgába, amikor egy nagy drótketrec leereszkedik elé, mint valami lift, és megtelepedik odalent az iszapban. A rák kiszagolja a rothadt halat, és látja a szaftos falatokat a ketrec belsejében, szól hát a barátainak és a rokonainak.

– Na, én bemegyek érte. Mit szóltok?

– Rákásznak errefelé – figyelmeztet az egyikük. – Légy résen!

– De mikor annyira elfogott az éhség – panaszkodik a kis bébirák.

– Ennyi! Nem meséltem neked a rákászokról? Egy nap te is odafent végzed!

– Nézze, Fig! – emelte fel a hangját Trader. – Azok a rákok meg-döglöttek, és a first lady cseppet sem fog örülni, ha rájön, mit rak a tányérjára. Ki fogja rúgni, akkor pedig nem lesz mit ennie a kis fekete porontyainak.

Trader, amilyen szégyentelen rasszista volt, pompásnak találta az ötletet, és kárörvendően nevetett. Újabb tizenhét fekete kölyök, akik elvesztik az apjukat. Felnőve mind drogdílerek lesznek, sorban állnak metadonért, és ugyanúgy börtönben kötnek ki, mint az apjuk. Egy nap talán ők is itt robotolnak a rezidencia konyháján, ahol próbálják majd kitalálni, hogy a rákok döglöttek-e vagy sem, és hogy kirúgja-e őket a first lady, akinek a szemében annyit se érnek, mint a rákjai. Mindez úgy szivárgott át Trader agyán, mint a zsíros szennyvíz.

Andy háromszor is csöngetett, miközben Pony a nagyon régi üvegen át nézte. Alapvető, hogy a komornyiknak azt a benyomást kell keltenie, mintha rendkívül elfoglalt lenne, a rezidencia pedig hatalmas, ezért idő kell, amíg az elegáns szalonok és boltíves folyosók során eljut a bejáratig.

– Jövök már – szólt Pony, miközben tölcsért formált a kezéből, hogy a hangja távolibbnak tűnjön.

Andy újra kopogott: élesen odaverte a nehéz rézananászt, ami Virginiában a vendégszeretet jelképe. Pony kapkodva helyben járt, hogy kicsit megizzadjon és szaporábban vegye a levegőt.

– Jövök már – mondta megint, ezúttal tölcsér nélkül, hogy a hangja közelebbinek tűnjön.

Elszámolt tízig, mielőtt kinyitotta az ajtót.

– Crimmékhez jöttem – közölte Andy, majd Pony legnagyobb meglepetésére megrázta Pony kezét.

– Ó! – A komornyik egy pillanatra elgondolkodott. Az udvarias fiatalember kellemes benyomást tett rá, például a szemébe nézett, amihez Pony a legkevésbé sem szokott, de valahogy összeszedte magát, és tovább játszotta a szerepét. – És kit jelenthetek be?

Andy bemutatkozott, és egy pillanatig végtelen szánalmat érzett Pony iránt. Szerencsétlen ember, teljesen meggörnyedt a hálátlan munka súlya alatt.

– Tetszik a kabátja – jegyezte meg. – Biztosan állandóan vasalja. Olyan, mintha magától is megállna. – Ezt elismerésnek szánta.

– A feleségem a lenti mosodán dolgozik, a konyha közelében. Ő vasalja nekem, de nem spórol a keményítővel sem – felelte Pony büszkén. – Csak munka közben láthatjuk egymást, máskülönben bezárva tartanak.

– Nem lehet könnyű.

– És nem is tisztességes – vallotta be Pony. – Az utolsó hat kormányzó, köztük Mr. Crimm háromszor is, mind megígérte, hogy enyhít a büntetésemen, azután belevetette magát a munkába, és elfeledkezett az egészről. Ha engem kérdez, ez a legnagyobb baj a rendszerrel. A politikusokat nem érdekli más, csak az újraválasztásuk.

Andy belépett az előtérbe, Pony becsukta utána az ajtót.

– Pontosan – értett egyet a komornyikkal. – Attól a pillanattól, hogy megválasztják őket, mással se törődnek, csak hogy mi lesz azután. Négy évük van, de annak a felét is kampánykörúton töltik.

Pony hálásan bólintott, amiért végre akadt valaki, aki megértette, milyen a rezidencián dolgozni.

– A Crimm lányokhoz jött? Csak mert nem olyan fajtának tűnik…

– Remélem, nem. – Andy hirtelen támadt gyanakvással gondolt bele, mik lehetnek a first lady valódi indítékai.

A gyanakvás gyökeret vert Reginában is.

– Ezek a rákok nem döglöttek! – sikoltotta. – Az egyik most nézett rám. Láttam, ahogy megmozdult. Hogy várhatja tőlem, hogy megegyek valamit, aminek így dülled a szeme? Nézni se bírom őket. Undorító jószágok, ahogy meresztik a szemüket, és még páncéljuk sincs.

– Így rejtőznek el a homokban – magyarázta Trader. – Ezért olyan a szemük, mint egy tengeralattjáró periszkópja.

Szántszándékkal utalt a mélyben hánykolódó tengeralattjárókra, hogy a háta mögött így űzzön gúnyt a kormányzó emésztéséből. Csakis akkor mutatott tiszteletet prominens főnöke iránt, ha nem maradt más választása, különben szívesen szórakoztatta apró ékekkel a rezidencia lakóit, és szabadjára engedte a nyelvét, ha a kormányzó épp nem volt jelen vagy ép eszénél.

– Vigyék le a folyóhoz és engedjék szabadon őket! – parancsolta Regina Figgie a konyhafőnöknek. – A halat is. Az is rám nézett. De előbb akasszák ki a horgot a szájából. Ha így engedik el, mindenbe beleakad, és szerencsétlen jószág meg fog fulladni. Sonkát akarok vajjal és mentazselével, hallja? Mi lett azzal a sok a pitével, amit nem ettünk meg? A mogyoróvajas pitével? – Ráengedte a folyóvizet a rákokra és a halra, hogy némi életet verjen beléjük, miközben a parancsokat osztogatta. – Ott az a vödör a sarokban, amiben idehozták őket. Most azonnal kerüljenek vissza oda! És soha többé ne hozzanak rákot vagy halat ebbe a házba! A szarvashússal is torkig vagyok. Honnét tudjuk, hogy az indiánok nem mérgezték-e meg a húsukat, csak hogy visszavágjanak? Idevonszolják azt a dögöt, mi meg még örülünk, hogy milyen kedvesek velünk.

– Nem szabadna indiánoknak hívnia őket, Regina kisasszony. Ők őslakos amerikaiak, és igenis kedvesek, hogy gondoltak ránk ezzel a szarvassal. – Figgie talán sértve érezte magát, de cseppet sem megfélemlítve.

– Őslakos amerikaiak? – Regina arca elsötétült a dühtől. – Igazán? Akkor most már maguk se bennszülöttek?

– A legkevésbé sem. – Figgie konyhafőnök egyenesen belenézett Regina apró malacszemébe, amelyek a kelő tésztába dugdosott mazsolákat juttatták eszébe. – És ha a személyzet egyetlen tagját is így nevezi, feljelentem az NAACP-nél. Az se érdekel, ha a kormányzó lánya.

– Azonnal vigye innét ezeket a rákokat! – sikoltotta Regina. – Mielőtt megdöglenek és bűzleni kezdenek.

A rákok ollójukat táncoltatva ünnepelték, amint Figgie gyengéden kihalászta őket és a pisztrángot a mosogatótálból, majd mindnyájukat a vödörbe helyezte. Még fogót is kerített, hogy elvágja a horgot és kihúzza a hal felsebzett szájából.

Ponynak nem volt ekkora szerencséje. Csak egyszer akadt horogra, de örökre úgy is maradt. Pedig mennyire örült volna, ha Figgie séf őt is leviszi egy vödörben a James-folyóhoz, és szabadon engedi. Szomorúan nézte, ahogy a konyhafőnök útban a hátsó kijárat felé áthaladt az étkezőn, és a víz ki-kilottyant a vödréből, amint a rákok szóba elegyedtek a hallal és terveket kovácsoltak a jövőre nézve. Regina közvetlenül mögöttük haladt, majd hirtelen megtorpant, amint észrevette Andyt.

– Mégsem lesz könnyű vacsoránk – közölte vele.

– Semmi baj – mosolygott Andy előzékenyen. – Azért majd csak horogra akad valami…

– A hal miatt sütötte el ezt az ízléstelen tréfát? – biggyesztette le az ajkát gúnyosan Regina.

Andy nem ismerte annyira, hogy tréfákkal próbálkozzon, Regina viszont máris tudta, hogy ez a jóképű férfi sem lesz kedves hozzá. Egyik se az.

Andynek csak most tűnt fel a vödörben csapkodó hal, és rájött, hol hibázott.

– Sajnálom! Csak most vettem észre a pisztrángot. Ha előbb látom, nem használom a horog szót a jelenlétében. Nem akartam tiszteletlen lenni vele. Igazából arra gondoltam, hogy talán mégsem marad el a vacsora, és nekem alkalmam nyílik szót váltani a kormányzó úrral.

– Szólíthat Reginának.

Andy képtelen lett volna kimondani a nevet anélkül, hogy ne feszengett és jött volna zavarba.

– Hogyan szokták még hívni? – érdeklődött. – Esetleg Reggie-nek?

– Még soha senki nem hívott Reggie-nek.

A megnyerő válasz annyira kibillentette az egyensúlyából Reginát, hogy neki kellett támaszkodnia a polírozott mahagónikorlátnak, amely kecsesen ívelt az emelet és a kormányzó család lakrésze felé, ahol Maude Crimm e pillanatban a haját lakkozta, és elégedetlenül szemlélte képmását, amely szintén a haját lakkozta a tükörben.

Pedig valaha gyönyörűnek tartották. Amikor Maude és Bedford először látta meg egymást a Fabergé-bálon, Maude gömbölyded volt, de arányos, bizsergetően vörös ajakkal és vadítóan ibolyakék szemekkel. A vitrinben kiállított egyik ékköves tojást csodálta, amely valahogy kapcsolódott a bolsevik forradalomhoz és Anasztázia rejtélyéhez, amikor IV. Bedford Crimm, a frissen megválasztott szenátor gálánsan odalépett mellé, és egy régi nagyítón keresztül a pompás idomokra meredt, amelyeket a mélyen kivágott dekoltázs alig-alig rejtett el.

– Most szóljon hozzá – elegyedett vele beszédbe. – Sosem értettem, miért éppen a tojás. Miért nem valami más, ha már nemesfémekbe foglalják és drágakövekkel díszítik?

– Ön mit választott volna helyette? – érdeklődött szemérmesen Maude.

Nagy hatást gyakorolt rá Crimm fürkésző szelleme, és felötlött benne, hogy ő maga mindig is magától értetődőnek tekintette a Fabergé-tojásokat. Ennyi év alatt egyszer se jutott eszébe, hogy megkérdőjelezze.

– Én biztosan nem tojást választottam volna – felelt Crimm telt, határozott hangon, a régi déliek dallamos kiejtésével. – Tán inkább egy polgárháborús motívumot. – Eltűnődött. – Mondjuk egy aranyba öntött címert, esetleg platinából készült konföderációs ágyúkat rubinokkal, gyémántokkal és zafírokkal… ugyanazokkal a drágakövekkel és fémekkel, amelyeket ezen a gyönyörű, hófehér nyakán is viselnie kellene. – Tömpe ujja végigsiklott a torkán. – Egy hosszú nyaklánc, a végén hatalmas gyémánttal, amint elveszik a keblei között. – Megmutatta a pontos helyet. – És ott is marad észrevétlenül, hogy a legváratlanabb pillanatokban csiklandozza meg.

– Mindig is szerettem volna egy nagy gyémántot. – Maude nyugtalanul nézett körbe, és csak remélni merte, hogy senki nem figyel oda rájuk. – Úgy tűnik, ön is tekintélyes gyémántot visel – vetett egy pillantást sokatmondóan a szmokingnadrág elejére.

– A remény gyémántját – kuncogott a férfi.

– Mert a remény örökké él – bólintott Maude. – Tudja, én magam is műgyűjtő vagyok, Crimm szenátor.

– Csakugyan?

– Ó, igen. Ha már itt tartunk, a nagyítókról is tudok ezt-azt – próbálta lenyűgözni a férfit. – Már az ősi Krétán használták őket, és volt egyszer egy kínai császár, aki egy topázon keresztül kémlelte a csillagokat. Évezredekkel azelőtt, hogy a kis Jézus megszületett. Gondolta volna? Lefogadom, nem tudta, hogy maga Néró is egy smaragdon keresztül nézte, amikor a gladiátorok egymást gyilkolták. Azt hiszem, azért, hogy a nap ne bántsa a szemét. Ezért is helyénvaló, hogy egy ilyen fontos és befolyásos ember nagyítóval járjon.

– Miért nem surranunk ki a férfimosdóba és ismerkedünk meg közelebbről? – vetette fel Crimm.

– Sose tennék ilyet! – Maude neme voltaképpen igent jelentett, azt viszont Crimm csak a házasságuk évei alatt tanulta meg, hogy az igen is jelenthet nemet, amikor feleségét már inkább a gipszstukkók és a pókhálók kötötték le.

– Akkor a női mosdóba – próbálkozott tovább Crimm.

A gyönyörű nők sosem méltatták figyelmükre, míg politikai pályára nem lépett. Azóta viszont minden ment, mint a karikacsapás, s ettől Crimm úgy érezte magát, mint aki kapott egy második esélyt. Többé nem számított zömök termete és borzalmas rövidlátása, de még a gyémánt mérete sem. Nem úgy a régi időkben, a Commonwealth Klubban, ahol az összes feltörekvő hím csupaszon üldögélt a medence körül, miközben politikai döntések születtek, és barátságtalan üzleti fogásokról határoztak.

– Nincs fél karát az egész – hallotta egyikük suttogását. A hangok persze jól terjedtek a vízen, így az ugródeszkán kuporgó Crimmhez is eljutott az ízléstelen megjegyzés.

– A minőség számít, nem a méret – felelte valaki. – Hogy mennyire kemény…

– Minden gyémánt kemény – vont vállat a férfi, akinek a cége szerepelt a Fortune 500-as listáján, mielőtt átköltözött Charlestonba.

Crimm a női mosdóban tanulta meg, hogy nem minden gyémánt kemény. Maude anyajegyének köszönhette ezt a felismerést. A nő alsó fele olyannak tűnt, mintha beleült volna egy tintafoltba. Szörnyű színe volt, Crimm hozzáérni se mert.

– Mi történt? – kérdezte, miután visszavonult, és begyömöszölte gyémántját a nadrágjába.

– Semmi sem történt – felelte Maude, aki továbbra is nekisimult a hűvös csempefalnak. – Sötétben nem is látni. Van, aki nagyon is vonzónak találja.

Maude lepöckölte a villanyt, majd vadul nekiesett a férfinak és addig kutakodott, míg újra rá nem akadt a gyémántjára.

– Mondj mocsokságokat! – suttogta a mosdó sötétjében. – Még senki se csinálta, pedig mindig is szerettem volna hallani, milyen mocskos dolgokat akarnak tenni velem, különösen a férfiak. Óvatosan, a fal nagyon kemény tud lenni, ha ilyen erővel löksz neki. Ne, azért ne feküdjünk erre a koszos padlóra. Talán nem is szabadna itt csinálnunk. Tele leszek kék foltokkal…

– Majd bevonulunk az egyik fülkébe. – Crimm szólni is alig tudott. – Ha bárki bejön, nem lát meg minket. Ha túl hangosak lennénk, majd elfojtjuk az öblítés zajával.

Az ilyen szerelmes percek az esküvő után hamar tovaszálltak. Bedford látása rémisztően romlott, és Regina megfoganása után egy ujjal sem nyúlt Maude-hoz, jóllehet fáradhatatlan erőfeszítéssel próbálta kívánatossá tenni magát, már csak azért is, hogy leplezze az őszintén és komolyan gondolt nemet. Maude régóta nem is fantáziált az igenről, ám ahogy Andy Brazil képe megjelent előtte, arra gondolt, talán újra meg kellene próbálkoznia vele. Végtére is, a férje igaztalanul bánt vele, és most minden szabadidejét az tölti ki, hogy elhelyezze kis háromlábú alátéteit a rezidencia különböző pontjain.

Talán kereshetne valamit, amivel leköti a kormányzót, ő pedig megtartaná magának ezt a Brazil fiút, gondolta bosszúsan. Pokolba a lányaival! Talán ha elcsábítja Andyt, jobban fogja érezni magát a bőrében, és nem fojtja vásárlásba a bánatát. Újabb adag fekete szempillafestéket vitt fel, hogy kihangsúlyozza ibolyakék íriszét. Vadítóan vörös rúzzsal húzta ki ajkát, feltett még egy kis púdert, és összevont szemöldökkel vizsgálgatta, hogy tart ki a botox.

– Édes istenem! – sóhajtott, amikor a tükörben apró moccanást látott a homlokán.

A kollagén is kezdte megadni magát, ő pedig rettegett attól, hogy visszatérjen az arcsebészhez. Odáig jutott, hogy már egy tűszúrást sem képes elviselni fájdalomcsillapító nélkül, és mi végre? Senkit sem érdekel. Senki sem értékeli. Maude kikapcsolta a melltartóját, és kibújt belőle, anélkül hogy a blúzát levette volna. Ezt a trükköt még a Sweet Briar Főiskolán tanulta.

– Ezt nevezem haszontalan erőfeszítésnek – mormolta türelmetlenül, amint melle a dereka felé gravitált.

Fájdalmas sóhajjal húzta vissza a melltartóját, majd felöltözött a tetszetős tiszta kasmír pulóverbe, amely még akkor is több számmal kisebb lett volna rá, amikor vékonyabb volt.

– Voilá – jelentette be kutyájának, Fürgének, aki a szomszédos kormányzói hálószoba ágyán hortyogott. – El kell ismerned, hogy egy hetveneshez képest átkozottul jól nézek ki.

Fürge a füle botját se mozdította. Az öreg csokoládébarna labrador rég belefáradt már, hogy a first lady szüntelenül hozzá beszél. Már kilenc éve ez ment, pedig a first lady már a legelső napon is pocsékul festett. Igaz, annyira még sosem, mint most, kifejezéstelenné vasalt arcával és felpüffedt ajkával. Ezért igazán nem érte meg félbeszakítani kedvenc álmát, amelyikben labdaszedő volt Wimbledonban, és némán imádkozott, hogy a first lady ez egyszer ne keltse fel.

– Gyere, Fürge! – hívta a first lady az alvó kutyát, miközben sikertelenül próbált csettinteni az ujjaival. Mrs. Crimm fénylett a testápolótól, így ujjai reménytelenül csúszkáltak egymáson. – Gyere! Menjünk le, és üdvözöljük a vendégünket.

Tizenhét

A tarisznyarákok és a pisztráng élete újabb fordulóponthoz érkezett.

Major Trader önként vállalta, hogy visszaereszti őket a folyóba, ám erre megvolt a maga titkos, önző oka. Úgy számított, biztosan talál egy horgászt és könnyedén megszabadul a friss fogástól, a pénzen felül pedig kereshet egy alkalmas rejtekhelyet a vízhatlan bőröndnek is, amelyet nemsokára átvesz a kalózaitól.

E pillanatban Major Trader az állami rendőrség egyik autóját vezette, a vödör pedig ott bukdácsolt a csomagtartóban. A koromsötétben a rákok a pisztránggal együtt az orrukig se láttak, mégis baljós előérzet gyötörte őket, ahogy Trader élesen vette a kanyarokat, és csikorogva állt meg a lámpáknál.

– A jó mindenit, igazán vehetne magának egy GPS-t – jegyezte meg az egyik rák, aki társaival ott zötykölődött a vödör alján. – Eltévedt. Innen megmondom.

– Miből? – kérdezte a kényelmesen elterpeszkedő pisztráng, miközben a rákok egymásnak ütköztek minden hajtűkanyarnál és hirtelen fékezésnél. – Lehet, hogy a motorral van valami.

– Voltál már kocsiban azelőtt?

– Nem mondhatnám – vallotta be a pisztráng –, de biztonságos távolból láttam, ahogy odahajtottak a rakparthoz, amikor a halászok kirakodták a halat. Az összes teherautó és villamos kiskocsi így ugrált.

A rákok oldalt bucskáztak, és egymás hegyén-hátán landoltak.

– Aúú! – jajdult fel egyikük. – Ez fájt! Vedd ki az ollód a szememből, vagy nagyon megbánod!

– De éhes vagyok!

– Addig nem látsz rohadt halat, amíg vissza nem engednek, úgyhogy maradj veszteg!

Trader lassított, majd leparkolt azon a helyen, ahol Caesar Fender horgászott, és nem fogott semmit.

– Hé! Épp most ment át a ládámon, maga faszfej! – rivallt Caesar a rendőrautóra. – Minek képzeli magát?! Nem csináltam semmit. Még autóm sincs, úgyhogy nincs joga keresztülhajtani a ládámon, mintha elkövettem volna valamit!

– Nálam van a kormányzó vacsorája – jelentette be Trader. – Friss rák és pisztráng, az egész a magáé lehet egy ötvenesért. Lefogadom, hogy van otthon néhány éhes porontya, akik még életükben nem láttak tarisznyarákot és friss pisztrángot.

Caesar Fender megütközéssel hallgatta a kövér fehér embert.

– Csak mert feketék vagyunk, még nem kell leporontyozni a kölykeinket – vágott vissza. – És jön nekem két dollárral a ládáér’, meg hetvenöt centtel a horgokér’ meg az úszókér’, amit hazavágott. Ha még egy lépéssel közelebb jön és felrúgja a kukacokat is, letépem a tökeit!

– Ha csak egy ujjal is hozzám ér, letartóztatják és börtönbe kerül! – fenyegetőzött Trader.

– Fizesse ki a pénzt a ládáért, amit galyra vágott!

– Vigyázzon a szájára! Fontos kormánytisztviselővel beszél – vágott vissza Trader.

– Faszomat se érdekli!

Míg a két férfi vitatkozott és kakaskodott, a rákok sietve tervet szőttek önmaguk és a pisztráng megmentésére.

– Tettessük magunkat halottnak! – javasolta valaki.

Trader felnyitotta a csomagtartót, Caesar pedig bekémlelt, még mindig dühösen, ám egyszersmind kíváncsian. A pisztráng csukott szemmel feküdt a hátán, miközben valamennyi rák mozdulatlanná dermedt.

– Csaló gazember! – rivallt Caesar Traderre. – Ez a kaja döglöttebb, mint az ükapja! Mióta van a kocsijában? Egy hónapja? – Indulatos mozdulattal kikapta a vödröt a csomagtartóból. – Fehér söpredék, nézze csak, mit gondolok a friss árujáról!

A rákok a pisztránggal együtt hirtelen kiröppentek a vödörből, mintha ágyúból lőtték volna ki őket, széles ívet írtak le a levegőben, és belecsobbantak a James-folyóba. A rákok itt lesüppedtek a fenékre, és kábultan tekintgettek körbe, míg a pisztráng lusta körökben úszkált felettük.

– Látja? A pisztráng is elúszott! – Trader a pisztráng sötét árnyára mutatott, mélyen a csillogó vízfelszín alatt. – Nem döglöttek! Kiöntötte a frissen fogott rákokat és a halat! Ide az ötvenesemmel! – követelte.

– Azt lesheti. – Caesar nekiállt összeszedni romos felszerelését.

A kalózösztön hirtelen feléledt Traderben, aki arcon ütötte Caesart. Caesar ostorként használta horgászbotját, hogy felhasítsa Trader arcát a harmincas damillal és a kis ólomnehezékekkel, amelyeket nem sokkal azelőtt rakott fel, hogy a kerékpárján ide érkezett. A két férfi ádáz indulattal esett egymásnak, a földön hempergett, vadul szitkozódott és püfölte a másikat. Aztán a felbőszült és vérző Trader a kocsi felé támolygott, amit Caesar rugdosni kezdett, mielőtt a horpadt fémládával beverte a szélvédőt.

Trader vakon és zihálva bukott le az utas felőli oldalon, és kitapogatta a jelzőpisztolyt, amit mindig az első ülés alatt tartott. Megvágta az ujjait az üvegcseréppel, ahogy begyömöszölte a .12-es hüvelyt a régi, öblös torkú vészjelző pisztolyba, amit kalóz ősei 1870 óta örökítettek tovább sarjaikra, majd kihemperedett a kocsiból, és célba vette Caesart, miközben a feldühödött halász ólmokat dobált felé. Ezek egyike az orrán találta el Tradert, aki erre reflexszerűen meghúzta a ravaszt.

A lövedék apró cirkálórakétaként szelte át a levegőt, hogy egyenesen Caesar felé röppenjen és a mellkasába csapódjon. A rákok és a pisztráng elborzadva nézték, ahogy a horgász lángolni kezd, majd rohan néhány lépést, mielőtt összeesne. Trader a viharvert szolgálati autóval, még mindig nyitott csomagtartóval és pókhálószerűen szétrepedt szélvédővel menekült. Amikor valamivel később sápadtan és véresen betámolygott a kormányzó házába, öltönye és nyakkendője rongyokban lógott róla. Akkorra már teljesen eluralkodott rajta a harag, az üldözési mánia és a zavarodottság.

Összezavarodott Regina is. Még sosem látta anyját ennyi smink és ilyen tömény illatfelhő alatt. Ha egy halottasházban botlik belé, azt hiszi, telepumpálták formaldehiddel, ruháit pedig véletlenül összekeverték egy másik halott hölgyével, aki egy fejjel alacsonyabb volt nála, és mindennél jobban szerette a fuksziát.

– Veled meg mi a csuda történt, anya? – kérdezte Regina, miközben átrágta magát a mézzel fényesített sonkán és egy vajtól csöpögő jókora karéj kenyéren.

A némiképp későn érkező Mrs. Crimm helyet foglalt az asztalfőn, és felemelt villával jelezte, hogy mindenki nekikezdhet az étkezésnek.

– Hogy érted azt, hogy mi történt velem? – vetett fenyegető pillantást Reginára. – Egyébként pedig nem illendő elkezdeni az étkezést, míg nincs együtt mindenki. Igazán tudhatnád már…

Andy épp lemetszette az egyetlen morzsányi sovány sonkát, ami a tálcán maradt, amikor Trader rontott az étkezőbe. Andynek azonnal feltűnt, hogy a sajtótitkár véres, és sokkos állapotban van, amellett bűzlik az égett vegyszerektől és lőportól.

– Magával meg mi történt, ember? – szólította meg Tradert.

Mrs. Crimm ebből tüstént levonta a következtetést: jóképű vacsoravendégük egyetlen pillanatig sem gondolta, hogy vele bármi baj lenne. Hiszen mindig is vonzó és összeszedett jelenség volt. Irracionális, sőt viktoriánus gondolkodásra vall, ha egy nő hosszú, laza ruharétegek alatt rejtegeti a bájait. Andy figyelme bármelyik pillanatban az asztalfő felé irányulhat, hogy elismerően végigpillantson rajta. Vacsora után kettesben felsurrannak a kormányzói hálószobába, ahol bezárja az ajtót, igent mond, és komolyan is fogja gondolni. Még ha haza is jön, Bedford nem látja őket, amíg Andy és ő csendben maradnak.

– Belekeveredett egy utcai zavargásba? – Andy érdeklődése egy időre sajnos megállapodott Traderen, aki hosszas és összefüggéstelen magyarázkodásba bonyolódott, de olyan kapkodva beszélt, hogy a szavai összemosódtak a levegőben.

– Mit mondott? – kérdezte Mrs. Crimm minden néhány pillanatban Andytől. – Csak nincs agyvérzése?

Trader történetét könnyen összegezni lehetett, bár csak sokára állt össze, és elemei úgy változtak, akár a felhőjáték. A veleje: Trader tizenkilenc órakor érkezett a folyóhoz, ahol egy kerékpáron oda érkező afroamerikai férfi horgászott. Trader barátságosan üdvözölte a férfit, és elcsevegett vele az időjárásról, miközben a rákokat és a pisztrángot a vízbe vetette.

– Édes istenem – szólt közbe Mrs. Crimm. – Ugye, nem a James-be engedte a rákokat? Ha nem találnak vissza az öbölbe, olyan biztosan meghalnak, mintha lelőtte volna őket.

Trader sietett a történettel.

– Ha már a lövöldözést említette… – fordított Andy. – Egy New York-i rendszámú Lincoln állt meg, és az ablakon egy húsz év körüli spanyol-amerikai férfi tüzet nyitott egy kilencmilliméteres Sig-Sauer pisztolyból, miközben obszcén szavakat kiáltozott. A férfi közvetlen közelről lelőtte a horgászt, aki ettől lángra kapott, feltehetően amiatt, mert a lőpor begyújtotta a műanyag öngyújtót, amit a horgász feltehetően az ingzsebében tartott.

– Hogyhogy nem tudja biztosan? – nyúlt Regina egy újabb szelet kenyérért. – Oda se ment ellenőrizni, hogy a szerencsétlen ember életben van-e, vagy tényleg megégett? Miért nem próbálta eloltani vagy segítséget hívni? – A tekintete evés közben megállapodott Traderen. – Csak úgy elmenekült, anélkül hogy segíteni próbált volna, vagy valami? Hát miféle ember maga?

– Rám lőtt a szaros senkiházi! – emelte meg a hangját Trader, akiben nem tudatosult, hogy minden beszédhibája a poszttraumás stresszre vezethető vissza, amely valahogy felszínre hozta régi génállományát és vele a kalózok ízes szófordulatait.

– Ennél az asztalnál nem beszélünk ezen a hangon – szögezte le Mrs. Crimm.

– Rám lőtt, azt’ újra! Hát hogy álltam volna a bitang elébe?

– Én ezt nem hallgatom tovább. – Regina a fülére tapasztotta a kezét. – Valaki más beszéljen helyette. Andy, fordítson, ha megkérhetem. Tényleg arra utalt, hogy a mexikói férfi kétszer is rálőtt? Hogy is mondta? – biggyesztette le gúnyosan az ajkát. – A szaros senkiházi?

– Regina! – pirított rá az anyja. – Nem tűröm ezt az útszéli stílust ebben a házban!

Trader tovább is részletezte volna a lövöldözést, de Andy megóvott ettől mindenkit, csak előrenyújtott mutatóujjával jelezte a támadó akcióját. A gesztus bevált: a kormányzó családja megnyugodott és folytatta az evést, míg Trader Andy közvetítésével elmondta, hogy meggyőződése szerint ez a mexikói követte el a korábbi támadásokat is, és most a kormányzói családot vette célba. Trader ezért rohant vissza a rezidenciára, mielőtt még bárkinek is baja eshetett volna.

– Aszonta, gyűlöli Crimmet – bukott ki Traderből. – Meg hogy szerinte minden Crimmnek bitón a helye.

– Biztos, hogy nem inkább a bűnözőkre gondolt? – töprengett tele szájjal Regina. – Apa nagyon kegyes a halálra ítélt bűnözőkkel, ezt sokan tudják.

– Szívecském, ennek semmi értelme – szúrta közbe Mrs. Crimm. – A mexikói szemlátomást maga is bűnöző, miért követne el ilyen szörnyű bűntetteket a saját fajtája ellen?

– Varjak hízzanak a májamon, ha a haramia nem Crimmet mondott! – Trader baljós, groteszk mozdulattal mutatott körbe Crimméken. – Halál a Crimmekre, aszonta. Nem a bűnözőkre.

Faith kezdett megrémülni.

– Soha többé nem hagyhatjuk el a házat, anya.

– És ha most is itt van valahol? – kerekedett el Constance szeme, a keze reszketett, amint újabb pohár bort töltött magának.

– Még sosem hallottam olyat, hogy egy lelőtt ember tüzet fogott volna – akadt el Andy ennél a momentumnál. – Valóban látta a füstöt és a lángokat, ahogy a ruhái tüzet fogtak? Saját elmondása szerint nem maradt a helyszínen, mert halálra rémült és aggódott a Crimm család miatt, amellett kisebb sokkot is szenvedett, de így is nehezemre esik elfogadni a történetét.

Trader némi leereszkedéssel magyarázni kezdte, hogy elfogadott tudományos tény, miszerint az emberek az idők kezdetétől fogva képesek minden előzmény nélkül lángra lobbanni és elhamvadni.

– Spontán égésnek hívják – tette hozzá. – Járjon csak utána, ha nem hiszi.

Andynek nem kellett utánajárnia. Meglehetősen jól ismerte a spontán égést és a látszólag ok nélkül lángra lobbanó emberek történeteit.

– Nos – mosolyodott el –, meglátjuk, mit mond erről a törvényszéki szakértő.

– Ugye, nem kell attól rettegnünk, hogy ez a sorozatgyilkos idejön és felgyújt bennünket? – adott hangot Constance a félelmének.

– Miért utálna bennünket? – Grace sehogy sem értette. – Mit ártottunk neki vagy akármelyik mexikóinak? Még kisebbség sem vagyunk, hacsak nem úgy, mint egy királyi család, amiből tényleg nem lehet sok.

– Még csak nem is ismerünk mexikóiakat – emlékeztette a családját Faith. Ahogy körülnézett az asztalnál ülőkön, lószerűen elnyúlt arca reszketni látszott a puha gyertyafénynél. – Apa mellett soha egyetlen mexikói se dolgozott. Mi okuk van arra, hogy így nehezteljenek ránk?

– Talán éppen az, amit mond – vélte Andy.

– Mi is volt az? – kérdezte Regina két falat között.

– Nézetem szerint a kormányzó úr hivatala mutathatna kicsit változatosabb képet is – próbált diplomatikus lenni Andy. – Ha egy népcsoport kirekesztve érzi magát, felszínre törhetnek olyan indulatok, amelyek aztán erőszakká fajulnak.

– De hát Bedford nem is beszél spanyolul – magyarázta Mrs. Crimm. – Nem látta értelmét megtanulni.

– A kormányzó úr talán sok mindennek nem látja értelmét – kockáztatta meg Andy, aki kis híján hozzátette, hogy illő tisztelettel, de Hammer szelleme egész nap ott lebegett felette. – Meggyőződésem, hogy ha tehetnénk valamit a látása érdekében, gyökeresen megváltozna az élete.

– A látásával ugyanúgy nincs gond, ahogy eddig se volt – emelte fel a hangját a first lady. – Ő már látja maga előtt az államot, amely elkötelezett híve az egyén és a közösség boldogulásának, és szent kötelességének érzi, hogy e cél érdekében mindenki… Édes istenem, elfelejtettem, mi jön ezután. Mit is szokott mondani? – nézett végig lányai unott arcán.

– Ugyanazt, amit minden beiktatáson – felelte utálkozva Regina.

– Mindig ezt a beszédet mondja el, pedig már elsőre is dögunalom volt, és még mindig az. – Andyhez fordult. – Apa szerint Virginia különleges állam, szemben mondjuk Észak-Karolinával, ezért torkig van, hogy minden sikeres nagyvállalat és bank ott telepedik le, nem pedig nálunk.

A vaj után nyúlt, az ezüstkés azonban kicsúszott zsíros hurkaujjai közül, és csörömpölve hullt a fényes fapadlóra. Pony előbukkant a semmiből, hogy felvegye és kicserélje egy tisztára.

– Hozhatok még valamit, Reginia kisasszony? – érdeklődött előzékenyen.

– Nem is rossz – jegyezte meg Andy meglepetten. – Miért nem hívja mindenki Reginiának?

– Nem akarom, hogy másnak hívjanak, és halálosan unom már, hogy mindenki a nevemmel foglalkozik! De még ennél is jobban utálom, hogy senki nem akar hívni sehogy! – Könnyek gördültek elő apró szeméből. – Valahányszor csörög a telefon, csak az aljzatot keresi valaki! Nincsenek barátaim, egyetlen szál se. – Regina tele szájjal, keservesen zokogni kezdett. – Egy szénbányában születtem…

– Dehogy születtél ott – vágott közbe az anyja határozottan.

– Akkor ott fogantam – villant meg Regina tekintete. – Nagyon jól tudom, mi történt, amikor apával leereszkedtetek abba a mély, sötét aknába, és te felvetted azt a kemény sisakot a lámpával. Tudod, milyen érzés, hogy apa spermáját belepte a fekete szénpor, mielőtt eljutott a petédig, és úgy döntött, hogy megtermékenyíti?

– A borosüvegért nyúlt, de kicsúszott a kezéből, és végiggördült az asztalon, majd lepottyant a padlóra.

Pony türelmesen mászott be az asztal alá a Virginia Chardonnay üvege után.

– Annyira kurvára elegem van az egészből! – bömbölte Regina.

– Elég legyen ebből a mosdatlan beszédből! – szólt rá szigorúan a first lady. – Mi történt veled, hogy ilyen hangot engedsz meg magadnak? Amikor megszülettél, egyáltalán nem így beszéltél. A k betűs szó külön is degradáló és elmondhatatlanul illetlen egy ifjú hölgy, de kivált a kormányzó lányának szájából.

– Márpedig a szénbányában így beszélnek – fordult alamuszi mosollyal Regina Andy felé. Mostanra mindenki elfelejtette, hogy Trader az asztalnál vagy egyáltalán a világon van.

Ám ekkor elkövette a hibát, hogy sajtófőnökként gondolkodott, de kalózként beszélt.

– Úgy-a. Ha már mondani kell valamit a kisasszonynak, legyen istenverte, himpókos, nyavalyával bélelt, cudar, ragyaverte…

– Elég! – parancsolt rá Andy. – Mondtam már, hogy jobb, ha hallgat.

– De miért beszél így? – csapott le Traderre Regina.

– A szigeten születtem, ahogy annak előtte az őseim – törölte a férfi véres arcát egy vászon asztalkendőbe. – Asszem, a sokk hozott elő valamit az agyamból…

– Engem nem érdekel, ha a szigeten is született! Felejtse el nyugodtan ezt a szarakodást a Shakespeare korabeli angollal, mert így még akkoriban se beszéltek. A szigeten talán ez a divat, vagy csak kitalált magának valami titkos külön nyelvet? – Regina brutális őszinteséggel, de kíváncsian faggatta. – Ennyi évszázad után miért nem úgy beszél, hogy az emberek is érthessék, mi a frászt akar?

– Anya, én ragaszkodom hozzá, hogy apa rúgja ki ezt az embert. Nem viselem el még egy napig a társaságát. Tudom, hogy éjjel-nappal az ő hangja járna a fejemben, míg bele nem őrülnék. Egyszerűen nem engedhetem, hogy ez vonja el a figyelmemet, amikor máris olyan sok minden elvonja, és azt is halálosan unom, hogy mindenhová testőrökkel menjek. Akarok egy külön kocsit, amit nem kísérgetnek mindenhová!

– Sss – szólt rá a first lady, amint Pony lépteket hallott és elsietett az előcsarnok felé.

Nem sokkal később becsapódott a bejárati ajtó, és a fojtott hangokból arra lehetett következtetni, hogy Bedford Crimm nem sok örömet talált a napjában.

– Sonkaszagot érzek! – jelentette be utálkozva. – Arról volt szó, hogy ma este rákot eszünk. A sonkához aztán végképp semmi kedvem. Mi történt a rákkal, amit idehozattam?

– Akkor végeztünk, uram? – kérdezte egy rendőr.

– Nem! – kiáltott ki Maude Crimm az étkezőből. – Ne engedd el, drágám! Ma éjjelre szükségünk lesz egy testőrre!

Ez a legkevésbé sem vallott a first ladyre, akit hírhedten bosszantott a testőrök állandó jelenléte. Eleinte fontosnak és befolyásosnak érezte magát, amiért a tagbaszakadt, makulátlan öltönyt viselő testőrök mindenhová elkísérik és gondoskodnak róla, hogy minden óhaja teljesüljön. Aztán kezdett belefáradni. Maude Crimm arra vágyott, hogy miközben leül a kertben vagy a kádban, nézi a tévét és vásárolgat az interneten, vagy csak egy kozmetikai beavatkozásnak veti magát alá, ne kísérje el a kamerák figyelme. Egyre rögeszmésebben óvta a magánéletét, miközben fokozódó gyanakvással hitte, hogy a testőrök kilesik minden mozdulatát – beleértve gyűjteményének dugdosását is.

– Mi folyik itt? – lépett a kormányzó az étkezőbe, és hunyorogva nézett a gyertyafénybe, hogy megállapítsa, ki mit eszik. – Sonka – csóválta a fejét elítélően. – Ki nem állom. Mi lett a rákkal? – Reginára függesztette boldogtalan, életlen tekintetét.

– Elengedtük – felelt őszintén a lánya.

– Én elküldtem érte az állami helikoptert, ti meg elengedtétek?

– A pisztránggal együtt – nyúlt Regina a mentaszósz után.

– Uram. – Andy eltökélte magát, hogy leás a Crimm család problémáinak gyökeréig. – Úgy vélem, önnek is tudnia kell a kialakult helyzetről. Nemrégiben halálos támadás ért egy fekete férfit, aki a folyón horgászott, és Major Trader állítása szerint ön, a felesége, illetve a leányai szintén halálos veszélyben forognak. Trader azt állítja, szemtanúja volt a gyilkosságnak, az elkövető pedig ugyanaz, aki megtámadta Moses Custert és megölte Trish Trasht.

Crimm a nyakában lógó nagyító után nyúlt, és láthatóan megriadt, amikor ráfókuszált sajtótitkárára.

– Az ördögbe! – kiáltott fel. – Miért nincs kórházban?

Trader nem mert felelni, csak a fejét rázta.

– Mi történt? – követelte a választ a kormányzó. – Nem akarok érzéketlennek tűnni, de ez itt nem tábori menhely.

Trader felkelt, homlokán a véres asztalkendővel, és némán állt az antik perzsaszőnyegen. Tekintete lázasan járt ide-oda, amint próbálta rendezni zilált gondolatait és előállni valami tervvel. Úgy döntött, átmeneti beszédzavara a körülményeket tekintve kapóra jön, de legalábbis célszerű úgy beszélnie, hogy mások minél kevésbé értsék. Vagyis állapota megkönnyítette számára a hazudozást, ráadásul eltántorított mindenkit a kínos kérdésektől is. Arról már nem is beszélve, hogy ha közvetítőre szorul, vallomását nem hozhatják fel ellene a bíróságon.

– Ez rettenetes – mesélte el Faith a történteket. – Ez a szörnyeteg felgyújtja az embereket, azután csak úgy odébb áll. New Yorkból való, spanyolul beszél, és mindnyájunkkal ugyanezt akarja tenni.

– Nem szívesen mondom – vette át a szót Mrs. Crimm –, de a testőröknek körbe kellene venniük az egész rezidenciát, amíg ezt a szörnyeteget el nem kapják. Talán kérnünk kellene a nemzeti gárda segítségét is…

A kormányzó kihúzott egy széket és leült. Nem tudta biztosan, mi a teendő, és már azt sem értette, miért nem tájékoztatták korábban a veszélyről. A rossz hírek mindig otthon, a vacsoránál érték utol, ami biztosan nem segített gyomorbántalmain.

– Akkor végre tájékoztatna valaki? – mordult fel.

Trader szívesen ellátta volna a kitalált részletekkel, de jól tudta, hogyan reagálna a kormányzó hirtelen támadt nyelvi korlátaira. A sajtótitkár ezért jelbeszéd útján kérte Andyt, hogy idézze fel a nap eseményeit, amit Andy meg is tett.

– Mit javasol? – kérdezte a kormányzó Andytől, miután az végzett a minden igazságot és logikát nélkülöző történettel.

– Én is azt gondolom, hogy nincs értelme kockáztatni – felelte Andy. – Szigorú biztonsági intézkedéseket kell bevezetnünk, ugyanakkor alaposan utána kell járnunk a dolgoknak. Őszintén szólva engem aggaszt, hogy számos fontos részletről nem tudunk, dacára Mr. Trader imént elhangzott vallomásának. Nem rosszindulatból mondom – fordult Traderhez –, de aminek ön állítólag a szemtanúja volt, és ami a valóságban történt, nem feltétlenül egyezik egymással. Mindjárt lenne is két kérdésem: Mi történt a vödörrel? És látta valaki más is a lövöldözést?

Trader jelbeszéd útján felelte, hogy a vödör üres, a lövöldözést pedig nem látta más, csak a rákok és a pisztráng. Biztosan érezte, hogy ezzel elejét vette minden vitának.

– Ha a vödör üres, akkor a rákokat és a pisztrángot még az előtt el kellett engednie, hogy magára a lövöldözésre sor került – mutatott rá Andy. – Miután a szeme láttára felgyújtottak egy ártatlan embert, nyilván nem az volt a legnagyobb gondja, hogy visszaengedje a rákokat és a pisztrángot, igaz?

Trader a fejét rázta, miközben lelki szemei előtt látta, ahogy a rákok és a pisztráng széles ívben átszelik az égboltot. Amint a vízbe csobbantak, ő és a halász összeverekedtek, és ocsmány dolgokat mondtak egymásnak. Nyilván ledobta a vödröt a földre, vagy talán a halász tette ugyanezt. A rendőrség mostanra biztosan megtalálta és bizonyítékként lefoglalta. Nem tudta megmondani, miért, de úgy érezte, hogy az a vödör még gondot okozhat neki.

A kormányzó rágyújtott egy kubai szivarra.

– Mondja csak – fordult Andyhez –, ha megtalálnánk a rákokat és a pisztrángot, az segítene rajtunk?

– Ennél ostobább dolgot még életemben nem hallottam – csattant fel Regina. – Mire mennénk velük, és honnét tudhatnánk, hogy pont azokat engedtük el?

– A DNS-ből – felelte komolyan Andy. – Ha bármilyen szerves nyomot hagytak a vödörben, könnyen azonosíthatóvá válnak. Mi, emberek se tudjuk például, milyen sok ilyen nyomot hagyunk magunk után. Ha csak megdörzsöljük a szemünket, a hámsejtek átkerülnek az ujjunkra, azután hozzáérünk valamihez, és otthagyjuk a sejtjeinket. Márpedig minden élőlény egyedi DNS-sel rendelkezik, leszámítva az egypetéjű ikreket.

– Akkor talán a rákok is otthagyták a hámsejtjüket? – A kormányzó le volt nyűgözve. – Honnét tud maga ilyeneket?

– Mindig is érdekelt a törvényszéki orvostan és a kriminalisztika, kormányzó úr. Apám rendőrtiszt volt Charlotte-ban.

– És jelenleg?

– Meghalt szolgálatteljesítés közben.

Ez mélyen megérintette a kormányzót. Mindig is szeretett volna egy fiút, miután lányai a legkevésbé sem nyűgözték le, és csak a legritkább esetben élvezte a társaságukat. Bedford Crimm olyannyira kiéhezett az értelmes férfitársaságra, hogy már azt is elfelejtette, milyen aggodalmak gyötörték Andyvel és a feleségével kapcsolatban.

– Igyunk egy kis konyakot és szívjunk el egy jó szivart – fordította óriásira nagyított vizenyős szemét Andy felé. – Szokott biliárdozni?

– Nem túl gyakran, uram – vallotta be Andy.

– De mi lesz azzal a szörnyeteggel? – aggodalmaskodott Mrs. Crimm.

– Mondja el az egyik rendőrnek, mi történt – utasította a kormányzó Andyn keresztült Tradert. – Hívják be a szolgálaton kívüli testőröket, és értesítsék a nemzeti gárdát, hogy járjanak utána annak a New York-i rendszámú autónak, azután esetleg fésüljék át a belvárost.

– Talán nem ártana ellenőrző pontokat felállítani a fizetőkapuknál – vetette fel Andy. – Arra az esetre, ha az állítólagos mexikói elkövető megkísérelné elhagyni a várost – tette hozzá árnyalatnyi utálkozással, miközben egyenesen Trader szemébe nézett. A sajtótitkár félrefordította a tekintetét.

– Remek ötlet – értett egyet a kormányzó, akit egyre inkább lenyűgözött az eszes fiatalember. – Meg kell találnunk a rákokat és a pisztrángot is. Mondja meg Tradernek, hogy neki is kezdhet a keresésnek, ha már ő látta őket utoljára.

– Közvetlenül is megmondhatja neki, kormányzó úr – jelezte előzékenyen Andy. – Hall minket, ha nem is tud beszélni, vagy legalábbis ezt a látszatot akarja kelteni. Akárhogy is, javasolnám, hogy olyasvalaki kutassa fel a szemtanúkat, aki személyesen nincs érintve.

Andy nem kételkedett abban, hogy amennyiben Traderre bízzák a rákok és a pisztráng felkutatását, az életben nem látják őket viszont. A kövér, álnok sajtótitkár alighanem elevenen megfőzné és felfalná őket, gondolta Andy viszolyogva, miközben máris azt számolgatta, hogyan fog reagálni a kormányzó az újabb cikkére, amit fel szándékozik tenni a netre, mihelyt talál egy számítógépet. Addig is nyers, fenyegető pillantást vetett Traderre.

– Maradjon távol a rákoktól és a pisztrángtól! – figyelmeztette. Kivárta, amíg Trader bicegve távozott, csak ezután vonta félre a first ladyt, hogy váltson vele néhány bizalmas szót.

– Kérem, hallgasson meg! – kezdte. – Nem szívesem tolakodom a magánéletébe, Mrs. Crimm, de úgy tűnik, hosszú éjszaka áll előttünk, ezért néhány percre igénybe venném a számítógépét, hogy utánajárjak néhány dolognak.

– Hogyne – felelte Mrs. Crimm, aki alig várta, hogy felvezesse Andyt az emeleti budoárba, ahol számtalan titkos és meghitt órát töltött antik kínai asztalkájánál, az interneten vásárolgatva.

Az érzéki izgalom most is megbizsergette a tagjait, ahogy felvezette és leültette Andyt a saját székébe.

– Akarja, hogy megmutassam, mi hogyan működik? – hajolt a férfi fölé, hogy hatalmas, felpolcolt keblével megcirógassa a tarkóját.

– Nem, köszönöm – felelte Andy, akiből a tömény parfüm olyan allergiás reakciót váltott ki, hogy tüsszögni kezdett. – Csak arra kérném, hogy egy percre hagyjon magamra. Attól tartok, ezt kívánják a nyomozás érdekei is. – Gyors egymásutánban még hármat tüsszentett.

– Mit csinálnak odafent? – kérdezte féltékenyen a kormányzó, aki hunyorogva nézett fel az emeleti lépcsőre. – Mi az ördögre készülnek? Ki tüsszög? – követelte a válaszokat, mialatt felesége lefelé menet kissé elkente a rúzsát, és beletúrt merevre lakkozott hajába.

Andy eközben feltette legújabb esszéjét, amit aznap reggel fejezett be. Az időzítés nem is lehetett volna alkalmasabb: alig kelt fel az asztaltól, amikor Regina bedöcögött a szalonba, és tudni akarta, mit művel.

– Anya olyan zilált, mintha idefent smároltak volna – ajánlotta fel a saját magyarázatát. – Tiszta szerencse, hogy apa nem látja, hogy néz ki!

– Egy perce még nem tűnt ziláltnak – magyarázkodott Andy. –Csak idevezetett a számítógéphez, azután távozott. Pontosan olyan állapotban, ahogyan az asztalnál ült.

– Mit keres idefent? – Regina apró gombszemében gyanakvás csillant. – Lefogadom, hogy maga a Törvénytudó Őrmester!

– Hogy gondolhat ilyet?! – szörnyülködött Andy.

– Bizonyítsa az ellenkezőjét!

– Az ártatlanságot sosem könnyű bizonyítani – felelte kényszeredetten Andy, miközben Regina elfurakodott mellette, és leült a gép elé.

Bejelentkezett a Törvénytudó Őrmester oldalra, és meglepett kis sóhajjal nyugtázta, hogy az oldalon megjelent egy vadonatúj cikk. Tüstént rá is kattintott.

– Látja? – kérdezte diadalmasan Andy. – Maga szerint lehetséges lenne, hogy a Törvénytudó Őrmester egyszerre írjon új cikket és vegyen részt a kormányzói család vacsoráján?

– Talán igaza van. – Regina mohón belevetette magát az olvasásba.

Néhány szó Anne Bonnyról, a valaha élt leghíresebb kalóznőről
(aki máig megosztja a szaktekintélyeket)

Törvénytudó Őrmestertől

A történet az írországi Cork megyében, 1700. március 8-án kezdődik, amikor is Anne Bonny meglátta a napvilágot, törvénytelen leányaként egy William Cormac nevű sikeres ír ügyvédnek és felesége cselédjének, akinek a nevét nem őrizte meg az emlékezet. Miután a botrány kipattant, Williamnek nem maradt más választása, el kellett hagynia Írországot, hogy új családjával a dél-karolinai Charlestonban telepedjen le, ahol kétségkívül hamar összemelegedett Feketeszakállal és a korrupt politikusokkal. Williamből így rövid úton vagyonos kalmár lett, aki a város határán fekvő ültetvények egyikén élt.

Anne gyermekkoráról nem sokat tudni azonfelül, hogy gyönyörű, vörös hajú teremtés volt, de olyan indulatos természettel, hogy egy veszekedés során kioltotta egyik szolgálója életét egy szeletelőkéssel. Mikorra Anne maga válogatta a ruháit, már férfi módra öltözött, ám ezzel sem tántorította el az udvarlók seregét, jóllehet a kéretlen hódolatot sokszor olyan heves erőszakkal torolta meg, hogy egyik kérője heteken át az ágyat nyomta.

(Itt kell megjegyeznem, hogy Anne viselkedése a kezdetektől azt sugallja, szociopata természetéhez súlyos genetikai defektusok járultak, amelyeket szerencsétlen módon továbbörökített a modern kori Virginiában élő kései leszármazottaira, köztük egy ismert és befolyásos kormánytisztviselőre is.)

Anne tizenhat éves korában torz életútjának újabb állomásához érkezett, amikor összeszűrte a levet egy James (Jim) Bonny nevű nincstelen és semmirekellő tengerésszel. Bonnynak a családi ültetvényre fájt a foga, és úgy döntött, megszerzésének legegyszerűbb módja, ha feleségül veszi Anne-t, akinek viselt dolgai nem riasztották, vagy csak nem érdekelték. Miután Anne apja nem fogadta el vejének Jim Bonnyt, az ifjú pár nemhogy az ültetvényt nem kapta meg, de egy rendes szobát se, amennyiben a családdal szándékozott volna maradni.

A friss házasok ezért nagy dérrel-dúrral elhagyták Charlestont, és lehajóztak a Bahamákra, New Providence-be, ahol Anne hamarosan megkedvelt egy Kalóztanya nevű helyi intézményt, amelynek neve pontosan kifejezte rendeltetését. Jim akaratgyenge, szánalomra méltó teremtménynek bizonyult, akiből hiányzott a férfiúi erély és bátorság, de azért összeveszett minden társával, akiket kalózkodással vádolt, sokszor nem is alaptalanul. Mindeközben házsártos és pszichopata felesége a Kalóztanyán múlatta az időt.

Ivócimborái a sokat tapasztalt tengerészek közül kerültek ki, akik korábban kalózkodásból éltek. Egy nap Anne, akit a levitézlett kalózok férfinak véltek, a rumot nyakalta, és a jamaicai kormányzó, Lawes hárpia természetű menyéről panaszkodott, aki jelentéktelen alaknak nevezte őt. A feljegyzésekből nem derül ki, hogy a rosszízű megjegyzés idején Anne női vagy férfi ruhát viselt-e, azt viszont pontosan tudni, hogy válasz gyanánt Anne kirúgta két fogát, amit a tizennyolcadik században sokkal súlyosabb vétségnek tartottak, mint manapság, nem lévén egyetlen fogorvos vagy szájsebész, aki képes lett volna kitölteni az így keletkezett hézagot.

– Ki kellett volna rugdosnom az összes fogát – kérkedett Anne a volt kalózok előtt, akikkel együtt vedelt a Kalóztanyán –, aztán odakötözni egy fához, nem adni neki se kenyeret, se vizet, hadd falják a csupasz testit apródonkint a mérges hangyák.

– Úgy-a – bólogatott helyeslően Calico Jack kalózkapitány. –Azt’ csupasz lett volna a lába közt is?

– Tetőtől talpig – felelte Anne. – Hadd érezze csak mindenhol a pokol tüzit.

– Úgy-a.

Anne és Calico ekkor melegedett össze, és Anne hamarosan a titkát is megosztotta a férfival, amikor kigombolta előtte az ingét. Calico felajánlotta, hogy megvásárolja őt gerinctelen férjétől, Jimtől, aki erre tüstént beárulta őket Rogers dél-karolinai kormányzónak. Anne-t nyilvános ostorozásra ítélték, azután vissza kellett térnie jogos urához, ezért Calicóval úgy döntöttek, férfiruhába öltözve kereket oldanak, elkötnek egy szlúpot, és kalózpárként élnek tovább.

Az elkövetkező hónapokban Anne és Calico Jack számtalan hajót és part menti települést kifosztott. Anne valódi neme a férfit leszámítva mindenki előtt titokban maradt, mígnem elfogott egy holland kalmárhajót, amelynek számos matrózát besorozta saját legénységének, köztük egy kihívóan jóvágású, kék szemű, szőke fiatal férfit is. Anne idővel annyira megkedvelte a matrózt, hogy előtte is kigombolta az ingét, felfedve ezzel valódi nemét. Erre a férfi is kigombolta a magáét, miközben elárulta, hogy az igazi neve Mary Read. Nem tudni, mennyire ábrándította ki a két nőt, hogy egyikük se férfi, az viszont biztos, hogy elválaszthatatlan párrá kovácsolódtak, akik tőrrel és pisztollyal egyaránt jól bántak, és bátran küzdöttek, valahányszor a kalózok megtámadtak egy-egy gyanútlan kalmárhajót.

Anne és Mary imádta a kalózéletet, sőt idővel nagy tiszteletben álló, vérszomjas kalandorrá váltak, akik merészebben forgatták a pengét, mint akármelyik férfi. Mindketten egyszerre estek teherbe, ám 1720-ban megsemmisítő vereséget szenvedtek, amikor egy kalózból lett kalózvadász megtámadta a hajójukat, miközben a lerészegedett legénység a hajó mélyén lapult, így egyedül Mary és Anne nézett farkasszemet az ágyútűzzel.

– Ha akad köztetek egy férfi is, az jöjjön elő és harcoljon úgy, ahogy férfihoz illik! – kurjantotta Anne, miközben dühödten vagdalkozott a pengéjével és tüzelt a pisztolyával.

Az odalent lapuló férfiak nem válaszoltak, így mindnyájukat elfogták és felkötötték, kivéve a két várandós kalóznőt, akiket börtönbe zártak. Mary nyirkos kis cellájában, láztól elgyengülve halt meg, míg Anne állítólag kegyelemben részesült. Ettől fogva eltűnt a tengerekről és a történelmi feljegyzésekből.

Miután átolvastam az életéről szóló számadásokat, a realitás határain belül próbáltam kikövetkeztetni, mi lehetett Anne Bonny sorsa a későbbiekben. Biztosak lehetünk abban, hogy nem látták szívesen a Nyugat-Indiákon, ahogy vélhetően nem tért vissza sem férjéhez, sem a kalózélethez. Miután megszülte gyermekét, gyaníthatóan megpróbálta elkerülni a nők hagyományos sorsát, ezért kalandvágya kielégítésére olyan helyet választott, amely biztonságos révként szolgálhatott számára. Tudnia kellett, hogy Feketeszakáll és a többi kalóz gyakorta megfordul a Tangier-szigeten, ha pedig továbbra is férfi módra öltözött, válhatott belőle halász, aki pirkadatkor kihajózott a bateau-ján, és mindent megtanított gyermekének a szelekről, a tengerről, a halászatról.

A gyermek – alighanem fiú – éppúgy egy hírhedt kalóz leszármazottja volt, mint a cikkem elején említett ma élő befolyásos kormánytisztviselő. Ha a kormányzó is olvassa ezt a cikket, arra kérem, emlékezzen vissza, hányszor kapott édességet ettől az álnok, hitvány féregtől, hogy utána órákra lebénuljon a bélgörcsöktől.

Szégyen-gyalázat, hogy ez a patkány, aki egyelőre maradjon csak névtelen, nem esett át a szokásos háttérellenőrzésen, amikor magas rangú hivataláért folyamodott. Igaz, manapság az ilyen háttérellenőrzések sem érnek semmit, hiszen nem fedik fel a személyes indítékot, ami ebben az esetben – miként ősénél, Anne Bonnynál – a hatalom- és kalandvágy, a katonai és rendőri erők korlátlan uralma, no meg az a tudat, hogy kénye-kedve szerint megszeghet bármilyen törvényt.

Legyenek résen odakint!

Tizennyolc

A mentősök meg sem próbáltak segíteni Caesar Fenderen, aki üszkösen és azonosítatlanul füstölgött galyra ment ládája mellett. A test a lehető legfurábban égett össze: csupán a mellkas fogott lángot, és a közvetlen környezetében semmi sem utalt rá, mi okozhatta ezt a szörnyű halált.

– Mintha a szíve lángolt volna fel – jegyezte meg Slipper nyomozó. – Vagy a tüdeje. Történhet ilyesmi a dohányzástól?

– Úgy érti, valaki dohányzik, és a tüdeje egyszer csak lángot fog? – Treata Bibb tizenöt éve mentőzött, de még sose hallott ilyet. – Nem – válaszolt a saját kérdésére. – Nem hinném, hogy a dohányzásnak bármi köze lenne ahhoz, ami a szerencsétlen fickóval történt. – Leguggolt, hogy közelebbről is megvizsgálja az áldozatot. – Mintha valami lyukat égetett volna a testébe. Nézze, még az úttestet is látni rajta keresztül. – Kesztyűs kezével megérintette az elszenesedett húst. – Látja? Még a csontok is elégtek a mellkasában, a többi része viszont érintetlen. – Döbbenten és értetlenül tűnődött azon, ki tehette ezt és miért.

Autók húzódtak le az út mentén, bámészkodók sorakoztak fel, mintha a felvonulást várnák. A rendőrök egyre nehezebben tartották kordában az egyre növekvő számú járókelőt és riportert, amint híre ment, hogy egy horgász szénné égett a Canal Streetnél, nem messze a Belle-szigettől, ahol Trish Trash megcsonkított holttestét megtalálták.

– Mi történt? – kérdezte egy Barbie Fogg nevű asszony furgonjának letekert ablaka mögül.

– Majd elolvassa a lapokban. – A járőr intett az elemlámpájával, hogy hajtson tovább.

– Nem szoktam olvasni.

Eltakarta szemét az éles lámpafénytől, és belegondolt, mire fel ez a sok helikopter, amelyek keresőfényekkel pásztázzák a várost és a környező megyét.

– Biztos valami sorozatgyilkos szökött ki a börtönből vagy ilyesmi – döntötte el, miközben festett haja tövéig beleborzongott a rémületbe. – Talán ugyanaz, aki a minap megölte azt a szerencsétlen nőt! És én nem tudom megvédeni a családomat, csak mert nem veszem a lapokat, maga pedig nem hajlandó tájékoztatni. És még csodálkoznak, hogy nem szeretik a rendőröket!

Beletaposott a gázba, majd újabb autó állt le, a volánjánál ezúttal idős hölggyel, akinek éjszakai látása sajnos már nem volt a régi.

– Bocsásson meg, a gyorsforgalmi utat keresem – szólította meg az elemlámpás rendőrt az idős hölgy, bizonyos Lamonia. – Oda kell érnem a kóruspróbára. Mi ez a hajcihő?

Lamonia hunyorogva nézett fel a Black Hawk helikopterekre, amelyeket ugyan nem látott, a hallásával azonban nem volt semmi baj.

– Mintha kitört volna a háború – állapította meg.

– Baleset történt, de urai vagyunk a helyzetnek, hölgyem – közölte a járőr. – A gyorsforgalmi út pedig abban az irányban van. – Előremutatott az elemlámpájával. – Forduljon balra a Nyolcadikon, akkor egyenesen belefut.

– Tavaly egyszer már belefutottam – emlékezett Lamonia fájdalmas, elcsukló hangon. – Még szerencse, hogy ott volt a szalagkorlát. Az igazat megvallva, talán már nem szabadna sötétben vezetnem. Vak vagyok, mint a denevér, de ha nem járok el a próbákra, kitesznek a kórusból, és nemigen maradt másom az életemben. Tudja, szegény uram két éve meghalt, azután odalett a macskám is, amikor véletlenül rátolattam…

– Akkor talán jobb lenne, ha félreállna.

Lamonia vakon pislogott jobbra-balra, s mintha fényeket érzékelt volna, amiről eszébe jutott a látásvizsgálat, amikor egy gépre kellett tennie az állát, és megnyomnia a gombot, valahányszor a perifériás látásával fényt érzékelt. A múlt héten már szó szerint vaktában nyomkodta a gombot, abban a reményben, hogy még egyszer utoljára átverheti a szemészét.

– Pontosan tudom, mit csinál – közölte vele az orvos, amikor Lamonia szemébe csöpögtetett. – Ne higgye, hogy maga az első, aki megpróbálja – tette hozzá.

– És a lézeres szemműtét?

A szemorvos szerint Lamonia éjszakai látásával semmit sem lehet kezdeni. Csakis úgy boldogult egymagában, hogy az emlékezete csorbítatlan maradt, így pontosan tudta, hány lépcső vezet a verandára, és hol állnak a nagyszoba bútorai. Tapintásról megállapította, a sötétben melyik szoknyát vagy ruhát vette elő a szekrényből, az éjszakai vezetés azonban más lapra tartozott. Az utcák ugyan nem változtak, ám az emlékezet nem segített Lamonián, amikor az autók sávot váltottak vagy hirtelen megálltak előtte, esetleg gyalogosok akartak átkelni a túloldalra. Mindezt elmondta a rendőrjárőrnek is, aki már rég nem volt ott.

– Szóval akkor kövessem a lámpát, és álljak félre – bólintott Lamonia, amint egy újabb helikopter dübörgött el alacsony magasságban, hogy reflektoraival megvilágítsa a bűntény helyszínét.

Lamonia érzékelte a fényt és elindult felé, majd átbukott a padkán, és valami csikorogva szétmorzsolódott a kerekei alatt.

– Most meg mi történt? – mormolta maga elé, amint nekiütközött egy hordágynak, mire az a mentőautó hátuljából egyenesen a folyóba repült.

– Állj! Álljon meg! – Az autója körül mindenütt hangok harsantak.

Lamonia beletaposott a fékbe, noha egy ideje már állt. Zavartan és ijedten tette hátramenetbe a váltót, majd keresztültolatott a rendőrségi kordonon, míg újabb döccenést nem érzett a hátsó kerék alatt.

– ÁLLJ! – A hangok egyre követelőzőbbé váltak. – ÁLLJ!

Hooter Shook érezte, hogy fontos esemény szemtanúja, amikor Macovich őrmester felbukkant az egész csomagtartóra való forgalomelterelő kúppal és jelzőfénnyel.

– Hé! Minek zárja le az összes sávot? – kiáltott ki a rendőrnek, amint az elrendezte a narancssárga műanyag kúpokat, amelyek valamiért mindig a gyermekkorában játszott karikadobáló játékra emlékeztették.

– Ellenőrzési pontot állítok fel – tájékoztatta Macovich, amint elhelyezte a sziszegő jelzőfáklyákat is, amelyek keresztben lezárták a városon áthaladó 150-es északi gyorsforgalmi utat.

Hooter érdeklődéssel és némi nyugtalansággal figyelte, amint Macovich minden sávot lezárt a harsány kúpokkal és fényekkel, egyedül csak azt hagyta nyitva, amelyik az ő díjfizető ablakához vezetett, ahol mindenki készpénzben, közvetlenül neki fizetett. Rangidős városi díjszedőként emlékezett azokra az időkre, amikor még nem kellett gumikesztyűt viselnie, amit a műkörmei folyton kilyugattak. Manapság már mindenki félt közvetlen kapcsolatba kerülni a sofőrökkel, pedig a bankók és az érmék mocskosabbak voltak bármilyen idegen kezénél.

Hooter tudta, hogy a pénz milliók kezén vándorol át. Felszedik a földről és összedörgölik más pénzekkel a sötét tárcák, erszények mélyén. Aprópénzek zörögnek a zsebekben, amelyeket emberemlékezet óta nem mostak ki. A papírpénz úgy szívja magába a baktériumokat, mint a szivacs, miközben a sztriptízbárokban a férfiak bankókat gyömöszölnek a lányok bugyijába, és a pénz közvetlen kapcsolatba kerül a fertőzött testrészekkel.

Hooter hetekig beszélhetett volna arról, milyen helyeken fordul meg a pénz, és milyen mocskossá válik ettől. Készséggel felvette hát a kesztyűt, miután felismerte, hogy a várost nem érdekli, ha átvált a pamutra, amelyben nem tesznek kárt a körmei, mégis rossz érzések gyötörték, amiért kesztyűs kézzel nyúl ki a fülkéből, mintha a sofőr leprás lenne. Minden műszakban ezrek lelkébe taposott, de sosem maradt ideje elmagyarázni a vezetőnek, hogy a kesztyű nem neki szól, hanem az általános higiéniai viszonyoknak.

– A bacik – gyújtott rá Macovich, míg arra várt, hogy a következő autó leálljon Hooter fülkéjénél, addig is a félrehúzott ablakon át beszélgetett a nővel. – Minden a bacikról szól. Emlékszem, amikor az elsősegélynyújtást tanultuk azokon az életnagyságú gumibabákon… hát szerencsésnek kellett lennie, ha legalább a száját letörölték, mielőtt befogta a gumiorrát és rátapasztotta az ajkát az övére, hogy felfújhassa. Manapság, ha odahajt egy bűntény helyszínére, és látja, hogy valaki eszméletlen és komolyan vérzik, előbb dupla rétegű kesztyűt vesz, azután ráhúz az arcára egy olyan műanyag fóliát középen lyukkal, mint az eldobható ülőkefedőkön, amilyeneket a nyilvános vécékben látni. És még szerencsés, ha az illető nem tüsszög, rókázik vagy kezd el vergődni, míg maga azért imádkozik, nehogy elkapja az AIDS-t.

– Lefogadom, hogy pénzzel is el lehet kapni az AIDS-t – bólintott Hooter, aki beigazolódni látta tulajdon félelmeit. – Honnét lehet tudni egy homokszexuálisról, hogy nem közösült egy másik homokszexuálissal a parkban, azután mielőtt kezet mosott volna, nem vett egy szendvicset és fizetett épp ezzel az ötdollárossal? Ugyanazzal az ötdollárossal, amit becsuktak egy kis pénztárfiókba, sok száz másik egészségtelen bankóval, azután bevitték az egészet egy bankba, ahol egy haldokló AIDS-es épp akkor váltotta be a csekkjét? Azután az ötdolláros elkerül valami koszos lebujba, a pincér meg beteszi a mocskos zsebébe, mielőtt beruccan a belvárosba és épp az én ablakomnál köt ki.

– Bizony meglehet – gondolkodott hangosan Macovich őrmester, aki egyre kényelmetlenebbül érezte magát, és már azon tűnődött, lesz-e kedve még egyszer pénzhez nyúlni. – Reggel, délben, este kesztyűt kell viselnünk, ha sok pénz fut át a kezünk közt. Istennek hála, a helyszíni bírságot már nem közvetlenül nekünk fizetik.

– Maguk aztán mázlisták – jegyezte meg Hooter.

Macovich kilépett a sávba, és ráirányította elemlámpáját a közeledő Pontiac Grand Prix-re. A pulzusa hirtelen felgyorsult, amint felismerte a horpadt régi autó New York-i rendszámát és a műszaki vizsga lejárt matricáját. Miközben közelebb lépett a vezetőhöz, keze máris a fegyver bőrtokjára tévedt.

– Jogosítványt és forgalmi engedélyt – szólalt meg, amint az ablak lassan leereszkedett, és az elemlámpa fénye megállapodott a mexikói fiú arcán, aki nem tűnt elég idősnek a vezetéshez, és nyilvánvalóan illegálisan tartózkodott az országban. – Beszél angolul, uram?

– Sí. – A mexikói meg se próbálta előkeresni a jogosítványt vagy a forgalmi engedélyt.

– Miért nem azt kérdezi tőle, érti-e az angolt? – kiáltott ki Hooter a fülkéjéből, amelyben nem volt más, csak egy szék, egy tűzoltó-készülék és a műbőr táskája.

Macovich a javaslat szellemében járt el, míg a mexikói félrefordította fejét az elemlámpa bántó fényétől.

– Nem – felelte a mexikói, aki minden perccel egyre rémültebbé vált.

– Nem? – ráncolta a homlokát Macovich. – Igazán? Ha nem érti az angolt, akkor hogyan érti, amikor azt kérdezem, hogy érti-e?

– Creo que no.

– Mit mond? – Macovich elfordult és Hooterre nézett, aki mostanra derékig előbújt a fülkéből.

– Akár ki is szállhatok, ha már ez a nagy Pontiac úgyis elzárja a sávot. – Azzal kinyitotta az ajtót és kilépett.

– Ezt mondta? – értetlenkedett Macovich. – Azt mondta, ki akar szállni a kocsiból? Mert nekem nem úgy tűnik, mintha ki akarna szállni, vagy bárhogyan próbálna együttműködni.

Hooter csak foszlányaiban hallotta Macovich szavait, miközben begombolta a kabátját és kicsúsztatta rúzsát a zsebéből, mielőtt kilépett az aszfaltra magas sarkú vörös műbőr csizmájában. Egy díjbeszedő egész élete a nyilvánosság előtt zajlik. Hooter már csak ezért is sokat adott a divatra és a sminkelésre, és gondoskodott róla, hogy minden hajfonata a helyén legyen, a beleszőtt színes gyöngyökkel együtt.

– Jobban jár, ha együttműködik, amigo – kémlelt be Hooter a mexikói nyitott ablakán. – Segítsen ennek a szép szál rendőrnek. Senki sem akar bajt, csak egy gyanúsítottat keresnek, aki éppenséggel maga is lehetne. Vagyis jobban teszi, ha együttműködik, és nem rontja tovább a helyzetét…

– Túl sokat árul el neki, Hooter – suttogta Macovich a nő fülébe, miközben a parfümje felszökött az orrába és elborította az agyát. – Hű, mi ez magán?

– Poison. – A nő örült, hogy felfigyelt rá. – A Targetben vettem.

– Honnét tudja, hogy egy gyanúsítottat keresünk? – suttogott bele újra a parfümködbe.

– Mi másért zárta volna le az összes sávot? – vont vállat a nő. – Azt hiszi, most léptem le a falvédőről? Láttam én már mindent, nem véletlenül vagyok fődíjbeszedő.

– Eszembe sem jutna tiszteletlenül bánni egy fődíjbeszedővel – incselkedett vele Macovich.

– Még szájal velem!

– Nem szájalok én senkivel, legfeljebb az ilyen szép kishölgyékkel. Mit szólna hozzá, ha műszak után meginnánk valamit kettesben? – Boldogan gondolt a ropogós százasra, amit Kandúrtól kapott az első helikopteróra után.

A mexikói révülten, kikerekedett szemmel ült a helyén. Reszketett, és olyan görcsösen markolta a kormányt, hogy az ujjpercei belefehéredtek.

– Por favor – nézett fel esengve Macovichra és Hooterre. – No buena armonía.

Cruz Morales bírta valamennyire az angolt, és hozzászokott, hogy New Yorkban értik a legalapvetőbb spanyol kifejezéseket, a zsaruról és a díjszedőtől azonban egy egész világ választotta el, ő pedig nem engedhette meg magának, hogy felfedezze ezt a világot. Tizenkét évesen, hamis személyivel vezetett, és Richmondban járt, hogy elhozzon egy csomagot a bátyjának. Noha nem nézett bele a szorosan összekötözött és a pótkerék helyére rejtett csomagba, már a súlya alapján is gyanította, hogy megint lőfegyvereket csempész.

– Szegény kis kölyök, túl gyenge és fiatal ahhoz, hogy bárkinek ártson. – A Hooterből áradó anyai ösztön áttört a parfümködön is. – Talán egy üdítőt vagy kávét kért. A mexikóiak egészen kis koruktól kávén élnek.

E pillanatban a díjbeszedő hölgy középső aranyfoga tűnt a legfényesebb pontnak Cruz Morales nyomorult életében. Belenézett a nő szemébe, és halványan, vacogó fogakkal elmosolyodott.

– Látja – bökte oldalba Hooter Macovichot, hogy a könyöke beleütközzön a férfi pisztolyába. – Ártatlan kis jószág. Kezd megnyílni előttünk.

Végigmérte a sávjában parkoló autók mérföldes sorát. Ahogy elnézte a türelmetlenül villódzó fényszórókat, felötlött benne, hogy ez a sok ember mind miatta van itt. Egy pillanatra úgy érezte magát, mint egy filmsztár, és eltelt együttérzéssel a kis mexikói fiú iránt, aki szemlátomást messzire vetődött az otthonától, és halálosan félt. Talán fázott, kimerült és éhezett is.

Hooter a kabátzsebébe nyúlt, félretúrta a különféle színű rúzsokat, mígnem elővette a zsebkendőt, amit a jóvágású fehér rendőr adott neki még tavaly, amikor egy férfi papírzacskót húzott a fejére, úgy próbálta kifosztani a fülkét, ám ehelyett vakon belerohant. Hooter előhalászott egy tollat és felkattintotta, hogy leírja az otthoni számát a zsebkendőre, amit azután átadott a mexikói fiúnak.

– Hívj csak fel bátran, ha valamire szükséged van – mondta nagylelkűen. – Nagyon jól tudom, milyen a kisebbséghez tartozni, amikor mindenki a legrosszabbat gondolja az emberről, pedig az mást se csinál, csak begyűjti mások mocskos pénzét, vagy elutazik valahová, és nem is tudja, hogy lejárt a műszaki vizsgája.

– Szálljon ki a járműből! – parancsolt Macovich erélyesen az illegális bevándorlóra. – Lassan és óvatosan. Látni akarom a kezeit.

Cruz Morales padlóig nyomta a gázpedált és csikorgó gumikkal elhajtott, miközben a kapu szirénázva és villogva életre kelt, amiért nem maradt ideje bedobni a három negyeddollárost.

– Francba! – kiáltott Macovich, és végigpaskolta az övét a kulcsai után, miközben a rendőrautóhoz rohant, és bepattant az ülésre.

Felpöckölte a fényeket és a szirénákat, így száguldott el a gyorsforgalmin, visítozó-villódzó karácsonyfára emlékeztetve ezzel Hootert, aki visszatért törhetetlen rozsdamentes acél persellyel ellátott alumíniumfülkéjébe, és magára zárta a kívülről kinyithatatlan fémajtót. A fényszórók végtelen hulláma araszolni kezdett felé, és ő csak remélni merte, hogy a sofőrök nem lesznek zsémbesek a hosszú várakozás után.

– Mi az isten folyik itt? – kérdezte a legelső sofőr kisteherautója üléséből. – Ha még tovább várat, csak egy csontvázat találnak a helyemen.

– Biztos vagyok benne, hogy a gyönyörű kis barátnője, aki otthon várja, ettől még nem szeretné kevésbé – incselkedett Hooter egy pajkos mosoly kíséretében. – Nagyon odalehet ezért a szivárványos matricáért – biccentett a szélvédő felé. – Tudja, mostanság egyre több ilyet látni, mintha az emberek kezdenék felfedezni az élet derűs oldalát. Egy nap talán én is kiragasztok egyet a fülkémre. A vezető előrehajolt és felnyitotta a kesztyűtartót.

– Fogja! – Átnyújtott neki egy köteg szivárványos matricát. –Legyen a vendégem, kislány!

– Látja? – szólította meg Hooter a következő sofőrt, miután a szivárványos matricás kisteherautó elhajtott. – Ha kedves az emberekhez, az éppolyan ragályos, mint a bacilusok, csak jót tesz vele, nem rosszat. – Kinyújtotta kesztyűs kezét, és átvette az egydollárost Barbie Foggtól.

– Én tudom, miért áll itt ez a sok kocsi – jegyezte meg Barbie. – Hallott arról a horgászról, aki elégett a folyó mellett? A rádió másról se beszél.

– Istenkém! – Hooter visszaadta a negyeddollárost, majd bedobálta a három huszonöt centest a perselybe. – Nekem nincs rádióm, mert amúgy se lenne időm hallgatni. Mi történt?

A várakozók tülkölni kezdtek, amitől az autóút a kanadai ludak vándorlási útvonalára kezdett emlékeztetni.

– A rendőrök nem mondanak semmit, de holnap benne lesz a lapokban – felelt Barbie. – Az a gond, hogy nem szoktam olvasni, ezért sosem fogom megtudni, mi történt.

– Akkor holnap reggel is hajtson az én sávomba – ajánlkozott Hooter. – Én munka előtt mindig elolvasom a lapokat. Majd elmondok mindent. Mi a neve, kislány?

Miután bemutatkoztak, Hooter ajándékozott neki egy szivárványos matricát.

– Csak tegye ki a szélvédőre, mosolyt csal az emberek arcára, bárhová is megy – ígérte Hooter.

– Nagyon szépen köszönöm – érzékenyült el Barbie. – Felteszem, amint hazaérek.

Tizenkilenc

Crimm kormányzó bekrétázta szerencsedákója végét. Szivarfüstje ködös glóriát vont a feje köré, miközben próbálta felismerni a csíkos golyókat a vörös posztóval borított biliárdasztalon, amelyet még Thomas Jefferson hozott Franciaországból – Maude legalábbis ezt állította, miután rábukkant az eBayen. A szalonba minden néhány percben benyitott valamelyik testőr, hogy közölje a legfrissebb híreket. S a hírek nem tűntek ígéretesnek.

A díjfizető kapuknál mindössze egy autó akadt fenn New York-i rendszámmal, ám ennek spanyol ajkú vezetője is meglépett. Mind ez idáig nem kapták el, és mindenki egyetértett abban, hogy a vérengző sorozatgyilkos északi irányban elhagyta a várost. A másik felkavaró fejlemény Törvénytudó Őrmester legújabb esszéjéből fakadt, amely becstelen törtető kalózként mutatta be Major Tradert, aki nem átallotta megmérgezni a kormányzót. S mintha a kilátások nem lennének elég sötétek, Regina is befészkelte magát egy Chippendale-székbe, és a fagylaltot szürcsölte, amit valahogyan sikerült összekevernie a házi készítésű Toll House keksszel, amit a konyhából emelt el. Most nyitott szájjal csámcsogott és szünet nélkül beszélt, elvonva ezzel a kormányzó figyelmét, aki felemelt nagyítójával vadászta a golyókat.

– Szép lövés – bólintott elismerően Andy, amikor a vörös csíkos golyó lepattant az asztalról, de ő sietve elkapta és a zsebébe tuszkolta.

– Ugye nem hagyja magát? – kérdezte a kormányzó, miközben újra krétázott.

– Ellened mindig mindenki hagyja magát – közölte Regina az apjával. – Kivéve engem. Én nem vagyok hajlandó.

Regina tehetséges játékos volt, két kormányzói terminus között, amikor szabadon mehetett bárhová, a környékbeli bárokban jól ismerték trükkös lövéseiről és kíméletlenségéről. Csalás nélkül csak egyvalakinek sikerült legyőznie: az érzéketlen és tapintatlan Macovich őrmesternek.

– Tessék – nyújtotta Andy Regina felé a dákóját. – Ma valahogy nem megy. Vegye csak át. Ha nem veszi tolakodásnak – fordult vissza a kormányzóhoz, amíg Regina elrendezte a golyókat –, ez a Trader hogyan került az alkalmazásába?

– Jó kérdés – felelte a kormányzó. – Az első kormányzói ciklusom alatt történt, és egyáltalán nem emlékszem rá, bár idővel megismertük, mert rendszeresen beugrott a házba, hogy segítsen ebben-abban. Ő felügyelte az elítélteket is, ami nem a legkívánatosabb feladat.

Regina ütése nyomán négy teli golyó süvített az asztal négy különböző sarkába.

– A fenébe – mordult fel –, ma este én se vagyok formában.

Pony épp akkor lépett be, hátha valaki szükségét látná még egy korty konyaknak, így elcsípte a kormányzó elítéltekkel kapcsolatos megjegyzésének végét. Belesajdult a szíve. Mindig rosszul érezte magát, amikor a család valamelyik tagja arra utalt, hogy ha valakit egyszer elítéltek valamiért, abban soha többé nem lehet megbízni.

– Hozhatok még egy szivart? – tudakolta Pony Crimm kormányzótól színtelen hangon, miközben Regina a háta mögé kapta a dákot, és nekilökött egy golyót két másiknak, hogy ettől mindhárom megpördüljön és lehetetlen szögekben a sarkokba vágódjon.

– Be kell vallanom, súlyos csalódást okozott azzal, hogy meg akart mérgezni – sóhajtott fel a kormányzó. – Talán ideje visszatérni az étekfogókhoz. Az a nyavalyás lehetne az első…

– Ha megtaláljuk – bólintott Andy. – Gyanítom, hogy fel fog szívódni, vagy talán már meg is tette. Kár, hogy nincs ellene közvetlen bizonyítékunk, máskülönben letartóztathattuk volna, mielőtt még elhagyja a rezidenciát.

– Nekem úgy tűnik, ez a Törvénytudó Őrmester nagyon is sok bizonyítékkal rendelkezik – méltatlankodott Crimm kormányzó. – Ami arra utal, hogy ez a renegát firkász talán egy követ fúj Traderrel. Hát mondja meg, másként honnét tudna arról, hogy megpróbált megmérgezni, ha nem volt hozzá semmi köze?

Andy nem számított ilyen érvelésre a kormányzó részéről, és emiatt kissé aggódni kezdett. Ha Hammert beidéznék és eskü alatt megkérdeznék, ismeri-e a Törvénytudó Őrmester valódi személyazonosságát, az igazságnak megfelelően kellene válaszolnia, ha ezzel a nyakára is vonná a világ minden haragját.

Crimm mintha Andy gondolatai közt olvasott volna.

– Beszélnem kell ezzel a Hammer rendőrfőnök asszonnyal, hátha tud valamit.

– Biztos vagyok benne, hogy szívesen beszélne önnel, kormányzó úr. Eddig is súlyos traumát okozott neki, hogy hiába próbálkozott, nem tudta önt elérni.

– Nem tudott elérni? – A kormányzó Andy felé fordította felnagyított szemét. – Számtalan emlékeztetőt küldtem neki, és nemcsak a szegény kiskutyájával kapcsolatban, de meghívtam minden hivatalos rendezvényre is.

– Egy emlékeztetőjét se kapta meg, uram.

– Akkor az a nyavalyás Trader mindenbe beleütötte az orrát! – Crimm kezdett igazán bosszús lenni.

– Úgy tűnik, kezdettől fogva hazudott önnek – értett egyet Andy.

– Nos, szívesen vennék még egy szivart – fordult a kormányzó Ponyhoz, aki türelmesen várakozott az ajtóban.

Crimm elnyomta félig elégett szivarját Regina fagylaltoskelyhében, amit összetévesztett a hamutartóval. Az is felbőszítette, hogy sportszerűtlen lánya egyik golyót a másik után tette el a zsebekbe.

– Ezért nem szeretek játszani veled – zsémbelt. – Még lőni sincs esélyem. Mintha itt se lennék. Megmondom, mit csinálok, fiam – nézett Andyre. – Azzal a különleges és titkos feladattal bízom meg, hogy a lehető leggyorsabban derítsen ki mindent erről a Törvénytudó Őrmesterről és arról, milyen kapcsolatban állhat Traderrel. S ha már benne van, szabadítsa ki azt a fogorvost, és tegyen róla, hogy azok a népek ott Tangieren hagyjanak fel a komiszkodással!

– Engem miért nem bízol meg egy különleges feladattal? Én miért nem segíthetek megoldani a bűnügyeket és börtönbe zárni a rosszfiúkat? – vetette fel Regina, miközben az utolsó teli golyó megpördült, és többször is visszapattant a falakról, mielőtt eltűnt egy oldalzsebben. – Talán repülni is megtanulhatnék…

– Talán Regina kisasszony és Mr. Andy segíthetne annak a horgásznak az ügyében, aki nemrég égett halálra – jegyezte meg Pony az ajtóból. – Úgy hallom, nem mennek túl jól a dolgok. Valami idős hölgy áthajtott a holttesten, a biciklin és a horgászládán. A rendőrök beszélték. Azt mondják, az a mexikói gonosztevő elmenekült, és más ártatlan feketéket is meg fog ölni ugyanazzal a módszerrel.

– És mi lenne az?

– A spontán égés.

– Nos, ebben majd Sawamatsu doktor véleménye lesz a döntő – jelentette ki Crimm.

A legutóbbi törvényszéki orvos szakértőt személyesen nevezte ki, és a végletekig megbízott a tévedhetetlen dr. Sawamatsuban, aki eredetileg nem másért jött Virginiába, mint hogy a lőfegyver okozta sebeket tanulmányozza. Azt tervezte, hogy így szerzett tudását odahaza, Japánban kamatoztatja, de valahányszor belegondolt az ottani közlekedésbe és a zsúfolt lakóházba, amelyen vadidegenek tömegével osztozott, mindig egyre kijjebb tolta tanulmányújának végét, mígnem a kormányzó, aki mindig is Virginiába akarta csalogatni a japán üzletembereket és turistákat, egy szép napon felhívta.

– Sawamatsu doktor – kezdte a kormányzó, és a doktor sosem felejtette el, ami ezután következett. – Hadd kérjem ki őszinte véleményét egy üggyel kapcsolatban. Mint tudja, a törvényszéki orvosszakértői intézet vezetője jelenleg egy hölgy, akit nem különösebben kedvelek. Miután az intézet valamennyi munkatársa amerikai, azon tűnődöm, milyen változásokkal járna, ha a vezetője mostantól egy japán szakember lenne.

– Milyen szempontból?

– A Fortune 500-as listáján szereplő japán vállalatok szempontjából, amelyek kitelepülnek az államból vagy soha be se települtek, no és persze a japán turisták szempontjából, akik még nem fedezték fel a gyarmati Williamsburgöt, Jamestownt, számtalan élményparkunkat, ültetvényünket, üdülőtelepünket és egyéb látványosságunkat.

Dr. Sawamatsunak gyorsan kellett gondolkodnia. Mindennél jobban vágyott rá, hogy egy törvényszéki intézetet vezessen Amerikában, ugyanakkor pontosan tudta, hogy eddigi páciensei nem befolyásos szereplők az üzleti életben vagy az idegenforgalomban, sőt soha semmilyen befolyással nem rendelkeztek, sem a hullaházba történő beszállításuk előtt, sem utána.

– Az ilyen különleges körültekintést igénylő kérdésekben minden bizonnyal sokat nyom a latban a vezető származása – adta meg a várt választ dr. Sawamatsu. – A közvélemény számára fontos üzenetet hordoz, ha egy ázsiait nevez ki a posztra. Ez esetben hazám fontolóra venné a vállalkozások és a turisták nagyarányú áttelepítését, amennyiben jelentős adókedvezményt is nyújtana nekik.

– Adókedvezményt?

– Jelentős adókedvezményt.

– Merőben szokatlan ötlet – csóválta a fejét a kormányzó, aki alig tette le a kagylót, máris közölte kabinetje tagjaival, hogy mentesíteni szándékozik az adófizetés alól minden japán vállalkozást és turistát. Az intézkedés elképesztő eredménnyel járt. Egy éven belül felvirágzott a turizmus. A vasútnak és a busztársaságnak meg kellett kétszereznie járművei és alkalmazottai számát, miközben minden sarkon fotószaküzletek nyíltak. Dr. Sawamatsu az orvosszakértői intézet helyettes vezetője lett, továbbá kézhez vehette a kormányzó személyes köszönőlevelét, amit a fiatal doktor bekeretezett és a nappalijában akasztott fel, közvetlenül a vitrin mellett, ahol azokat az emléktárgyakat őrizte, amelyekre halott pácienseinek már nem volt szükségük: művégtagokat, fenyegető és búcsúleveleket, továbbá azokat a különféle fegyvereket, amelyek kioltották az életüket.

– Azonnal el kell szállítanunk a holttestet – közölte dr. Sawamatsu a rendőrökkel, amint lekuporodott a sötétben, és felvette gumikesztyűjét. – Jó lenne, ha többen nem hajtanának át rajta.

– Hol a főnöke? – kérdezte Slipper nyomozó, aki a kormányzóval ellentétben nem sokra tartotta dr. Sawamatsut. – Hol van dr. Scarpetta? A bonyolultabb és fontosabb helyszínelésekhez szinte mindig személyesen jön ki.

– Halifaxben tanúskodik a bíróságon, csak késő éjjel ér haza – felelte dr. Sawamatsu némi ingerültséggel. – Tehát mielőbb be kell szállítanunk a holttestet…

– Nem biztos, hogy ki tudjuk halászni a hordágyat a folyóból – vallotta be kényszerűen Slipper. – Szólni kell a búvároknak.

– Nincs rá idő. Lepedőbe csavarjuk és bevisszük a mentővel – rendelkezett dr. Sawamatsu. – Majd reggel megnézem. Idekint az orrom hegyéig se látok.

– Legalább nem vagyok egyedül – fűzte hozzá zsémbesen Lamonia.

Lamonia bilincsbe verve várakozott viharvert Dodge Dartja mellett, és nem igazán értette, mivel haragította magára ennyire az embereket. Trader persze a legkevésbé sem haragudott Lamoniára, amint szétzúzott szélvédője mögül szemlélte az eseményeket, miután egy órán át hiába ácsorgott a hídon, ahonnét egy erős fényű elemlámpával próbálta felkutatni a rákokat és a pisztrángot. Trader nagyon hálás volt Lamoniának, amiért megsemmisített minden bizonyítékot. Elnézte, ahogy az orvos szakértő és a mentősök lepedőbe csavarják a halott horgászt, majd betuszkolják a rohamkocsi hátuljába, az elgörbült lökhárító fölé. Hogyan fordulhatott a szerencséje ekkorát egyetlen nap alatt?

Major Trader karrierje és egész élete romokban hevert, ahogy mindig is, ha őszinte akart lenni magához. Belenézett a visszapillantó tükörbe, és mintha anyai nagyapját látta volna, akit szintén Majornek hívtak. Anyja ágán minden fiút Majornek kereszteltek, amióta csak Anne Bonny összefeküdt egy kalózzal, és a fiát Majornek nevezte el, miután a major magasabb rang a kapitánynál, és Anne sosem találkozott kalózzal, aki kapitánynál magasabb rangot viselt volna.

A Major fiúk külsőre mind hasonlítottak egymásra: zömök, testes férfiak voltak, pirospozsgás arccal, tekintélyes derékbőséggel, vizenyős szemmel és ritkás hajjal. A gyermek Tradert hamar elkapta a pirománia, de sosem bukott le. A Tangier-szigeten máig nem tudta senki, hogy a kis Major gyújtotta fel a cölöpökön álló fészert, amelyet rákteleppé alakítottak át. Ezernyi rák veszett oda a lángokban – odalett az éves termés, romba dőlt a sziget gazdasága –, s ha ez nem lenne elég, a tüzet nem tudták kordában tartani, így egyik horgonyzóhelytől a másikig terjedt, és többtucatnyi bateau-t felperzselt, mire végül megállították, riasztóan közel Hilda Crockett Chesapeake House-ához, amelyet régóta családias hangulatú asztalairól, ráktortájáról, házi sütésű kenyeréről, sonkájáról ismertek.

Az ifjú Major Trader idővel rászokott, hogy kicsempéssze a családi jelzőpisztolyt a gumicsizmából, ahol apja a szeszt is rejtegette. A gyújtófolyadékkal, benzinnel és whiskyvel végzett kísérletek során felismerte, hogy távolról is képes felgyújtani bármit, ha egy tejeskannát gyúlékony folyadékkal tölt fel, majd amikor senki se figyel, kilő egy jelzőrakétát a kannára, és olyan kis robbanást idéz elő, amilyet utoljára a halászon látott.

Ifjabb korában Pony is törvénytelen életet élt, ám Traderrel ellentétben megbánást tanúsított, szégyellte és megbánta viselt dolgait. Miután belefáradt, hogy elnézze Reginát, amint egyedül szedi le a biliárdasztalt, míg apja tétlenül ácsorog és leveri a hamut mindenfelé, ahol hamutálat vél felfedezni, Pony és Andy kisétált a kertbe. Itt leültek egy gránitpadra a hidegben, és beszélgetni kezdtek.

– Hozhatok valamit, Mr. Andy?

– Nem. Igazán kedves, hogy kérdi, de jobban örülnék, ha lazítana kicsit és beszélne magáról. Például miért hívják poninak?

– Nem én találtam ki – felelte Pony, akinek gomolygó lélegzete eszébe juttatta, milyen régóta vágyik egy cigarettára. – Nem bánja? – Elővett egy dobozt fehér kabátja zsebéből. – Apám hívott Ponynak, mert amikor a nővérem megszületett, mindig azt mondta apánknak, hogy szeretne egy pónit. Persze nem engedhettünk meg magunknak egy pónit, de amikor néhány évvel később megszülettem, apám engem nevezett el Ponynak, és azt mondta a nővéremnek: „Most már van egy pónid.”

Andy hallgatott, miközben próbálta eldönteni magában, hogy a történet szívmelengető-e, vagy egyszerűen csak elszomorító.

– Nem sok előnyöm származott ebből a névből, ha tudni akarja az igazat – folytatta Pony. – A többi rab mindenféle megjegyzéseket tett rám, míg rá nem jött, hogy képes vagyok ledobni magamról bárkit, akinek a fürdőben lovagolni támadna kedve, ha érti, mire gondolok. – Megcsóválta a fejét, majd elvigyorodott, és aranykoronái megcsillantak a sötétben. – Ugrattak épp eleget, de erősebb vagyok, mint amilyennek látszom. Fiatalabb koromban sokat öklöztem pénzért, meg a karatéhoz is konyítok kicsit.

– Meddig tart még a büntetése? – kérdezte Andy.

– Két évig, hacsak a kormányzó kegyelmet nem ad. Megtehetné, de nem teszi. Az a baj, hogy túl jól végzem a dolgom, ezért Crimmék nem akarnak mást. Engem már megszoktak. Ha meg rossz munkát végeznék, visszaküldenének a kóterbe. Vagyis nincs választásom. – Lepöckölte a hamut. – Nem szabadott volna ellopnom azt a karton cigarettát. – Újra megcsóválta a fejét és felsóhajtott.

– Egy karton cigaretta miatt került börtönbe? – Andy alig hitt a fülének.

Pony bólintott.

– Feltételesen voltam szabadlábon. Azelőtt két liter baracklikőrt loptam egy ábécéből. Mindig olyasmiért tettem tönkre az életemet, aminek amúgy se láttam volna sok hasznát. Ez van a véremben.

– A lopás?

– Az önpusztítás. Hát magának?

Andyt csak nagy ritkán kérdezték az életéről, és ilyenkor mindig nagyon vigyáznia kellett, mennyit árul el magáról.

– Meséljen magáról, Mr. Andy! – biztatta Pony. – Csak van valaki, aki várja odahaza?

Andy téli egyenruhája kabátjának zsebébe mélyesztette a kezét, és összehúzta magát a szokatlan hidegben, amint a helikopterek zaja felverte az éjszakát. A felhők továbbálltak, és a hold vékony sarlója az aranyfogakkal mosolygó Ponyt juttatta eszébe.

– Jelenleg nincs senkim. Régebben találkozgattam egy barátnőmmel, akit még Charlotte-ban ismertem meg, de annak már vége.

– Gondolom, a lány Charlotte-ban maradt…

– Nem tudom, hol van. Szerettem volna, ha barátok maradunk, de őt más fából faragták. Sosem értettem a nőket – vallotta be Andy. – Mindig arról panaszkodnak, hogy a férfiakkal nem lehet csak úgy barátkozni, de amikor valaki mégis megpróbálja, furán kezdenek viselkedni.

– Nagy igazság – bólintott lassan Pony. – Ahogy mondja, testvér. A nők sose mondják ki, mit akarnak és gondolnak, vagy sosem vallják be, hogy egyáltalán akarnak valamit, hacsak tényleg nem akarnak valamit, vagy éppen velünk akarják elhitetni, hogy akarják, vagy nem akarják. Így játszadoznak velünk, igaz? A feleségem csodálatos teremtés, amikor nem fárasztja ki túlságosan a szent család szennyese, vagy nem dühös rám éppen, mert a szabadságom alatt megint visszakerülök a kóterbe. Ha az ő szemszögéből nézzük, mondhatjuk, hogy én se voltam mindig rendes ővele. Valamikor majd elő kell állnom a farbával, és meg kell mondanom, hogy „tudod, hogy téged szeretlek, bébi”, meg hogy „nem ismertem nálad szebb nőt, bébi”, vagy hogy „sajog a szívem, mert tudom, hogy rács mögött töltöttem a legszebb éveinket, ami nem tisztességes veled szemben, és fogalmad sincs róla, hogy vágyom utánad, amikor nem lehetek melletted”. Azt hiszem, Mr. Andy, még magamnak se szívesen vallom be, hogy talán örökre elcsesztem az életemet, érti, amit mondok? – Beleszívott a cigarettájába. – Tudja, talán túl késő minden, és sosem kerülök ki a kóterból, mert a kormányzó elfeledkezik rólam, vagy ha nem ő, akkor a következő, vagy egy másik. Ha lenne elég vér a pucámban, csinálnék valami balhét a rezidencián, hogy kirúgjanak érte, azután beperelném az államot faji diszkriminációért. Akkor jogosult lennék ügyvédre, aki elővenné az ügyemet, belenézne a börtönfeljegyzésekbe, és látná, hogy csúnyán elkeféltek valamit a számítógépben, mert már rég szabadulnom kellett volna. Ahogy a dolog most áll, nincs pénzem ügyvédre, sem ügyem, amiben védjen. Ezzel csak azt akarom mondani, hogy ha rosszat tennék, én nyernék rajta a legtöbbet.

– Pontosan tudom, mit érez – bólogatott részvéttel Andy –, de akkor is helyesen kell cselekednie, Pony. Nézze meg a Törvénytudó Őrmestert. Ő is helyesen cselekedett, amikor elmondta az igazat Major Traderről, a kormányzó mégis azt hiszi, hogy ártani akar neki.

– Jól mondja. Bár ismerném ezt a Törvénytudó Őrmestert! – sóhajtott fel Pony. – Rendes fickónak tűnik, és épp ideje volt már, hogy valaki elővegye ezt a Tradert. Én kezdettől tudtam, hogy mindig csak rosszban sántikál. Igen, uram, azt kívánom, bárcsak ismerném a Törvénytudó Őrmestert, talán helyretenné az én ügyemet is.

– Miért nem hívja fel maga az igazságügyet? Hátha valaki utána járna…

– A házból nem intézhetünk személyes telefonhívást, de az elítéltekre különben se figyel senki. Aki bajba kerül, mind azt mondja, hogy tévedés történt, én miért lennék más?

Regina egy öreg bukszus mögött rejtőzött és hallott minden szót. A biliárd iránt elvesztette az érdeklődését, és most azt kívánta, bárcsak felvett volna egy vastag kabátot, mielőtt kisurrant a kertbe hallgatózni. Külön tehetsége volt a kémkedéshez, és azt remélte, ily módon szerez némi értesülést, ami a hasznára válhat, ám ahogy elhallgatta Andy és Pony társalgását, fura rosszullétet érzett, és már azt is elfelejtette, mit keres itt. Hiszen neki is csalódnia kellett, valahányszor barátságos próbált lenni valakivel, és gyakran érezte, hogy igaztalanul vádolják.

Regina csillapíthatatlanul didergett, lélegzete fagyos ködként tört fel belőle. Furcsán könnyűnek érezte a gyomrát, és mintha a belei is tekergőzni kezdtek volna, ahogy megteltek a szelekkel, amelyek kitöréssel fenyegettek.

– A maga helyében küldenék Törvénytudó Őrmesternek egy e-mailt – javasolta Andy –, hátha ő ki tudja deríteni, miért nem engedték még szabadon.

– Gondolja, hogy megtenné nekem? – Ponynak feltűnt, hogy a bukszus remeg és ködöt bocsát ki magából.

– Egy próbát megér.

– Nem mintha tudnék e-mailt küldeni. – Pony egyre növekvő ijedtséggel figyelte a rázkódó és füstölgő bukszust, miközben eszébe jutott a szerencsétlenül járt horgász. – Azt hiszem, az a bukszus mindjárt robban! – kiáltotta, amint hangos és tompa detonáció hallatszott a sövény mögül.

Andy felpattant a padról, és rohanni kezdett a füstölgő, bűzlő bokor felé, mialatt Regina feladta rejtekhelyét, és hegyként tornyosult Andy előtt.

– Maga mit keres itt? – akarta tudni Andy.

– Gyakorlom a megfigyelési módszereket – felelte Regina, miközben hatalmas, rázkódó hasára szorította a kezét.

– Akkor se szabadna elrejtőznie és úgy tennie, mint ami mindjárt felrobban, Miss Reginia – sóhajtott fel megkönnyebbülten Pony. – Egy pillanatra megállt bennem az ütő, azt hittem, az az őrült egy csőbombát helyezett el a kertben, és mind itt robbanunk fel.

– Ideje indulnom – jelentette be Andy.

– Reggel mindenképpen jöjjön értem, hogy elkezdhessünk dolgozni az ügyön – jelezte Regina. Bármennyire is rosszul érezte magát, szívességet is olyan hangnemben kért, mintha egy légicsapást rendelne el.

– Szó sem lehet róla – rázta a fejét Andy. – Reggel az első utam a hullaházba vezet, hogy megtudjam, milyen eredményt hozott a meggyilkolt horgász boncolása. Nyilván nem kíváncsi az ilyesmire. Nem túl szép látvány.

– Nagyon is kíváncsi vagyok rá – vágta rá Regina oda nem illő lelkesedéssel.

– Nagyon-nagyon kellemetlen és felkavaró élmény – próbálta kedvét szegni Andy. – Látott már döglött állatot, amelyiken hemzsegnek a legyek? Nos, ez annál is rettenetesebb, a bűz pedig olyan mélyen beeszi magát a gyomrába, hogy valahányszor megéhezik és ételre gondol, új életre éled és elveszi minden étvágyát. Nem is beszélve magáról a hullaházról, azokról a kísérteties hangokról…

– Megyek! – Regina nem fogadta el válasznak a nemet.

Andy így komor hangulatban szelte át a belvárost, és kezdte azt kívánni, bárcsak ne találkozott volna a Crimmékkel annál az étteremnél! Senkit se kívánt úgy elkerülni, mint Reginát, most mégis úgy tűnt, minden percüket együtt fogják tölteni. Arról nem is beszélve, hogy a kormányzó értelmezése szerint a Törvénytudó Őrmester Trader méregkeverő bűntársa, miközben valami beteg állat a Törvénytudó Őrmester nevet véste egy holttestbe, azután a tornácára hurcolt minden bizonyítékot.

– Egyre nagyobb zűrben vagyok – mondta az autó telefonján át Judy Hammernek.

– Andy, van fogalma arról, mennyi az idő? – Hammer békésen aludt, amikor csörögni kezdett a telefon, hogy visszarángassa a valóságba. – Zaklatottnak tűnik a hangja. Mi történt?

Andy történetesen ezúttal is akkor járt Hammer Church Hill-i háza közelében és vetette fel, hogy szívesen beugrana, amikor Fonny Boy úgy döntött, beugrik a rendelőbe, és ránéz dr. Sherman Faux-ra, aki bekötött szemmel reszketett az összecsukható széken.

– Uram, könyörgök, tégy csodát! Ne valami nagy csodát, csak egy egészen kicsit – fohászkodott dr. Faux. – Küldd ide egy ráérős angyalodat, hogy szabadítson meg! Esküszöm, gyorsan megleszek, és nem rabolom az idődet, mert tudom, milyen sok ember és állat szorul a Te segítségedre, akik erre sokkal méltóbbak nálam, de addig nem tudom jóvátenni a bűneimet, amíg ehhez a székhez vagyok láncolva. Csak egy angyalt kérek, Uram, semmi többet. Legfeljebb egy-két óráról lenne szó, amennyi idő ahhoz kell, hogy kijussak a szárazföldre.

Fonny Boy észrevétlenül hallgatta végig. Születése óta tudta, hogy nem szabad hirtelen mozdulatot tennie, amivel megriasztaná a prédának kiszemelt rákot és halat, márpedig a rákok különösen agyafúrtak és éberek tudnak lenni. Ha ő nem tartotta tökéletesen tisztán a rákcsapdát, a rák nem látott rajta keresztül, és joggal tette fel a kérdést, hogy mit keres egy darab rothadó hal egy láda alakú hínárcsomóban. Fonny Boy ezért makulátlanul tisztán tartotta a családi rákcsapdákat, és ha kellett, annyi zajt se vert, mint egy pillangó.

Elhitette volna a fogásszal, hogy Isten közbeavatkozott és válaszolt az imádságára, ám ennél is jobban vágyott arra, hogy dr. Faux beváltsa az ígéretét, és munkát adjon neki odaát. Felkelt és nesztelenül elhagyta a raktárt, majd visszafordult, újra besétált, és még az ajtót is becsapta, hogy tudassa jelenlétét a fogásszal.

– Ki van ott? – éledt fel a remény dr. Fauxban. – Te vagy az, Fonny Boy?

– Ja.

– Istennek legyen hála! Fázom és haza akarok menni, Fonny Boy. Hogy van a fogad? Elmúlt már az érzéstelenítő hatása?

– Ja.

– Mi a helyzet a vattával, amit lenyeltél? Azzal sincs gondod?

– Ja! – utalt arra, hogy a vatta hatásai még nem jelentkeztek. – Átviszem a túlpartra – mondta kapkodva Fonny Boy. – Nincs időnk felvenni a látcsövet és elemlámpát, és igaz, hogy jócskán hideg van odakint, magának meg nincs kabátja, de meg kell lógnunk, mielőtt a bateau-k kimennek összeszedni a rákcsapdákat.

– Kabát, távcső és elemlámpa nélkül is biztos megleszünk! – ujjongott a fogorvos.

Könnyek marták a szemét, jóllehet Fonny Boy nem láthatta a kendőtől, amely szorosan összekötve a fogorvos fején volt. A hosszú évek során, amíg a fiú száján dolgozott – vagy helyesebben szólva úgy tett, mintha dolgozna –, soha egy pillanatra sem ötlött fel benne, hogy Fonny Boy igazi angyal.

– Isten áldjon meg, fiam! – suttogta dr. Faux, miközben csendben kiosontak a rendelőből.

– Sss – figyelmeztette Fonny Boy. – Szót se.

A sziget utcáira némaság és sötétség telepedett, sehol sem égett lámpa. A szigetlakók békésen aludtak, a villamos kisautók a töltőn pihentek, Fonny Boy azonban tudta, hogy nemsokára itt a három óra, amikor a halászok kihajóznak a bateau-kon, ezért neki és a fogásznak sietnie kell. Ha elkapják, miközben menteni próbálja dr. Faux-t, nagy bajba kerül. Az anyja gondolkodás nélkül elrángatja a metodista templomba, hogy odavesse Crockett tiszteletesnek. Fonny Boynak korábban is meggyült már a baja Crockett tiszteletessel, és halálosan unta, hogy a Biblia bemagolásával vezekeljen bűneiért.

A családi bateau a templomtól alig néhány saroknyira horgonyzott, de a templomtorony sötét tömege mintha minden lépésük követte volna. Tangiert istenfélő emberek lakták, akik nem néztél jó szemmel, ha valaki nem fogadott szót a szüleinek. Lehetett dr. Faux szemében született angyal, a fiú nyíltan ellenszegült édesapjának és édesanyjának, amikor kiszökött a házból, hogy szabadon engedje a fogászt. Ráadásul amikor Fonny Boy apja hiába indult el, hogy begyűjtse a rákcsapdákat, jármű nélkül erre nem sok esélye maradi és minden bizonnyal kibukott a hiányzó családi bateau miatt.

Ahogy a fogásszal leereszkedett a bateau-hoz vezető ingatag falépcsőkön, Fonny Boy fennhangon és szüntelenül aggódott. Kezdte meggondolni magát, és rettegett lelépni az utolsó lépcsőfokon, amely egy új, félelmetes világba vezetett. A fogorvos igyekezett megnyugtatni Fonny Boyt azzal, hogy 1606 decemberében azok a férfiak és fiatal fiúk is így éreztek, akik lesorjáztak a Kutyák szigetének part menti lépcsőin és felszálltak a hajókra. Richard Mutton a londoni St. Bride-ból alig tizennégy esztendős volt – épp mint Fonny Boy most –, és kétségkívül ő is megdermedt az utolsó lépcsőnél.

– A családja, ők is vele voltak? – suttogta Fonny Boy.

– A kis Richard volt az egyetlen Mutton a telepesek listáján, már amennyire tudni lehet.

– Akkor meg minek ment? – Fonny Boy maga elé képzelte a kis Richard Muttont, ahogy egyedül és reszketve áll a sötétben, a távolban a három parányi hajóval, amelyek egyikén átszeli az Atlanti-óceánt egy ismeretlen, veszedelmes világ felé.

– Aranyért – felelte dr. Faux. – Mint az ország első telepesei, a kis Mutton fiú is azt gondolta, hogy aranyat, de legalábbis ezüstöt szerez, ahogy a Nyugat-Indiákat megjárt spanyolok. S hozzá persze egy jókora darab földet, amin elkezdhet önállóan gazdálkodni.

– Ezt meg honnét tudja? – hüledezett Fonny Boy.

– Egy részét a Törvénytudó Őrmester oldalon olvastam aznap reggel, amikor elraboltál, de mindig is érdekelt Virginia történelme.

A fények lassan mindenütt kezdték megtölteni a kis házak ablakait, ezért Fonny Boy leugrott az apja bateau-jára. Lelki szemei előtt már látta is a mesés kincseket, ahogy a koromsötétben átszelték az öblöt, pedig nem ártott volna ellenőrizni, mennyi benzin van a tankban, esetleg hozni egy póttartályt a két és fél órás útra. Mindezek hiányában Tangiertől ötmérföldnyire nyugatra, már az R6609-es számú tiltott övezeten belül a motor váratlanul köhögni és prüszkölni kezdett, mielőtt végleg leállt.

– Ó, ne! – dr. Faux kezdett attól tartani, hogy Isten mégsem válaszolt az imádságaira, csupán még szorultabb helyzetbe hozta, hogy így büntesse csalárd életéért. – Mit csinálunk most, Fonny Boy?

Minden halász tartott a bateau-ján egy jelzőpisztolyt, Fonny Boy azonban nem folyamodhatott ehhez, hiszen ha a sajátjai mentenék meg, óhatatlanul szembesülnie kellene a büntetéssel, amiért elszökött a fogászszal. Az is felötlött benne, hogy egy tiltott katonai zónába tévedtek, ahol nem a legszerencsésebb, ha bármit fellő a levegőbe. És ha a katonák visszalőnek?

– Gondolod, hogy az áramlat végül elvisz minket Reedville-be? – kérdezte dr. Faux, amint a dermesztő levegő kezdett utat találni elégtelen öltözéke alá.

– Nem – felelte Fonny Boy.

Beletúrt a hajó különféle rekeszeibe, hogy előásson néhány kötelet, egy rozsdás zsebkést, néhány palack vizet és egy szúnyogriasztót, amit a fogorvos fel is használt, mintha a hidegben egyetlen rovarnak is kedve lett volna megtámadni. A kormányállás alatti rekeszt azonban lakat zárta, és Fonny Boy hiába próbált visszaemlékezni a kombinációra. Minden valamire való holmi, így a jelzőpisztoly is ebben a rekeszben lapult, s bár biztos nem lehetett benne, Fonny Boy legalábbis remélte, hogy apja az adóvevőt is itt tartja ahelyett, hogy hazavitte volna.

Húsz

Cruz Morales lerázta az állami rendőröket, miután átvágott egy sor mellékutcán, majd leparkolta a kocsit a Freckles mögötti konténernél, nem messze a Patterson sugárúttól. Sötétben ült, zihált és hallgatózott, tekintete idegesen rebbent ide-oda. Countryzene és beszélgetés foszlányai szűrődtek ki a Frecklesből, amit Cruz kis helyi bárnak vélt. Egyszeriben jobban vágyott egy sörre, mint bármi másra. Az idegei tropára mentek, és még életében nem rettegett ennyire.

A böhömnagy helikopterek mind kis magasságban pásztáztak a keresőfényeikkel, és Cruz biztosan tudta, hogy őt keresik. Sejtelme sem volt, mivel vont magára ekkora figyelmet, hacsak nem a pótkerék helyén szállított csomaggal. De honnét szereztek róla tudomást a hatóságok? Amikor a fehér srácok az autóalkatrész-boltban hátravitték, és nekiadták a csomagot egy másikért cserébe, Cruz tudta, hogy olyasmiben vesz részt, amiből még baja származhat, de azok a srácok biztosan nem köpték be. Mi értelme lett volna? Hanem a cserét nem látta más, és amennyire emlékezett, a helikopterek már azelőtt odakint köröztek, hogy egyáltalán megállt volna az alkatrészbolt parkolójában. Vagyis a hatóságok már azelőtt keresték, hogy bármit tett volna? Ez meg hogy lehet?

Kiszállt az autóból, felnyitotta a csomagtartót, és kihalászta a csomagot a kerékűrből, ami pótkerék és belső kárpit híján nem volt valami nagy rejtekhely, hiszen minden zsaru a gyanús ajtó mögött keresne először illegális holmit. Cruz épp készült behajítani a csomagot a konténerbe, amikor a bár hátsó ajtaja felpattant, majd fény és hangos moraj ömlött ki a mocskos sikátorba.

Major Trader berúgott és fickósnak érezte magát, ezért úgy döntött, a sikátorban pisálja ki magát, noha a Freckles tökéletesen elfogadható mosdóval rendelkezett. Úgy érezte, ha a szabad ég alatt könnyít magán, jelképesen visszatér a gyökereihez, azokhoz a kalózokhoz és halászokhoz, akik legendásan jól alkalmazkodtak a nehézségekhez. A bateau-nak például nincs orra, és Trader még velük élt, amikor a szülei egy árnyékszéken végezték a dolgukat, noha ő ezt ritkán használta, hacsak nem akadt a pisálásnál nagyobb dolga. Trader most megtántorodott, amint megküzdött a cipzárjával, amelynek egy foga beleakadt rossz szabású nadrágjának anyagába, és a világ minden kincséért nem eresztette el.

– Rosseb! – szitkozódott Trader kalóz módjára. – Ördög vigye a lelkem!

Minél erősebben rángatta a cipzárt, annál mélyebben vájta be a fogait, ő pedig egyre szorultabb helyzetbe került: a cipzár éppen középen akadt be, és minél ádázabb küzdelmet vívott vele, a hólyagja annál inkább ürülésre vágyott. Trader a lába közét markolászta, miközben összevissza táncolt és botladozott, átkozta a cipzárt és próbálta széttépni a fémfogakat.

Cruz a konténer mögött, a sötét árnyak közt lapult, ahonnét elkerekedett szemmel figyelte mindezt. Még sosem látott hasonlót: azok a szitkok, amik a férfi szájából röpködnek… és mi a csudáért ugrál fél lábon, miközben magát markolássza? Az elégtelen világításban úgy tűnt, mintha az ágyékánál fogva próbálná kirántani magát a gravitáció fogságából. Hörgött és káromkodott, akár egy vérbeli kalóz, amint ugrándozása egyre szaporábbá vált, és pörgése közben vészesen közel került a konténer mögött rejtőző Cruzhoz.

Cruz óvatosan a földre tette a csomagot, és a konténer elé lépett, amint a tébolyult fickó vitustánca közben hátulról kerülte meg. Akkor aztán futásnak eredt. Bepattant a kocsiba, előrelökte a váltót és beletaposott a gázba, miközben Trader tovább markolászott és ugrándozott, ahogy szüksége kezdett elviselhetetlenné válni. Azok a fémfogak pedig csak nem akartak engedni, sőt olyan álnok erővel kapaszkodtak össze, hogy a cipzár szinte forrónak érződött az ujjai alatt.

Trader rángatta a cipzárt, és nyögve átkozta a képtelen helyzetei, miközben úgy érezte, mintha valaki egy biciklipumpát csatlakoztatott volna a hólyagjához, és most kipróbálná, mekkora nyomási képes elviselni, mielőtt szétrobbanna, hogy megkönnyebbülten és szégyenkezve leengedjen. A kalózok soha, még pólyás korukban sem pisálják össze magukat. Egy dolog levizelni mást vagy valakinek a sírját, de egy kalóz soha nem piszkít be, még egy hajó kifosztása vagy egy ráktelep felgyújtása közben sem. Trader teljesen kifulladt és kimerült a szökdécseléstől, amikor észrevette a földön heverő csomagot, és keresztbe tett lábbal ráült.

– Csuda vigye az egészet! – morogta maga elé, amint a Freckles hátsó ajtaja ismételten kinyílt, és egy fénycsík rávetült Traderre, aki hunyorogva nézett fel.

Miután nemrégiben végzett a műszakkal, Hooter Skook beugrott a Frecklesbe egy kis férfitársaságért és frissítőért. Egy ideig remekül is érezte magát a nagydarab Macovich őrmesterrel, aki folyamatosan szédítette, ám ekkor szerencsétlen módon nézeteltérésbe keveredtek.

– Nem hiszek a házasságban – közölte Macovich, miután legurította a negyedik sörét. – Nekem aztán nem hiányzik, hogy egy rakás kölyök ugráljon körülöttem, amint belépek az ajtón, és rájuk verjem el az utolsó centemet is. Egy Corvette-re gyűjtök.

– Micsodaaa? – Hooter maga is kezdett becsípni, márpedig a sör az alaptermészetével keverve veszélyes robbanóelegyet alkotott. – Akkor maga is csak olyan, mint a többi! – vádolta a férfit, miközben döbbenetesen hosszú műkörmeivel az asztallapot kaparta. – Na persze! Kidolgozom a belem, hazajövök a melóból, maga meg csak az autóját fényezgeti, mialatt a házban bőgnek a gyerekek a koszos pelenkájukban és nincs mit enniük. Azután még elvárná, hogy szexeljünk, miközben vedeli a sört, és még csak nem is érdekli, hogy nekem is vannak igényeim!

– Hűű! Ez olyan, mintha egyből a film végére ugrottunk volna. Még egymás kezét se fogtuk meg, aztán máris házasok vagyunk, és bőgnek a porontyok. Mi lenne, ha innánk még egy sört, és szépen megnyugodnánk?

Hooter olyan hangosan és élesen karcolta műkörmével a műanyagot, ahogyan a korcsolyák szokták a jeget egy elvadult hokimeccsen.

– Sosem értettem, miért akarnak a nők tíz centi hosszú körmöket – vallotta be Macovich. – így még az aprót vagy a bélyeget se tudja felvenni.

– Kesztyű nélkül sosem nyúlok az apróhoz – fortyant fel a nő. – Tudja, mit gondolok a higiéniáról!

Ez komolyan aggasztotta is a férfit. Ha így viszonyul a koszos pénzhez, milyen intim együttlétben reménykedhet vele kapcsolatban? Amennyire tudta, a nő vegyvédelmi ruhát visel az ágyban, azok a körmök pedig súlyos sebeket ejthettek a legérzékenyebb pontokon. Hűű, verte ki a veríték. És ha belevájja a körmeit éppen ott? És miért használ olyan parfümöt, amit Méregnek neveznek? Több esze is lehetne már, mint hogy egy fizetőkapunál szed fel valakit. Amikor a legutóbb randizott olyannal, akiről semmit se tudott, hasonlóan alakult a helyzet. Letitia Sweet a Shell Quik Martban dolgozott, nem messze a központtól, és Macovichnak nem volt semmi hátsó szándéka, amikor egy délután beugrott kávéra és pattogatott kukoricára. Letitia egy öreg Cadillacre emlékeztette – ugyanannyi mérföld lehetett benne, rajta pedig ugyanannyi festék, mégis rájött az ötperc a miatt az undok Crimm lány miatt.

– Az úrnak mi lesz? – kérdezte Letitia, alighogy a pulthoz lépett és elkápráztatta egy húszdolláros bankóval.

– Még kérdi? – Önelégülten elvigyorodott, amint a nő a kassza fölé hajolt, hogy felfedje előreugró lökhárítóit.

Ezt az egyet a javára kellett írnia: volt mit markolni rajta, még ha az első randijük egyben az utolsó is lett.

– Mi a nyavalyát gondol? – förmedt rá Letitia már a kocsiban. – Mit képzel, hogy csak így megmarkolász? Azt hiszi, ez is csak valami érzéketlen, rángó hústömeg? Magának hogy esne, ha megmarkolnám és úgy kicsavarnám, mint a rongyot, amivel műszak végén feltakarítom a mocskot?

Demonstrálta is a felvetést, és Macovichnak be kellett vallania, hogy cseppet sem élvezte. Mit várt ezek után Hootertől? Kezdett elveszni tulajdon alkalmatlanságának és rossz tapasztalatainak ködében, ezért meg sem próbált tiltakozni, amikor Hooter közölte, hogy friss levegőre van szüksége, ő pedig örüljön, ha legközelebb egyáltalán szóba áll vele a díjfizető kapunál.

Hooter rá jellemző módon ezen az isten háta mögötti helyen lyukadt ki, ahonnét nincs, aki hazavigye, ezért érzett némi önsajnálatot, amikor kibukkant a sikátorban, és észrevette a kövér fehér férfit, aki egy csomagon kotlott a konténer mellett. Egy percre elfeledkezett a saját gondjairól.

– Hát, szívem, nem úgy fest, mint aki jól érzi magát. – Hooter botladozni kezdett felé ingatag tűsarkújában. – Mit keres ebben a hideg sikátorban? Hívjak magának egy mentőt?

– Beragadt a cipzárom – panaszolta Trader, aki eredménytelenül rángatta tovább a kapcsot. – A cudar életbe!

– Megtörténik az ilyesmi. – Hooter együtt érzett vele, közelebb lépett, és alaposan végigmérte, nehogy valami dilinós legyen. – Én mondom, hátul sokkal rosszabb. – Képzeletbeli estélyi ruhájának hátsó felére mutatott. – Egyszer megtörtént velem, amikor elmentem abba a flancos szilveszteri bálba a Holiday Innbe, ahol nem tudtam összecipzározni a ruhámat, és nem mertem rángatni, nehogy elszakítsam az anyagot.

Részletekbe menően felidézte, hogyan várakozott a motel folyosóján, míg végül egy kedves arab férfi arra járt és segített neki lehúzni a cipzárt, hogy elölről kezdhesse az egészet és felhúzhassa a cipzárt a drága anyag veszélyeztetése nélkül. Csakhogy az arab nem akarta felhúzni a cipzárt, sőt egyenesen ragaszkodott hozzá, hogy vesse le a ruhát és minden mást, amit alatta visel, ezért nem maradt más választása, mint összeverni a férfit. Hooter rágyújtott egy cigarettára, miközben újraélte az emléket, míg Trader magát markolászta, és azon imádkozott, hogy a cipzár kiengedje végre a fogságból.

– Kérlek, eressz má’. Kérlek, eressz má’ – fohászkodott a sírás határán, egy Hooter számára ismeretlen dialektusban.

– Fogja, ettől megnyugszik! – Hooter fölé hajolt és meggyújtott neki egy cigarettát. – Csak szívja, nem kérek érte egy centet se, de különben se nyúlnék most az aprójához. Szerintem bűn pénzt kérni valakitől, akit megszánunk egy cigarettával, nem gondolja? Mi az, amin kotlik?

Trader csak most figyelt fel rá, hogy egy nehéz, göröngyös csomagon kuporog a konténer mellett. Kitapogatta a szabad kezével, majd elkezdte leszaggatni róla a csomagolást, miután félredobta a frissen meggyújtott cigarettát.

– Pisztolyok – jelentette a férfi, aki hirtelen rádöbbent, hogy talán szét tudná lőni a makacs cipzárt, ha kellő óvatossággal jár el.

– Istenkém! – sikoltott Hooter. – Minek kotlik azokon a fegyvereken? Ez nagyon veszélyes, miért nem adta fel inkább postán?

Trader megfogott egy kilencmilliméterest, megvizsgálta a tárat, és elégedetten látta, hogy tele van, noha a jelzőpisztolyokat leszámítva nem nagyon értett a lőfegyverekhez. Addig forgatta a pisztolyt a keze között, míg elképzelhetőnek nem tartotta, hogy egy golyó került a töltényűrbe, azután széttárta a lábát és óvatosan tüzelt.

– Ezer kampó és gatyapőc! – kurjantotta, amint a golyó lepattant a réz cipzárhúzóról, és tompa dörejjel a konténerbe fúródott.

– Elment az esze?! – sikította Hooter, aki rémülten hátrált és kis híján felbukott. – Miért akarja ellőni a tökeit?

Trader újra felhúzta a kapcsot a látómezőbe és meghúzta a ravaszt, nekidühödve, amiért a gellert kapott lövedék ezúttal egy utcai lámpát tört össze. A cipzár elpusztíthatatlannak bizonyult, fogaival halálos szorításban tartotta, miközben Trader újra meg újra tüzelt, a kivetődő hüvelyek pedig a levegőben röpködtek és csilingelve a földre hullottak. Közben Hooter visongva végigrohant a sikátoron, riasztotta a rendőröket, és karjával lázasan integetett az odafent lebegő nagy helikoptereknek.

– Segítség! Segítség! – kiáltozta a Black Hawkok felé. – Szálljanak le és állítsák meg ezt az őrültet! Próbálja ellőni a tökeit, és folyton elhibázza, de előbb-utóbb eltalál valakit! Segítsenek!

Andy már Judy Hammer háza előtt parkolt, amikor befutott a hívás a rádión.

– Lövöldözés a Patterson sugárút ötezres háztömbjénél. Minden rendőrnek a környéken. Lövéseket jelentettek a sikátorból.

Hammer tűnt fel a tornácon, azon tűnődve, miért nem száll ki Andy a kocsiból. Lesietett a lépcsőkön, hogy kiderítse.

– Mi történt? – kérdezte Hammer, amint Andy leengedte az ablakot.

– Lövöldözés, és senki sem válaszol. – Andy kezdett izgatott lenni. – A városi zsarukat nyilván lefoglalja a többi lövöldözés, és hogy a mexikóit keressék.

– Induljunk! – A nő habozás nélkül beült mellé.

Villogó kék fénnyel és harsogó szirénával száguldottak, míg a városi rendőrség diszpécsere kitartóan a Patterson sugárúthoz hívta a környéken tartózkodó rendőröket.

– Három-harmincas – adta meg Andy egykori azonosítószámát, amit még a richmondi rendőrségnél viselt.

– Három-harmincas – ismételte a központos, némiképp zavartan, mert bár emlékezett Andy kellemes hangjára, azt is tudta, hogy már nem dolgozik a városiaknál.

– A Patterson sugárút felé tartok – közölte Andy.

– Tíz-négy, néhai három-harmincas.

– Tudja, pontosan hol van ez a sikátor? – kérdezte Andy a mikrofonon keresztül.

– Tíz-tíz, három-harmincas – felelt a nő, ami a városiak nyelvén annyit jelentett: „Negatív, Brazil őrmester, vagy bárki, aki Brazil őrmesternek adja ki magát.”

Betty Freakley diszpécser odafordult a háta mögött ülő többi központoshoz, és megvonta a vállát.

– Azt hittem, kiszállt és átigazolt az állami rendőrökhöz. Akkor mi a fenét keres itt a városban?

A többi központos nem ért rá odafigyelni. Éjszakára beindult az élet Richmondban. Egy fehér férfi belőtte magát és összeesett az udvaron, amíg kivitte a kutyáját. Egy fekete nő feküdt az utca közepén, nem messze az Eggleston’s fűszerbolttól. Egy kisgyerek kiette az összes gyöngyöt egy lila Beanie Baby Millennium Y2K játék mackóból. Több közlekedési baleset történt, és a legtöbb rendőr a mexikói férfit üldözte, aki egy New York-i rendszámú Grand Prix-t vezetett. Ám a legsürgetőbb ügyben, ami Hammer figyelmét is felkeltette, egy férfi zacskóval a fején próbálta kirabolni a Chamberlayne sugárúton álló Popeye’s Chicken and Biscuitst.

– Talán ugyanaz, aki tavaly próbálta felnyomni a fizetőkaput – tűnődött Hammer. – Mi is volt a neve? Belerohant a bódéba, mert rossz helyen vágta ki a lyukat, és nem látott semmit.

– Az utcán csak Furkónak hívják – felelte Andy. – Végtelen a priusza, ezzel a zacskós trükkel is évek óta próbálkozik.

– Azt gondolná az ember, ennyi idő alatt már rájött, hogy nem fog beválni. – Hammert soha nem múló ámulattal töltötte el a legtöbb bűnöző ostobasága.

– Néhány hónapja a Broad Street-i Popeye’st akarta felnyomni – emlékezett Andy, miközben a Cary Streeten átsüvített a sárgán.

– Besétált zacskóval a fején, átbukott a korláton, ahol az emberek sorban álltak, végül egy nyolcfogásos csirkemenüvel elmenekült, csak épp az üvegajtón át, és betörte az orrát. A papírzacskón lévő vérről vettük le a DNS-mintáját.

– Fegyvert használ?

– Épp ez a gond. Sosincs felfegyverkezve, csak besétál egy zacskóval a fején, és mindenfélét követel. Ezért soha nem húzhatunk rá semmi komolyabb vádat, így nem marad sokáig a rács mögött. Szerinte ő csak kér valamit, az emberek pedig önszántukból odaadják, vagyis igazából nem követ el bűnt, és a virginiai törvények azt se tiltják, hogy valaki zacskóval a fején járjon. A bírók már meg se hallgatják, amikor újra eléjük kerül.

– A környéken tartózkodó összes rendőrnek – töltötte be a diszpécser hangja az étert. – A jelentések szerint egy fehér férfi zacskóval a fején megsebesült a Chamberlayne sugárúton. A mentő már úton van.

– Szerintem megint elbotlott – vélte Andy.

Nem Furkó volt az egyetlen, aki elbotlott aznap éjjel. Miután Barbie Fogg odahaza beállt a parkolóba és kiszállt furgonjából, rálépett az ikrek egyik Barbie babájára, amely szokás szerint ott maradt, ahol utoljára játszottak vele.

– Jesszusom! – kiáltott fel Barbie, miközben feltápászkodott a betonról, és megvizsgálta sérüléseit.

Barbie, aki őszintén hitt az univerzumból érkező jelekben, úgy értelmezte a potenciálisan súlyos balesetet, hogy félrelépett, mert valami fontos dolog elkerülte a figyelmét. „Hát persze!” – gondolta, amint visszaemlékezett erre a fontos és különleges dologra, ami még azelőtt történt, hogy ellátogatott a szeretetotthonba, ahol sorban felkereste a megrendült egészségű és feledékeny idős hölgyeket, akiket nem ismert. Barbie hitte, hogy az univerzum megajándékozta a gyógyítás képességével, és most végre megjutalmazza – ezért is kapta Hootertől azt a különleges ajándékot.

Percekkel később szomszédai, a Clot nővérek már azt figyelték, hogyan ragaszt Barbie egy szivárványos matricát a Fogg családi furgon hátsó ablakára. Uva Clot egészen megdöbbent, amint kikémlelt a konyhai redőny mögül.

– Ezt nézd meg! – kiáltott oda vénlány nővérének, Imának, aki teljes hangerőn bömböltette a tévét. – Az Úr legyen irgalmas, részegen majd’ összetöri magát, most meg összeragasztgatja a kocsit, amíg a gyerekek odabent alszanak. Mi lesz azokkal a kicsikkel, ha meglátják, mit ragasztott az anyjuk a kocsira? Sose hagyott nyugodni ez a nő, nem megmondtam neked, hogy egy perc nyugtom sincs miatta, Ima? Gyere és nézd meg a saját szemeddel!

Ima odacsoszogott a járókeretével, és hunyorogva kémlelt ki a redőny résén. Megmerevedett, ahogy meglátta Barbie Foggot az utca szemközti oldalán. Ima nem igazán látta, mit művel Barbie, de úgy tűnt, mintha körbejárná a furgont, és egy babát rugdosna a betonon, majd hosszan simogatná a hátsó ablakot, és elégedetten nézné a művét. Ima csak néhány színfoszlányt tudott kivenni.

– Miben mesterkedik? – kérdezte testvérét.

– Nem látod, mit ragasztott az ablakra, Ima? Olyan szivárványos matricát! Emlékszel azokra a szivárványos zászlókra és matricákra, amikor még a francia negyedben laktunk?

Ima sápadtan kapkodott levegő után, majd nekitántorodott a redőnynek. Megragadta, mielőtt még felbukott volna, mire a redőny a mozdulattól csörömpölve a földre zuhant. Barbie Fogg a Clot nővérekhez fordult, amint azok őt kémlelték a most már átlátszó konyhaablakon át, és kedvesen integetett nekik, mielőtt sietve visszavonultak.

– Lennie! – kiáltott Barbie, amikor az előszobán át beviharzott a konyhába, ahol férje éppen a hűtőben kotorászott. – Sosem fogod kitalálni, mi történt…

– Biztos igazad van – felelt ingerülten Lennie, miközben felbontott egy Budweisert. – Ezért meg se próbálom.

– Ez csak egy szófordulat – jegyezte meg a nő szokás szerint.

– Mi tartott ilyen sokáig? Azt hittem, korábban jössz.

– Feltartott a forgalom, meg azok a szegény emberek az otthonban – felelte. – Ó, Lennie, ma este összebarátkoztam valakivel, és kaptam egy szivárványt a furgonra!

– Az klassz. – Lennie hosszan belekortyolt a sörbe, majd megtörölte száját a kézfejével.

– A lányok már alszanak? – Barbie maga is bekémlelt a hűtőbe, miután úgy döntött, a szivárvány megérdemel egy kis ünneplést. Végül egy Mike-féle Hard Limonádé mellett döntött.

– Ja, ja. Mondtam, hogy az egyik ügyfelem szerzett jegyeket a szombat esti futamra, de nekem Charlotte-ban kell lennem egy ingatlanos konferencián. Szóval kéred a jegyeket, vagy inkább adjam másnak?

– Szerzek valakit a kölykök mellé, és talán elviszem egy barátnőmet. – Barbie elfelejtette hozzátenni, hogy a világért nem mulasztaná el a versenyt, és örül, amiért a férje nem jöhet vele.

Barbie titokban szenvedélyesen rajongott a pilóta Ricky Ruddért, makulátlanul tiszta, tejfehér bőréért és szőke hajáért. Valahányszor meglátta abban a színes pilótaruhában, az elején a nagy Texaco csillaggal, vagy ahogyan a 28-as számú tűzpiros Monte-Carlóval rótta a köröket, belebizsergett az egész teste, és rögvest küldött egy levelet. Évek óta írt neki. Minden héten beszámolt az életéről, míg a férfi Észak-Karolinában lakott, azóta próbálta megszerezni a telefonszámát, mióta visszaköltözött szülőállamába, Virginiába. Választ persze sosem kapott, de hitte, hogy kapna, ha nem használna álnevet és megadná a címét.

Ricky mellett Barbie belehabarodott Bo Mannbe is, akit akkor szúrt ki magának, amikor a biztonsági autót vezette a 2000-es Chevrolet Monté Carlo 400-on. Amikor Barbie fáradhatatlanul érdeklődött a bokszban, és kikönyörögte, hogy lefényképezzék Bóval, volt olyan agyafúrt, hogy kicsalja tőle a címét is.

– Ha elküldöm a képet egy felbélyegzett válaszborítékban, aláírja nekem? – kérdezte, miközben a verseny után Bóval pózolt a biztonsági autó előtt.

– A borítékot vagy a képet? – kérdezett vissza a férfi.

Ó, mennyire szerette Barbie, ha egy férfinak van humorérzéke!

– Hallottam, hogy egy fickó felrobbant a folyóparton – mondta éppen Lennie. – Vagyis a nyakunkon az újabb sorozatgyilkos. Feküdjünk le és szexeljünk!

A könnyű koktél máris Barbie fejébe szállt.

– Ó – sóhajtott fel. – Azt hiszem, ma este nem vagyok ráhangolódva, Lennie. Szivárványokat látok magam körül, és nem kívánok mást, csak lazulni egy kicsit, ha nem bánod…

Lennie bánta. Csalódottan itta ki a sörét és másikat bontott. Miközben lepattintotta a kupakot, elnézte felesége karcsú alakját. Az asszony sok időt szánt arra, hogy karbantartsa magát, mégsem akarta, hogy a férje leráncigálja róla a ruhát és lássa, miért gürcöl ilyen keményen. Az egésznek nem látta semmi értelmét. Miért bajlódik egy nő a küllemével, ha nem akar szexelni?

– Azt hiszem, benézek a lányokhoz – jelentette ki Barbie. – Uramatyám! Egész’ beleszédültem ebbe a limonádéba.

– Legalább neked megvan az örömöd – mormolta a férje, miközben belegondolt, milyen ritkán szokott panaszkodni felesége vásárlási szokásai miatt, és hogy mennyit költ plasztikai sebészetre, injekciókra, meg a jó ég tudja, mire, amikor havonta egyszer ellátogat az orvosához. Lennie odafigyelt a virágokra, és nemcsak az évfordulókon, de akkor se morgott, ha neki kellett vigyáznia az ikrekre, Mandie-re és Missie-re, akik kis híján betöltötték az ötöt.

Csak annyit akart, hogy a felesége engedje magához, és legalább tegyen úgy, mintha élvezné.

Lennie töltött a feleségének még egy koktélt, míg ő benyakalt egy újabb sört. Ha leitatta Barbie-t, az általában működött, de most csak annyit ért el, hogy még kótyagosabb és zárkózottabb lett.

– Nem akarok így élni – fakadt ki a férfi. – A belem kidolgozom, hogy eladjam az ingatlanokat, utána meg hazajövök és a lányokra vigyázok, amíg te végiglátogatod a rokkantjaidat és a barátnőidet a városban. Azután meg túl fáradt vagy hozzám, vagy az is lehet, hogy tőlem.

– A lányok lányokkal barátkoznak, tudod? – Barbie-nak egyre komolyabb gondot okozott a beszéd. – Szerintem a férfiak nem is értik, mekkora szükségünk van barátnőkre. Hány jegyet szereztél?

– Lehet, hogy nekem is szükségem lenne egy barátnőre – jegyezte meg a férfi éles hangon.

Barbie hirtelen sírva fakadt. Egyszerűen nem tudta elviselni férje haragját és undokságát, egyenesen elfonnyadt indulata hevében.

– Én ezt nem értem! – zokogott fel. – Annyira sajnálom, Lennie. Pedig próbálok a kedvedre tenni, szívem, de mióta negyven lettem, egyszerűen nincs hozzá kedvem, tudod, soha nincs hozzá kedvem. Nem a te hibád. Abban biztos vagyok, hogy nem lehet a te hibád. Talán nekem kellene elmennem, hogy beszéljek erről valakivel.

– Uramisten! – nézett fel Lennie a mennyezetre. – Akkor ha jól gondolom, fizethetek egy újabb agykurkászt, amikor te magad is önkéntes tanácsadó vagy. Miért nem beszélgetsz el önmagáddal?

A nő rázkódni kezdett a zokogástól, amitől a férfi még pocsékabbul érezte magát. Magához ölelte, és könyörgött, hogy találjon rá a boldogságra.

– Ha beszélni akarsz valakivel, csak rajta, bogaram. Két jegyet kaptam, de talán tudok még szerezni néhányat attól a GM-es osztályvezetőtől, aki nemrég ment nyugdíjba, és megvette azt a nagy házat a folyóparton.

Andy és Hammer befordult a Freckles mögött húzódó sikátorba, és felfigyelt rá, hogy valamennyi utcai lámpa kialudt. A mocsokkal borított Trader egy csomagon kuporgott a konténer mellett, amiből kicsordult a szúrós szagú szemét. Trader mostanra kifogyott a lőszerből, de a hisztéria határán is folytatta a harcot cipzárja ellen, amíg az nem engedte, hogy könnyítsen magán.

– Az isten szerelmére! – szólította meg Hammer legkevésbé szimpatikus kormánytisztviselőjét. – Mi a nyavalyát csinál ezzel a pisztollyal? És mitől ilyen mocskos az öltönye?

– Beragadt a cipzárom! – harsant fel dühösen Trader.

Hammer előrehajolt, hogy megvizsgálja a problémát, míg Andy felfigyelt a nőre, aki biztonságos távolban ólálkodott a sötétben.

– Azért van, mert sikerült vele becsípnie az alsóját – jelentette Hammer. – Mitől ilyen viharvert a fogantyúja?

– Próbáltam lepuffantani magamról!

– Akkor most nyugodjon meg! – rendelkezett Hammer. – Lássuk, mit tehetek!

Óvatosan megérintette Trader cipzárjának fogantyúját, nehogy valami mást is megérintsen, majd néhány gyakorlott mozdulattal kiszabadította Trader alsóját, és a cipzár mosolyogva szétnyílt. Trader a konténer mögé rohant, és vizelni kezdett, akár egy versenyló.

– Jézus Krisztus! – utálkozott Andy.

Tanulmányozta a csomagot, és megcsóválta a fejét, amint összesen öt pisztolyt és többdoboznyi lőszert számolt össze.

– Úgy tűnik, egyszerre több vasat is tart a tűzben…

– Micsoda szégyen! – mormolta Hammer indulatosan.

– Hé! – kiáltott oda Andy a nőnek, az árnyak közt bujkált, így nem látszott belőle más, csak a hajfürtök és a tűsarkak kontúrjai. – Jöjjön ide!

Hooter átbotorkált a mocskon, és kissé nyugtalankodott amiatt, hogy bajba kerülhet, bár nem tudta, miért.

– Hé, én ismerem magukat! – kiáltott fel Hooter meglepetten. – Maga az a rendőrfőnök, vagyis már nem rendőrfőnök, mert átment az államiakhoz. Maga pedig az a kedves őrmester, aki segíteni próbált, amikor tavaly az a férfi nekihajtott a fülkének egy papírzacskóval a fején.

– Róla mit tud? – biccentett Andy Trader felé, aki még most sem végzett.

– Csak annyit, hogy amikor kijöttem a bárból, itt szökdécselt a sikátorban, azután meg kotlani kezdett azon a csomagon. Magasságos isten, mennyi fegyver! Hogy miért kotlott ennyi pisztolyon a konténer mellett, sosem fogom megérteni. Én mondtam neki, hogy veszélyes, de ő csak kotlott és markolászta magát. Nem is tudok róla mást, csak még annyit, hogy hirtelen elkezdett lövöldözni, ezért fedezékbe rohantam, és segítséget hívtam.

– És mit keresett itt a sikátorban? – tudakolta Andy.

– Szívni akartam egy kis friss levegőt.

– Ha szívni akart egy kis levegőt, előtte nyilván olyan helyen volt, ahol nem kapott elég levegőt. Szóval merre járt, mielőtt itt kötött ki? – érdeklődött Andy.

– Csak ittam egyet. – A Freckles felé biccentett. – Hatalmas volt bent a füst, főleg hogy az a melák rendőr egyik cigarettáról a másikra gyújtott.

Andynek azonnal eszébe jutott Macovich. Ahogy Hammernek is.

– Nézzük meg, hátha még itt van! – fordult Hammer Andyhez.

A kis helyi bár bejáratához kerültek, s ahogy beléptek az ajtón, egyszerre tucatnyi szempár szegeződött rájuk. Macovich egyedül ült egy bokszban, részegen, szájában egy újabb cigarettával. Andy becsusszant a szemközti ülésre.

– Most szedtük össze Major Tradert a sikátorban – kezdte. – Nem hallotta a pisztolylövéseket?

– Azt hittem, egy lyukas kipufogó – mordult fel Macovich a füstfelhő mélyén. – Különben se vagyok szolgálatban – tette hozzá mogorván. – Azért azt tudtam, hogy Trader errefelé lehet, mer’ hosszú ideig itt ücsörgött a bárban és egyedül sörözött. Igaz, nem beszéltem vele, és észre se vett.

– Beszélt ezalatt bárkivel, esetleg mobiltelefonon? Nem volt oka feltételezni róla, hogy itt akar találkozni valakivel, esetleg fegyvert akar vásárolni?

– Hüü! Máma tényleg összejöttek a dolgok. – Macovich kis köröket írt le az asztalon sörösüvegével. – Ki nem állhatom a pofáját de nem mondhatnám, hogy bármire is készült volna.

– Akkor nem tudjuk bizonyítani, hogy bármi köze lett volna a fegyverekhez – sóhajtott fel Andy csalódottan. – Legalábbis egyelőre. Különben sem a mi feladatunk vádat emelni ellene a lőfegyverhasználat miatt. Ez a helyiek dolga, ha van hozzá gusztusuk Hooterrel volt?

– Hüü, azzal tényleg mellényúltam. Szépen a torkomnak ugrott Ezt kapja, aki felszed egy fődíjbeszedőt.

Macovich próbált úgy tenni, mint akit Hooter a legkevésbé sem érdekel. A nő végtére is rangban alatta állt. És akkor mi van, ha bevadult és faképnél hagyta? Minden ujjára kaphat nőt, nincs rászorulva egy díjszedőre, még ha rangidős is.

– Jobb lesz, ha hazaviszem – sóhajtott fel. – Nincs kocsija.

– Még jobb lenne, ha mindketten hívnának egy taxit – vélte Andy. – De előbb még beszélnie kell a rendőrökkel.

Miközben ezt mondta, Hammer épp a rendőrökről faggatta Hootert.

– Maga riasztotta őket? – érdeklődött. – Mert valakinek csak kellett…

– Odakiabáltam a koptereknek. – Hooter felnézett a felettük elviharzó egyik Black Hawkra. – Gondolom, ők szóltak be segítségért.

– A helikopterben ülők biztosan nem hallották, mit kiáltozik idelent – mutatott rá Hammer, miközben Trader tovább locsolta a kövezetet a konténer mögött.

– Én csak annyit tudok, hogy odakiabáltam és integettem nekik, úgyhogy biztosan a kopterek riasztották a rendőröket, mert én biztosan nem. Még soha nem hallottam, hogy valaki ilyen hosszan pisált volna. – A csobogó hang irányába fordult. – Fura egy fickó. Jobb lesz, ha utánajárnak. Lefogadom, hogy van valami a füle mögött. Ha engem kérdez, talán homoszexuális, ezért próbálta ellőni a férfiasságát. Talán megkapta az AIDS-t, és tele van a zsebe koszos pénzzel. Egy ujjal se nyúl hozzá, ha megfogadja a tanácsomat. A táskámban van egy gumikesztyű, azt szívesen kölcsönadom – ajánlkozott. – Szerintem így is, úgy is rács mögött a helye – tette hozzá, amint Andy felbukkant a Freckles hátsó kijárata felől.

– Trader odabent ivott – jelentette Andy Hammernek. – Macovich látta. Hát maga? – fordult Hooterhez.

– Én nem láttam, de attól még lehetett bent – vont vállat Hooter. – Túl nagy a füst.

– Felhívom a városiakat, meglátjuk, mit akarnak – bólintott Andy. – Akárhogy is, az ügy egyelőre az övék. Magának pedig kerítek egy taxit – tette hozzá Hooter kedvéért.

– Idehallgasson – fortyant fel a nő –, nincs nekem semmi bajom.

– Nem is állítottam, csak nincs kocsija.

– Neki van, azért jöttünk ide. – Állával biccentett a Freckles és az odabent kókadozó Macovich felé.

– Ő nincs olyan állapotban, hogy vezessen. Túl sokat ivott, és nincs jó kedvében. Azt hiszem, sértve érzi magát…

– Na persze – villant meg Hooter tekintete. – Az ilyen érzéketlen embereket kisbaltával se lehet megsérteni.

– Ez azért nem igaz. Néha a legnagyobb, legerősebb emberek a legérzékenyebbek, mert mindent magukba zárnak. És ha maga vinné haza az ő kocsiján?

– Aztán mit kezdjek vele? – csattant fel Hooter. – Nekem nem kell olyan, aki még mindig az anyjával lakik!

Cruz Morales bármit megadott volna az anyjáért, miután a fél éjszakát átszáguldotta. Hajnali háromkor óvatosan körülnézett, amint becsukta a telefonfülke ajtaját, és előhúzta a gyűrött fecnit, amit a fizetőkapunál kapott. A hölgy elég kedvesnek tűnt, és Cruznak segítség kellett. New York-i rendszámmal az életben nem jut ki a városból, amikor mindenhol hemzsegnek a zsaruk és helikopterek. De most legalább már azt értette, mire a nagy felhajtás.

Amikor hátrahagyta a bárt, ahol az a hibbant körbeugrálta a konténert, rádión hallotta, hogy valakit felgyújtottak a folyó mellett, ezért mindenki egy New York-i mexikóit keres – vélhetően azt a sorozatgyilkost, aki felelős a többi fekete ellen elkövetett bűncselekményért, köztük a jamestowni lövöldözésért is, amelyeket a kormányzó szerint valamilyen rendőrfőnök hibájából nem nyomoztak ki. Cruznak sejtelme sem volt, mi ez az egész, de ráillett a személyleírás, ha nem is tudott ezekről a bűncselekményekről. Ezért állt meg egy 7-Eleven előtt, hogy elintézze a hívást. Hunyorogva lenézett a papírra, és látta, hogy két számot firkantottak rá: egyet-egyet mindkét oldalára. Megesküdött volna, hogy a kedves hölgy csak egy számot írt, de akkor mi lehet a másik, és melyik a helyes? Cruz bedobott egy huszonöt centest, és feltárcsázta az első számot.

– Igen! – hallott egy férfihangot.

– A hölgyet keresem, aki a díjfizető kapunál dolgozik – feltételezte Cruz, hogy a hölgy barátja vette fel.

– Kibeszél?

– Nem mondhatom meg, de beszélnem kell vele. Ő mondta, hogy hívjam fel – tette hozzá.

Andy a számítógépénél ült, a következő Törvénytudó Őrmestercikken dolgozott, s bár sejtette, hogy a kérdéses hölgy Hooter lehet, nem értette, miért keresné őt bárki is a házában.

– Jelenleg nincs itt – felelte Andy félrevezető módon, ám a tényeknek megfelelően.

Hooter hazavitte Macovichot, és hogy azután mi történt, bárki kitalálhatja. Andy addig felhívta a helyi rendőröket, akik kijöttek és lefoglalták a lőfegyvereket, viszont úgy döntöttek, ilyen kevés bizonyíték mellett nem tartóztatják le Tradert, aki ráadásul fontos köztisztviselő.

– De ha mégis kiderül, hogy magáé ez a sok fegyver – emelte fel az ujját az egyik rendőr –, akkor megnézheti magát. Akkor nem fog érdekelni, kinek dolgozik. Javaslom, hogy térjen haza, és ne próbálja meg elhagyni a várost, egyéb őrültségről nem is beszélve.

– Természetesen nem hagyom el a várost – hazudta Trader. Az agyában mostanra helyreállt a rend, így újra tudott rendesen beszélni. – Holnap szokás szerint végzem tovább a munkámat.

– Azért én megkérdezném erről a kormányzót – vetette közbe Andy. – Nem tűnt túl elégedettnek a munkájával…

– Badarság – vágta rá Trader. – Mindig is jó kapcsolatban álltunk, sőt a legközelebbi barátjának tartott.

– Lehet, hogy nem fogja annak tartani, ha meglátja Regina vérvizsgálatának eredményét. Ahogy a hírekből tudom, súlyos emésztési rendellenességgel szállították az ambulanciára, azt pedig mindketten tudjuk, hogy ezt azok a finomságok idézték elő, amelyeket a szemem láttára hozott a kormányzói palotába és tett le a konyha pultjára. Regina elorozta őket, amikor épp senki se figyelt.

– Még soha senki nem betegedett meg a feleségem főztjétől – állította Trader.

– És mikor lesz ott? – érdeklődött a hang a vonal túlsó végén, érezhető spanyol akcentussal.

– Nem tudom, de én talán segíthetek valamiben? – próbálta rávenni Andy a rejtélyes, titkolózó idegent a társalgásra.

– Az egész csak rám tartozik, oké? Azt mondják, ez a mexikói megölt valakit a folyónál, de én nem öltem meg senkit, és a rendőrök most engem keresnek – hadarta Cruz egy szuszra, összekuporodva a fülkében, miközben feltűnt néki a benzinkútnál parkoló fekete Land Cruiser.

– Miért gondolja, hogy a rendőrség magát keresi? – kérdezte a férfi a vonal túlsó végén.

– Megállítottak a kapunál, aztán ok nélkül elkezdtek üldözni. Rejtőzködnöm kell, hogy ne találjanak meg! A kedves hölgy megadta a számát, és azt ígérte, hogy segít.

Andy próbálta kitalálni, hogyan adhatta meg Hooter az ő számát egy potenciális szökevénynek, azután eszébe jutott a tavalyi zacskósügy.

– Esetleg találkozhatnánk, hogy megbeszéljük a dolgot – vetette fel Andy, miközben gépiesen kijavított egy újabb szót a megjelenés előtt álló legújabb esszében. – Nincs értelme menekülnie a rendőrség elől, még ha ártatlan is, mert ezzel csak újabb bonyodalmakat okoz magának. Találkozzunk egy csendes, biztonságos helyen, ahol beszélhetünk. Vannak kapcsolataim, talán tudok segíteni.

Cruz komoly kísértést érzett, talán meg is tette volna, hogy beszéljen a dolgáról az idegennel, legyen akárki, ám ekkor egy váratlan esemény elterelte a figyelmét. A 7-Eleven csillogó üvege mögött egy fehér lány sétált be az üzletbe és az eladó segítségét kérte. Azután egy rasztahajú, betépett fehér férfi botladozott be, majd elő kapta pisztolyát a kabátja alól, hogy az eladóra fogja, akit immár nagy távolság választott el a pulttól és az alatta elhelyezett vészhívótól. Cruz nem hallotta, mit mond a fehér férfi, de az veszettnek és erőszakosnak tűnt, ahogy a 7-Eleven narancssárga kabátját viselő rémült eladóval ordítozott. A nő sírva fakadt és könyörögni kezdett, miközben a férfi kipucolta a kasszát. Azután Cruz szörnyülködésére a hosszú fekete hajú lány higgadtan elvette a fickó pisztolyát, az eladó fejéhez szorította, és többször tüzelt. A dörejekbe belerázkódott a fülke, és Cruz tehetetlenül nyüszített.

– Mi volt ez? – riadt meg Andy is a hirtelen lövésektől.

– Aá! Egy rasztahajú fehér srác! Épp most lőtték le az eladót! –visította a mexikói gyerek a telefonba, mielőtt lecsapta.

„Füstös?” – tűnődött Andy, ahogy felidézte a leírást, amit a börtönőr, Pinn adott Füstösről, miután megszökött. A hívásazonosító szerint a mexikói a Hull Street-i 7-Eleven elől telefonált. Andy már a 911-et hívta, mire Cruz bepattant a kocsijába és elhajtott.

Egy perccel később rémülten látta, hogy a fekete Land Cruiser hátulról rátapadt. New York Cityben alaposan megtanult vezetni, ezért itt is bevette magát a szűkös mellékutcákba, puskagolyóként süvített végig egy sikátoron, és fékezés nélkül átviharzott egy kereszteződésen, hogy végül a Three Chopt Roadon, egy jókora, teniszpályákkal övezett ház parkolójában lyukadjon ki.

A cipzárok rövid története

Törvénytudó Őrmestertől

Azok számára, akik még nem szánták rá az időt, hogy elgondolkodjanak a dolgon: a cipzár, más néven villámzár, egyszerű eszköz két egyenes vonalban végződő felület, mondjuk a ruha hátuljának összezárására, és nem keverendő össze a tépőzárral, ahol a fogakat egymásba kapaszkodó kis kampók helyettesítik. A bennünket érdeklő zártípus két szövetcsíkból áll, mindkettőn fém- vagy műanyag fogak sorával, amelyek vasúti sínre emlékeztető vonalban egyesülnek, mihelyt a fogantyúval ellátott csúszót felhúzzuk. Ugyanez a vasúti pálya kettéválik, miután a csúszót lehúztuk – hacsak a csúszó le nem tér a pályájáról, vagy megmakacsolja magát, ahogyan az a csalárd, méregkeverő Major Traderrel múlt éjjel történt.

A történelmi feljegyzések tanúsága szerint az első villámzárat Whitcomb L. Judson mutatta be 1893-ban, a chicagói világkiállításon. Mr. Judson horgokból és szemekből álló sajátságos találmányát a kapocszár névre keresztelte. Néhány évvel később a svéd bevándorló és elektromérnök, Gideon Sundback korszerűsítette a találmányt oly módon, hogy rugós klipszekkel váltotta ki a horgokat és szemeket, majd 1913-ban előállt a második, végleges változattal, noha ez csak 1923-ban kapta meg végleges nevét, amikor B. F. Goodrich a cége által gyártott villámzáras cipők kapcsán kitalálta a cipzár szót.

Magától értetődik tehát, hogy ha rábukkanunk egy cipzárra mondjuk Jamestown egyik sírjában, bizonyosak lehetünk abban, hogy az emberi maradványok 1913 után kerültek oda – de ezért csak időzzünk el ennél a lehetőségnél. Tételezzük fel, hogy miközben feltárást végzek, egy csontváz medencecsontja táján rábukkanok egy cipzárra. Nyilván azonnal megmutatnám a leletet egy régésznek, lehetőleg dr. Bill Kelsónak, aki Jamestown feltárásának vezetője, és mindent tud a gyarmati korból maradt tárgyi leletekről, beleértve a gombokat is.

– Dr. Kelso – mondanám valószínűleg –, nézze a sárban ezt a zöldes foltot, nem pontosan olyan, mint egy cipzár? Értelmezésem szerint a zöld szín egy idők során erodálódott rézcipzárra utal.

A tekintélyes archeológus bizonyára egyetértene velem, és rámutatna, hogy a sárga- és a vörösréz lebomlása valóban zöld színű végterméket eredményez, miközben a dísztű jellegzetes, dísztű alakú nyomot hagy, ami könnyen megkülönböztethető a cipzárformától. Elmondhatná még, hogy a középkori tű készülhetett vasból, ón záróvéggel, amit helyenként üveggel vagy féldrágakövekkel is díszítettek, ám a lelőhelyekről előkerült legtöbb tű réz dróthuzalból készült, annak kónuszos végét pedig egy háromszor-négyszer körülcsavart huzal alkotta, amit pörölycsapással lapítottak el. Ezt a módszert egészen 1824-ig alkalmazták, amikor is Lemuel W. Wright szabadalmaztatta az egy lépésben készülő tömörfejű tűt.

Ha találunk egy legalább tíz centiméter hosszú tűt, gyaníthatjuk, hogy hajtűt tartunk a kezünkben, és a sírba temetett személy nőnemű volt. Ha biztonsági tűt találunk, a sír 1857 utáni. Ha a tűhöz szemfedél is járul, a halottat a kegyelet megkülönböztetett jelével kezelték. Ha a köpenyek összefogására szolgáló, rézdrótból készült zárat találnánk, a sír vélhetően a tizenhetedik századból való. A tűkkel kapcsolatban dr. Kelso alighanem azt is megjegyezné, hogy nem sokat találni, miután azokat megeszi a rozsda, hacsak nem csontból készültek, mely esetben gyanítható, hogy a maradványok egy szőnyegszövőé.

– És mi a helyzet a gyűszűkkel? – faggatnám dr. Kelsót, amint óvatosan félresöpörném a port a sírbéli cipzárnyom körül.

Az 1500-as és korai 1600-as években a gyűszűk ormótlan, nehéz készségek voltak, s csak nagy ritkán dekoratívak. Egy karcsú gyűszű a tizenhetedik század közepére datálja a sírt, ha pedig lyukat is fúrtak bele, akkor nagy valószínűséggel elcserélték egy indiánnal, aki a nyakában viselt bőrszíjon hordta, hogy feldobja vele az öltözékét. Az őslakos indiánok fejlett stílusérzékkel rendelkeztek, ezért előszeretettel viseltek gyöngyöket, rézdarabkákat, háztartási eszközöket, sőt fából készült babák fejeit és különféle testrészeit.

Az őslakos indiánok számára is elérhető babák legtöbbjét kétrészes formában, agyagból készítették. A korabeli fehér fiúk eközben leginkább az ónból vagy ólomból öntött játék fegyverekért, ágyúkért rajongtak, amelyek kifúrt csővel készültek annak jeleként, hogy ha a fiúk akarnák, megvédhetnék vele a James erődöt, ha pedig a játék egy indián kezébe kerülne, aki ékszerként viselné, könnyen lábon – vagy még érzékenyebb helyen – lőhetne magát.

Jamestown régészei mellett végzett kutatómunkám során sajnos nem találtam ilyen játékot, ahogy nem került a kezembe régi érme vagy akár csak egy gomb, viszont felfedeztem számtalan muskétagolyót és nyílhegyet, továbbá egy olyan asszony földi maradványait, aki jóformán ki se vette szájából a pipát, és halála előtt négy-hét éven át nem vágatott hajat.

A történeti hűség kedvéért azt is meg kell jegyeznem, hogy jamestowni tartózkodásom során cipzárt sem találtam, azt viszont bátran állíthatom, hogy tüstént felismerném a formájáról, és sokkal okosabb lennék a láttán.

Amit a hazug Major Tradert illeti, jelenleg szökésben van, és a legkisebb megbánást se tanúsítja. Legutóbb a Freckles mögött látták lövöldözni, ezért nagy valószínűséggel még a városban van, és tovább szövi álnok terveit. Ha rákattintanak a jobb felső sarokban látható börtönikonra, láthatják őt egy nemrég készült képen Crimm kormányzóval, aki a baloldalt álló nagyítóüveges úriember. Kérem, ne keverjék össze a kettőt. A kormányzó törvénytisztelő ember, és szeretném megragadni az alkalmat, hogy tudassam vele az alábbiakat:

Tudom, ez kényes kérdés, uram, de ideje lenne kezdenie valamit a látásával, ezért javasolnék egy vakvezető kutyát, esetleg törpelovat. Utóbbi talán alkalmasabb is, miután a törpelóra nem kell sokat várni, tovább él a kutyánál, ráadásul önnek már van kutyája, akit könnyen összekeverhetne a másikkal. Vettem a bátorságot és utána érdeklődtem a törpelónak, így megtudtam, hogy e pillanatban is van megvásárolható példány. Szobatiszta, és rászoktatták a tornacipőre, így sima felületen sem csúszik meg. Elfér a kocsi vagy furgon hátuljában, elfogadja a többi háziállatot és a gyerekeket, és Túrának hívják, annyira imád kirándulni. Önhatalmúlag le is foglaltam az ön nevére a tenyésztőnél, aki ígérete szerint mihamarabb felhívja az irodájában.

Még valami, uram. Ideje lenne utánajárni a komornyikja ügyének. Tudomásomra jutott, hogy az igazságügy számítógépes rendszerének hibája miatt Ponynak már rég vissza kellett volna nyernie a szabadságát, hogy elítélt helyett polgári alkalmazottként szolgálja ki. Az ön helyében érdeklődnék Moses Custer állapotáról is, és tennék róla, hogy védőőrizet alatt maradjon, így támadói ne árthassanak neki. Lehetséges, hogy ma reggel ugyanazok az erőszakos bűnözők gyilkolták meg egy üzlet eladóját, akik kapcsolatba hozhatók az ő megtámadásával és Trish Trash brutális megölésével is.

Itt az ideje, Crimm kormányzó, hogy megmutassa Virginia lakóinak, személyesen törődik a sorsukkal, és nincs számára fontosabb, mint az állam jóléte.

Legyenek résen odakint!

Huszonegy

Oposszum többször is elolvasta Törvénytudó Őrmester legutóbbi cikkét, és biztosan érezte, a titokzatos keresztes lovag tudja, hogy az általa említett támadók nem mások, mint Füstös és az ő országúti kutyái.

– Miért ne jött volna rá? – suttogta Oposszum Popeye-nek, aki az ágyán hortyogott. – Mindenki tudja, hogy Füstös megszökött, és újra csinálja a balhét, mert másra se képes. Mi lesz velünk, Popeye, ha a rendőrök valahogy megtalálják ezt a lakókocsit és elvisznek minket, vagy ha Füstös lövöldözni kezd, és mind itt halunk meg?

Popeye azonnal felriadt.

– Ez nem igazság! – Oposszum egyre dühösebb lett. – Minek kellett megölniük azt az eladót? Most Füstössel vannak tele a hírek, mert valaki látta az egészet! – Vett egy mély lélegzetet, és többször is visszasandított a bezárt ajtóra. – Ideje, hogy tegyek valamit – döntötte el a kérdést. – Meg is teszem, csak Füstös meg ne tudja valahogy.

Oposszum begépelt egy e-mailt.

Kedves Törvénytudó Őrmester!

Az a Trader, akiről írt, a weben kalózkodik, és Bonny kapitánynak hívatja magát. Onnét tudom, hogy a múltkor maga is írt a weben Traderről, meg hogy kapcsolatban állhat azzal a kalóznővel, aki remélem, rég halott.

Szerintem csapdába ejthetné Bonny kapitányt, ha küldene neki egy e-mailt. Csak mondja azt, hogy elvisz neki egy vízhatlan bőröndöt tele pénzzel, és amikor odajön érte, fogja el! Írjon ezen a néven, amin most én, akkor azt hiszi majd, hogy én írtam neki.

Ui.: Előre megtervezték Popeye elrablását! Ez is annak a Tradernek a lelkén szárad!

Oposszum rákattintott a Küldés gombra, és megkönnyebbült pillantást vetett a zárt ajtóra. Istennek hála, se Füstös, se a többi országúti kutya nem látta, mit művelt. Füstös biztosan megölné, ha rajtakapná, hogy a Törvénytudó Őrmesterrel levelezget és tippeket ad neki. Összeverné, megrugdosná, aztán hagyná meghalni, ahogy azzal a szerencsétlen fickóval, Moses Custerrel is tette, akit, miközben Oposszum ezeket gondolta, épp telefonon keresték kórházi szobájában.

– A kormányzó – jelentette be Carless nővér zengő hangon, miközben kikeményített kézelőjével feldöntötte a poharat Moses tálcáján, és a narancslé mind ráömlött a férfi kórházi pizsamájára.

– Biztos? – Moses nem hitt neki, és arra gondolt, ha még egy balesetet okoz, megkeresi a vészjelző gombot és teljes erőből nyomni kezdi. – És ha az egyik kalóz akar a közelembe férkőzni?

Carless nővér elvette tőle a telefont, miközben állon pöckölte a kagyló végével.

– Attól tartok, most nem elérhető – közölte, miközben felitatta a narancslevet, és belekönyökölt Moses ádámcsutkájába.

– Ne! – kapta ki Moses a kezéből a telefont. – És ha mégis a kormányzó? Nem csaphatom rá a kagylót! Kivel beszélek, ha szabad tudnom? – szólt bele a kagylóba. – Tudnom kell, mielőtt elkezdenénk keresni ezt a Mosest, már ha még a kórházban van és egyáltalán él…

– Itt Crimm kormányzó.

– Melyik Crimm kormányzó? – kérdezte Moses még mindig bizalmatlanul.

– IV. Bedford Crimm. Nincs másik Crimm kormányzó, mert egyszerre mindig csak egy lehet, és az mindig én vagyok. Eddig már háromszor voltam Virginia kormányzója. Vagy négyszer?

– Még keressük ezt a Mosest – enyhült meg Moses, de még most sem bízott az ismerős hangban. – De ha már így összeakadtunk, megkérdezhetném, hogy hívják az anyját, a feleségét, a gyerekeit és a háziállatait, meg hogy hány évesek és mekkora a lábuk?

– Egyáltalán nem kérdezhet tőlem ilyen személyes részleteket – háborodott fel teljes szívből a kormányzó.

– Oké, oké. Tartsa egy kicsit!

Moses fogta a telefonkagylót, és a szíve hevesen dobogni kezdett. Nyilván a kormányzóval beszélt, hiszen egy kormányzó se válaszolna ilyen személyes kérdésekre, ellenben ha egy kalóz próbálná telefonon befűzni, biztosan kitalált volna valamit.

– Halló! – szólt Moses elváltoztatott hangon. – Itt Moses Custer beszél.

– Igen, igen. – Crimm egyre türelmetlenebb lett, ahogy ott ült emeleti irodájában, ahonnét szép kilátás nyílt a körkörös felhajtóra és az őrházra. – Nagyon nem jól mennek a dolgok ebben a maguk kórházában, és a központosuk is igazi faragatlan alak.

– Én mondom, hatalmas itt a kupleráj – hallatszott egy különös, recsegő hang a telefonban. – Hé! – kiáltott fel hirtelen. – Megint beleakadt a katéterembe! Direkt csinálja? Úgy fáj, mint a rosseb, valahányszor visszarakja!

Perlekedés fojtott hangjai szűrődtek át a vonalon, amelyekből a kormányzó arra következtetett, hogy Moses ragaszkodik a katéteréhez, és nem hajlandó áttérni az ágytálra.

– Nem kell nekem semmilyen tál! – jelentette ki Moses. – Ahogy magát ismerem, folyton rám borulna meg az ágyra! Csak tegye be a katétert, és vigye innen a tálcát, mielőtt lelocsol valamivel vagy belém böki azt a villát! Oké, kormányzó úr. Bocsásson meg, de valami nagyon nincs rendben ezzel a nővérrel. Szerintem valami baja van, parkinsonos vagy ilyesmi, mert valahányszor a közelembe jön, biztos történik velem valami. Mintha újra azokat a kalózokat látnám, akik összevertek és ellopták a pótost.

– Akkor a közelébe se megyek annak a kórháznak – mormolta a kormányzó, miközben nagyítójával végigfutotta a legfrissebb Törvénytudó Őrmester-cikket.

– Ne is, uram. Messzire kerülje ezt a helyet, még véletlenül se jöjjön ide. Szívből remélem, uram, hogy önnek soha nem lesz szüksége kórházra. Naponta imádkozom az egészségéért és a jólétéért.

– Személyesen törődöm az állam jólétével – jutott Crimm eszébe a tanács, amit a Törvénytudó Őrmester közvetlenül neki címzett.

– Jó ezt hallani – felelte Moses kissé zavartan.

– Most pedig figyeljen ide! – tért a kormányzó a lényegre. – Tudomásomra jutott az önt ért rettenetes csapás, és csak tudni akartam, jól van-e. El akartam mondani, hogy szívemen viselem a sorsát, és gondoskodni fogok a védelméről, ha majd elhagyja a kórházat.

– Tényleg? – Moses hangja több oktávval felszökött, miközben a háttérben mintha egy tálca csörömpölése hallatszott volna.

– Ez csak természetes! Maga virginiai, én pedig szent esküvel fogadtam, hogy gondoskodom nagyszerű államunk minden egyes lakójáról! Szóval mikor távozik a kórházból?

A kormányzó elnézte, ahogy a jól nevelt Brazil rendőr áthajtott a kapun, és leparkolta jelöletlen autóját a ház előtt. Nem emlékezett rá, mit kereshet itt a fiatalember kora reggel, de valahogy Reginához lehetett köze, és ez mérhetetlen megkönnyebbüléssel töltötte el. Reginának kellett valami, amivel leköthette a figyelmét, neki pedig valaki, aki vigyázott Moses Custerre.

– Olyasmit mondanak, hogy még ma kiengednek, ha addig a nővér nem töri be a fejem vagy ad rossz orvosságot – mondta éppen Moses. – Tényleg ideje volna. Hé, alig tudom elhinni, hogy személyesen a kormányzóval beszélek! Az egyik percben összevernek és elveszik a pótosomat, a másikban személyesen a kormányzó közli velem, hogy meg fog védeni. És személyesen a kormányzó mondja, hogy sajnálja a dolgot, még ha nem is tehet róla, és hogy nem kerülök bajba, amiért a tökjeim mind a folyóban kötöttek ki.

– Ön természetesen semmiről sem tehet – biztosította a kormányzó, miközben Andy kiszállt az autójából, és a szafarihoz öltözött Regina lefelé indult a lépcsőn. – Mellesleg – próbált egyszerre véget vetni a beszélgetésnek és kiaknázni az eset hírértékét – szombat este felveszem a helikopterrel, és a páholyomból fogja végignézni a Winston Series-futamot. És egy Andy Brazil nevű rendőr magáért megy a kórházba, hogy biztonságban hazakísérje.

– Krisztus urunk a kereszten! – kiáltott meglepetten Moses. – Még sose voltam igazi Nascar-futamon, az életben egyszer se! Tudja, milyen nehéz jegyet meg parkolóhelyet szerezni? Olyan, mintha mesevilágba csöppentem volna!

Amíg Crimm kitalált az irodájából, mindvégig a törpelovak foglalkoztatták, s hogy milyen lenne, ha minden percben egy ilyen vezetné. Úgy vélte, akár el is fogadhatja a megfellebbezhetetlen tényt: a látása minden nappal csak romlik. Ma reggel, amikor leereszkedett a rezidencia széles lépcsőjén, mindkét kezével kapaszkodnia kellett a korlátba. Azután újra a kártyaszalon Windsor-székébe ült, hogy két felvert tojást rendeljen vékony szelet ropogósra sült szalonnával. Amikor senki sem válaszolt, felkelt, átvándorolt a folyosón a társalgóba, és újra próbálkozott. Végül a liftben kötött ki, ahol néhány perccel később Pony talált rá, aki tiszta ágyneműt vitt a másodikra.

– Hol vagyok? – kérdezte zavartan a kormányzó, amikor Pony bevezette a családi étkezőbe.

– Foglaljon helyet, kormányzó úr. – Pony kihúzta a székét, és asztalkendőt terített az ölébe. – Jól aludt, uram?

– Én nem – kotyogott közbe Regina, amint vajat halmozott egy kásahegy tetejére. – Van egy visszatérő rémálmom.

Miután az asztalnál ülők csekély érdeklődést mutattak az álmai iránt, úgy döntött, Andyvel osztja meg a dolgot, amint beszáll jelöletlen autójába.

– Mindig ugyanaz – vágott bele. – Nem tudom, mi van azokkal a kerekekkel. Maga szerint miért álmodok folyton kerekekkel? Minden alkalommal látom, ahogy ezek a kerekek végiggurulnak az országúton, de nincs hozzájuk kocsi, csak magukban gurulnak.

– És hol van eközben? – kérdezte Andy, miközben becsatolta az övét, és intett neki, hogy tegye ugyanezt.

– Az ágyamban, ha már muszáj tudnia.

– A kerekekhez képest – fogalmazta át Andy a kérdést.

– Elugrok az útjukból. Mit akar ezzel?

– Vagyis gyalogos.

– Persze, hogy az vagyok! Egyikünk se vezethet, míg apa a kormányzó. Mindenhová úgy visznek minket, amit már halálosan unok.

– Azt hiszem, egyértelmű, miért álmodik kerekekről – bólintott Andy. – Olyan, mint egy autó kerekek nélkül, vagy a kerekek autó nélkül. Akárhogy, megrekedt az élet országútján, tehetetlen és fenyegetve érzi magát, miközben a világ érzéketlenül halad tovább a maga útján.

A kormányzó és a first lady az ablakon át figyelte Andyt és Reginát.

– Mintha vitatkoznának – jegyezte meg a first lady.

– Nem kell ide még egy kutya – döntött a kormányzó.

– Ki beszél itt még egy kutyáról, kedvesem?

– Nem lehet vakvezető kutyám – magyarázta a kormányzó.

– Törvénytudó Őrmesternek igaza van. Fürgével szemben is igazságtalan lenne, ha még egy kutyát befogadnánk. Akkor inkább egy macskát, bár nem hinném, hogy vannak vakvezető macskák, s különben is utálom a macskákat.

– Nem hinném, hogy a macskákat be lehetne erre tanítani – értett egyet Mrs. Crimm. – Szerintem felugrálnának mindenre, bemásznának a bútorok alá, vagy csak nem csinálnának semmit. És most képzeld ezt el úgy, hogy hozzá vagy kötve.

– Nem kötnek hozzá egy állathoz se – kapcsolódott be a társalgásba Faith, aki irigykedve nézte, amint rettenetes nővére távozik a jóvágású rendőrrel. – Csak kapsz egy olyan pórázt. Most olvastam a Törvénytudó Őrmester oldalán, hogy vannak olyan vakvezető lovak, és nem is kellene várnod rá. Szerintem Fürge se bánna egy lovat, apa.

– Már csak egy ló hiányozna ebbe a házba – tiltakozott Mrs. Crimm.

– Akarok egy pónit – döntötte el a kormányzó. – Még ma.

– Nem tudom, jót tesz-e Reginának, ha elmegy egy hullaházba – kezdett aggódni Mrs. Crimm, amint Andy és Regina áthajtottak a kapun.

– Szerintem igen – vélte a kormányzó. – Talán jobban tudja majd értékelni a dolgokat, és kevesebbet fog panaszkodni.

– Egyetértek – mondta Faith. – Örüljön, hogy még él.

A kormányzó elfordult és beleütközött Lady Astor életnagyságú portréjába.

– Bocsáss meg, Maude – mormolta maga elé.

Aznap reggel Barbie Fogg is beleütközött ebbe-abba. A túl sok italtól kótyagosan nekiment az ágy éles sarkának, beverte a könyökét a kenyérpirítóba, majd alig néhány másodperce kis híján belerohant az előtte haladó autóba, amikor az autópályán elkalandozott a figyelme. Máskor, ha furgonjával a baptista egyetem campusa felé tartott, ahol önkéntes segítőként dolgozott, senki se fordított rá figyelmet, ám ma reggel a többi autós határozottan megbámulta, amit kábult állapotában rendkívül idegesítőnek talált.

Mindig is vonzó nőnek tartotta magát, aki előnyösen, de ízlésesen öltözik, és mélyen hisz a bőrápolásban. A bőr Isten ajándéka a nőknek, mondta gyakran a lányoknak, akik tanácsért és útmutatásért fordultak hozzá. A ruhák és ékszerek mit sem érnek, ha a bőr elhanyagolt, ezért mindenkinek rendszeresen kell járnia bőrgyógyászhoz, jó bőrradírt és hidratálókrémet kell használnia, és tartózkodnia kell a napozástól.

Igaz, a bőre különösen jól festett ma reggel, hiszen múlt éjjel, miután túl sokat ivott, még sikerült feltennie egy glikolos maszkot, de miért bámulják ilyen nyíltan az autósok? Néhányan rá is dudáltak, és egy perce a fülbevalós férfi, aki Porschéjával elsuhant mellette, felemelt hüvelykujját mutatta neki. Most lelassított Hooter fülkéjénél, és örömmel látta, hogy a szivárványos matrica büszkén virít a tolóablakon.

– Mintha a nap huszonnégy órájában itt lenne – üdvözölte Hootert, aki kissé viharvertnek tűnt. – Most már mindkettőnknek van szivárványa. Hát nem jó móka?

– Én mondom, éjjel a legfurább dolog történt velem – felelte Hooter, amint az autók kezdtek feltorlódni a furgon mögött.

Mindent elmesélt Barbie-nak az őrültről, aki a sikátorban egy zsák pisztolyon kotlott, és próbálta ellőni a saját tökeit.

– És akkor még ott van a nagydarab rendőr, akivel épp akkor randiztam. Hát… – Hooter félbeszakította a saját történetét. – Igaza van, nem ismerheti sehonnét, de tegnap este nekem kellett hazafuvaroznom az anyjához, azután egy kis cirógatásra vágyott, de hiába, mert az anyja ott volt a szomszéd szobában, nyilván egy poharat nyomott a falhoz és azt fülelte, mit csinálunk. Ezért aztán azt mondtam neki: „Te még mindig az anyáddal laksz, és ha megteszem, amit akarsz, ő meg épp akkor sétál be?” El tudja ezt képzelni? – kérdezte Barbie-tól. – El tudja képzelni, ahogy ott lovagolok a lőcsén, az anyja meg hirtelen beállít, és megáll az ágy lábánál? Szerintem ez beteges. Én mondom, annak a fickónak nincs ki minden kereke.

– Lőcsén? – kérdezett közbe Barbie elborzadva és értetlenül.

– Ő csak így nevezi, de én mondom ennél nagyobbat… – Hooter szavai belefúltak a kürtszóba – …életemben nem láttam, kislány! Igaz, most se láttam, de a dudorból ítélve, ahogyan szabadulni akart a gatyájából, hát… Nem lehet semmi kis… – A kürtök újra rákezdtek.

– Azt hiszem, picit útban vagyok – feszengett Barbie zavartan. – Bár ma reggel amúgy is mindenki megbámul, rám dudálnak, épp csak az útról nem tolnak le – tette hozzá, miközben egy kisteherautó élesen átsorolt a szomszédos sávba, és Búbba Loving átkiáltott valamit Barbie furgonjába. – Honnét tudja a nevemet? – kiáltott fel Barbie. – Életemben nem láttam ezt a férfit, mégis a nevemet kiáltozta. Jól tudok szájról olvasni.

– Nem mondja – nézett Hooter a kisteherautó után. – Ne tudja meg, mennyire utálom, amikor déli zászlót tesznek a szélvédőjükre, és az áll a rendszámukon, hogy Búbba. Jól tette, hogy átsorolt a másik sávba, én ugyan még kesztyűben se akarom fogdosni a koszos déli pénzét! Bár szerintem akkor se a nevét mondta – tette hozzá vonakodva. – Nem hinném, hogy ismerné magát.

– Tisztán láttam, hogy Foggot mondott.

– Nem hinném. Szerintem valami csúnyább dolog lesz az, kislány. Szerintem az a vörös nyakú paraszt luvnyának szólította.

– Biztos benne, hogy nem a nevemen hívott? – értetlenkedett Barbie.

– Ezért nem mennék utána. Igazi vidéki bugris, biztos van egy csuklyája a platón, ha érti, mit mondok.

Barbie nem értette.

– Tudja, fehér lepedő – magyarázta Hooter. – Az ilyenek égetnek keresztet a Ku-Klux-Klannál.

– Aki eléget egy keresztet, a pokolra jut – jelentette ki Barbie jogos felháborodásában.

– Nem érdekel, mi lesz az ilyenekkel a haláluk után. Csak nem akarom, hogy az én fülkémnél álljanak meg, és próbálják kipuhatolni, hol élek, azután belőjenek az ablakomon és keresztet égessenek az udvaron. Nem mintha lenne udvarom, de egy parkolóban éppúgy lehet keresztet égetni.

– Az a sok őrült mindenfelé – csüggedt el Barbie. – Ez a világ minden nappal egyre rosszabb.

– Az új milminimum óta, úgy bizony. Nem is tudom, mi lesz ennek a vége – értett egyet Hooter teljes szívéből.

Andy se tudta, mi lesz a vége, amikor lefordult a Kilencedikről, hogy továbbhajtson a hullaház felé a mellette ülő Reginával, aki lufit fújt a rágójából és a rádióval játszott.

– Hogy kell bekapcsolni a villogót és a szirénát ezen az izén? –kérdezte.

– Nem kapcsoljuk be a villogót és a szirénát – közölte Andy.

– Miért nem? Gyilkossági ügyben nyomozunk, nem? Szerintem bekapcsolhatná őket, ha akarná.

– Nem, nem kapcsolhatnám. Nem üldözünk senkit, és nem sietünk sehová. – Keményen dolgozott azért, hogy leplezze bosszúságát.

– Lám-lám, csak nem keltünk bal lábbal? – jegyezte meg Regina, miközben az ablakon át nézte az embereket, amint céltalanul vadásztak parkolóhelyre, és a hidegben várták, hogy átkelhessenek az úton.

Neki nem kellett kitennie magát ilyen kényelmetlenségeknek, és évek óta először boldogság töltötte el. Alig merte elhinni, hogy végre megmenekült a testőröktől, vadonatúj rendőrautóban ül, és úton van a hullaház felé Andyvel.

– Csodálatos partnere leszek – lelkendezett. – Egy csomó mindent tudok, amit maga nem, sőt szerintem még a törvényszéki szakértő se. Lefogadom, nem tudja, mit kell csinálni, ha beragad a futóhomokba.

– Nincs szándékomban beragadni a futóhomokba – vágta rá Andy. – Inkább elkerülöm.

– Persze, könnyű azt mondani. Ha olyan egyszerű lenne elkerülni a futóhomokot, az emberek nem ragadnának bele és fulladnának meg. Olyankor szét kell tárnia a karját, és meg kell próbálnia fennmaradni. – Meg is mutatta. – Azután megtámasztja a hátát a sétabotjával, hogy a csípője ne süllyedjen le, majd kidugja a lábát és megmenekül. Ha be akar törni egy ajtót, a zárba kell belerúgnia, és minden autót fel lehet törni, csak egy imbuszkulcs meg egy hullámcsat kell hozzá. Azt is tudom, hogyan lehet túlélni a piton, az aligátor és a gyilkos méh támadását – dicsekedett. – És meg tudok szülni egy taxiban, és megmenekülök akkor is, ha az ejtőernyőm nem nyílik ki…

– Nyilván, mert olvasta a Túlélők nagy kézikönyvét – felelte Andy a lány bosszúságára és meglepetésére. – De csak mert olvasott a legrosszabb lehetséges helyzetekről a rezidencia biztonságos falai között, még nem feltétlenül menekülne meg, ha tényleg bekövetkezne a legrosszabb.

– Apától kaptam születésnapomra – közölte Regina önelégülten. – A nővéreimnek sose adott ilyet, mert őket nem érdekli a kaland, és gyáva mind a három. Kíváncsi lennék, hogyan tenne le Faith egy gépet, miután a pilóta infarktust kapott, vagy hogyan pánikolna be Constance, ha eltévedne a sivatagban, vagy hajótörést szenvedne.

– Beletúrt a hátizsákjába és előhúzta a kis sárga kézikönyvet. – Maga mit tenne, ha nem nyílna ki az ejtőernyője? – tette próbára a férfit, miután felütötte a könyvet egy csokoládéfoltos-szamárfüles oldalon.

– Én ellenőrizném az ernyőmet, mielőtt kiugrok – felelte Andy pattanásig feszült idegekkel.

– Hát a villámcsapás?

– Elkerülném.

– Beállna egy nagy fa alá? – Regina eltökélte magát, hogy kiprésel belőle egy rossz választ.

– Természetesen nem.

– És ha búvárként leereszkedne harminc méterre, és kifogyna a levegőből? – kötekedett tovább Regina.

– Nem fogynék ki belőle.

Regina összecsapta a könyvet és visszadobta a hátizsákjába.

– Mikor kapok egyenruhát? – kérdezte egyre bosszúsabban.

– Mihelyt kijárta az akadémiát. Vagyis legkorábban egy év múlva, már abban az esetben, ha felveszik az akadémiára.

– Fel kell, hogy vegyenek.

– Csak mert az apja a kormányzó, még nem kell felvenniük – felelte Andy némi keserűséggel. – Én sem akarom elmondani senkinek, kicsoda, túl azon, hogy gyakornok, akit mellém osztottak be.

– Akkor majd elmondom én – ellenkezett a lány, miközben letekerte az ablakot, és kipöckölte a rágóját.

– Nem lenne túl bölcs dolog. Talán itt az ideje, hogy az emberek önmagáért kedveljék, ne pedig azért, ami. És ne dobáljon ki semmit az ablakon.

– De ha nem kedvelnek? – A lány arcáról lehervadt az önelégült mosoly. – Senki se kedvel, még ha tudja is, ki az apám. Akkor miért kedvelne, ha nem tudja?

– Szerintem egyszer mindenképpen érdemes kipróbálnia, milyen, ha szembenéz a valósággal. – Andy ráfordult a Clay Streetre. – Ha pedig nem fogják megkedvelni, csak önmagát hibáztathatja.

– Baromság. Én semmiről se tehetek. – Regina hangja egyre élesebb és bántóbb lett. – Nem tehetek arról, hová születtem!

– Maga tehet arról, hogy goromba és önző – torkolta le Andy. – A hallásommal pedig nincs semmi baj, legalábbis egyelőre, úgyhogy nem kell kiabálnia. Inkább egyszer az életben gondoljon másokra is maga helyett. Gondoljon arra a szegény fickóra, aki belelépett a maga kidobott rágójába. Maga hogy érezné magát, ha belelépne más kidobott rágójába, miközben sietne a munkába, nem engedhetne meg magának egy új cipőt, és a gyereke otthon sírna betegen?

Ilyesmi sosem fordult meg Regina fejében.

– Azért nem szereti senki, mert maga se szeret senkit. Az emberek megérzik az ilyet. – Andy bekanyarodott a Biotech II. névre keresztelt modern téglaépület mögé, amely a törvényszéki orvosszakértői intézetnek és a patológiai laboroknak adott helyet.

– Nem is tudom, hogy kell csinálni – vallotta be Regina. – Maga se tud olyasmit, amit még sosem mutattak meg magának. Egész életemben mindenki megkülönböztetett bánásmódban részesített a származásom miatt, ezért esélyem se volt a többi emberre gondolni.

– Akkor most eljött élete nagy esélye. – Andy leállította a kocsit és kiszállt. – Mert én szarul fogok bánni magával, amíg maga is úgy bánik velem. Talán nem is baj, hogy a hullaháznál kezdünk. Gyakorolhatja a kedveskedést a halottakon, ők legalább nem veszik zokon, ha elcseszi.

– Remek ötlet! – Regina lelkesen követte Andyt a járdán, majd be az előtérbe. – De hogyan törődhetünk olyasvalaki érzéseivel, aki már nem is érez semmit?

– Ezt hívják szimpátiának, más néven együttérzésnek. Nyilván most először hall ilyesmiről. – Andy megállt a pultnál, és aláírta a könyvet. – Próbáljon arra gondolni, mi mindenen mentek keresztül azok a szerencsétlenek, mennyire hiányoznak a barátaiknak és a szeretteiknek, és most az egyszer ne önmagával foglalkozzon. Ha pedig utálatos lesz, vége a kapcsolatunknak, mert nem fogom eltűrni, és jobb, ha tudja, hogy az igazgatónő se. Egy szempillantás alatt kirugdossa innét.

– Akkor apa is kirúgja őt – mutatott rá Regina.

– Megeszi az apját reggelire.

Átnyújtott Reginának egy kis jegyzetfüzetet és egy tollat, amint az elektronikus zárak megnyíltak, és ők beléptek az orvosszakértői intézet vezetőjének irodájába.

– Jegyzeteljen! – adta ki Andy az utasítást. – írjon le mindent, amit hall, és tartsa a száját!

Regina nem szokott ahhoz, hogy parancsolgassanak neki, ám ahogy meglátta a boncolásokon készült fényképeket az előtéri iroda asztalain, elment a kedve a szokásos erőfitogtatástól és hangoskodástól. A hivatalnokok jól ismerték Andyt, kedélyesen flörtölgettek vele. Regina megkövült és elnémult, amikor Andy a gyakornokaként mutatta be.

– Szerencsés vagy – kacsintott az egyikük sokatmondóan Reginára.

– Egyszer velem is gyakorolhatna – mondta egy másik.

– Hű, bébi! Én is szívesen engedném, hogy tanítgasson.

– A horgász ügyében jöttünk – öltötte fel Andy a hivatalos arcát. – Sawamatsu doktor rajta van az ügyön.

– Nem, még nem jött be.

– És az igazgatónő? – Andy megkönnyebbült, hogy dr. Sawamatsu nincs bent, és remélte, nem is lesz.

Először is, dr. Sawamatsu még mindig törte az angolt, így Andynek nehezére esett megértenie már azelőtt is, hogy elkezdett dobálózni az orvosi szakkifejezéseivel, emellett halvérű, cinikus ember benyomását keltette, Andy pedig mindig is gyűlölte azokat, akik szenvtelenül tekintettek az áldozatokra – élőkre és holtakra egyaránt. De ami a legrosszabb, Sawamatsu kitartóan kérkedett bizarr emléktárgyakból álló titkos gyűjteményével: művégtagjaival, mell- és péniszimplantátumaival, egy üvegszemmel, a lezuhant repülőgépek és egyéb katasztrófák után gyűjtött maradványokkal. Andy kétellette, hogy a főnöke egyáltalán tud a kollekcióról, amit Sawamatsu nem az irodájában, hanem otthon őrzött.

– Hát tőlem megtudhatja – mondta ki Andy hangosan, amint a hosszú szőnyegpadlós folyosón lépkedett dr. Scarpetta irodája felé.

– Ki tudhat meg mit? – Regina ámuldozva nézett körül, és meg-megállt, hogy bekémleljen az irodákba, ahol mikroszkópok álltak az asztalokon és röntgenfelvételeket csatoltak a világító dobozokra.

– Ne kérdezősködjön, és ahogy a helyszínelők mondják: ne érintsen vagy mozdítson meg semmit! – figyelmeztette Andy. – És amit itt lát vagy hall, azt nem mondhatja el senkinek, még a családjának sem.

– Igyekezni fogok – felelte a lány –, de korábban még sosem kellett titkot tartanom.

Barbie Fogg sokak titkát ismerte, köztük a sajátjait is. Aggódott, hogy esetleg Lennie-nek is lehetnek ilyen titkai, ezért úgy döntött, lefordul a következő kihajtón és visszatér a fizetőkapuhoz, hogy elmondhassa Hooternek, mennyire aggódik a házassága miatt.

– Lennie elment a városból, de előtte még azt mondta, hogy szeretne egy barátnőt! Ugye, nem gondolja, hogy viszonya van valakivel, csak mert én nem fekszem le vele? – öntötte ki a szívét Barbie Hooternek. – Persze Lennie ingatlanokat árul, vagyis sokat van otthon, amikor nincs semmi dolga, ezért általában az ikrekre vigyáz, és bőven van ideje egy viszonyra. Most ráadásul átment Charlotte-ba egy fontos konferenciára, én meg ott maradtam a házban. Lehet, hogy egész héten nem látom.

Barbie és Hooter úgy osztozott a csalódáson, mintha egész életükben barátnők lettek volna.

– Istenem, nem is gondoltam, hogy ennyire hiányozni fog – vallotta be Barbie.

– Ne higgye, hogy nekem nincs elég bajom, csak még megbeszélni sincs kivel. De miért ment a férje éppen Charlotte-ba? Tudja, rohadtul unom már, hogy mindenki Észak-Karolinába megy, mintha az lenne az ígéret földje, vagy mi. Tudja, én magam még sosem voltam ott. Mi olyan különleges benne?

– De azért a városban szeret kikapcsolódni, igaz? – kérdezte Barbie, amint a kocsik újra kezdtek feltorlódni mögötte. – Holnap este nincs kedve eljönni velem a Nascarra? Nagyon örülnék, mert akkor maga is láthatná azt a sok jóképű pilótát, de ehhez ki kellene vennie a délutánt, mert szeretek korán kimenni és ott lógni a bokszok környékén, megvárni, ahogy a pilóták előjönnek és beülnek a kocsijukba. Néha engedik, hogy lefényképezzem magam velük. Ó, ha tudná, milyen érzés! Megölelni egy igazi versenypilótát, abban a testhez simuló, színes, tűzálló kezeslábasban!

– Az már biztos, hogy életemben nem voltam semmilyen Nascar-versenyen, de nem is láttam még afroamerikai pilótát! – Hooter ügyet se vetett a türelmetlen autósok végtelen folyamára. – Talán kiveszem az egész napot! Nem voltam szabadságon, amióta a nővérem megesküdött és elmentem a lakodalmára. Merthogy én voltam a menyasszony tanúja. – Hooter sugárzóan elmosolyodott, ahogyan visszaemlékezett hosszú rózsaszín ruhájára, az áttetsző ujjakra és a gyöngysorokra. – Az volt csak a meseszép esküvő, kislány.

– És ha máskor enyelegnél a kis luvnyáddal, te dagadt picsa, és csinálnád a dolgodat? – tért vissza Bubba Loving a kisteherautójával.

– Mi a csuda az a luvnya? – kérdezte Barbie, miközben lefirkantotta a számát egy öntapadós cetlire.

– Ez a dagadt picsa mindjárt ráül a szádra! – üvöltött vissza Hooter Bubbának.

– Tessék, szívem – nyújtotta át a cetlit Barbie Hooternek –, akkor néhány órán belül csörgessen meg. A baptista egyetemen leszek, csak szóljon, hogy el tud-e jönni a versenyre, máskülönben oda kell adnom a jegyét egy másik szerencsésnek. Ugye eljön? Annyira vágyom egy kis beszélgetésre!

– Akárcsak én. Eljövök, el én. Abban bízhat. – Hootert egyre jobban izgatta a gondolat. – Hívjon csak pancsernek, ha nem találok magam helyett valakit a műszakra. Mi lenne, ha itt venne fel, nem is tudom… mikor?

– Pontban kettőkor.

– Addig hazaugrok, átöltözöm, és itt a fülkében várom, hacsak közbe nem jön valami. Azután bőven lesz időnk átbeszélni az elcseszett házaséletét.

– Hát nem csodálatos? – Barbie vidáman búcsút intett, elhajtott, még a hetvenöt centes útdíjat is elfelejtette. – A szivárvány működik! Varázslat, igazi mágia!

– Majd akkor trécseljen a kis barátnőjével, ha nem áll kilométeres kocsisor a fülkéjénél – kiáltott ki Lamonia Dodge Dartjából.

Lamoniának minden oka megvolt a bosszúságra. Először megbilincselték a rossz szeme miatt, most meg dugóba került, csak mert két leszbikus flörtölt egymással a fizetőkapunál, és egy rasszista vidéki bunkó minősíthetetlen szavakkal illette őket. Mi lesz így a világgal? „Uramatyám, légy irgalmas!” – gondolta Lamonia. Az egész bolygó a pusztulás felé tart, csak idő kérdése, hogy Jézusnál beteljen a pohár, és visszatérjen, ő pedig még nem áll készen erre. Nem, uram. Minden vasárnap azért fohászkodott Jézushoz, hogy egy darabig még türtőztesse magát, amíg neki ennyi barátja és szomszédja van, akik mind itt fognak maradni, ha majd az Úr aláereszkedik a felhőjén, és a mennybe emeli híveit.

– Leljen rá a szívében Jézusra! – mondta Lamonia Hooternek, amint kesztyűs kezébe nyomott egy egydolláros bankót.

– Ha maga mondja, csajszi – vont vállat Hooter, mielőtt a perselybe dobott három huszonöt centest és visszaadta az aprót.

– Nem vagyok csajszi, se magának, se másnak. – Lamonia igyekezett félreérthetetlenül fogalmazni. – Kérje Isten bocsánatát, és imádkozzon Jézushoz! Kérje Tőle, hogy fogja az életét és kezdjen vele valamit, hallja? Mert Ő nemsokára eljön, maga meg itt fog kuksolni a fülkéjében, és idegenekkel vétkezik, a kocsik meg majd üresen mennek át a kapun, mert a vezetőiket mind elragadják a mennyekbe!

– Meséljen csak! – biztatta Hooter a botcsinálta prédikátort. – Én ráérek.

Lamoniát nem kellett biztatni.

– Két ember dolgozik a földeken, az egyik hirtelen eltűnik. Két asszony ül a mosodában, amikor az egyik hirtelen eltűnik. Itt szedi a kapupénzt, amikor a vezetők fele hirtelen eltűnik, és maga csak reménykedhet abban, hogy nem fog tovább itt kuksolni a fülkéjében, mert az azt jelenti, hogy örökre magára maradt!

– Én készen állok a mennybemenetelre – biztosította Hooter Lamoniát, miközben számot cseréltek. – Ó igen, készen állok rá, és alig várom. Mindig is erre vártam. Jézus visszatér közénk, mindig is tudtam, hogy így lesz. – Hooter felemelte tekintetét a fülke mennyezetére. – Jöjj hát, Jézus, jöjj ebben a pillanatban! Csak jöjj el hozzánk, még útdíjat se fogok kérni, ha átrepülsz itt a felhőddel.

– Ne! – tiltakozott Lamonia. – Ne mondja Neki, hogy jöjjön! Addig még sok munka vár ránk, ostoba nőszemély! Nézze csak meg ezt a sok bűnöst! Hosszú-hosszú sorokban kígyóznak. Előbb értük imádkozzon, gyermekem!

Hooter végigmérte a mérföldes kocsisort.

– Igaza van, nővérem. A legtöbben még nem állnak készen Jézusra. Nézze csak, milyen indulatosak és hirtelen haragúak. Hm – csóválta meg szomorúan a fejét Hooter. – Inkább kérjük Jézustól, hogy várjon még egy kicsit. Adj még egy kis időt, Urunk! – imádkozott fennhangon, miközben Lamonia kocsija éles rándulással megindult, és beletolatott a mögötte várakozó kocsiba. – Kérlek, mennyei atyánk, még csak ezt szombat délutánt add nekem, rendben? Csak egy kis vakációt kérek, semmi mást.

Huszonkettő

Dicső Atyánk a mennyekben! – fohászkodott dr. Faux is, amint Fonny Boyjal ott hánykolódott a tengeren. – Idekint voltunk egész éjjel és fél délelőtt, étlen-szomjan a hidegben, és nem hiszem, hogy túlélnék még egy órát. Könyörgök, segíts rajtunk!

Fonny Boy rég feladta a kísérletezést, hogy bejusson a lezárt rekeszbe, ehelyett bánatos dallamokat fújt a harmonikáján, miközben kipróbált egy sor kéz- és fújástechnikát. Lassan kezdte azt kívánni, bárcsak kapnák el és hurcolnák vissza őket a rendelőbe, és már bánta, hogy elmulasztott gondoskodni enni- és innivalóról. Igaz, akkor még azt gondolta, rég odaát lesznek, mire az ilyen problémák előkerülnek.

– Az Úr irgalmas, az áramlás egyenesen visszavisz minket a szigetre – nyugtatta meg dr. Faux-t.

– Én nem látok földet sehol. Sehol az égvilágon, Fonny Boy. Ha a sziget közelében lennénk, mostanra észrevettek volna, talán a szemünket is bekötik, hogy kardlappal kergessenek ki a pallóra. Szerintem átsodródtunk a természetvédelmi területre, ahol egyetlen halász se jár, és itt fogunk éhen veszni.

– Nem addig a… – felelte Fonny Boy. – Az áramlatban bízni lehet. – Végigmutatott a lágyan ringó hullámokon. – Meg abban is, hogy észreveszik az elkötött bateau-t, úgyhogy ha nem sietünk, elkapnak, aztán magolhatjuk a Bibliát!

– Hacsak nem gondolják, hogy átértünk a túlpartra, mert ott biztosan nem fognak keresni minket. Tényleg nem emlékszel annak a zárnak a kombinációjára? Csak van egy jelzőpisztoly abban a rekeszben, vagy legalább egy tükör, hogy jeleket adhassunk.

Fonny Boy valamikor tudta a kombinációt, amit egyre nagyobb bosszúsággal igyekezett felidézni. Már végigpróbálta az összes születésnapot a családban, plusz Tangier irányítószámát és több telefonszámot, minden eredmény nélkül. Nekiütögette a harmonikát a bateau oldalának, hogy kirázza belőle a felgyülemlett nyálat, majd megpróbálkozott egy melódiával C-ben, és szokás szerint a négyes lyuknál kezdett.

– Koncentrálj erősen, Fonny Boy! – igyekezett lelket verni belé dr. Faux. – Az emberek valamihez kötik az ilyen számokat, hogy ne felejtsék el őket, és szerintem az apád is ezt tette. Van olyan szám, ami nagyon fontos az apád számára? Esetleg a szüleid házassági évfordulója?

Fonny Boy arra se emlékezett. A mély hangoknál folytatta, és belevitt egy kis bluesos futamot, ahogyan példaképe, Dan Aykroyd.

– Tudom, hogy némelyik halász iránytűt használ – próbálkozott tovább a fogorvos. – Csak van egy állandó csapás, amit az apád használ, valahányszor kijön a rákcsapdákhoz?

A rákcsapda szó lustán emelkedett fel az alig moccanó hajóról, majd a vízre ült, és süllyedni kezdett a fenék felé, ahol Callinectes („úszó szépség” görögül) sapidusok („ízletes” latinul) egész raja élvezte a természetvédelmi terület békéjét és biztonságát. Itt leltek menedékre a vödör túlélői is, és ezek egyike – különösen jóvágású hím rák nagy kék ollókkal – úgy döntött, utánajár az emberi hangoknak és a távoli, édesbús melódiának. Átúszott az iszapon, a felvert üledék felhőjében hátrahagyta barátait, és mintegy öt méterrel az öböl felszíne alól kémlelte a bateau fenekét, amikor újabb hangokat hallott.

– Ő aztán nem használ semmiféle iránytűt. Mi szüksége lenne rá? – kérdezte a fiatal fiú, a rák pedig ráismert a csontos, szőke szigetlakó hangjára, aki mindig a kalózok kincséről beszélt, amikor a sötét hajnalokon odakint rákászott.

– Hm. Van postafiókotok? – kérdezte egy másik hang. A hím rák nem ismerte a hangot, de kihallotta belőle, hogy gazdája a szárazföldön lakik.

Fonny Boy kipróbálta a számot, de ez nem hatotta meg a lakatot.

– Akkor egy szerencseszám? Apádnak biztos van szerencseszáma.

Fonny Boy nem ismert más szerencseszámot a tizenhármason kívül, de a lakat erre se reagált. Megpróbálkozott egy másik kéztartással, s ettől az „Ó, Susannah” majdnem felismerhetővé vált.

– Talán egy kedvenc étel vagy ital, aminek a nevében van szám is? – Dr. Faux csak nem adta fel. – Mint a Heinz 57-es szósz vagy a 7-Up?

– Apám szereti a 7-Up-ot – éledt fel a remény Fonny Boyban is. –A Spanky’s jégkrémje mellé többet megiszik, mint akárki. Hanem a kombináció négy szám, a 7-Up meg csak egy.

– És az Up rész?

Fonny Boy úgy döntött, inkább marad a harmonikánál.

– Biztos van egy szám, ami Up-ot jelent, Fonny Boy! Rajta, gondolkodj!

– Az Up az fent, fent pedig még az iránytűn sincs. Csak észak, dél, kelet és nyugat – felelte Fonny Boy.

– A fent lehet észak is, nem? – erősködött dr. Faux. – Te is hallottad már, hogy felugrom New Yorkba vagy leugrom Floridába. Próbáld a háromszázhatvanat. Az három számjegy, és az északi irányt jelöli. Apád talán a hetet és a háromszázhatvanat használta a 7-Up helyett.

A rák orsó alakú testével sebesen visszaúszott a fenékre, hogy figyelmeztesse megrémült társait.

– Heten vannak odafenn! – kiáltotta. – És meg akarják szegni a törvényt, amikor itt rákásznak, de én amondó vagyok, hogy leckéztessük meg őket!

A rák feltételezte, hogy a hét halász odafent a bateau-n alattomban rájuk és a pisztrángra vadászik, jóllehet a rákok már egy ideje nem látták a pisztrángot. Vagy a 7-Up banda – ahogyan a kanrák máris gondolt rájuk – olyan kalózokból áll, akiknek a kormányzó mentességet ígért, ha megkeresik, majd egy vödörben a rezidenciára viszik a rákokat és a pisztrángot. A kék tarisznyarákok jól ismerték a kalózokat, de sem nagyra nem tartották őket, sem nem féltek tőlük. A kalózok túl mérgesek és iszákosak ahhoz, hogy a rákokat üldözzék, és ez évszázadok óta nem változott. Ahogyan a héjasok élete sem lett jobb a régi ágyúktól, érméktől és ékszerektől, amelyeket rutinszerűen kerülgettek a fenéken. Az igazat megvallva, a rákok rá se hederítettek a kincsekre.

A Fonny Boy nevű szőke szigetlakó viszont annál inkább, gondolta a rák, amint a dagadozó iszapfelhőben átúszott az öböl fenekének egy rejtett zugába, ahol egy szlúp maradványai sejlettek fel a félhomályból. A régi vitorlás oldalán ágyúgolyók ütöttek lyukat. Miután elsüllyedt, az áramlás évszázadok során át taszigálta a roncsot az öböl fenekén, mígnem jelenlegi helyére került. A rák megállapodott a rozsdamarta horgony közelében, és megragadott egy kisebb fémdarabot. Ezután úszólábaival dühösen verni kezdett, és felemelkedett a bateau-hoz, ahol megmászta a kis hajómotort, és felhajította a fémdarabot a levegőbe. A fémdarab Fonny Boy ölében landolt, miközben az a halpofát gyakorolta, és beszívta az arcát, hogy tisztább hangokat csaljon ki harmonikájából.

– Vesszek meg! – kiáltott fel Fonny Boy meglepetten. – Ezt nézze!

Tanulmányozta a rozsdás vasdarabot, amiről tudta, hogy hihetetlen régi, és csak egy elsüllyedt hajóról származhat.

– Ez a kincs az égből pottyant az ölembe, és azt jelenti, hogy egy martalóchajó van odalent! – kiáltotta féktelen izgalmában, amint tudatosult benne, hogy ennyi küzdelmes év után beteljesülni látszik a sorsa. – Meg kell jelölnünk a helyet, különben elveszítjük!

Csak egyféleképpen jelölhették meg: ha leengedtek egy rákcsapdát a vízbe. Alig egy perccel később a szökevény rák látta is, amint a drótcsapda aláereszkedik a mélybe, és jóval a fenék felett megállapodik, hiszen a kötele túlságosan rövid.

A rák szája torz mosolyra húzódott. Mennyire kiszámítható minden szigetlakó! A mohósága komoly bajba sodorta a szőke fiút, és nemsokára az egész 7-Up banda a rács mögött végzi.

Oposszum ötlete is bevált, miután felvagdosta a különböző színű pólókat, majd összevarrta és összeragasztotta a darabokat, amíg zászlóra nem kezdtek emlékeztetni.

– Látod, mit csinálok, kislány? – suttogta oda Popeye-nek. Elsimította a zászlót az ágyon, mire Popeye megriadt a cigarettázó-vigyorgó koponya láttán.

– Most már van saját Nascar-zászlónk a versenyre – súgta büszkén Oposszum. – Kiakasztjuk a boksznál, ahol úgy teszünk, mintha versenyzők lennénk, azután valaki csak meglátja, és megment minket. Vagy ha nem, Füstös talán annyira megszereti a zászlót, hogy rendesebb lesz velünk, és akkor elmehetünk a Tangerine-szigetre. Valahogy megszöktetlek innét, és meghúzzuk magunkat a legközelebbi halászkunyhóban.

Oposszum fürgén mozgatta a tűt, hogy felvarrja a betűket, amelyek együttesen a Jolly Goodwrench szavakat adták ki.

– Akkor aztán visszaadlak Hammernek, és a rendőrök elfelejtik nekem, hogy rálőttem Moses Custerre. Néha talán meg is látogathatlak. Talán Hammer rendőrfőnök asszony rám bíz, ha neki valami dolga lesz. Na, mit gondolsz?

Popeye ezt pompás ötletnek tartotta. Oposszum tovább tarkította az anyagot a pólódarabok, tü-cérna és a pillanatragasztó felhasználásával. Az eredmény sajnos nem a várakozásai szerint alakult, miután rá kellett jönnie, hogy a zászló egyoldalú lesz, így legfeljebb kifeszíthetik valahová, nem lóghat egy rúd vagy antenna végén. Máskülönben elégedett volt a művével, amely nem tűnt sem Nascaros, sem kalózlobogónak, inkább a kettő keverékének.

Oposszum felszegezte a kész zászlót a falra, és az ágyon ülve belegondolt, hogyan fog reagálni rá Füstös. Aggódott a szombati verseny miatt, ahol meghiúsulhattak tervei és reményei. Csak abban volt biztos, hogy nem akar magának még több bajt. Bárcsak visszatérhetne a szülei pincéjébe és éjszakánként újra az utcákat járhatná, anélkül hogy rettegnie kellene a letartóztatástól! A tévében látta, hogy Mosest még mindig kórházban ápolják, és istennek hála, stabil az állapota. Oposszum szíve kihagyott egy ütemet, amint visszaemlékezett, hogyan irányította a pisztolyt az aszfalton fekvő szerencsétlen férfira, és hogyan húzta meg a ravaszt.

Most sem értette, mi ütött belé, hacsak az nem, hogy rettegett Füstöstől. Jól tudta, ha különbözni mer a többi országúti kutyától, és jelét adja lelkifurdalásának, ő is könnyen golyót kaphat a fejébe. Ó, hogy sírna és zokogna az anyja, ha látná a hírekben, hogy meggyilkolták, és a holttestét egy fekete-fehér kutyáéval együtt kihajították az út mentén. Bárcsak Ben Cartwright, Pöttöm Joe vagy Hoss segíthetne neki! Igaz, akárhányszor nézte végig a Bonanza epizódjait, a Ponderosán nem látott egy fekete srácot se.

– Talán nem szereti a feketéket – beszélt magában Oposszum, miközben maga elé képzelte Ben Cartwrightot a bőrmellényében, galambősz hajával. – A feketék akkor még rabszolgák voltak. Hogy is hihetem, hogy éppen egy cowboy fog a segítségemre sietni? Igaz, a Cartwrightok legalább nem raknak ki déli zászlót. – Oposszum elnézte a tévé fölé kitett Jolly Goodwrench lobogót. – A Ponderosán nem láttam se déli zászlót, se rabszolgákat, csak Hop Singet, de ő is kínai, és tetszése szerint jön-megy, amíg megfőz és kimos.

Oposszum belegondolt, hogy ő mivel lehetne hasznára a Cartwrightoknak, akiket nyilván mélyen elszomorítana bűnös viselkedésével.

– Sajnálom, ami Mosesszel történt – szólította meg Hosst.

– Hát, cimbora, tényleg rossz fát tettél a tűzre – felelte Hoss.

– Hidd el, jól tudom, Hoss. De féltem, hogy Füstös megöl vagy nagyon megver, és talán Popeye-t is megfojtja, ha nem húzom meg a ravaszt. Bárcsak visszapörgethetném az időt és elfuthatnék, de már túl késő mindenhez, itt ragadtam ebben a lakókocsiban.

– Rendbe kell tenned a dolgokat, cimbora – szólt Hoss széles karimájú fehér kalapja alól. – Ami történt, megtörtént, de sosem túl késő helyretenni.

– Hogyan? – kérdezte erről Oposszum Bent.

Ben magasan ült a lován, készen arra, hogy elvágtázzon Carson City felé. Ahogy lenézett Oposszumra, halvány mosoly játszott az ajkán.

– Miért nem kezded azzal, hogy felhívod Mosest, és elmondod neki, mennyire sajnálod? – fogta két kézre a gyeplőt, – Azután feladhatnád magad Coffey seriffnél – tette hozzá, mielőtt ellovagolt.

Oposszum ott ült a sötétben, és lassan felnyitotta a mobilját. A szive a torkában dobogott, és egész testében megfeszült, ahogy a fülét hegyezte. Senki se moccant a lakókocsiban, ezért felhívta a tudakozót, és ötven centért kapcsolták is neki a kórházat, ahol a hírek szerint Moses Custer lábadozott.

– Moses Custert kérem – szólt bele halkan a telefonba.

– Hogy hívják? Csak azt kapcsolhatom be, aki rajta van a listáján.

Oposszum próbálta kicselezni a központost.

– A harmadik vagyok a listáján, hölgyem.

Papírzörgést hallott, és remélte, hogy Dale Earnhardt rajtszáma szerencsét hoz neki. Bizonyos fokig hozott is.

– Itt az áll, Mr. és Mrs. Brutus Custer. Szóval, melyik maga? Oposszum magas, lányos hangon beszélt, ami könnyen elment női hangnak. Némiképp sértve érezte magát, de tudta, hogy nem olyan benyomást tesz, mint egy Brutus.

– Mrs. Custer vagyok – felelte. – Nagyon aggódom az apósom miatt, már enni és aludni se tudok. Mondja meg neki, ha most nem tud beszélni, később újra hívom.

Oposszumban felötlött, hogy még nem késő visszakozni, ám ekkor Ben Cartwright visszafordult a nyeregben, és zord tekintettel végigmérte.

– Tartsa! – szólt bele a recepciós a kagylóba.

– Halló! – hallatszott egy férfihang a vonalban. – Te vagy az, Jessie? Hogy vagy, kislány? Miért nem jöttél el meglátogatni? Holnap hazaengednek.

– Mr. Custer, én nem Jessie vagyok, csak beszélni akartam magával. Kérem, ne tegye le! – Oposszum szíve olyan erővel vert, mintha ki akarná dönteni a bordáit.

– Ki az? – éledt fel azonnal Moses gyanakvása.

– Csak annyit mondhatok, hogy nagyon sajnálom, ami magával történt. Rosszat tettem, nagyon-nagyon rosszat, és nem akartam, hogy ez legyen, de kényszerítettek.

– Ki az? – csattant fel Moses. – Mit akarsz tőlem? Te is a kalózok közül való vagy, igaz-e?

– Igen, de nem önszántamból – vallotta be Oposszum.

– A nyavalyát nem. Rögtön tudtam, hogy nem Jessie vagy, még csak nem is hasonlít rá a hangod.

Oposszum vett egy mély lélegzetet.

– Nem beszélhetek soká, csak azt akartam elmondani, mennyire sajnálom, amit tettem, és ha bárhogyan jóvá tudom tenni a dolgot, jóvá teszem, Mr. Custer. Addig is legyen maga körül elég rendőr, mert az országúti kutyák máris azt beszélik, hogy felkutatják és végeznek magával. A vezetőjüket Füstösnek hívják, a barátnője pedig Unique, aki múlt éjjel lelőtte azt a szerencsétlen eladót a 7-Eleven-ben, és Füstös azt mondta, megöl, ha nem lövök magára, amikor elraboltuk a pótost a piacról.

– Rohadt gazemberek! Csak toljátok ide a képeteket, megtudjátok, hol lakik az úristen!

– Mindent megteszek, hogy lebeszéljem őket.

– Te? De mégis ki a nyavalya… ?

Moses mostanra teli torokból üvöltött, Oposszum pedig kezdett pánikba esni, és megszakította a hívást.

– Mi a fasz van itt? – vágta ki Füstös ebben a pillanatban Oposszum szobájának ajtaját. – Kivel beszéltél?

Oposszum épp időben dugta a takaró alá mobilját.

– Csak Popeye-jel, az új zászlónkról. – Oposszum agya sebesen járt. – Szerinted milyen, Füstös?

Füstös reggeli sörével a kezében előrelépett, hogy hosszan és zord tekintettel meredjen a falhoz szegezett zászlóra.

– Mi ez a szarság? – kérdezte kemény, ijesztő hangon.

– Nincs zászlód, és azt gondoltam, minden kalóznak van zászlója, ahogy a Nascar-pilótáknak is. Ezért csináltam neked egyet, ahogy megmondtam. Azt gondoltam, kitehetnéd a bokszba, amikor holnap este elmegyünk a versenyre. Azután, ha elszöktünk a szigetre, ott is felhúzhatnád, hogy senki ne merjen cseszekedni veled.

– Ha már magadban beszélsz, legalább fogd halkabbra. Felébresztettél, baszd meg. Most fáradt leszek egész nap.

Füstös lehiggadt és elgondolkodott, ahogy különböző szögekből tanulmányozta a zászlót. Támadt egy ötlete, és lerángatta a falról.

– Lepuffantom ezt a dögöt és belecsavarom ebbe. Hagyunk egy kis ajándékot Hammer házánál – vigyorodott el.

Popeye, aki ugyanúgy el tudta játszani az oposszumot, mint Oposszum, alvást színlelt, míg Oposszum úgy tett, mint akit nem érdekel a kutya sorsa.

– Nem érne annyit, hogy elszalasszuk miatta Hammert és Brazilt – emlékeztetett Oposszum, miután Füstös manapság hajlamos volt elfeledkezni a dolgokról. – Szükségünk van a kutyára, hogy elcsaljuk őket a versenyre, ahol lecsaphatunk rájuk. Azután Kandúr elrepít minket a kopteren, és dagadtra hizlaljuk a seggünket a szigeten.

– Mégis hogy a faszba akarod ezt elintézni? – Füstös ledobta a zászlót Popeye-re, aki meg se moccant.

– Könnyen – vont vállat Oposszum. – Küldök egy e-mailt Bonny kapitánynak, majd ő elintézi. Megvannak hozzá a kapcsolatai, nem? Ő majd beadja a dolgot Hammernek, és elhiteti vele, hogy Nascar-pilóta vagy, a csinos kis barátnőddel, Unique-kal és velünk, az istálló tagjaival, akik véletlenül ráakadtunk az út mentén kóborló Popeye-re. Persze készek vagyunk visszaszolgáltatni a dögöt, de csak ha Hammer és Brazil személyesen jön el érte. Azok ketten eljönnek a versenyre, és abban a pillanatban, hogy elkezdenek sikongatni örömükben, mi előrántjuk a pisztolyt, lelövünk mindenkit, elkötjük a helikoptert és megszökünk.

– Intézd! – mordult rá Füstös, miután kiitta a sörét és az üres dobozt ledobta a földre.

Huszonhárom

Az orvosszakértői intézet vezetője, dr. Kay Scarpetta az irodájában ült, amikor Andy bekopogtatott.

– Jó napot, doktornő! – köszönt udvariasan és kissé feszülten. –Ha nem jöttem rosszkor, szeretnék beszélni önnel az áldozatról, aki múlt éjjel égett össze a Canal Streetnél.

– Jöjjön be! – Dr. Scarpetta felnézett a halotti anyakönyvi kivonatokból, amelyeken épp dolgozott. – Ismerjük egymást?

– Nem, asszonyom, de dr. Sawamatsuval már dolgoztam együtt. Andy bemutatkozott, majd elmagyarázta, hogy Regina gyakornok az állami rendőrségnél, bár a nevét nem árulta el.

– És hogy hívják? – érdeklődött Scarpetta nála.

Regina elkerekedett szemmel, összepréselt ajakkal meredt rá. Még sosem találkozott ilyen erőteljes és határozott nővel, aki szinte félelmet ébresztett benne. Dr. Scarpetta rendkívül szemrevaló szőkeség volt, aki a negyvenes évei közepén járt, és keményre vasalt halszálkás kosztümöt viselt. Miért akar valaki, akinek ilyen fellépése van, halott páciensekkel foglalkozni? És hogyan válaszoljon, hogy ne adja ki magát és okozzon galibát?

– Reggie – sikerült kiböknie.

– Reggie gyakornok – vette tudomásul dr. Scarpetta kurta bólintással. – Ön kezeskedik érte? – fordult Andyhez. – Tudja, ide nem szokás gyakornokokat hozni…

– Vállalom a teljes felelősséget – vetett Andy éles pillantást Reginára.

– Miattam ne aggódjon – talált rá a hangjára Regina. – Senkinek sem beszélek arról, amit itt látok, és nem érek hozzá semmihez.

– Nagyon helyes – felelte kimérten dr. Scarpetta, mielőtt újra Andyhez fordult. – A férfit az ujjlenyomata alapján azonosítottuk. A neve Caesar Fender, negyvenegy éves fekete férfi Richmondból. Sajnálattal kell közölnöm, hogy ma reggel telt ház van. Látott már boncolást? – kérdezte Reginától.

– Nem, de nem azért, mert nem akartam. – Regina kétségbeesetten próbálta lenyűgözni a legendás doktornőt.

– Értem.

– A középiskolában én voltam az egyetlen, aki nem félt felboncolni a békát – dicsekedett Regina. – Engem sose zavartak a belsőségek. Szerintem akkor se jönnék zavarba, ha végig kellene néznem valaki halálát, mondjuk egy elítélt bűnözőét.

– Nos, a középiskolában én mindig viszolyogtam a boncolástól – lepte meg dr. Scarpetta Reginát. – Nagyon sajnáltam azokat a békákat.

– Én is – értett egyet Andy. – Az enyém még élt, és nem hiszem, hogy jogom volt megölni. Máig nem hagy nyugodni a dolog.

– És semmi sem zavar jobban, mint amikor végig kell néznem valaki halálát, legyen az elítélt bűnöző vagy bárki más. Gyanítom, még sosem járt egy bűntény helyszínén vagy az ambulancián – folytatta dr. Scarpetta, aki ismerősnek találta Andy nevét, ezért beletúrt az asztalán halmozódó iratokba, míg végül előhúzott egy jelentést.

Bizony. A rendőrt, aki beküldte a mérgezett csokoládét a laborba, Andy Brazilnek hívták.

– Valamit meg kell beszélnem magával – közölte. – Azt hiszem, ez igazából csakis kettőnkre tartozik.

A maga előzékeny módján így parancsolta ki Reginát az irodájából.

– Egy percre hagyjon minket magunkra! – fordult a lányhoz Andy. – Gyorsan végzünk.

– Hogyan tanulhatnék meg bármit is, ha folyton ki kell mennem? – kérdezte Regina, akiből egy pillanatra előtört szokott undok természete.

– Nem kell folyton kimennie – hűtötte le Andy, miközben az ajtóhoz kísérte és szó szerint kilökte rajta. – Marad – mordult rá, mintha Fürgét utasítaná.

Becsukta az ajtót, és visszatért dr. Scarpetta íróasztalához, hogy kihúzzon egy széket és helyet foglaljon.

– Nemrég kaptam meg a jelentést a csokoládéval kapcsolatban – kezdte az igazgatónő. – Az eset elég súlyos, és Pond doktor tüstént felhívta rá a figyelmem, miután rendelkezem némi tapasztalattal a purgatív szerekkel történő mérgezés terén. Évekkel ezelőtt volt egy esetem egy asszonnyal, akinek a kávéjába a kölykei Ex-Laxet csempésztek, alighanem tréfából. Az asszonynak több belső szerve károsodott, tüdőödémát kapott, végül kómába esett és meghalt. – Átnyújtotta Andynek a szakértői jelentést, miközben tovább beszélt. – A vizsgálatokat folyadékkromatográfiával végeztük, és a kérdéses csokoládékban eltérő koncentrációjú fenolftaleint vagy ff-et találtunk. Megfelelő adagolás esetén az üzletben kapható Ex-Lax mintegy kilencven milligramm ff-et tartalmaz, míg az ön által beadott dobozban egyetlen csokoládé ff-tartalma is meghaladta a kétszáz milligrammot, amely a szervezetbe történő kerülése esetén legjobb esetben is folyadék- és elektrolithiányt okoz, ami rendkívül veszélyes, főként ha az áldozat idős és nem örvend túl jó általános egészségnek.

– Ez ráillik a kormányzóra – bólintott Andy egyre növekvő aggodalommal. – És az ujjlenyomatok? Talált a labor bármit a csomagoláson? És a kézzel írott üzenet tényleg a kormányzótól származik?

Dr. Scarpetta beleolvasott egy sor másik jelentésbe.

– UV-fény és fluoreszkáló festék segítségével találtak egy látens ujjlenyomatot, amit átfuttattak a nyilvántartáson – tájékoztatott. – A keresés eredményes volt, itt áll a nyilvántartási szám, amit az állami rendőrség belső hálózatán saját magának kell ellenőriznie. – Leírta a sokjegyű számot. – Ami a kérdéses dokumentumot illeti, a kormányzó kézírása nem egyezik meg azzal az üzenettel, amit a csokoládéhoz mellékeltek.

– Vagyis az üzenet hamisítvány. – Andy nem lepődött meg.

– Ez csak akkor válik hivatalossá, ha hiteles írásmintát veszünk a kormányzótól. Az előzetes elemzéshez egy olyan levelet használtunk, amelyet állítólag a kormányzó küldött dr. Sawamatsunak.

– Értem. Nem indulhatunk ki abból, hogy a levél eredeti – értett egyet Andy –, vagy hogy a kormányzó személyesen írta alá.

– Törvényes formában nem.

– Erről jut eszembe, és remélem, nem veszi rossz néven, dr. Scarpetta, de aggaszt, hogy Sawamatsu doktor emléktárgyakat gyűjt, méghozzá meglehetősen bizarr darabokat, amennyiben hinni lehet annak, amit mond. Járt már a házában?

– Nem. – A nő arckifejezése megdermedt.

Egy dolgot semmi szín alatt nem tűrt meg: a holtakkal szemben tanúsított tiszteletlenséget. Vagy hogy munkatársai közül bárkinek akár csak eszébe jusson emléktárgyakat, egy bűntényhez vagy halotthoz kapcsolódó pénzt, fegyvereket, drogokat és más személyes holmit eltennie.

– Valaki egyszer meglátogathatná előzetes bejelentés nélkül – vetette fel Andy. – Odahaza.

– Ne aggódjon – bólintott a nő. – Elmegyek hozzá.

– Azonnal nekilátok a csokoládés ügynek – ígérte Andy. – Felteszem, a grafológusnak szüksége van egy mintára a gyanúsított kézírásából is.

– Nem tudtam, hogy gyanúsítottja is van, de igen, természetesen. Ha szerez egy mintát a kézírásából, azzal sokat lendít az ügyön. És kell egy minta a kiszemelt áldozattól is.

– A rendőrfőnök asszonytól? – ráncolta a homlokát Andy. – Miért?

– A Münchhausen-szindróma kizárásához – felelte a doktornő tárgyilagos hangon. – Hashajtós mérgezésre gyakran olyan esetben kerül sor, amikor az egyén betegesen vágyik mások figyelmére, mondjuk fel akarja kelteni egy szülő vagy házastárs együttérzését.

– Vagyis ön szerint a rendőrfőnök asszony azért akarta volna elhitetni velünk, hogy a kormányzó vagy valaki, aki a kormányzónak adta ki magát, mérgezett csokoládét küldött neki, mert figyelemre vágyott? Szerintem ez lehetetlen! Ismeri egyáltalán? – kérdezte Andy udvariasan, de sokatmondóan.

– Nem, nem ismerem – felelte dr. Scarpetta –, csak azt tudom, hogy nemrég foglalt el egy felelősségteljes posztot, és ha a saját tapasztalataimból indulok ki, a kormányzó sosem viszonozza a hívásait, ahogy nem hívja meg a rezidenciára sem. Talán csak megpróbált olyan benyomást kelteni, mintha a kormányzó meg akarná mérgezni. Ha a kormányzó hirtelen egy állítólagos gyilkossági kísérlet gyanúsítottjává válna, nyilván jobban odafigyelne rá.

– Megenged egy gyors kérdést Trish Trashről? – ugrott Andy a következő pontra. – Tudom, hogy nem az én ügyem, de nem hagy nyugodni, és talán ön is tudja, hogy a gyilkos ismeretlen okból az én házam előtt hagyta a tárgyi bizonyítékokat.

– Ó, hát az is maga? – Dr. Scarpetta a homlokát ráncolta, és látszott rajta, hogy őt is felzaklatja az ügy. – Borzalmas, brutális ügy. Jól tette, hogy felhívta Slipper nyomozót, és nem nyúlt semmihez. Levettük az ujjlenyomatokat, de a nyilvántartás mindeddig nem talált egyezőséget. Az STR segítségével DNS-mintát is vettünk a borítékról, de találat még itt sincs. Emellett több hosszú fekete hajszálat is találtunk az áldozat véres ruháján.

– Női hajszálakat?

– Nem tudom – felelte Scarpetta. – Lehetséges.

– Még sincs találat? Ez érdekes – tűnődött el Andy. – Talán azért, mert az elkövető még fiatalkorú, akinek az aktáját kötelezően zárolták. Egészen a közelmúltig azt sem engedték, hogy egy fiatalkorú ujjlenyomata vagy DNS-mintája az adatbázisba kerüljön. Feltehetően olyan kőkemény bűnözőt keresünk, aki fiatalkorú, vélhetően nőnemű, és hosszú fekete haja van. Szórakozásból gyilkol, és talán kapcsolatban áll Füstös országúti kalózaival, akik megtámadták Moses Custert, és múlt éjjel megölték a 7-Eleven egyik alkalmazottját.

– Nem tudom.

Scarpetta felkelt az asztalától és kinyitotta az ajtót, hogy Regina jegyzetelésre kész füzettel és tollal beronthasson az irodájába.

– Nem akarok visszaélni a türelmével, dr. Scarpetta, de nem hagy minket nyugodni a horgász esete – tért rá Andy jövetele következő céljára. – Különösen, hogy a vélelmezett indíték fajgyűlölet. Gondoltam, helyes lenne idejönni, hogy személyesen mondjam el, mennyit tudunk, és lássam, mit határoz a boncolással kapcsolatban. Egy bizonyos kétes szemtanú azt állította, hogy a horgász halálát spontán égés okozta, amelynek kiváltó oka, hogy a lövedék által továbbított forró ólom és lőpor lángra lobbantotta az áldozat ingének műszálas anyagát… szerinte legalábbis ez okozta a férfi halálát. Hadd tegyem hozzá, hogy a kérdéses szemtanú ugyanaz a személy, aki az imént említett ügy első számú gyanúsítottja.

– Hogyan hagyhatta ki azt a részt, amikor megmérgeztek? – bukott ki Reginából. Nyilvánvalóan hallgatózott a csukott ajtónál, így legalábbis részleteiben ismerte a bizalmas beszélgetést.

– Erről most nem beszélünk – figyelmeztette Andy. Tudta, ha túl sokat hagyja beszélni, a lányról pillanatokon belül kiderül, hogy nem gyakornok, hanem a kormányzó halálra kényeztetett lánya.

– Rettenetes volt! – panaszolta Regina dr. Scarpettának. – Megettem azokat a kekszeket, a következő pillanatban meg már levegőt se kaptam, olyan borzalmas fájdalom tört rám. Jó, azért nem a következő pillanatban. Nem lettem rosszul, csak miután elbújtam a bukszus mögé, de akkor aztán rám tört a csikarás. Utána már csak arra emlékszem, hogy egy testőr a kórházba vitt, ahol mindenféle szörnyűségeket műveltek velem, például bele kellett pisilnem egy kis műanyag pohárba, amit aztán a nővér egy kis pálcával bökdösött. A kettes számút is akarták, de a szörnyű roham után nem maradt bennem semmi. A pisim rózsaszínné változott, és halálra rémített! Azt hittem, vért pisiltem, de a nővér elmondta, hogy ez valami vegyi vizsgálat, ettől lett rózsaszín, de az eredmény a létező legrosszabb. Valaki hashajtót tett a kekszembe, és megpróbált hidegvérrel meggyilkolni! Vagy valaki megpróbált meggyilkolni másvalakit, de én lettem az ártatlan áldozat, aki megette a csokis kekszet – melegedett bele a történetbe Regina. – A nővér szerint a vizelet pH-értéke rendszerint négy-hat, de az Ex-Lax rózsaszínné festi, ha a pH meghaladja a hetet.

Reginának sejtelme sem volt arról, hogy mindez mit jelent, de úgy gondolta, a pH a pisit jelentheti, kiegészítve azzal a rejtélyes H-val, nyilván a hashajtó kódjával. Abban se kételkedett, hogy a pH-ja még nem jött rendbe, mert akkor is gyengének érezte magát, amikor ma reggel erőnek erejével felkelt az ágyból.

– Hihetetlen szerencse, hogy nem én vagyok az egyik mai esete – fejezte be Regina drámai hangon.

– Igen, az – értett egyet dr. Scarpetta. – Mind szerencsések vagyunk, hogy nem fekszünk odalent. Brazil őrmester, máris megröntgeneztük a horgász holttestét, de nem találtunk lövedéket.

– Mi más okozhatott ilyen gyulladást?

– Természetesen vizsgálni fogjuk a gyúlékony és egyéb vegyi anyagok jelenlétét. – Kibújt kosztümkabátjából és felakasztotta az ajtó mögé. – Ebben az esetben a külső vizsgálatok is sokat elárulnak – vette fel fehér köpenyét. – Például jól látható, hogy a szenesedés nagy része a hátat érinti, vagyis bármi égette meg, a mellkas vonalában hatolt a testébe. A középvonaltól kissé balra, a szívtájékon, hogy egész pontos legyek.

Andy és Regina követte dr. Scarpettát a folyosóra.

– Akkor nem ok nélkül égett meg… ha valami behatolt a mellkasába – jegyezte meg Andy, miközben Regina szorgalmasan jegyzetelt.

– Fegyvert nem találtak a helyszínen? – érdeklődött az igazgatónő.

– Nem, asszonyom.

– A középvonalat egybeírják? – Regina máris küszködött, pedig a doktornő még elő se vette az igazán nehéz szavakat.

– Az a kétes szemtanú, akit említett, mondott valamit a lángok színéről vagy intenzitásáról? – tudakolta dr. Scarpetta. – Esetleg fehérek, kékek vagy vörösek voltak?

– Betűzné az intenzitást? – Regina hangja kezdett elgyötörtté és zsémbessé válni.

– Nem mondott semmit, de különben se hinnék neki – felelte Andy.

– A középvonalat egybeírják – vetette oda a nő Reginának.

– És az intenzitás?

– Ezzel később is ráérünk – szólt rá Andy olyan hangon, hogy elvegye Regina kedvét a további kérdezősködéstől.

– A leglényegesebb nyom a mellüregben hátramaradt szürkésfehér égéstermék, amely minden bizonnyal valamilyen gyújtóeszköz vagy a test belsejében elégő gyúlékony vegyi anyag jelenlétére utal. – Dr. Scarpetta megállt a női öltözőnél. – Önnek át kell fáradnia a férfiöltözőbe – jelezte Andynek. – Reggie gyakornok és én a túlsó oldalon várjuk, azután neki is látunk.

– Gyújtóeszköz? – Regina kezdett pánikba esni, márpedig a félelemre és bizonytalanságra sosem reagált túl jól. – Hogy érti, hogy gyújtóeszköz? – Utat engedett visszataszító énjének. – Nem tudok ilyen gyorsan jegyzetelni, és ez nem igazság! Honnét tudhatnám, hogyan kell írni az ilyen nehéz szavakat? Nem szoktam használni őket. A rezidencián se hallani őket mindennap!

Dr. Scarpetta tűnődve mérte végig Reginát.

– Talán nem ez a megfelelő alkalom, hogy részt vegyen az első boncolásán – döntötte el.

Andy elővette az adóvevőjét, és riadóztatta Macovich őrmestert.

– Visszajuttatná a csomagot a feladás helyére? – kérdezte a testőrök kódnyelvén. – És le kellene ellenőriznie egy ujjlenyomatot az adatbázisban.

– Tíz-négyes – jelentkezett be Macovich minden lelkesedés nélkül.

– Tíz-huszonötös a hullaháznál.

– Tíz-négyes. Tizenöt perc.

– Most aztán tényleg megcsinálta – hányta Andy Regina szemére néhány perccel később, amikor már a kis előtérben, az ingatag műanyag székeken, a kólaautomata mellett ültek.

Swifty temetkezési vállalatának két alkalmazottja eközben zsákba rakott holttestet cipelt egy hordágyon, és csak lassan, körülményesen jutott előre a rámpán. A sötét ruhát viselő férfi és nő láthatóan arra sem tudta rávenni a hordágy lábait, hogy kinyíljanak.

– Nem csináltam semmit – védekezett Regina. – Ez nem igazság!

– Mondtam, hogy hallgasson, de maga nem, magának mindig beszélnie kell!

A szállítók elakadtak. Nem tudták kinyitni a lábakat, így nem tehették le a hordágyat és a rajta fekvő súlyos halottat, vagyis nem maradt szabad kezük, hogy kinyissák a furgon hátsó ajtaját.

– Nézze meg! – mutatott rájuk Regina. – Inkább ezeknek a szerencsétleneknek segítsen ahelyett, hogy velem kötözködik.

– Csak ha nem mozdul innét és viselkedik. – Andy egy pillanatig se bízott Reginában. Elsietett a furgon felé.

– Hadd segítsek! – szólította meg a női szállítót.

– Ez kedves magától. – A nő átengedte neki a hordágy felé eső végét.

– Azt hittem, megcsináltad, Sammy – szólt bosszúsan társára, miközben a lábakat rángatta.

– Csak egy kis olaj kell nekik, Maybeline.

– Akkor miért nem jönnek ki? Teljesen beragadtak, és az egyik kerék se forog. Lefogadom, azt se intézted el.

Sammy hallgatott, míg Andy fél kézre kapta a hordágyat és a másikkal próbálta kinyitni a furgon ajtaját.

– Hányszor kértelek már, ne mondd, hogy elintéztél valamit, ha egyszer nem – lovallta bele magát Maybeline. – A hátam leszakad ettől a szaros melótól, te meg csak hizlalod a segged a tévé előtt.

– Szerintem zárva van – jelezte Andy, miközben a hordágy vészesen megbillent. – Inkább hagyjuk a lábakat, és nyissuk ki a furgont, azután csak becsúsztatjuk a holttestet. Nem kell begörgetnünk.

– Nem is, ha egyszer Sammy nem csinálta meg a kereket. A kulcsok hol vannak? – rángatta tovább Maybeline a lábakat.

– A zsebemben, ha tudni akarod, csak épp nincs szabad kezem. – Sammy is kezdett kijönni a béketűrésből. – Hagyd már azokat a nyavalyás lábakat, mielőtt ledobjuk a fickót a földre!

A vészhelyzetet átérző Regina ugyanakkor indult a hordágy felé, amikor megszólalt a csengő, és az elektromos kapu csikorogva nyílni kezdett.

– Majd én előveszem a kulcsokat – jelezte Regina Sammynek, mielőtt nekiállt végigmotozni a férfit, ahogyan a tévében látta a rendőröktől.

Regina sehonnét sem tudhatta, hogy Sammy a végletekig csiklandós. Amikor elkezdett kutakodni a nadrágja jobb zsebében, a férfi felvisított, és kétméternyire felugrott a levegőbe. Az érkező Macovich csak azt látta, hogy egy sötét öltönyös őrült visít a nevetéstől, és a Crimm lánynak könyörög, hogy hagyja békén. Azután a férfi megadta magát a sorsnak, a hordágy felé eső vége a padlónak csapódott, és egy jókora fekete holttest gördült ki a betonra. Andy mindeközben Reginával kiabált, a női szállító pedig üvöltött a fájdalomtól, mert a leszakadó hordágy becsípte a kezét és eltalálta az arcát, így egyszerre dőlt a vér az orrából és az ujjaiból.

Macovich bölcsebbnek látta, ha a jelöletlen autóban marad és kivárja a fejleményeket, amelyek rövid úton erőszakossá váltak. Nézzük, hogy boldogul a fehér fiú, gondolta kaján elégtétellel, ha már a kormányzó kislányát pesztrálja. Ilyen jó murit rég nem látott. Várj csak, amíg Scarpetta doki is meglátja, mi folyik itt. Szerteszét rugdossa a segged, azután mehetsz panaszra Hammer rendőrfőnök asszonyhoz.

– Maga idióta! – rivallt Andy Reginára.

– Maga az idióta! – üvöltött a lány torkaszakadtából.

– Nézze meg, mit csinált! – rontott rá Sammy is. – Imádkozzon, nehogy az öreg hölgy családja meglássa így, tele zúzódásokkal és törött csontokkal!

– A halottakon nem látszik a zúzódás – hűtötte le Andy. – És nem hinném, hogy eltörtek volna a csontjai.

Sammyt is felbőszítette a vérző Maybeline látványa, ezért nekitaszította Reginát a furgonnak és elvette tőle a kulcsait. A lány viszonozta a lökést és belerúgott a bokájába. Azután ököllel szemen találta, és beleharapott a kezébe, amikor a férfi megragadta a karját Andy közöttük termett és lefogta Sammyt, amikor az épületbe vezető ajtó felpattant, hogy a műtősköpenyt és kesztyűt viselő dr. Scarpetta kilépjen rajta, és megnézze, mitől ez a hangzavar.

– Elég legyen! – hasított metsző hangja a levegőbe. – Azonnal fejezzék be!

Huszonnégy

Délre Fonny Boy végre kitalálta, hány balra és jobbra fordítás nyitja a lakatot, ha a titkos kombináció 7360, vagyis a 7-Up navigációs megfelelője.

Ahogy számította, a titkos reteszből előkerült egy pint Bowman’s vodka, egy pakli cigaretta, és istennek legyen hála, egy Orion márkájú jelzőpisztoly, amely műanyagból készült, huszonegy mérföldes hatótávval. Fonny Boy három lőszert talált, egyenként tizenötezer gyertyányi fényerővel, és azokat sorban fel is lőtte a levegőbe. Ő és dr. Faux egy teljes percre visszafojtották a lélegzetüket, miközben tovább sodródtak a bateau-n, még mindig a semmi közepén, nyomukban a rákcsapdával.

– Nem kellett volna egyszerre ellődözni az egészet – jegyezte meg a csalódott és ingerült dr. Faux. – Miért csináltad, Fonny Boy? Több értelme lett volna fellőni egyet, és várni kicsit, mielőtt megpróbáljuk a másodikat, majd a harmadikat. Most ugyanott vagyunk, ahol voltunk: hányódunk a tengeren, élelem és víz nélkül. Inkább tedd vissza azt a vodkát! Attól csak megbolondulsz, és még jobban kiszáradsz.

Sem ő, sem Fonny Boy nem tudhatta, hogy a parti őrség három pilótája és egy mérnöke egy élénk narancssárgára festett Jayhawk helikopteren éppen rutinőrjáratát végezte, és ötszáz láb magasságban repült, amikor három kis világító rakéta húzott el a szélvédőjük előtt, és jószerével elvakította őket.

– Jézus Krisztus! Mi volt ez? – kiáltott a gép parancsnoka a mikrofonba.

– Valaki tüzet nyitott ránk! – felelte rémülten a mérnök, aki hátul ült a helyén.

– Nem, nem, ezek vészjelzések – nyugtatta meg a másodpilóta a társait. – Nem láttátok, milyen fényesen világítottak, mintha foszforosak lennének?

– Ugye nem vagyunk tiltott területen?

– Dehogy vagyunk.

– Akkor segélykérés lesz.

A rakéták gyors egymásutánban repültek fel, és fokozatosan elmosódó fehér csíkokat hagytak maguk után, amelyek alapján lekövethették a forrásukat, amennyiben elég fürgén reagáltak. A nagy helikopter keleti irányba állt, és perceken belül ki is szúrta a lapos fenekű bateau-t, fedélzetén a két halásszal, akik lázas izgalommal integettek nekik. A parti őrség pilótáinak a bója is feltűnt, ami nagy valószínűséggel egy rákcsapdához kapcsolódott.

– Francba! Tangieriek – mordult fel a másodpilóta.

– Ja, és tudod, mi van még? Ez természetvédelmi terület – jelentette a mérnök. – Látod a sárga bóját? Egy rákcsapda.

Ugyanabban a pillanatban, amint kiszúrták a bóját, Fonny Boy és a fogorvos is meghallotta a helikopter rotorjainak félreismerhetetlen zúgását. Fonny Boyt arra nevelték, hogy rühellje a parti őrséget, amit kizárólag a halászok üldözésére hoztak létre, most mégis szokatlan derűvel tekintett a jövőbe, köszönhetően a zsebében lapuló rozsdás vasdarabnak. Nem az anyja mondja mindig, hogy mindennek megvan a maga oka? Ha nem segít megszökni a fogásznak, nem fogy el a benzinje és nem szúrja ki őt a parti őrség, sosem jelölte volna meg az elsüllyedt hajót a rákcsapdával – amely Fonny Boy és dr. Faux tudta nélkül velük együtt úszott az árral, nem lévén elég hosszú a kötele, hogy leérjen a fenékig.

– Istennek hála! – nézett fel a fogorvos a sebesen közeledő Jayhawkra. – Ránk találtak! És ez nagyon jó, mert ahogy nézem, jottányit se mozdultunk. A rákcsapda még mindig itt van a hajó mellett, pedig ha mozognánk, lassan eltávolodtunk volna tőle.

– Hihetetlen, milyen vastag bőr van a képükön, egy rezervátum közepén rákászni – csóválta meg a fejét a parti őrség mérnöke.

A pilóta kis magasságban lebegni kezdett, felverve ezzel a hullámokat a bateau körül. A két hajótörött lehajtotta a fejét, és eltakarta a szemét, ruháik úgy lobogtak, mint egy madárijesztőé a hurrikán közepén, amíg leengedték értük a mentőkosarat.

Cruz Moralesre is ráfért volna, hogy valaki megmentse. Kétségbeesésében már arra készült, hogy feladja magát a hatóságoknak. Legalább nem kellene idekint fagyoskodnia, és kapna egy tál rendes ételt. Teljesen kimerült a sok gyaloglástól, miután bölcsen úgy döntött, megszabadul a kocsitól, ha már Virginia összes rendőre és katonája őt keresi. Mindennek a tetejébe aggódhatott amiatt is, hogy a nyakába varrják a 7-Eleven kirablását és az eladó meggyilkolását, aminek múlt éjjel a szemtanúja volt.

Cruz életében nem követett el erőszakos bűncselekményt, ám ahogy a Richmondi Egyetem környékén őgyelgett, és diáknak adta ki magát, egy tervet kezdett szövögetni, és gondolatai őt magát is megrémítették. Nem kell mást tennie, csak találnia valakit, akinél erősebb – egy nőt, lehetőleg a kevésbé sportos és magabiztos fajtából –, és ráijeszteni annyira, hogy átadja a pénzét meg a kocsija kulcsait. Akkor elmenekülhetne, idővel (mihamarabb) megszabadulna attól a kocsitól, majd lopna egy harmadikat, amivel visszatér New Yorkba. Vagy még jobb – gondolkodott tovább, miközben elindult a kis zömök téglaépület felé, amely az erdő szélén, a campus közepén fekvő tó mellett állt –, ha leteszi a kocsit az állomáson, és vonattal megy haza.

Az épület homlokzatán a BAPTISTA EGYETEMI CAMPUS feliratot olvasta. Miután még mindig komoly gondot okozott neki az angol szövegértés, Cruz elkövetett egy hibát: a Baptista szóból azt a következtetést vonta le, hogy odabent beszélnek spanyolul. Végigfuttatta haján az ujjait, és beledörgölte fogait a kabátujjába, hogy összeszedje magát, miközben a szíve egyre hevesebben vert. Ugyanabban a pillanatban nyitotta ki a bejárati ajtót, amikor Barbie Fogg kikísért egy diáklányt az előtérbe, ahol dohányzóasztal állt, rajta nagy kötegnyi magazinnal és egy csomó szobanövénnyel, amit Barbie bagóért vásárolt a szomszéd kacatvásárán.

– El tudom képzelni. – Barbie mélyen együtt érzett a pattanásos bőrű diáklánnyal. – Nekem mindig is száraz volt a bőröm, ezért a pattanások nem jelentettek problémát, de ettől még pontosan tudom, mit érzel. Próbáld csak ki a bőrgyógyászomat, biztosan tud segíteni.

– Nagyon remélem, Mrs. Fogg. Ahogy mondom, másra se tudok gondolni, és teljesen magam alatt vagyok.

Egyikük sem vette észre Cruzt, aki sietve letelepedett egy padra, és belemerült egy magazin olvasásába, amit alig értett.

– Édesanyám mindig azt mondta, az egész a szappanon múlik. Bedörgölöd Ivory szappannal a problémás részeket, az majd segít kiszárítani. – Barbie megpaskolta az ifjú hölgy vállát. – Bár sosem próbáltam, mert az én esetemben nem segített volna. Talán egy kozmetikai maszk kell neked.

– Egy maszk?

– A bőrgyógyászom kozmetikai maszkot használ. Kérdezd csak meg!

– Úgy is lesz. Köszönök mindent, Mrs. Fogg. Már az is sokat segít, tudja, ha beszélhetek erről valakivel.

– Nálam jobban senki nem hisz a beszélgetés erejében – értett egyet lelkesen Barbie. – És ne aggódj, amiért a főiskolás srácok még nem hívnak randizni! Egy nap megtalálod a hercegedet, és boldogan élsz, míg meg nem halsz… a gyönyörű szép bőrödben!

Barbie érezte, ahogy kong az ürességtől a lelke, miközben ezeket a szavakat mondja. Ennek a lánynak sosem lesz gyönyörű bőre. Máris elborítják a mérges vörös és lila hegek, legalábbis lézersebészet kell ahhoz, hogy eltüntesse az évekig tartó rombolás nyomait. Ami a sírig tartó szerelmet illette, Barbie nem ismert senkit, aki a saját példájával igazolta volna a létezését. Lennie-vel lapos és szürke életet éltek, ezért alig várta az alkalmat, hogy újabb levelet írhasson Nascaros szerelmének.

– Akkor hamarosan találkozunk – ígérte.

– Igen, találkozunk. – A pattanásos diáklány kilépett az ajtón.

Barbie ekkor figyelt fel a zilált külsejű mexikói fiúra. Összeráncolta a homlokát, és némi nyugtalanságot érzett. A fiú a legkevésbé sem tűnt itteni diáknak, bár a mai srácok olyan slamposak. Kissé fiatalnak is látszott a főiskolához, bár minél idősebb lett Barbie, annál fiatalabbnak látta a diákokat.

– Segíthetek? – kérdezte hivatalos hangnemben, amit a munkája során sajátított el, és otthon sosem használt, nehogy felbosszantsa Lennie-t.

– Sí – felelte a fiú bátortalanul. A magazinból is alig nézett fel.

– Sajnálom, én csak angolul beszélek – vallotta be Barbie. – Te beszélsz angolul?

A nyugtalansága fokozódott. Ha a fiú nem beszél angolul, hogyan is járhatna a Richmondi Egyetemre? Ha pedig nem diák, mit keres a baptista egyetem campusán? Bárcsak Justice tiszteletes bent lenne, de nem telefonált, hogy tudassa, hol jár és mikor jön be, a titkárnője pedig elkapta az influenzát, így Barbie egyedül maradt a kis épületben.

– Sí – bólintott Cruz. – Kicsit beszélek angolul, de nem túl jól.

– Kértél időpontot?

– Nem. Nem kértem. Segítség kell.

Barbie letelepedett a pad túlsó végére, miután eldöntötte, hogy nem lenne jó ötlet bekísérni egy rosszul öltözött mexikóit a saját irodájába, és ott magukra csukni az ajtót.

– Mesélj egy kicsit magadról! – Barbie minden beszélgetést ezzel a mondattal kezdett, és azt remélte, hogy Justice tiszteletes bármelyik pillanatban beléphet az ajtón.

Csakhogy a tiszteletest lefoglalta a látogatás, amit annál a kórházban fekvő szegény teherautó-sofőrnél tett, s különben is bokros teendői voltak: beszélgetésekre hívták a helyi tévé- és rádióadók. Önzés lenne azt kívánni, emlékeztette magát Barbie, hogy elszakadjon a szükséget szenvedőktől, csak mert ő egy kicsit kényelmetlenül érzi magát.

– Nincs pénzem – kezdte Cruz, miközben bűnözői ösztönei lassan feléledtek. – Nem idevalósi vagyok, és nincs pénzem hazamenni. Munka miatt vagyok a városban, tudja? És akkor mindenféle történik. Félek.

– Nos, itt az egyetemen nincs mitől félned – jelentette ki Barbie meggyőződéssel és hallható büszkeséggel. – Azért vagyunk, hogy segítsünk az embereknek, ezért nem is lehetnél biztosabb helyen.

– Sí, ez jó. Nem érzem magam biztonságban, és éhes is vagyok. – Könnyek szöktek Cruz szemébe.

Igazán leborotválhatná a szőrszálakat a felső ajkáról, és a hajára is ráférne egy igazítás, gondolta Barbie. A körmei piszkosak, a jobb kézfején tetoválás éktelenkedik. „Szegény gyermek, nem lehet könnyű élete.”

– Hogy találtál ránk? – tűnődött félhangosan.

– Láttam a táblát, és azt hittem, rokona Gustavónak, Sabinának vagy Carlának.

Barbie nem értett egy szót se.

– Hát bejöttem – vont vállat Cruz. – Tudja, hogyan mehetek haza?

– Az attól függ, hogyan kerültél ide – felelte zavartan Barbie. – És hogy hol van ez a haza.

Cruz nem volt ragyogó elme, de arra rájött, hogy ha egy New York-i rendszámú kocsit passzolt le, mert a zsaruk egy New York-i mexikóit keresnek, akkor egyelőre jobb lesz kihagyni az egyenletből New Yorkot.

– Lefogadom, hogy floridai vagy – oldotta meg a kérdést Barbie. – Odalent sok mexikói lakik. A férjem a második házassági évfordulónkon elvitt az Evergladesbe. Tudod, mindig is szeretett volna kipróbálni egy olyan légpárnás csónakot, azután két éjszakát Miami Beachen töltöttünk az egyik hotelben, mert odáig voltam Jackie Gleasonért. Láttad a Féktelen balfékeket?

Cruz a homlokát ráncolta és a fejét vakarta.

– Mindegy, csak arra gondoltam, busszal is hazamehetnél Floridába. Van egy kis segélyalapunk arra az esetre, ha egy diákunknak haza kellene jutnia, de nem tudja kifizetni az utat.

Cruz kezdett kétségbeesni. Egy lelket se ismert Floridában.

– Talán New Yorkba megyek munkát keresni – bökte ki végül abban a reményben, hogy ettől még nem lesz feltétlenül New York-i, még kevésbé mexikói sorozatgyilkos, aki fajgyűlöletből öl.

– Az hatalmas város – sóhajtott fel Barbie. – Nagyon nehéz ott munkát találni. Megmondom, mit csinálunk. Mit szólnál ahhoz, ha adnék egy kis pénzt, hogy vehess magadnak buszjegyet és valami ennivalót?

Valami azt súgta Barbie-nak, hogy nem okos dolog pénzről beszélni vagy arra utalni, hogy van egy segélyalap az épület területén, de mindig az ösztöneire hagyatkozott, ha szánalomra méltó emberekkel hozta össze a sors, és lehetett a fiúnak bármilyen makulátlan a bőre, ugyanúgy rászorult a segítségre és megértésre. Isten talán így akarja próbára tenni, amiről eszébe jutott a szivárvány, és végtelen boldogság töltötte el.

– Ó, gracias, gracias, köszönöm – hálálkodott Cruz megkönnyebbülten. – Isten áldja meg! Maga rendes nő. Megmenti az életemet, sosem felejtem el.

Barbie erőt merített a hálából, és kezdte más színben látni a dolgokat. Felkelt a padról.

– De előbb meg kell beszélnem a dolgot Justice tiszteletessel, már ha megtalálom – tette hozzá. – Nagyon népszerű manapság. Napok óta a színét se láttam. Te addig várj itt!

– Itt leszek – ígérte Cruz.

Barbie visszavonult az irodába, és bezárta az ajtót, majd feltárcsázta a titkárnőt, aki egyáltalán nem tűnt betegnek, amikor felvette.

– Nem tudja, hol lehet Justice tiszteletes? – kérdezte Barbie, akiben kezdtek újrasűrűsödni a balsejtelmek és félelmek, szivárvány ide vagy oda.

Honnét lehet biztos abban, hogy a mexikói fiú rendes? És ha nem az?

– Otthon próbálta? – kérdezte a titkárnő barátságtalan hangon, mintha Barbie ok nélkül akadékoskodna.

– Nem veszi fel – válaszolt Barbie bosszúsan, amikor valaki kopogtatni kezdett az ajtaján.

Azt kívánta, bárcsak felhívhatná Hootert és kikérhetné a véleményét, szerencsés-e pénzt adni egy ágrólszakadt mexikói fiúnak, de amennyire tudta, a fülkékben nem volt telefon.

– Van odabent valaki? – kérdezte egy határozott női hang, miközben a kopogás egyre követelőzőbb lett.

Barbie kapkodva kinézett.

– Itt vagyok – szólt ki a zárt ajtón át. – Ki az? Meg volt beszélve?

– Maga terapeuta? Beszélnem kell valakivel, különben a tóba ölöm magam. Nem vagyok baptista, de ez nem számít, ha véget vetek az életemnek, és az emberek, különösen a baptistagyülölők, utálni fogják, amiért nem beszélt velem – hadarta a látogató könnyek között.

Regina Crimm útja a legkülönösebb módon vezetett Barbie Fogghoz és Cruz Moraleshez, az időzítése pedig nem is lehetett volna jobb.

Macovich őrmester épp a rezidencia felé fuvarozta a kudarcot vallott Reggie gyakornokot, amikor hívást kapott a rádióján, hogy a Virginia Klub parkolójában előkerült egy sorsára hagyott New York-i rendszámú régi Grand Prix. A viharvert roncs nemrég kerülhetett oda, amire a virginiai matrica hiánya rövid úton felhívta volna rá a figyelmet – ahogyan meg is tette. Egy asszony teniszezni indult, kiszúrta az öreg Grand Prix-t, miközben beparkolt a Volvó-jával, és nem habozott hívni a 911-et.

– Bocs – kapcsolta fel Macovich a villogót és a szirénát. – Utána kell néznünk valaminek. Talán a mexikói az, akit mindenki keres.

– Remek. Ígérem, nem mondom el senkinek. – Reginát jobb kedvre derítette a kék fény és sikoltozó sziréna, miközben kéjes izgalommal töltötte el a tudat, hogy a kormányzói testőrség tagjának még a vészhívásokra is tilos válaszolniuk, ha a kormányzó családját védik.

– Amennyire én tudom, maga még most is gyakornok – jegyezte meg Macovich, miközben nagy sebességgel végighajtott a Broad Streeten. – Vagyis ha az az ötlete támadna, hogy bemószerol, ahogyan akkor tette, amikor csalás nélkül, becsületes harcban elvertem a biliárdban, mindent tagadni fogok, és azt mondom, hogy hivatalos minőségében volt velem.

– Apa bukott ki magára! – védekezett Regina.

– Ja! Mert maga nem tud veszíteni, és muszáj volt bemószerolnia! – Macovich átviharzott egy sárga lámpán.

Az autósok lehúzódtak a padkára abban a hitben, hogy megbírságolják őket. A forgalom tíz kilométeres sebességre lassult, amint a többi sofőr is meghunyászkodott, és azon imádkozott, ki ne derüljön, hogy gyorshajtáson kapta őket a helikopter, és a rendőrök most a nyomukban vannak.

– A kormányzó nem is látta, hogy elvertem – folytatta bosszúsan Macovich, aki tőle telhetően igyekezett utat törni az alig mozgó autók között –, de magának be kellett köpnie, én meg aggódhatok amiatt, nehogy emlékezzen rám.

– Nem emlékszik magára – emlékeztette Regina. – Azt mondja, maguk mind egyformán néznek ki, de ezt nem rossz értelemben gondolja. Apa már annyira nem látja az embereket, hogy néha Faithnek hívja Constance-ot és fordítva, különösen ha még nem sminkeltek és pongyolában vannak.

– Félreállnának az útból?! – rivallt Macovich az autósokra, amint próbált utat vágni közöttük.

Perceken belül lefordultak a Three Chopt Roadról a hosszú felhajtóra, amelynek végén ott állt az elegáns klubépület, körötte a tenisz- és golfpályákkal. A VK, ahogyan az itteniek a Virginia Klubot hívták, igen jómódú környéken feküdt, ahol némelyik otthon méretre vetekedett a kormányzói rezidenciával – nem csoda, ha Macovichot kiverte a veríték, ahogy óvatosan áthajtott egy fekvőrendőrön. Az itteniek szintén abban a hitben éltek, hogy minden fekete egyforma, de korántsem a megromlott látásuk miatt.

– Semmit se utálok jobban, mint ilyen helyekre járni – mormolta maga elé.

– Miért? Apa azóta klubtag, mióta először megválasztották. Én magam is szinte a klubban nőttem fel. – Regina tekintetével a Grand Prix-t kereste, hogy ő szúrhassa ki elsőként.

– Ja. Addig idetartozik, amíg a családja tagsága tart, de majd nézze meg, mi történik, ha egyszer a maga erejéből akar bekerülni, amikor az apja már nem lesz kormányzó. – Macovich meglátta az autót a teniszpályák közelében. – A hozzánk hasonlók sosem jutnak be az ilyen helyekre, ha még nem jött volna rá. Más kormányzók meg akkor is kilépnének egy ilyen klubból, ha ingyenes lenne, mert azt diktálná a lelkiismeretük.

Ez újdonság volt Regina számára.

– Miért ne jutnék be magamtól? Fehér vagyok és egy patinás virginiai családból származom.

– Attól még a kisebbséghez tartozik.

Macovich rádión jelentette, hogy megtalálta a Grand Prix-t, és erősítést kért, mielőtt rágyújtott egy cigarettára. Kiszállt és ellenőrizte az autót, feltűnt neki, hogy a kulcs még az indítózárban van, azután megpörgette a motort, így kiderítette, hogy a benzintank ürült ki. Az sem kerülte el a figyelmét, hogy nincsenek személyes tárgyak sem az utastérben, sem a csomagtartóban. Újra bekapcsolta a rádiót.

– A gyanúsított elhagyta a járművet – tájékoztatta a többi rendőrt, akik legfeljebb néhány percnyire járhattak. – Bejárom a környéket, és rábízom magukra, hogy kerítsenek egy vontatót.

– Tíz-négyes.

– Mit ért azon, hogy a kisebbséghez tartozom? – vette fel Regina újra a vita fonalát. – Hogy merészel így megsérteni?!

– Ó, már értem – füstölgött Macovich a cigarettafüst mögött. –Számomra nem sértő a kisebbséghez tartozni, de magának persze mindjárt az. Hát akkor hadd mondjak el valamit, Patina kisasszony. Valahányszor az apja leköszön és a testőrök nem lihegnek a nyomában, mindenki tudja, hogy állandóan Babe biliárdszalonjában lóg.

– Nem állandóan, csak két alkalommal. Azelőtt túl fiatal voltam hozzá. És akkor?

– Mikor látott utoljára férfit abban a csehóban? Mindnyájan tudjuk, minek jár oda. Egyszer valami borotvált fejű gyeplabdással jön haza, másszor egy Harley hátulján, valami helybeli szépséggel, akit ott ismert meg. Vagy felszed egy doktornőt, esetleg egy ügyvédnőt, aki egész nap adja a férfifalót, hogy aztán este eljárjon az ilyen sötét helyekre, ahol találkozhat a többi patinással. Hű! Ezt nevezem kiváltságos életnek!

Regina megsemmisült. Mindig azt feltételezte, hogy amikor apja épp nincs a hivatalában és a hírekben, szabadon élheti az életét. Így, miközben eljárt a Carytown bevásárlóközpont leszbikusbárjába, soha fel sem ötlött benne, hogy az emberek figyelnek és pletykálnak. A gyeplabdajátékos említése különösen fájdalmas emlékeket idézett fel benne – egy újabb szívszaggató és kudarcba fulladt románc képeit. Regina reménytelenül szerelmes volt D.D.-be, a városi szimfonikus zenekar ütősébe, aki egészen az ő születésnapjáig várt a bejelentéssel, hogy viszonya van egy tubással, és soha többé nem akarja látni.

– Utálom az egész életem – közölte Macovichcsal, amint az lefordult a Richmondi Egyetem közeli campusa felé, hogy megkérdezze az egyetem biztonsági őrségét, tapasztalt-e bármi szokatlant a környéken. – Nem tudom tovább elviselni. – Macovich még sosem látta ennyire zaklatottnak Reginát. – Maga a velejéig gonosz! Mindenki csak gonoszkodik velem. Ki tudna elviselni ennyi kegyetlenséget és megaláztatást?

Macovich lehúzódott a tó melletti kis parkolóba, hogy megforduljon és visszainduljon.

– Olyan boldogtalan vagyok, hogy mindjárt megpukkadok! Egy nap talán fel is robbanok, és nem marad utánam más, csak egy kis égett folt a padlón! – fenyegetőzött Regina, miközben felfigyelt a fehér furgonra, amely szivárványos matricájával a zömök, Baptista Egyetemi Campus feliratú épület előtt parkolt. – Azonnal álljon meg! – követelte. – Álljon meg, különben visszatartom a lélegzetemet, amíg meg nem fulladok, akkor aztán magyarázkodhat! Senki sem tudja majd, mibe haltam bele, és magát fogják gyanúsítani.

Macovich beletaposott a fékbe, és leparkolt a fehér furgon mellé, mialatt Regina elképzelte elhanyagolt, sosem szeretett testét a hullaház egyik kamrájában. Dr. Scarpetta éjszakába nyúlóan túlórázna, míg végül be kellene vallania, hogy ő sem tudja megállapítani a halál okát.

– Talán összetörték a szívét – mondaná a híres szakértő Regina fontos szüleinek.

Vagy ami még jobb, kitalálhatná, hogyan gyújtsa fel magát, mint az a halász, azután Andy élete végéig nyomozhatna rejtélyes és tragikus halála ügyében. Álmatlanul hánykódna és gyötörné a bűntudat, amiért képtelen kideríteni, pontosan mi történt vele. Csak rá gondolna reggel, délben, este, és azt kívánná, bár kedvesebb lett volna vele, és ne rúgta volna ki a hullaházból, ahol viszontlátja, amikor már mindenhez fúl késő.

Regina elsietett a szivárványmatricás fehér furgon mellett, egyenesen az épület felé, ahol nyilván tartottak tanácsadást meleg baptisták számára. Eddig azt hitte, nagy igazságtalanság meleg baptistának születni, de a Richmondi Egyetemre, úgy látszik, elég meleg baptista járt ahhoz, hogy külön foglalkozzanak velük. Felsietett a lépcsőn és belépett az előtérbe, ahol a padon ülve egy mexikói meleg baptista várakozott. Öntudatosan félrefordította felpüffedt, könnyektől maszatos arcát a mexikói kíváncsi tekintetétől, miközben még egyszer megtörölte az orrát, és az önsajnálat újabb hulláma végigsöpört robusztus testén. Ó igen, Andy sajnálni fogja, de még mennyire! Teljesen összeomlik majd, amikor a hullaházba hívják, hogy azonosítsa egykori társát, Reggie gyakornokot.

– Szeretnék egy pillanatra kettesben maradni vele, ha lehetséges – kéri majd dr. Scarpettát. – Az egész az én hibám. Féltem kimutatni, mennyire kedvelem, hogy szükségem van rá, és most már késő! Az élet megpróbáltatásai és az én viselkedésem együtt már túl sok volt neki, és lángra lobbant!

Bár ez nem vall Regina látnoki képességéről, e pillanatban, míg ő a spontán öngyulladásról ábrándozott, Andy épp a központba tartott, hogy közreadja Törvénytudó Őrmester legújabb témába vágó cikkét.

Az emberek gyúlékonyságáról

Törvénytudó Őrmestertől

Noha nincs bizonyíték rá, hogy az emberek képesek külső mechanikai vagy vegyi hatás nélkül felrobbanni, tudományos tény, hogy élő emberi lények külső segítség hiányában is eléghetnek. Azért élek ezzel a látszólag kis különbségtétellel, mert olvasóim közül néhányan talán azt hiszik, hogy ami gyúlékony, az robbanékony is. Nos, ez egyáltalán nincs így. Esszém célja az, hogy az öngyulladás és gyúlékonyság szavakat abban az összefüggésben elemezzem, amikor valami vagy valaki lángra kap.

Évszázadok óta írnak a spontán emberi égésről (SEE), noha nem mindig meggyőzően. A nagy írók, mint Melville és Dickens, annak demonstrálására használják az SEE-t, hogy minden rossz cselekedetünk visszahullik ránk – ha gonoszak és becstelenek vagyunk másokkal, a költői igazságszolgáltatás jegyében egy nap lángokban törünk ki, miközben csillogó palotánk mélyén saját mohó vágyainknak élünk.

Az olvasót talán ennél is inkább meglepi az SEE tudományos magyarázata. A kísérletek, amelyeket a Tennessee állambeli Knoxville-ben, a Hullafarmnak adományozott holttesteken és testrészeken végeztek, azt igazolták, hogy bizonyos feltételek megléte esetén a lángra lobbant holttest addig ég, míg szinte teljesen el nem hamvad. Szokványos esetben egytől három és fél óráig tarthat, míg egy tetemből por és hamu lesz, ám minderre csakis szélsőségesen forró tűzben vagy a krematórium kemencéjében kerülhet sor.

Azért meg kell vallanom, amikor dr. Boll Bass törvényszéki antropológus felhívta rá a figyelmemet, hogy egyik végzős diákja az SEE-ről írja a doktori disszertációját, azt hittem, csak ugrat.

– Az emberek nem gyulladnak ki csak úgy – tiltakoztam, miközben grillezett bárányt ettünk a knoxville-i Calhounsban. – Nem hiszek a fülemnek.

– Szó szerint nem lobbannak lángra – ivott bele vacsorapartnerem a jeges teájába, amint a lenyugvó nap bearanyozta a Tennessee-folyót –, de szokatlanul hosszú időn át égnek.

A báránybordák felett folytatott különös beszélgetésre múlt tavasszal került sor, amikor a véletlen folytán eljutottam a Hullafarmra, hogy megtudjam, végeztek-e az ottani tudósok kutatásokat a mumifikálódás terén. Akkoriban tértem vissza Argentínából, ezért élénken érdeklődtem a múmiák iránt, és reméltem, hogy dr. Bass hajlandó lesz végrehajtani egy klasszikus egyiptomi stílusú mumifikálást az intézetnek adományozott valamelyik holttesten. Ő ennek nem látta értelmét, továbbá elmagyarázta, hogy nemigen találni olyan szakboltot, ahol a szükséges hozzávalókat árulják, ráadásul ezek költsége is meghaladná az anyagi erőforrásokat.

Dr. Bass ugyanakkor elárulta (kedves, előzékeny emberként nem szívesen vette volna, ha csalódottan távozom), hogy a Hullafarmon merőben szokatlan kutatás folyik a spontán emberi égés területén, amennyiben érdekel a dolog. Természetesen érdekelt, így az elkövetkező néhány hétben számos alkalommal ellátogattam az intézetbe. Meg kell mondanom, nem túl kellemes hely. Azon olvasóim kedvéért, akik nem ismerik, hadd adjak róla rövid leírást.

A Tennessee-i Egyetem Emberi Bomláskutatási Fakultása – vagy a Hullafarm, ahogyan a legtöbben hívjuk – többhektárnyi magas fakerítéssel és szögesdróttal övezett erdős területen fekszik. Az antropológusok és törvényszéki szakértők mintegy huszonöt éve tanulmányozzák itt a bomlás folyamatát, mindenki számára nyilvánvaló okokból. Ha nem tudjuk, miként változik az emberi test az idő múlásával, eltérő körülmények között, képtelenek vagyunk megállapítani egy haláleset pontos idejét.

Ismereteim szerint a Hullafarm az egyetlen intézmény, ahol a szakértők és a tudósok olyan fontos kísérleteket végezhetnek, amelyek a hullaházakban, temetkezési vállalatoknál és orvosi egyetemeken sem engedélyezettek. Amikor egy testet felajánlanak a Hullafarmnak, az adományozók előre tudnak az itt folyó kísérletekről, így arról is, hogy bizonyos esetekben az amputált végtagokat meggyújtják, miközben azt vizsgálják, lehetséges-e az égési folyamat fenntartása külső tüzelőanyag nélkül.

A kiváló antropológus, dr. Angi Christensen eredményeit összegezve elmondhatom, hogy a kanóccal meggyújtott szövetminta negyvenöt percen át képes égni, amíg csak a kanóc felszívja az olvadt testzsírt (ez az ún. lámpabéleffektus). A csontok elégetésével kapcsolatos további kísérletek azt is kimutatták, hogy a csontritkulásos, porózussá vált csontok könnyebben és jobb hatásfokkal égnek, mint a tömörebb egészséges csontok. Rengeteg aprólékos vizsgálat és matematikai számítás nyomán dr. Christensen ahhoz az eredményhez is eljutott, hogy bizonyos esetekben az emberi test viszonylag alacsony hőmérsékleten képes az öngyulladásra, amennyiben a pamutöltözék ezt kanóc gyanánt elősegíti.

Az elhízott és csontritkulásban szenvedő, pamutvászon otthonkát viselő idős hölgyek a legvalószínűbb áldozatai ennek a ritka, ám annál kísértetiesebb jelenségnek. Szolgáljon erre példaként Ivy esete, akinek családi nevét a kegyelet okán nem említem.

Ivy hetvennégy esztendős fehér asszony volt, akinek száznegyvennyolc centiméteres magasságához közel százkilós testsúly párosult – legalábbis a jogosítványa és a leírások alapján, amelyeket azok adtak róla, akik utoljára látták. Ivy egészen különös, ritka haláláig Miamiban dolgozott bébiszitterként, hogy így egészítse ki soványka szociális segélyét, és a csekély örökséget, amit hirtelen halálakor férje, Wally hagyott rá. Ivy sehol sem dolgozott hat hónapnál tovább – óhatatlanul is elidegenítette magától a családokat, amelyeket egyik gyanús helyzet után a másikba kevert, míg végül elbocsátották, még ha nem is nyert bizonyítást, hogy bármi rosszat tett volna.

Ivynek mindennél inkább szüksége volt arra, hogy szükség legyen rá, és ahogy ő gondolta, senki sem látott nagyobb szükséget, mint egy beteg vagy rémült gyermek. Vigyázott, hogy sose vállaljon állást olyan gyerek mellett, aki elég idős az értelmes és hitelt érdemlő beszédhez, így a szülők sosem hallhatták az igazat a tetteiről, még ha egyre jobban aggódtak is, valahányszor hazatérve görcsök közt, hasmenésesen, fura zúzódásokkal és égésnyomokkal, hisztérikus állapotban találtak a kis Johnra vagy Maryre.

Egykori alkalmazói közül többen méregkeverőnek hívták a háta mögött, és állították, hogy hashajtókkal és más orvosságokkal vagy a fűszerek túlzott használatával bolondította meg a gyerekek ételét. Egy pár biztos volt abban, hogy szándékosan megégette cigarettával kétéves gyermeküket, noha Ivy kitartóan állította, hogy a gyermek kikapta a cigarettát a hamutartóból és rátaposott, ez magyarázta a parányi talpán látható nyolc égésnyomot. Pletykák és botrányok vették körül Ivyt, aki végül a nyugdíjba vonulás mellett döntött – és ekkor kezdődtek az igazi gondok.

Miközben ideje túlnyomó részét otthon, régi stílusú kis házában töltötte, Ivy nem csinált mást, csak olcsó bort ivott, dohányzott és nassolt a tévé előtt. Riasztóan meggörnyedt, válla csapott lett a csontritkulástól, ízületi gyulladása is egyre gyakrabban kínozta. Többé senki nem hívta, senkinek nem volt rá szüksége, ezért fokozatosan meggyűlölte az életét és mindenkit, akivel valaha kapcsolatba került, de sosem gondolta volna, hogy nemsokára a spontán öngyulladás klinikai példájává válik.

Ahogy a sors könyvében meg van írva, Ivyt különösen cudar kedvében érte 1987 karácsonya, amikor hosszú ujjú pamutköntöst kellett húznia a csípős idő miatt. Készített magának egy vodka-narancsot, azután kibontotta a Whitman csokoládébonbont, amit a fiától kapott, aki ugyan a közelben lakott, de sosem jött át hozzá, és csak nagy ritkán hívta. Ivy a műbőr kanapén, a tévé előtt horgonyzott le, ahol ivással és füstöléssel töltötte a délelőttöt. Két nappal később ugyanezen a kanapén találtak rá szörnyen összeégett testére is, miután a szomszédban lakó idős kubai hölgy aggódni kezdett, mert Ivy nem vitte be az újságját.

A virginiai orvosszakértői intézet vezetője, dr. Kay Scarpetta maga dolgozott az ügyön, ha ez bármilyen szempontból érdekes lehet. Rezidens törvényszéki patológusként akkor kezdte meg pályáját a Dade megyei Orvosszakértői Hivatalban, és kapta meg a zavarba ejtő ügyet. A tűzoltók és a rendőrök közül még senki sem találkozott hasonló esettel, ami nem meglepő, hiszen az 1600-as évek óta mindössze kétszáz SEE-hez köthető ügyet jegyeztek fel. Ivy felsőteste szinte teljesen elhamvadt, beleértve a csontokat is, jóllehet a házban másutt nem látszottak tűz nyomai. Habár Ivy halála idején nem sokat tudhattunk az SEE-ről, ma már viszonylag könnyű rekonstruálni a történteket.

Ivy az alkoholtól elvesztette az eszméletét, égő cigarettája pedig meggyújtotta a pamutpongyolát. Ahogy teste égni kezdett, a zsír felolvadt és átitatta a pamutot, amely így kanócként funkcionált. Ivy feltehetően a lassú égés áldozata lett, amely csak órákkal a halála után fejeződött be. Mindenképpen szerencsés, hogy utánajártam ennek a ritka jelenségnek, mert így két dolgot is megállapíthatok annak a halásznak, Caesar Fendernek a rejtélyes haláláról, akinek összeégett testét a minap találták meg a Canal Streetnél.

Az SEE nem paranormális esemény, ahogyan Caesar halála sem tekinthető annak.

Először is, a szürkésfehér égéstermék a mellüregében nyilvánvalóan külső tüzelőanyag jelenlétére utal. Caesar emellett nem volt idős vagy túlsúlyos, vélhetően a csontjai se váltak porózussá, de ami még fontosabb: nem viselt magán pamutot, így a lámpabéleffektus sem léphetett fel. Semmi sem utal arra, hogy halála időpontjában dohányzott volna, még ha az eset szemtanúja – s jelenleg első számú gyanúsítottja – állítja is, hogy látott egy műanyag öngyújtót Caesar zsebében. Az állítólagos öngyújtót vagy annak darabjait nem találták meg sem a helyszínen, sem a hullaházban.

Számomra mindebből az következik, hogy egy jelzőpisztollyal követték el a gyilkosságot, és úgy érzem, dr. Scarpetta is erre a következtetésre jutott. Ezáltal Caesar halála egészen más lapra tartozik, mint Ivyé, aki mások kárára is magának követelte a figyelmet. Ezt a jelenséget egyébként Münchhausen-szindrómának nevezik, ami egyszerűen annyit jelent, hogy valaki bánt egy másik személyt, aki nem tud védekezni vagy beszélni arról, ami vele történt. Az áldozatok gyakran kisgyermekek vagy beteg emberek. Az elkövető indítéka, hogy együttérzést keltsen, felhívja magára a figyelmet, és fontosnak érezze magát azáltal, hogy az áldozatot orvoshoz vagy a kórházba viszi.

– Nem tudom, mi baja az én kis angyalkámnak – zokogja a megátalkodott elkövető az orvosnak. – Újra elfogta a hasmenés, teljesen kiszáradt, már az ágyból sem tud felkelni. Halálra vagyok rémülve, nem tudom, mit tegyek. Annyira szeretem az én kis angyalkámat, és már két gyermekemet is elvesztettem. Ha őt is elveszítem, nem tudom, mi lesz velem!

A másik jellemző reakció, miután az elkövető bármilyen módon bántja a gondjaira bízott gyermeket, hogy a karjába veszi az áldozatot, nyugtatgatja és együtt sír vele.

– Szegény kisbabám – zokog fel a kérges szívű, kíméletlen szadista –, szegény kicsi gyermekem! Hát hogyan égetted meg a talpacskádat? Ó, ne félj, majd én gondodat viselem. Ne sírj, kérlek, ne sírj, és ne rám haragudj. Én nem tettem semmi rosszat, te drága kis angyal.

A kisbaba visong és sikít, kínok közt és rettegve csimpaszkodik az anyján, az apján vagy éppen a bébiszitteren, aki elviszi őt az orvoshoz, ezáltal megkapja a kívánt figyelmet vagy együttérzést.

Szerintem könnyen elképzelhető, hogy Major Trader a kalózkodásra való hajlamán túl Münchhausen-szindrómában is szenved. Megmérgez másokat, hogy manipulálja őket, és úgy érezze, szükség van rá. Ha olvasóim közül bárki látja vagy tudomással bír a tartózkodási helyéről, azonnal hívja a rendőröket. Amikor ma reggel utoljára látták, a szendvicsét falta, miközben kitolatott a garázsából, és mindeddig elkerülte a letartóztatást, ezért veszélyes szökevénynek számít. Ha látnák, ne közelítsenek hozzá, mert erőszakos és bármire képes. Ételt pedig semmiképp ne fogadjanak el tőle, kivált ne édességet.

Legyenek résen odakint!

Huszonöt

Én is erre gondoltam – hallatszott dr. Scarpetta hangja a telefonon át Hammer irodájában, nem sokkal azután, hogy Törvénytudó Őrmester legújabb cikke megjelent a világhálón –, de jobban szerettem volna, ha nem az interneten teszik közzé a jelzőpisztollyal kapcsolatos feltevést, az ügy többi részletéről nem is beszélve.

– Senki sem befolyásolhatja, mi jelenik meg a Törvénytudó Őrmester oldalán – felelte Hammer, miközben feddő pillantást vetett Andyre. – Ismeretlen személlyel van dolgunk.

– És honnét tudott arról a régi miami esetről? – tudakolta dr. Scarpetta.

– Talán utánajárt a spontán égésnek az interneten – válaszolt ezúttal Andy. – Felteszem, egy ilyen szenzációs ügy annak idején nagy port kavart.

– Mint az megszokott.

– Hogyan tovább? – Hammer járkálni kezdett az irodájában.

– Beadtam a szürkésfehér égésterméket a laborba, hogy kiderüljön, tartalmaz-e oxidálódott stronciumot, kálium-perklorátot, foszfort vagy hasonló vegyi anyagokat – tájékoztatta őket dr. Scarpetta a telefonon át. – A halál oka, hogy a teste negyven százalékban elszenesedett. Mást nem tudok mondani, de felteszem, az ügyet emberölésként kezelik, hacsak ki nem derül, hogy az áldozatnál volt valami gyúlékony anyag, ami véletlenül lángot fogott.

– Trader hazudott. Micsoda meglepetés! – csóválta a fejét Andy, miután Hammer letette a telefont. – Ennyit a mexikóiról meg a New York-i rendszámú kocsiról.

Sajnálatos módon Macovich őrmester nem tudhatta, miről társalog Hammer és Andy, miközben ő az autójában várakozik. S amíg Barbie és Regina odabent beszélgetett, Cruz Morales kilépett egy cigire, és azonnal felfigyelt a jelöletlen Caprice-re. „Az a szemét luvnya, kihívta a zsarukat!” Elpöckölte a cigarettát, szaladni kezdett, s ezzel tüstént magára vonta Macovich figyelmét, aki ráismert benne a mexikóira, akit megállított Hooter fülkéjénél. Macovich elpöckölte a cigarettáját és kipattant a kocsiból, hogy üldözőbe vegye a gyanúsítottat.

– Állj, vagy lövök! – kiáltott, amint előrántotta pisztolyát.

– Igen, arra gondoltam, agyonlövöm magam – öntötte ki a szívét Regina Barbie Foggnak, miközben egyikük se tudott a parkolóban zajló eseményekről. – Csak nincs pisztolyom.

– Ezt nagy megkönnyebbüléssel hallom – sóhajtott fel Barbie.

– Nem tudom, mi a baj velem – folytatta Regina zokogva a zárt ajtók mögött, Barbie irodájában, amelyet egy kék íróasztallal, rózsaszín szófával és megnyugtató pasztellszínekre festett textilképekkel rendeztek be. – Mintha egy másik bolygóról származnék. Azt hiszem, okos dolgot mondok, azután kiborítok vele mindenkit. Nincs egy árva barátom se, vagy ha van is… – Lenézett az órájára. – Azt hiszem, három órája még volt egy, de már nincs. És ez eddig a leghosszabb idő, amit egyvalakivel beszélgetéssel töltöttem. Vagy amíg valaki odafigyelt rám – tette hozzá Regina panaszos hangon.

– Mi történt a barátoddal, aki három órája még megvolt? – hallgatta Barbie figyelmesen levendulaszínű székéből.

– Andy. Engedte, hogy a partnere legyek, azután hirtelen ellenem fordult.

– A partnered? A fiúd volt, vagy csak egy futó kaland? – lepődött meg Barbie.

Ha valaha találkozott olyan lánnyal, aki taszította a férfiakat, ez a szerencsétlen teremtés biztosan az. A fiatal hölgyre iszonyúan ráfért volna egy teljes tatarozás. Ha Barbie-ra bízzák ezt a szinte lehetetlen küldetést, elsőként Regina színeivel kezdett volna valamit, amelyeket meghatározni is alig tudott. Fakó arcbőrével és sötét hajával bizonyosan csodát művelnének az olyan merész színek, mint a grafitszürke és a vörös, Barbie azonban szilárdan hitt abban, hogy csakis a legnőiesebb lányok vihetik el szárazon az olyan öltözéket, ami másként erőt és határozottságot sugallt.

Reginának pedig másra se volt szüksége, csak hogy még erőszakosabbnak tűnjön. Talán ha leadna négy-öt kilót, sminkelné magát, lenne rendes frizurája és rendszeresen gyantáztatna, azzal tompíthatná valahogy a személyiségét, Barbie legalábbis hitt ebben.

– Nem, nem a fiúm volt – felelt Regina olyan méltatlankodó hangon, amely egyszerre árulkodott sértett önérzetéről és súlyosan károsult önképéről.

– Szokott fájni a fejed? – érdeklődött Barbie.

Regina hangosan kifújta az orrát.

– Természetesen. Az én helyzetemben kinek ne fájna a feje éjjel-nappal?

Szegényke, gondolta Barbie. Mindent át kellene alakítania ezen a lányon, kezdve azon, hogy kürtölés helyett csendesen fújja az orrát.

– Sokszor ráncolod a homlokodat, ezért nagyon erősek a szemöldökmozgató izmaid – állapította meg Barbie. – Azt hiszem, egy botoxos kezelés jó kiindulópont lenne. Összehozhatlak egy szakorvossal, de előbb beszéljünk a fiúdról és arról, ami vele történt.

– Andy nem volt a fiúm – zokogott fel Regina püffedt arccal. – Ma reggel engedte, hogy a gyakornoka legyek, azután együtt mentünk a hullaházba, ahol megharagudott valamiért.

– Andy a hullaházban dolgozik? – szörnyülködött Barbie.

Ez egyre rosszabb lesz. A Reginához hasonlóknak sosem szabadna megfordulniuk egy hullaházban – a teli színek egyszeriben ízléstelennek és helytelennek hatottak. Aki egy hullaházba jár, véletlenül se viseljen élénkvöröset és feketét.

– Andy rendőr – magyarázta Regina növekvő türelmetlenséggel –, de a nő, aki a hullaházat vezeti, megharagudott rám, és nem engedte, hogy végignézzem a boncolást, mert nem írok elég gyorsan.

Barbie döbbent csendben hallgatta.

– Tudja – tette hozzá Regina –, az igazgatónő.

– Ó igen. Olvastam róla és láttam a tévében – bólintott Barbie. – Az ő szőke hajához és az alakjához jól illenek a téli színek, de kezdem látni, hogy itt valami egészen másra van szükség. Talán nyári színekre. Szoknyát szoktál hordani?

– Téli színek? Szoknya? Mi ez a hely, szépségszalon? – kelt ki magából viszolyogva Regina. – Én azért jöttem, hogy a problémáimról beszéljek! Nem azért, hogy olyan nőt csináljon belőlem, mint az anyám!

– Édesanyádról majd legközelebb beszélünk – utasította rendre a páciensét Barbie. – Egyszerre csak egy dolgot. Rengeteg foglalkozásra lesz szükség, kedvesem, de végül visszaszerezzük ezt az Andyt, aki így megfájdította a szíved.

– Még nem volt senki, aki ennyire odafigyelt volna rám, de nekem persze el kell csesznem ezt is! – A könnyek újra patakzani kezdtek a szeméből. – Azt mondta, azért nincsenek barátaim, mert önző vagyok, és nem figyelek mások érzéseire, azután eltaszított magától és kiabált velem, amikor megpróbáltam megtalálni a kulcsokat, és egy holttest leesett a földre.

– Uram atyám!

Barbie képtelen volt feldolgozni ennyi információt. A képek csak úgy rajzottak a szeme előtt, hogy az agyába ivódjanak, és éjszaka nyilván a megérdemelt pihenéstől is megfosszák.

– Elcsesztem az egyetlen esélyt – szipogta Regina. – Tudom, hogy így van, de már semmit sem tehetek. Azt akarom, hogy tiszteljen és felnézzen rám valamiért, de nem tudom, mi lenne az.

– Minden nőnek keményen meg kell dolgoznia az elismerésért és csodálatért. – Barbie végre kezdett megérteni valamit. – Ó, igen, ez nagyon fontos. Neked most egy jó tervre van szükséged. Mi lenne az, ami visszaterelhetne a helyes útra? Valami, amit egyedül is képes vagy véghezvinni, amivel kivívhatod mások csodálatát, és megváltoztathatod a rólad kialakult képet?

Regina egy percen át keményen gondolkodott, miközben hüppögött és az orrát törölgette.

– Mi lenne, ha a gyantázással és egy teljes bőrtisztító kúrával kezdenénk? – vetette fel Barbie. – Azután rátérhetnénk az étrendre és a jógára…

Regina másra se vágyott, csak hogy csodálja valaki.

– Apának vakvezető lóra van szüksége – ötlött fel benne hirtelen. – Talán vigyázhatnék rá én. Valakinek meg kell etetnie, le kell csutakolnia, gyakorolnia kell vele az utasításokat…

– Édesapádnak van egy lova, amelyik megvakult? – ráncolta a szemöldökét Barbie anélkül, hogy az arckifejezése megváltozott volna, homlokának rezzenéstelen izmai simák és kifejezéstelenek maradtak.

– Nem. Apa nem lát, és akar egy törpelovat Fürge mellé.

– Micsoda szép gondolat! – próbálta bátorítani Barbie. – Akkor hát miért nem kezded ezzel? Gondoskodj te édesapád vakvezető lováról!

– Holnap este kivihetné a versenyre, ahol mindenki láthatja, hogy én gondoskodom róla – élénkült fel Regina. – Ezzel lenyűgözök majd mindenkit, még Andyt is!

– Milyen a véletlen… – tűnődött el Barbie, ahogy a szivárványra gondolt, és a kapcsolatokra, amelyekkel kitöltötte másként sivár életét. – Tudod, holnap este véletlenül én is kint leszek a versenyen. Addig miért ne alakítanánk át a külsődet, hátha találkozol egy fess pilótával.

– Ó, kérem, üljön apa páholyába! – Regina izgatottságában még a háláját is kimutatta. – Az tökéletes lenne! De szoknyát akkor se akarok, hacsak nem gondolja, hogy azzal tényleg lenyűgözném az embereket. Talán a lóval utazhatnánk a furgonjában. Az a vakvezető ló alig nagyobb Fürgénél.

– Miért is ne? – gondolta végig a dolgot Barbie, aki macskának vélte Fürgét, ezért úgy számolt, hogy a vakvezető ló könnyedén elfér a hordozókosárban. – Csak mondd meg, hol találkozzunk!

– Holnap délben a palotában – felelt Regina boldogan. – Ott átalakíthatja a külsőmet.

Unique is a megújuláson gondolkodott nyomasztó lakásában, amiért vagyonos és fontos orvos apukája fizetett, akitől elfogadta ugyan a segítséget, ám ettől még nem gyűlölte kevésbé. Csupaszon feküdt a fekete lepedőn, és a polaroid képeket böngészte, rajtuk a különféle emberekkel, akiket az évek során brutálisan meggyilkolt, ám ezúttal nem fogta el a szokásos izgatottság, még csak be sem gerjedt attól, hogy újraélte bűneit.

Amikor előző éjjel Füstössel elmenekült a 7-Elevenből, mindketten észrevették a mexikói kölyköt a viharvert Grand Prix-ben, és utasította is Füstöst, hogy vegye üldözőbe. A késői óra miatt nem bajlódott azzal, hogy átrendezze a molekuláit, mielőtt belép az üzletbe, s bár a Grand Prix feltűnt neki, nem gondolta volna, hogy vezetője a közelben tartózkodik, miután a telefonfülkében nem égtek fények. Nem volt tehát láthatatlan, amikor kiloccsantotta az eladó agyát, majd ugyanabban a pillanatban rontott ki az üzletből, amikor a mexikói a telefonfülkéből.

Füstös nem érte utol a Grand Prix-t, így Unique-nak most számot kellett vetnie a lehetőséggel, hogy van odakint valaki, aki pontos személyleírást adhat róla a rendőröknek. TT véres fotójára meredt, és arról fantáziált, hogy meglovagolja a testét és összevagdalja a késsel, míg TT meleg húsát és vérét felemészti Unique küldetése, és részévé válik a benne lappangó kielégíthetetlen sötétségnek. Minden áldozata a részévé vált. A benne lakozó náci már rég tudatta vele, hogy erőszakos szexuális átlényegülése és küldetése alapvetően fontos az életben maradásához, s ha a náci meghalt, vele halt Unique is.

Unique rémült tekintete körüljárt a szobában, befogadta az olcsó fekete bútorokat, fekete gyertyákat és tömjént meg a náci ereklyéket, amelyeket az interneten kezdett beszerezni, amikor elszánta magát azok elpusztítására és felemésztésére, akik a küldetés szerint nem érdemeltek önálló emberi életet. Felvett egy másik képet, és tovább fantáziált, ezúttal a szőke civil ruhás rendőrről, akinek a nevét még most sem tudta. A küldetés nemsokára vele is egyesíteni fogja, s bár láthatatlan volt, amikor először látta a boltban, majd követte a házáig, nem vállalhatta a kockázatot, hogy valamiért ráismerjen. És ha a mexikói fiú máris leírást adott róla?

Felkelt az ágyból, hogy megnézze magát az egész alakos tükörben. Csupasz bőre sejtelmesen fénylett, és még egyszer megrázta hollófekete haját, mielőtt nekiállt lenyiszálni a késsel. Miután fürtjei lehulltak csupasz lába köré, a náci arra utasította, hogy a maradékot fesse egészen világos, szinte fehér szőkére, és változtassa meg a terveit holnap estére. Eredetileg a küldetésnek és a szőke zsarunak akarta szentelni magát, amíg az országúti kutyák versenyistállót játszanak, de mostanra megváltoztak a dolgok. Ha megtalálhatná a mexikói fiút, hogy örök hallgatásra kárhoztassa… de talán máris késő. Talán már megadta a személyleírását.

– Mutasd meg – kérlelte halkan a sötétséget. – Mutasd meg a küldetést!

– Rá fogsz lelni – felelte magának elváltoztatott, földöntúli hangon.

– Igen – mosolygott tükörképére, ahogyan az izgalom kezdett úrrá lenni rajta. – Nemsoká. Nemsoká – mondta a szőke zsarunak. – Páratlan élményben lesz része.

Huszonhat

Rohadtul éreztem magam – mesélte Fonny Boy a pilótának a fejhallgatón át, miközben dr. Faux-val a Jayhawk hátuljában reszketett, és szédelgett a rosszulléttől. – Csak mentem a dolgomra, amikor megindultam a lejtőnek, aztán lebucskáztam és a saját getvámban kötöttem ki.

A szomorú gyermekkori történet – melyben Fonny Boy békésen tekerte háromkerekű biciklijét, míg fel nem bukott és le nem hányta magát – elszállt az éterben, miközben a parti őrség pilótái tájékozódtak a rádión, és megtudták, hogy az imént megmentett fogorvost egészségbiztosítási csalásért, pénzmosásért és szélhámosságért körözik. Ami a különös beszédű tangieri fiút illette, ő nyilvánvalóan megsértette a hajózási törvényt, de keresték emberrablásért is.

Andy természetesen gondoskodott róla, hogy körözvényt adjanak ki dr. Faux és Fonny Boy ellen, miután újságírónak álcázva ellátogatott a Tangier-szigetre, átböngészte Fonny Boy fogászati kartonját, és később arra is rájött, hogy a fogorvost nemcsak a bokros teendői kötötték gúzsba, de a szigetlakók is. Miután felismerték, hogy a hajóról megmentett két fickót keresi az állami rendőrség, a parti őrség pilótái átkapcsoltak a vészfrekvenciára, hogy felvegyék a kapcsolatot az állami rendőrség legközelebbi légi járművével.

Macovich, miután egy órával korábban lepasszolta Reginát, történetesen épp helikopterleckét adott Kandúrnak, amikor a hívás beérkezett.

– Négy-három-zéró-Sierra-Papa – jelentkezett be Macovich, miután Kandúr élesen elfordította a két hajtóműves gépet. – Nem azt mondtam, hogy húzd fel a pedált – korholta Macovich, és ahogy zavartan lenyomta az adóvevő gombját, hirtelen a térségben tartózkodó több száz pilóta, így a parti őrség emberei is hallották az instrukcióit. – Ha felhúzod a bal pedált, az ugyanaz, mintha lenyomnád a jobbat, hányszor mondjam még el? Látod, mi történt? A helikopter orra jobbra fordult, mintha lenyomtad volna a jobb oldali pedált, pedig csak felemelted a bal oldalit. Elfelejtetted, mit mondtam a nyomatékról?

Kandúr erősen izzadt, és fikarcnyit se érdekelte az aerodinamika. Csak annyit akart megtanulni, ami ahhoz kellett, hogy egyedül elrepüljön a helikopterrel. Francot se érdekelte, megszerzi-e az engedélyt vagy megsérti-e a légügyi hatóság bármelyik rendelkezését, mert biztosan tudta, hogy amint az országúti kutyákkal együtt a Tangier-szigetre szökik, elpasszolják a Bell 430-ast a kanadai kalózoknak, és többé nem lesz miért aggódniuk. A hatmillió dollár járt az eszében, miközben túlkormányozta a gépet, amely így vészesen rázkódni kezdett az aszfalt felett.

– Zéró-Sierra-Papa – úszott be egy hang a fülhallgatójába. – Ön az egy-huszonöt-pont-öt frekvencián beszél – adta meg a vészfrekvencia adatait. – Kapcsoljon át az egy-huszonöt-zéróra.

Macovich átkapcsolt, miközben az irányítószervekkel küzdött és Kandúrral ordított, akaratlanul is visszakapcsolva az adóvevőt.

– Tedd vissza! Csak lassan, lassan! Ne akarj lezuhanni, csak hagyd leszállni. Jesszusom, ne rántsd meg a botot az utolsó pillanatban!

A helikopter fellendült a levegőbe, majd keményen az aszfaltra érkezett, és a kerekeire döccent, hogy széles ívben körbeforduló farkával kis híján elkaszáljon egy felvezetőautót. Macovich rárivallt Kandúrra, hogy engedjen el mindent.

– Ez az én gépem! – küzdött meg Macovich a hánykolódó helikopterrel. – Az én gépem! Vedd le a mancsod a botról, isten barma! Ennyi volt! Nem adok több leckét, nincs az a pénz!

Kandúr előretolta a botot, és keményen beletaposott a jobb oldali pedálba, miáltal a helikopter éles jobb fordulóval végiggördült az aszfalton, egyenesen a hangár felé, teljes fordulatszámon pörgő rotorokkal. Macovichnak nem maradt más választása, mint oldalról belekönyökölnie tanítványának halántékába. Kandúr ájultan előrebukott, Macovich pedig lenyomta mindkét pedált, és megállította a helikoptert, mielőtt belerohant volna egy Cessna Citation hátuljába. Akkor alapjáratra vette a hajtóműveket, és megkönnyebbülten fújta ki magából az állott dohánybűzt.

– Ember – nyögött fel Kandúr, amint lassan kezdett magához térni. – Mi a faszért kellett leütnie, ember?

– Megmondhatod a főnöködnek, hogy ha bárhová kell mennie, én repülök, te pedig a leghátsó ülésen mereszted a segged – förmedt rá dühösen Macovich. A katasztrofális repülőórát még elviselhetetlenebbé tette másnaposan lüktető feje és a kellemetlen emlék Hooterról, aki előbb lerázta a Frecklesben, majd nem volt hajlandó lefeküdni vele a kanapén, amikor hazavitte az anyja agyonzsúfolt egyszobás házába.

– Ember, holnap este ki kell jutnunk arra a versenyre – dörzsölte meg Kandúr a halántékát.

– Ja, ahogy a kormányzónak is. – Macovich felpöckölt néhány kapcsolót. – Egy másik gépen kell utaznotok, nincs más választás. Mégse mondhatom a kormányzónak, hogy menjen kocsival.

– Mi a nyavalyáról beszél? – csattant fel Kandúr. – Csak nézze ezt a sok helikoptert! – A hangárban várakozó csillogó gépekre mutatott. – Minket nem érdekel, melyik gépen repülünk, csak érjen annyit, mint ez – magyarázta Kandúr.

Macovich megértette, hogy egy Nascaros csapatnak fontos a markáns, hatásos belépő, és belegondolt, mit tehetne. Talán rávehetne Andyt, hogy fuvarozza le a kormányzó családját a kisebb, de hasonlóan fényűző 407-essel, így ő foglalkozhatna az egyelőre névtelen pilótával és csapatával. A fáradságáért cserébe pedig csinos kis összeget zsebelhet be, amiből fenntarthatna egy saját lakást, hogy a nőknek nagyobb kedvük legyen lefeküdni vele. Semmiből sem áll hazudni a kormányzónak és azt mondani, hogy a 430-as karbantartáson van, már ha egyáltalán feltűnik neki a különbség.

– Ööö, Sierra-Papa helikopter? Társasága van? – próbálkozott újra a parti őrség pilótája, aki százhetven csomós sebességgel közeledett Richmond felé.

– Itt Sierra-Papa. Ki kérdezi? – tért vissza a kifulladt hang.

A parti őrség pilótái összenéztek és megértően bólintottak. Nem csoda, ha a pilóták idővel mind otthagyják az állami rendőrséget.

Repülőskörökben különféle pletykák terjedtek, de az általánosan elfogadott verzió szerint azért nem akart senki az állami rendőrség kötelékében repülni, mert a first lady mindig megpróbálta összehozni csúf lányait azokkal a pilótákkal, akik vacsorázni és vásárolni szállították a kormányzó családját. De talán mégsem. Valószínűbb, hogy az egész állami rendőrség a feje tetején áll, amióta átvette az a nő, akinek a parti őrség a két elfogott szökevényt is szánta.

– Itt a parti őrség HH-hatvanasa – felelt a pilóta. – Két személyt szállítunk a fedélzeten, és kapcsolatba kell lépnünk az állami rendőrséggel. Az ügy elég kényes. Nem tudja a rendőrfőnök asszony frekvenciáját?

– Mint egy filmben! – kiáltotta Windy Brees, amint berobbant az iroda ajtaján, majd izgatottan jelentette Hammernek és Andynek, hogy a parti őrség egyik helikoptere nemrég felszedte a körözött fogorvost és annak elrablóját. – A helikopteren vannak, és úgy kellett felemelni őket egy nagy kosárban, miközben csapkodtak a hullámok és szakadt a szél, mint az Orkánzónában. Nem látták azt a filmet Keanu Clooney-val? Ó, bárcsak idősebb lenne!

– Rendben, rendben – csitítgatta Hammer. – Próbálja elérni a parti őrséget, hogy beszélhessünk velük.

Hammer székével a rádióhoz fordult, amely az íróasztala mögött állt, míg Andy átkapcsolt a 125.0-ra, a kisebb repülőterek által használt és nem túl forgalmas frekvenciára.

– Mondja meg neki, hogy az egy-huszonöt-nullán vagyunk – tudatta Andy a titkárnővel.

A parti őrség pilótája nemsokára bejelentkezett.

– Itt az állami rendőrség – szólt Andy a mikrofonba. – Csak a legénység hall minket?

– Vettem – kapta meg a választ.

– Vettem – mondta Andy is. – Tájékoztatna a körülményekről?

– Vettem. A két személyt egy hajón észleltük, és felvettük őket a fedélzetre. Feltehetőleg a természetvédelmi területen rákásztak, és kifogytak az üzemanyagból. Kilőtték a vészjelző rakétákat a gépünkre, és a mentés utáni ellenőrzés során kiderült, hogy a hajójuk nem volt megfelelően felszerelve. Se tűzoltó készülék, se mentőmellény.

– Ide kell juttatniuk őket – vette át a szót Hammer. – Mi a jelenlegi helyzetük?

– A richmondi repülőtértől tizenegy-pont-három mérföldre keletre.

Hammer épp abban a pillanatban kérte meg a parti őrséget, hogy szállítsa be a foglyokat az állami rendőrség központjába, amikor dr. Faux azt mondta a maga mikrofonjába, hogy a pilóták sokat segítenének, ha kitennék őt és Fonny Boyt Reedville-ben, nem tudván, hogy a rádiót csak legénység üzemmódra állították, így a pilótafülkében nem hallják őt.

– E pillanatban nem kívánok visszatérni a Tangier-szigetre – folytatta dr. Faux a mikrofonba, amint a helikopter tovább szelte a kristálytiszta eget. – Egyértelművé szeretném tenni azt is, hogy Fonny Boy csupán kedveskedni akart nekem, és játszott a szájharmonikáján, mialatt körbevezetett az öbölben, amikor váratlanul lerobbant a motor. Ami pedig a rákcsapdát illeti, fogalmunk sincs, hogy kerülhetett oda.

– Igaz ez? – kérdezte a mérnök, aki velük együtt hátul tartózkodott, így hallotta a fogorvos adását, ám abból egy szót sem, ami a pilótafülkében hangzott el.

– Dehogy! – Fonny Boy elkövette a hibát, hogy visszájáról beszélt, amint a helikopter továbbszáguldott nyugatnak, a rendőrségi központ felé.

– Á, szóval nem igaz! – kapott a szón a mérnök. – Gondoltam. Akkor mégiscsak rákásztak!

– Felhívom az asszonyt, majd ő értünk jön – fecsegett tovább dr. Faux. – Sajnálom, hogy ennyi gondot okoztunk, és köszönöm, hogy megmentették az életünket. Ha valamikor ingyenes fogászati kezelésre lenne szükségük, csak hívjanak. Itt a névjegyem.

Előrenyújtotta a névjegyét, amit felkapott a helikopter nyitott ajtaján besüvítő levegő. A kártya kiröppent a tündöklően fényes délutánba, ahol a farokrotor ízekre szaggatta.

– A mindenit, ez volt az utolsó. És ez nem is Reedville – nézett körül riadtan dr. Faux, amint a Jayhawk közelíteni kezdett a leszállóhelyhez egy Richmondra emlékeztető városban.

– Bőven van mit megmagyarázniuk – kezdte Andy, miután Fonny Boyt és a fogorvost megbilincselve a kihallgató szobába vezették.

– Az egész csak félreértés. – Dr. Faux mostanra eldöntötte, hogy tagadni fogja az elrablását és minden egyebet, amivel még nagyobb bajba keverné magát. – Csupán meghosszabbítottam a tartózkodásomat a szigeten, és Fonny Boy haza akart szállítani, amikor a bateau-jából kifogyott a benzin.

Fonny Boy figyelme ezalatt a zsebében lapuló rozsdás vasdarab felé kalandozott. Történhetett bármi, vissza kell térnie a rákcsapdához, és követnie a kötelet egészen az elsüllyedt hajóig, ami nyilván dugig van összerabolt kincsekkel. Nem tudta pontosan, hogyan maradhatott a bója alig félméternyire a bateau farától, miközben az árral sodródtak, de azzal érvelt, hogy összezavarodtak, és a bateau egyáltalán meg se mozdult. Képtelen lett volna szembenézni a ténnyel, hogy elvesztette a kincses hajót, annak híján pedig nem vár rá más, mint visszatérni a Tangierre, esetleg bekerülni a rácsok mögé.

– Túszul ejtettek mást is a szigeten? – kérdezte Hammer a fogorvost, miközben Windy szorgalmasan jegyzetelt.

– Nem tudok semmiféle túszokról – jelentette ki dr. Faux. – És botrányosnak tartom, hogy bilincsbe vernek, mint egy közönséges bűnözőt. Fogorvos vagyok, aki segít a rászorulókon!

– Maga aztán szépen segít rajtuk – játszotta el Andy a rossz zsarut. – Hanyagul és hozzáértés nélkül elvégzett felesleges fogászati beavatkozásoknak teszi ki őket, olcsó és hitvány anyagokkal helyettesíti a drága koronákat és töméseket, fogsorigazításért számláz a gyermekkorú páciensek esetében, akiknek több az acélkoronájuk, mint a tejfoguk. Egyedül a tavalyi évben harminckét páciense szenvedett el összesen százkilencvenkét foghúzást, és legalább száz esetben nyújtott be számlát altatóorvos alkalmazásáért, miközben saját maga adta be az érzéstelenítőt. Folytathatom, ha akarja – vetett Andy zord pillantást dr. Faux-ra, aki kezdett rosszul lenni.

– Csak hogy tudja, közös nyomozást végeztem az államügyészi hivatal egészségbiztosítási visszaéléseket vizsgáló alosztályával, az FBI és az adóhivatal bevonásával. Két napja körözés van érvényben ön ellen, miután a seriff nem tudta előállítani, és tudja, miért?

– Nem tudom – reszketett dr. Faux hangja, amint Fonny Boy végigfuttatta nyelvét rosszul illeszkedő fogszabályzóján, és egy gumiszalag kilőtt az asztal felett.

– Az ön egyetlen címe egy postafiók, az otthoni és irodai számán csak az üzenetrögzítő felel – mennydörögte Andy. – A barátainak és a családjának sosem engedte, hogy lefényképezzék, így a seriffnek fogalma sincs róla, hogy néz ki, de különben is túszként tartották fogva a Tangier-szigeten, ahol egyetlen seriff se próbálná elfogni, miután a szigetlakók nem működnek együtt semmilyen hatósági közeggel, főként ha egy elfogatási parancsnak próbál érvényt szerezni.

– Ez csak az ön személyes véleménye – bukott felszínre dr. Faux valódi természete –, amíg nem képes bizonyítani az állításait. Sokan használnak postafiókot, és nem szeretik, ha lefényképezik őket. Nem tartottak fogva, és a szigeten nincsenek túszok.

– Hallgasson ide, dr. Faux, a segítségére van szükségünk – játszotta Hammer a jó zsarut. – Más se hiányozna, csak egy polgárháború. A szigetlakók éppúgy Virginia állampolgárai, mint maga vagy én, ezért olyan lenne harcolni ellenük, mintha magunkkal harcolnánk. Mint amikor valaki dühös lesz és lábon lövi magát. Minden polgári engedetlenségi mozgalom a szigetlakók részéről csakis balul sülhet el, továbbá itt a parti őrség jelentése arról, hogy amikor a jelzőpisztollyal három lövést adott le a bateau-ról, nem jelezni próbált, csupán otromba kísérletet tett a helikopter lelövésére.

– Micsoda? – hördült fel dr. Faux.

– Megmondom, mi a helyzet – váltott át Hammer a rossz zsaru szerepére. – Amikor egy sziget hadat üzen a saját hazájának, levonja az állami zászlót, és emberrablást követ el, maga szerint mit kellene hinnünk, ha egy szigetlakó tüzet nyit a rendvédelmi erők egyik helikopterére? Nem is beszélve arról, hogy a szigetlakók éppen a helikopterek és a VASCAR bevezetése miatt lázadtak fel.

– Fonny Boy lőtte ki a rakétákat, nem én, és nem vagyok szigetlakó – sietett leszögezni dr. Faux. – Mondtam neki, hogy ne tegye. A rákcsapdát is ő eresztette a vízbe, hogy később megtalálja azt a kalózhajót.

– Kalózhajót? – vonta fel a szemöldökét Andy.

Fonny Boy erre felélénkült, és fenyegető pillantást vetett dr. Faux-ra.

– Még csak az kéne! Ne merjen beszélni a martalóchajómról? –tiltakozott. – Tudtam, hogy nem tartja a szavát!

– Igenis tartom – fortyant fel a fogorvos. – És nem találtál semmilyen hajót! Csak egy darab régi vas talált meg téged!

– Mint egy mágnest? – horkant fel gúnyosan Andy. – Azt hiszem, ideje lenne, hogy valaki végre elmondja, mi a franc folyik ott. Hadd lássam azt a darab régi vasat!

– Hogyne! – beszélt visszájáról Fonny Boy, amint végighúzta megbilincselt kezét az asztalon, hogy féltőn a zsebére tapassza.

– Ne akard, hogy megmotozzanak! – segített Hammer Andynek.

– Az enyém! – tagadta meg az együttműködést Fonny Boy. – Az égből pottyant egyenest az ölembe, miközben herfliztem.

– Én csak szeretném megnézni – váltott Andy a jó zsaru szerepre, és felállt a helyéről. – ígérem, hogy visszaadom, hacsak nem kapcsolódik egy bűntényhez vagy olyan balesethez, amelynek a körülményei még tisztázásra várnak.

– Ennyi! – makacsolta meg magát Fonny Boy, aki a jobb oldalához kapta a kezét, és széldzsekije zsebe alatt, a törött cipzár közelében szokatlan dudort észlelt.

Andy kíváncsian túrt a zsebébe, majd leásott a bélésbe, míg rá nem akadt a rendelő kulcsaira.

– Há! – bukott ki a fogorvosból. – Azzal a kulccsal zárt be a rendelőbe, miután minden ok nélkül beverte az orromat!

– Mintha azt mondta volna, hogy nem rabolták el – érte hazugságon Hammer.

– Ártatlan áldozat vagyok – jelentette ki dr. Faux. – Követelem, hogy azonnal bocsássanak szabadon. Készen állok feljelentést tenni a sziget erőszakos, goromba lakói ellen, akik akaratom ellenére ott tartottak, és megpróbálták bemocskolni a jó híremet!

– Én is láttam az ottaniak fogát – hűtötte le Andy. – Különben pedig elég egy pillantást vetni Fonny Boyra. Hány tömésnek, gyökérkezelésnek és foghúzásnak vetett alá, fiam?

Fonny Boy nem tudott visszaemlékezni, sem olyan sokáig elszámolni. Megszorongatta a nadrágzsebét, és kitapogatta a fémdarabot, majd miután rájött, hogy komoly slamasztikába került, mert a fogász épp az imént vallott rá, okos lépésnek találta, ha megadja a rendőrnek, amit akar. A fémdarab különben sem érhetett sokat, egyedül az számított, hogy kijusson innét és visszatérhessen a rákcsapdához, ami elvezeti az elsüllyedt hajóhoz és a kincshez.

Andy áhítattal tartotta a régi, szabálytalan alakú, rozsdamarta vasdarabot, és akkora érdeklődéssel tanulmányozta, mintha felbecsülhetetlen értékű antikvitás lenne.

– Meg kell határoznunk a pontos korát – fordult Hammerhez. –Rendkívül fontos lehet.

Huszonhét

Az idő kezdte szorongatni Andyt, akinek még rengeteg dolga volt.

Kezdve mindjárt azzal, hogy a kórházban felvegye Moses Custert, majd gondoskodjon a hazajutásáról. Azután még le kellett szállítania a vízhatlan bőröndöt a Canal Streetre, ahol Bonny kapitány – alias Major Trader – e-mailben küldött válasza szerint megjelenik, hogy átvegye.

„Mindenki azt kapja, amit megérdemel” – gondolta Andy, miközben telerámolta az alumíniumbőröndöt a zsúfolt alagsori edzőteremből vett különféle súlyokkal. „Milyen érzés lesz, ha majd letartóztatnak emberölésért és gyilkossági kísérletért, emberölésre történő szövetkezésért és az igazságszolgáltatás akadályozásért, te nyomorult kis pöcs?”

Csomagtartójába hajította a bőröndöt, álruháját és horgászfelszerelését, mielőtt besietett a belvárosi kórházba.

– Sajnálom, hogy így megvárattam – kért elnézést, amint belépett Moses Custer egyszemélyes kórtermébe, amit a kormányzó utalt ki számára, jóllehet Moses már hazakészült.

– A beteg készen áll az indulásra, és már nagyon vártuk, mert szükségünk van a szobára – felelte a nővér, névtáblája szerint A. Carless, testfelépítése alapján egy női birkózócsapat kapitánya, aki szemeivel egyszerre két irányba nézett, és most az ágy fölé hajolt, hogy átsegítse Custert a tolókocsiba.

– Nincs szükségem tolókocsira! – tiltakozott Custer. – Aú! Épp most vert orrba a könyökével! Várjon! A köpenyem hátul nincs is összegombolva. Az isten áldja meg, biztos úr! Vigye a közelemből ezt a nőszemélyt! Több zúzódás van rajtam, mint amikor behoztak!

Moses Custer csakugyan szánalmasan festett. Arca feketében és kékben játszott, egyik szemhéja duzzadtan záródott össze, és sok foga hiányzott a támadás következtében, bár azt nem lehetett tudni, mennyi. Egyik karját begipszelték, amit Carless nővérnek sikerült is beleütnie az éjjeliszekrénybe, miközben megpróbálta áttenni Mosest az ágyból a tolókocsiba, amit előzőleg elfelejtett befékezni. Mielőtt Andy közbeavatkozhatott volna, könnyedén kiemelte Custert az ágyból, hogy bedobja a tolókocsiba, ami ettől megindult és nekiütközött egy fiókos szekrénynek. Custer felordított, amint a szék visszapattant és belecsapódott az ágyba, ő pedig bekötözött jobb lábával még épp elérte a földre helyezett ágytálat, amely röppályára állt, mielőtt a szék élesen megpördült, és kivetette magából Mosest.

– Ne érjen hozzám! – sikoltotta, amint a nővér megemelte a köntöse elejénél fogva, felfedve így a hátát és egyéb testtájékait, amelyek nem tartoztak másra, csakis őrá.

– Hű! – szólt Andy, miközben óvatosan megfogta Custer könyökét, összezárta a köntösét, és megakadályozta Carless nővért abban, hogy további kárt tegyen a betegében. – Hol vannak a ruhái, hogy felöltözhessünk?

– A fiam behozott ezt-azt. Abba a fiókba tette. Ne nyúljon hozzájuk! – förmedt a nővérre. – Majd a biztos úr kiveszi!

Carless nővér tiltakozása és jó szándékú beavatkozásai közepette Andy segített Mosesnek átöltözni, majd beülni a tolószékbe.

– Kitolom a kocsihoz. Nincs szükségünk segítségre – figyelmeztette a nővért, aki kezdett egyre erőszakosabb lenni.

– A kórház szabályzatában az áll, hogy egy nővérnek kell kitolnia a beteget – tiltakozott.

– A rendőrségi szabályzatban pedig az áll, hogy akit védőőrizet alá vesznek, azt csak egy rendőr szállíthatja – vágott vissza Andy. – Szeretném, ha nem avatkozna közbe, Careless nővér.

– A nevem Carless! – A nő kihívóan csípőre tette a kezét.

A jókora nővércipők ott kopogtak mögöttük, miközben Andy végigszáguldott Mosesszel a folyosón.

– Ezt jelenteni fogom a felettesemnek – kiáltott utánuk Carless nővér, miközben félretolt az útjából egy gyakornokot, egy másik nővér kezéből pedig kiverte az infúziós állványt, amely tehetetlenül gurult neki az egyik cserepes növénynek.

Major Trader megszokásból nem buszozott, csakis végső kétségbeesésében. Miután elolvasta Törvénytudó Őrmester legfrissebb esszéjét, felmerült benne, hogy jó ötlet lenne beugrani az állomásra és venni egy jegyet Key Westbe, ahol olyan rokonai élnek, akik osztoznak vele a kalóz ősiségen, ezért sohasem adnák fel a rendőrségen. Nyilvánvalónak tűnt, hogy gőzerővel zajlik a nyomozás, ami csakis kedvezőtlen kimenetelű lehet számára.

Crimm kormányzó korántsem lesz megbocsátó vele szemben, ha hírét veszi, hogy éveken át mérgezte. Alighanem annak se fog örülni, ha kiderül, hogy rutinszerűen hazudott neki, visszatartott és zárolt fontos információkat, szükség szerint okiratokat hamisított, lopta a napot és a kollégái ellen intrikák, saját önző és nyereségvágyó céljai érdekében manipulálta a sajtóközleményeket, internetes álnevén illegális ügyleteket folytatott a kalózokkal, sőt maga is a kalózok fajtájából való – gyermekkorában előszeretettel gyújtogatott, és nemrégiben megölte azt a horgászt a Canal Streeten, egyéb jellemhibáiról már nem is beszélve.

Elhagyta a buszpályaudvart, zsebében az egyik álnevére kiállított jeggyel, leintett egy taxit, és elindult a Canal Streetre.

Miután az idő szorította, Andy megkérdezte Mosest, gondot okozna-e, ha hazafelé még beugranának valahová.

– Az a nővér hátráltatott – magyarázta. – Kettő-harminckor találkoznom kell egy gyanúsítottal, és addig már csak tizenöt perc maradt.

– Szívesen magával tartok – felelt Moses. – Úgy érzem magam, mintha egy hónapra bekasztliztak volna. A friss levegő és a mozgás biztos csodákat tesz velem. Segíthetek valamiben?

– Emlékszik bármi másra a támadóival kapcsolatban?

– Nemigen. Csak az maradt meg bennem, hogy egy angyal azt mondta, lerobbant a kocsija, és páratlan élményben lesz részem.

– E szavakkal? – kérdezte Andy.

– Úgy bizony.

– Tud horgászni? – tudakolta ekkor Andy.

– Hátul van a malac segge? – kérdezett vissza Moses.

Andy leparkolt néhány utcányira a megbeszélt helyszíntől, ami véletlenül egybeesett azzal, ahol Trader megölte Caesar Fendert. Amikor az úgynevezett Bonny kapitány e-mailt váltott vele, aki Oposszum internetes nevén jelentkezett be (noha semmit sem tudott annak valódi személyazonosságáról), Andy ezt a helyszínt javasolta. Úgy érezte, azzal is megfejelheti Trader megszégyenítését, hogy nem csupán visszacsalja bűntettének helyszínére, de ott helyben hálálja meg gonosz tetteit egy bőröndre való vassal és egy gyors fuvarral a városi fogházba. Felpattintotta a csomagtartót, és kiemelte a súlyos bőröndöt, azután felvette ugyanazt az álszakállat, lófarkas parókát és gyűrött ruhát, amit a Tangier-szigeten viselt, és odanyújtotta Mosesnek a horgászbotot.

– Maga mást se tegyen, csak pecázzon – magyarázta Mosesnek, miközben elindult vele a folyóparton húzódó töltésfal felé. – Pecázzon és ügyet se vessen ránk! Csak annyi lesz, hogy valaki idejön és megpróbálja elvinni a bőröndöt, mintha a sajátja lenne. Egy centit se tudja majd arrébb mozdítani, csak küszködni fog vele. Ekkor én felajánlom neki a segítségemet, és mire észbe kap, már bilincsbe verve viszik a dutyiba.

– Aha. Jól hangzik – bólintott Moses.

– Azután szépen hazakísérem.

– Oké. – Moses sántikálva elindult. – Felőlem mehet.

Rongyos rendőrségi kordon repkedett a hideg szélben. Moses kelletlenül nézett körül, majd az égésnyomra és egy felfordított műanyag vödörre meredt.

– Most ezt nézze meg! – Andy bosszúsan emelte fel a vödröt. – Ezt nevezem szabályszerű eljárásnak. Nem tudom elhinni, hogy csak úgy itt hagyták.

Letette a vödröt a töltésre, a súlyos bőröndöt pedig néhány méterrel odébb. Moses csalit húzott a horogra, majd felszerelte az úszót.

– Ugye nem itt robbantották fel azt a horgászt? – aggodalmaskodott.

– Ha már kérdezi, itt történt. – Andy kezdte előkészíteni a maga felszerelését.

– Remélem, nem találkozunk semmilyen gyilkossal. Egy időre elegem van a rossz emberekből.

– Ne féljen! – nyugtatta meg Andy. – Csak törődjön a maga dolgával és pecázzon! Az a fickó nem akar magától semmit. Csak arra vágyik, hogy megszerezze a bőröndöt és elmeneküljön vele.

– Meg kell hagyni, ebben a holmiban az anyja se ismerne magára. – Moses gondos mozdulattal kivetette a zsinórt a lustán hömpölygő folyóba. – Úgy néz ki, mint egy kivénhedt hippi, amelyik régi Volkswagent vezet, az oldalán nagy virágokkal.

– Helyes. Már csak ezért se szólítson Andynek vagy biztos úrnak, amikor az emberünk felbukkan.

– Bennem bízhat. Én aztán nem könnyítem meg egy gyilkos dolgát se. De miért robbantotta fel azt a horgászt, és miből gondolja, hogy ha rám néz, nem akarja majd velem is ugyanazt tenni? Tegye fel az úszót, máskülönben a horog lemerül a fenékre és beleakad egy sziklába.

– Ez a fickó csak a pénzét akarja, hogy elhúzhassa innét a csíkot. –Andy úszót aggatott a damilra, mielőtt a vízbe hajította. – Amellett én is itt leszek, úgyhogy bármivel próbálkozik, megnézheti magát.

– Fel van pakolva?

– Velem van a legjobb barátom, épp itt a csípőmön – felelte Andy. Mintha apró rándítást érzett volna a damilon.

Major Trader egy kék Blue Bird taxin gördült be, és közölte a sofőrrel, hogy várja meg, máskülönben nem fizet. Trader felmérte a falnál pecázó két bugrist és a magában árválkodó viharvert alumíniumbőröndöt. Megtöltötte a kabátzsebében lapuló jelzőpisztolyt arra az esetre, ha valaki meg akarná nehezíteni az életét, azzal egyenesen odalépett a bőröndhöz.

– Ez itt a maguké, srácok? – kérdezte.

– Életemben nem láttam – felelte Andy, aki titkos küldetésnél teljesen elfogadhatónak tartotta az ilyen csalást.

– Én se – visszhangozta Moses. – Már akkor itt volt, amikor kijöttünk pecázni.

– Valaki ellopta a kocsimat és benne a bőröndömet, ezért kellett taxival jönnöm – hazudta Trader. – Volt egy olyan érzésem, hogy bárki is rabolt ki, megszabadul valahol a bőröndtől, mert nincs benne semmi, csak néhány ruha meg könyv.

– Felőlünk viheti – vont vállat Andy.

Trader alaposan megnézte a két horgászt és meggyőződött róla, hogy egyik se figyel rá, így később nem fogja tudni azonosítani, amennyiben megkérdeznék. Mindkettő igazi lúzernek tűnt, talán életében nem volt még egy rendes állása. Mi másért horgásznának itt péntek délután, amikor minden tisztességes ember dolgozik? Trader megragadta a bőrönd fülét, és a válla kis híján kiugrott a helyéből, amint maga felé rántotta.

– A rosseb! – mormolta meglepetten.

A nyavalyás bőröndje legalább száz kilót nyomott! Elképzelte a sok száz ezüstdollárt, pénzkötegeket, talán aranyrudakat. Ezek a kalózok megérik a pénzüket. Újra nekiveselkedett a bőröndnek, de az jottányit se mozdult. Megpróbálta kinyitni, de bezárták, és egyik zár se engedett. Miközben azon töprengett, mitévő legyen, tehetetlenül forgatta a fejét, és kiverte a veríték. Az öreg fekete pecás, aki a külseje alapján nemrég szörnyű autóbalesetet szenvedett, felkapta a botját és feltekerte a zsinórt.

– Kapás van – jelentette be Moses, hogy mindenki hallja. – Bizony, uram, ez a hal már nem sokáig ficánkol a vízben.

– Hogy a fenébe csinálod? – játszotta Andy a szerepét. – Valahányszor kijövünk ide, te egy vödör hallal mész haza, én meg nem fogok semmit.

Trader ekkor figyelt fel az ismerős fehér vödörre, amelynek láttán azonnal felszökött az adrenalinszintje.

– Az a maguké? – tudakolta, miközben kipróbált egy másik számkombinációt.

– Úgy bizony – felelte Moses.

– Akkor hogy lehet rajta Parks Seafood felirat, ami egy tangieri halbolt? – Trader kezdett gyanakodni, és kitapogatta a zsebében lapuló pisztolyt. – Az a vödör a kormányzó házából van, úgyhogy ne is próbálja elhitetni, hogy a magáé.

– Tudja a nyavalya. Még sosem voltam a kormányzó házában, de holnap leszek, mert a kormányzó kivisz a Nascar-futamra. Valaki csak úgy itthagyta a vödröt – csévélte tovább Moses a zsinórt. – Nem úgy tűnt, mintha lenne gazdája. Szívesen visszaviszem a kormányzónak, ha már úgyis arra járok.

– Ha viszont a magáé – lépett közelebb Trader –, akkor miért nincs benne víz? Nekem úgy tűnik, mintha horgászni jött volna, mégsem bajlódott azzal, hogy megtöltse a vödrét. Azt pedig biztosra tudom, hogy nem fog a kormányzóval kimenni a versenyre.

A hal a felszínre tört, amint az életéért küzdött, és Andy szemében mintha ismerős lett volna.

– Egy pisztráng? – ráncolta a homlokát, amíg Trader bősz igyekezettel próbálta megemelni a bőröndöt, és felnyögött az erőfeszítéstől.

– Az ám – vigyorgott Moses. – Méghozzá szép példány.

Trader, aki egyre kétségbeesettebbé vált, és egyre kevésbé törődött a két rongyos pecással, morogva-szitkozódva próbálta legalább elhúzni a bőröndöt. Moses felemelte a csapkodó pisztrángot, Andy pedig észrevette a horog által ütött régi sebet az alsó ajkán. A pisztráng meglátta Tradert és halottnak tettette magát.

– Engedje csak vissza! – fordult Andy Moseshez. – Nincs szükségünk halra, rákra vagy bármi másra, hogy azonosítsuk ezt a dagadt pojácát.

Lehúzta álszakállát és parókáját, majd szélsebesen előrántotta a pisztolyát.

– Kezeket fel, Trader! – parancsolta, miközben Moses kiakasztotta a horgot a pisztráng szájából és visszaengedte az állatot a folyóba.

– Most már szabad vagy – mondta Moses a pisztrángnak, amint az elúszott.

– Maga pedig le van tartóztatva! – rivallt Andy Traderre.

Regina teli torokból üvöltve parancsolgatott, de nem sok eredménnyel. Túrát, a törpelovat egy órával korábban szállították le a rezidenciára, ám Regina akkor nem sok figyelmet szánt az idomítóra, és azzal sem bajlódott, hogy az oktatóvideót megtekintse. Mennyire lehet nehéz megmondani egy lónak, hogy forduljon jobbra, balra, üljön le, jöjjön oda? Azóta folyvást parancsokat kiáltozott a vakvezető állatnak, de az csak állt a bálterem közepén, és jámboran meredt rá.

– Mozogj már! – csettintett Regina, miközben nyomatékul dobbantott egyet.

Túra pislogott, de nem moccant.

– Jössz ide azonnal?! – próbálkozott tovább nyers hangon Regina, amikor a first lady sietett le a kanyargó lépcsősoron, kezében egy háromlábú alátétekkel teli ládával, amit a tálalóban szándékozott elrejteni.

– Hülye póni! – fakadt ki Regina.

– Regina! – Mrs. Crimm megtorpant, zihálva az erőfeszítéstől.

– Tudod jól, hogy nem beszélünk ilyen hangon az alkalmazottakkal.

– Most nem velem beszél, asszonyom – tűnt fel Pony makulátlan fehér kabátjában. – Segíthetek vinni a ládát?

– Mi ez a felfordulás? – A kormányzó most lépett ki egy szalonból, és látható értetlenséggel nézett körül. – Hol vagyok? Benyitottam az irodámba, de sehol sem találtam az íróasztalomat. Valaki elvitte volna? Te meg mit cipelsz, Maude?

– Csak néhány értéktelen kacatot – felelte kapkodva a felesége.

– Kitakarítottam az egyik szekrényt, és ráakadtam arra a forgó cipőállványra, amit még régen vettünk. Biztosan nem tudod, melyikről beszélek, de sose használtuk semmi értelmesre, és a legtöbb régi cipőm különben is kiment a divatból.

– Az íróasztala a régi helyén van, uram – nyugtatta meg Pony a kormányzót. – Felkísérhetem az emeletre?

– Mi ez? – A kormányzó kiszúrta a törpelovat, és azonnal a rabjává vált. – De helyes kis jószág! Az a hám azokkal a helyes kis bőrszíjakkal, és nini! Még cipője is van!

– Ha nem lenne, elcsúszna a fényes fapadlón – magyarázta türelmetlenül Regina, miközben a first lady elsietett, hogy elrejtse a kincseit –, de amúgy haszontalan állat. Nem csinál meg semmit, amit mondok neki, ezért nem tudom, mi értelme van, apa. Vonszold már ide a segged! – Regina tapssal próbálta felkelteni a közönyös ló figyelmét. – Húzz ide, te idióta, máskülönben visszaküldelek, és élhetsz egy másik szerencsétlen vakkal a szemétdombon, ahol nincsenek inasok, se limuzinok, se szakácsok, se fontos vendégek!

– Talán nem a megfelelő parancsokat adod. – A kormányzó közelebb lépett, és megpaskolta Túra dús vörös sörényét. – Ül! – utasította.

Túra nem csinált semmit.

– Hozd vissza! – A kormányzó elhajított egy képzelt botot a perzsaszőnyeg túlsó vége felé. – Jó, akkor hagyd!

Túra hagyta.

– Uram – szólt közbe Pony –, mit kívánna uzsonnára?

– Azt hiszem, két tojás és egy kis pirítós megfelelő lenne – felelte a kormányzó, miközben nagyítójával és vizenyős tekintetével végigpásztázta új vakvezetőjét.

– Fölé kéri a pirítóst vagy alá? – érdeklődött Pony.

– Alá – döntötte el a kormányzó, mire Túra hirtelen bemászott az intarziás kártyaasztal alá.

– Ez különös – jegyezte meg a kormányzó, mielőtt térdre ereszkedett, és megpróbálta előcsalogatni Túrát. – Azt hiszem, valami nem stimmel ezzel a lóval. Vagy csak összezavartad a szerencsétlen jószágot a parancsolgatásoddal és a nyers hangoddal – nézett szemrehányóan Reginára.

– Persze – felelt szarkasztikusan Regina –, hibáztass csak engem, ha attól jobb. – Túra erre kihátrált az asztal alól, jobbra fordult, és a lábához erősített kis tornacipőkben nekivágott a bálteremnek. – Mindig mindenről én tehetek! Annyira torkig vagyok azzal, hogy mindenért engem hibáztatnak! Igenis tudok gondoskodni egy állatról, csak ez a retardált ló elszúrta az egészet…!

– Várj – tartotta fel a kezét a kormányzó, akinek elege lett lánya hisztériájából.

Túra megtorpant.

– Uram – Pony tért vissza. – Óhajt majonézt, vajat, sót, borsot vagy bármi egyebet a tojásra?

Crimm kivárta tengeralattjárója reakcióját, ám az békésen pihent a mélyben, amióta felhagyott Major Trader házi édességeivel. Lehet, hogy már diétáznia se kell? Az lenne csak az igazi áldás!

– Talán újra tehetnék egy próbát a sonkával – tűnődött el hangosan.

– Sonkát is tehetünk a tojásra – ajánlkozott Pony, miközben Túra továbblépdelt előre a bálteremben, maga mögött gazdátlan hámjával.

– De miért is ne? – kiáltott boldogan a kormányzó. – Pakolja csak meg, és tüstént vigye fel!

Túra megtorpant, majd elindult a felvonó felé.

– Nézzék csak – hüledezett Pony. – Az a ló egyenesen a… hová is megy? Egyenesen a…

– A lift felé tart – szakította félbe a kormányzó izgatottan. Túra megállt és felemelte egy patáját.

– Azt hiszem, kezdem érteni. – A kormányzó Túrához lépett és megpaskolta a fejét. – Most már leteheted a lábad, kis pajtás.

Túra nem moccant.

– Nekem úgy tűnik, csak egy-két szavas utasításokat ismer – kotyogott közbe Pony. – Vidd fel! – mondta Túrának.

A törpeló leengedte a patáját, és újra elindult a felvonó felé. Pony kíváncsian ment utána, hogy megnyomja a LE gombot. Az ajtó kinyílt, Túra beszállt.

– Menjünk le vele, és lássuk, mit csinál! – A kormányzó jobban érezte magát, mint hosszú ideje bármikor.

Ő és Pony együtt liftezett Túrával, de amikor az ajtók kinyíltak a ház konyhaszintjén, a törpeló nem mozdult, csak várt.

– Lássuk csak… – tűnődött el a kormányzó. – Azt hiszem, a vidd ellentéte a hozd. Hozd! – fordult Túrához.

Túra kiügetett a felvonóból.

– Így már jobb – örvendezett Pony a kormányzó sikerének.

Túra jobbra fordult és átsétált a nyitott ajtón, amely mögött a first lady az edényalátétekkel teli ládát próbálta betuszkolni egy polc mélyére. Amikor meghallotta a törpeló tornacipős lépteit és szaglászását, majd meglátta a férjét is, felsikoltott, és a láda csörömpölve hullt a padlóra. Kis háromlábú alátétek verődtek össze, majd szóródtak szét az évszázados hajópadlón.

– Várj… – próbált magyarázkodni Mrs. Crimm, aki megvalósulni látta legrosszabb félelmeit.

Túra megtorpant.

– Mik ezek? – kérdezte zavartan a kormányzó, miközben nagyítóján át szemügyre vette a régiségeket. – Hát jó – sóhajtott fel.

A „várj” parancsból felmentett Túra megállt a kamrában, a háromlábú alátétek között, és fülelt, mit kell tennie legközelebb.

– Hát csak erről szól az egész? – emelte fel a hangját a kormányzó. – Megint bevásároltál? Megint edényalátéteket rejtegetsz előlem, miközben én azt hittem, mindenféle szoknyapecérek járnak hozzád?

– Hogyan hihettél rólam ilyesmit? – méltatlankodott a first lady, amint előregörnyedt, hogy összeszedje imádott alátéteit, pontosabban az utolsó szállítmányt, amit az interneten rendelt.

– Hagyd csak – mordult rá a kormányzó, Túra pedig engedelmeskedett a parancsnak, és nem csinált semmit, vagyis folytatta, amit eddig tett.

– Hogy érted azt, hogy megint? – dermedt meg döbbenten Mrs. Crimm. – Te tudtad, hogy edényalátéteket rejtegetek? – Vádló pillantást vetett Ponyra, aki megvonta a vállát, mintha azt mondaná: „Nem tőlem tudja.”

– Itt-ott belebotlottam már a holmidba – magyarázta a kormányzó. – Őszintén szólva azt hittem, értéktelen csetreszek, amiket az előző kormányzók felejtettek itt az évszázadok során.

– Ezek nem értéktelen csetreszek! – háborodott fel Mrs. Crimm. – Ha tudnád, mibe kerülnek! – tette hozzá botor módon.

– Azonnal küldd vissza őket! – rendelkezett a kormányzó.

– Vissza! Vissza! – csattant fel dühösen a first lady hangja, mire Túra behátrált a kamrába, miközben egy patkó alakú alátétet nekilökött egy másiknak, amely kutyát ábrázolt.

– Látták ezt? – kiáltott fel Pony is. – Maguk szerint felismerte a lópatkót, azért nem lépett rá? Okos kis jószág ez! Talán a kutyára is ráismert. Talán így akarja tudatni velünk, hogy ki fogja túrni Fürgét, hogy ő legyen a ház egyetlen kedvence.

– Sosem szabad találkozniuk – döntötte el Mrs. Crimm, aki mostantól aggódhatott még egy dolog miatt. – Szegény Fürge! Megszakad a szíve, ha nagyobb figyelmet fordítunk erre a kis pónira, mint rá.

Szerencsétlen módon a mondat gyökeret vert a férje fejében, aki attól kezdve következetesen póninak hívta a törpelovat, igencsak összezavarva ezzel Ponyt, a komornyikot.

– Ide, póni – próbálta kicsalogatni Túrát a kamrából, mire Pony belépett a kamrába, ahol ő, Túra, a first lady és a kormányzó zsúfolódtak össze, és taposni kezdték az edénytartókat. – Légy jó póni és gyere ide hozzám! – hívogatta a kormányzó Túrát, mintha Fürge lenne, aki kutyakekszre vár.

Pony csalódottan hátrált ki a kamrából, Túra pedig nem mozdult.

– Még egy ilyen sértődékeny jószágot, mint ez a póni! – fakadt ki a kormányzó.

– Igazán sajnálom, uram. – Pony mostanra teljesen összezavarodott. – Nem akartam így felzaklatni. Ha jól emlékszem, sonkával kérte a tojást, és azt akarta, hogy vigyem fel. Akkor most elmehetek?

– Jobb is lesz – felelt szórakozottan a kormányzó, aki a nagyítóján keresztül nézte Túrát, amint a törpeló kisétált a kamrából és elindult a felvonó felé, majd vett egy jobbkanyart, amivel eljutott a konyhába.

– Ilyen csodálatos lovat még nem is láttam! – lelkendezett Pony. – Most nézze meg, uram. Szerintem elkészíti magának a tojást. Most figyelj, pajti – fordult Túrához. – Vidd fel a gazdádnak a reggelit.

Túra elfordult a lift felé.

– Csak mókáztam egy kicsit – vigyorodott el Pony. – Tudom, hogy nincs a földön olyan ló, amelyik főzne. Ha lenne, csupa ilyen jószág dolgozna a rezidencián, és nem lenne szükség ránk.

– Személy szerint én nem ennék meg semmit, amit egy ló főzött – csóválta a fejét helytelenítően Mrs. Crimm – Gondoljon csak a higiéniára.

– Jut eszembe – indult el a kormányzó Túra után. – Ideje kideríteni, hogy kitöltötte-e már a büntetését. Fel kell hívnom az igazságügyet.

–Biztosan olvasta a Törvénytudó Őrmester ma reggeli írását – szélesedett ki Pony vigyora. – Bárcsak tudnám, ki ez a jóravaló fickó, hogy köszönetet mondjak neki!

Huszonnyolc

Hé! Fogd már be a pofád! – hallatszott egy ellenséges hang a zsúfolt, bűzlő, sötét cella mélyéről. Későre járt, a lámpákat már leoltották a városi börtönben.

– Fogd be te! – vicsorgott Major Trader a fárasztó, piti alakra, aki Furkónak hívatta magát, és a börtönben kötött ki, mert állítólag beverte a fejét, amire előzőleg zacskót húzott, azután ájulást színlelt, hátha így kórházba szállítják, ahonnét megszökhet. A terve nem vált be.

– Pofa be! – avatkozott közbe a cella egy másik lakója is. Bár biztos nem lehetett benne, Trader úgy vélte, a hang a Cingár Jim nevű visszaeső bűnözőhöz tartozik, aki autók feltörésére, az útpénz és napszemüvegek ellopására szakosodott.

– Te fogd be! – felelt neki Trader, aki túlságosan cudar kedvében volt ahhoz, hogy bárki megfélemlítse.

– Nem! Ti fogjátok be, szarevők! – Ezúttal Tégla ébredt fel a legszebb álmából.

– Sí – avatkozott közbe a mexikói fiú is. – Mindenki fogja be, – por favor.

– Te maradj ki ebből, amigo! – figyelmeztette Trader.

– Aha! – hördült fel sértetten a mexikói fiú. – Maga beszél, aki ott ugrált a szemetes körül?

– Hahaha – röhögött fel Furkó. – Tudtam, hogy a fickónak nincs ki a négy kereke. Mi a fasznak ugrált a kuka körül?

– Szerintem épp ott verte ki – felelte a mexikói fiú, aki még nem vallotta be rabtársainak az igazi nevét, sem a rendőröknek azt, hogy fiatalkorú. – A bár mögött rejtőztem a rendőrök elől, sí? És láttam, ahogy ott ugrándozott a sikátorban, a farkát fogdosta, és közben mindenféle hangokat adott. Mindjárt tudtam, hogy loco.

– Hát nem szerencse, hogy egy cellába kerültél vele? – kérdezte Tégla gúnyosan, miközben feje alá gyűrte a párnáját. – Hát nem vagyunk mind szerencsések, hogy ez a lökött, bűzös, dagadék loco itt van velünk?

– Tényleg, minek ugrándozott, he? – firtatta Furkó.

– Senkinek semmi köze hozzá. Mindenre megvan a magam oka, semmit se teszek ok nélkül.

– Hű. Ez nem is egyszerű loco, de igazi lokomotív – füttyentett gúnyosan Cingár Jim.

– Kérem, ne vitázzunk. Épp elég rossz itt anélkül is. Az isten szerelmére, mutassunk tiszteletet egymás iránt, és imádkozzunk, hogy megnyugodjon a lelkünk – avatkozott közbe Pontius Justice tiszteletes, aki múlt éjjel kitett néhány videokazettát Barbie Fogg házánál, majd elkövette azt a hibát, hogy hazafelé az út mentén elkezdett alkudozni egy szopásra, de meg kellett tudnia, hogy a kiszemelt nő legkevésbé sem prostituált, hanem egy aggszűz, akinek egyszerre robbant le az autója és merült le a mobilja.

– Minek adná nekem azt a húszast? – érdeklődött az aggszűz érdekes akcentussal, amikor a tiszteletes intett neki, hogy lépjen közelebb a Cadillacjéhez. – Ha taxira, akkor rendes magától, de nem fogadok el pénzt idegentől.

– Felőlem költheti, amire csak akarja – felelte Justice tiszteletes, aki berúgott, kimerült, és hálátlannak találta a polgárőrséget, miután eddig egyetlen bűnesetet sem sikerült megelőznie. – Csak beül mellém és elkényeztet egy kicsit, azután azt csinál ezzel a ropogós húszdollárossal, ami csak jólesik. Látja?

Az aggszűz, aki Uva Clotnak bizonyult – emellett jócskán idősebbnek, mint a sötétben első látásra tűnt volna –, közelebb lépett a Cadillachez és feljegyezte a rendszámát, mielőtt segítségért kezdett kiáltozni. Amikor pedig a tiszteletes beletaposott a gázba, a rendőrök szirénákkal és kék fényekkel eredtek a nyomába, amelyek úgy lüktettek, mint most a feje.

– Szóval miért hozták be? – fordult a tiszteletes a cella sötétje felé, ahol Trader úgy feküdt a priccsén, mint egy jókora zsák krumpli.

– Kalóz vagyok – felelte Trader utálatos hangon.

– Isten óvjon! – kiáltott fel megütközve a lelkész. – Csak nem azok közül, akik összeverték azt a szerencsétlen sofőrt és ellopták a pótosát a tökkel együtt?

– Semmi köze hozzá.

– Isten irgalmazzon!

– És imádom bántani a kis állatokat – tette hozzá Trader, aki ismerte annyira a pszichopatákat, hogy tudja, mindnyájan a védtelen teremtmények kínzásával kezdik erőszakkal teli életüket.

Ő például sosem érzett fikarcnyi megbánást sem, amiért felégette azt a ráktelepet, válogatás nélkül megölve a rákanyákat és kicsinyeiket, akik átmenetileg nem viseltek páncélt. Nyavalyát se érdekelték a felperzselt bateau-k, ahogy az se zavarta volna, ha lángra kap Hilda Chesapeake House-a, vagy akár az egész Tangier-sziget. A lelki békéjét nem kavarta fel, amikor elraboltatta Hammer terrierjét Füstössel és kíméletlen országúti kutyáival, csak remélte, hogy Popeye azóta már szörnyű véget ért. Az a pöffeszkedő picsa úgyse ért a szép szóból.

– Hű – hallatszott Furkó helytelenítő hangja a cella mélyéről. – Én aztán sosem csináltam ilyet, de nem is csinálnék. Szerintem fojtsuk bele a klotyóba – javasolta. – Ketten lefogjuk, egyvalaki meg belenyomja a fejét.

– Még nyolcadikos koromban valaki elgázolta a tacskómat – sóhajtott fel gyászos és zaklatott hangon Cingár Jim. – Sosem tettem túl magam rajta, és a seggfej még csak nem is lassított.

– Hogy érted, hogy még nyolcadikos korodban? – Tégla kíváncsian ült fel a priccsen, és maga mögé tömte a párnáját, hogy a falnak támassza görnyedt hátát.

– Hát, csak nem jutottam tovább – felelte Cingár Jim. – Meg szerettem is azt a helyet. Minden évben azt mondták, meg kell ismételnem a nyolcadikat, mert Mrs. Knopp, a háztartástanárom nem engedett át.

– Lefogadom, nyolcadikban mindenki kopp-kopp vicceket mesélt – jegyezte meg Furkó.

– Aha, azzal borítottuk ki mindig – vigyorgott Cingár Jim, miközben lélekben visszatért elrontott életének abba a felkavaró szakaszába. – Kopp-kopp?

Választ várt cellatársaitól. Végül a tiszteletesnek esett le.

– Ki az? – kérdezte.

– Pofa be! – ordított fel Trader a sarokból.

– Pofa be? A többiek mit mondanak? – A tiszteletes örült, hogy valaki eltereli róla a figyelmet.

– Hogy nyomjuk a kibaszott kalóz fejét a klotyóba, és loccsantsuk ki a kibaszott agyát!

– Ja, honnét tudhatom, hogy nem te csaptad el a kiskutyámat? –vádaskodott Cingár Jim.

– Egy dologból biztosan – felelte Trader fagyos hangon. – Nem hinném, hogy valaha is megfordultam volna azon a trágya környéken. Lefogadom, hogy a szüleid segélyen éltek, te meg egész nap az utcán lógtál, zabáltad az ingyensajtot, és lopott tornacipőben jártál.

– Ha még egy szót szólsz – fenyegetőzött Cingár Jim –, odamegyek és leveszem azt a hülye fejedet, mielőtt belevernénk a klotyóba, ahová való.

– Kérem! – tiltakozott a tiszteletes. – Itt az ideje, hogy megbocsátásért fohászkodjunk, rátaláljunk lelki békénkre, s úgy szeressük felebarátainkat, miként önmagunkat.

– Én sose szerettem magamat – vallotta be morózusan Tégla.

– Én se – tette hozzá gyászosan Cingár Jim. – Amikor a kiskutyámat a szemem láttára vasalták ki, elpárolgott belőlem minden szeretet. Azt mondtam, soha többé nem fogok szeretni semmit, mert ha mégis, ez lesz belőle.

– Lenne mit mesélnem – sóhajtott fel Furkó.

Oposszum egyedül maradt a lakóautóban, amíg Füstös és a többi országúti kutya odakint portyázott. Miután arra hivatkozott, hogy a végső simításokat végzi az új kalózzászlón, kettesben maradhatott Popeye-jel.

– Leveled jött! – kelt életre hirtelen a számítógép. Oposszumban egyszeriben pezsegni kezdett az adrenalin. Jobbára kalózokkal levelezett, akik ezen a késői órán már részegen vagy belőve fetrengtek valahol. Felkelt és leült a faládára, hogy lássa, kitől érkezett üzenete. Egyszerre izgatottan és rettegve látta, hogy a feladó Törvénytudó Őrmester.

Kedves Ismeretlen!

Maga biztosan rendes ember, ha megosztott velem egy ilyen információt. Vártam, hogy talán újra megkeres, de miután nem tette, nekem kell kezdeményeznem. Bizonyára örömmel hallja, hogy Bonny kapitány (más néven Major Trader) már a börtönben éjszakázik. Személyesen gondoskodtam erről, és most arra kell kérnem, tartsa be a megállapodás magára eső részét.

Milyen nagy összeesküvés zajlik, amihez el kellett lopni Popeye-t? És honnét tudjam, hogy igazat mond? Őszintén szeretném hinni, hogy senkinek nem akart bajt okozni. Hol találkozhatnánk, hogy megbeszéljük a kérdést, és hogyan szabadíthatnánk ki Popeye-t?

Törvénytudó Őrmester

Oposszum egy hosszú pillanatig csak ült, izgatottan és az életéért rettegve. Csapdát állított Füstösnek és az országúti kutyáknak, de ha kudarcot vall, tutira meghal, és a sírba követi Popeye is. Megsimogatta a kutyát, az pedig az ölébe ugrott, és mintha a Törvénytudó e-mailjét olvasta volna, noha Oposszum tudta, hogy ez lehetetlen. A kutyák nem tudnak olvasni. Még a legtöbb ismerőse se tudott, beleértve az országúti kutyákat is. Még Füstösnek és a huzatos barátnőjének is gondot okozott az olvasás, ezért az őket érdeklő értesüléseket vagy a híradóból, vagy tőle szerezték be. – Mihez kezdjek, Popeye? – suttogta.

Popeye a fogaival megragadta a ceruzát, és ütögetni kezdte a billentyűket. Oposszum hüledezve nézte, ahogy két, nagybetűkkel szedett szó jelent meg a képernyőn: CSAK TEDD.

– Miért nem szóltál, hogy tudsz írni és olvasni? Még a Nike-hirdetést is ismered! – Oposszum magához ölelte Popeye-t.

Popeye belenyalt a nyakába. „Kérlek, ments meg!” – könyörgött némán.

– Mit akarsz, mit tegyek? – kérdezte újra Oposszum, amint a két szó szinte lüktetni látszott a monitoron, akár egy mentő villódzó fényei.

Popeye kiugrott az öléből, és felpattant az ágyra, hogy mancsával végigsimítson a készülő zászlón.

– Szerinted tényleg működni fog? – kérdezte tőle Oposszum. – Úgy értem, ez az én ötletem volt. Honnét tudod, mire készítettem? És ha nem válik be, Popeye? Ha Füstös agyonlő mindkettőnket?

Popeye összegömbölyödött a zászlón és elaludt, ezzel is jelezve, hogy a legkevésbé sem aggódik emiatt. Ő ugyanis tudott valamit, amit Oposszum nem. Törvénytudó Őrmestert igazából Andy Brazilnek hívják, Andy pedig nem ismer félelmet, és mindig győz a gonosz felett. Akárcsak az ő gazdája. Popeye legfeljebb azt nem tudta, mi lesz Oposszummal. Nem akarta, hogy bezárják, vagy más büntetést kapjon, ezért felkelt és leugrott az ágyról, majd kaparni kezdte az ajtót, hogy Oposszum engedje ki, amit az meg is tett. Ekkor bekocogott a nappaliba és beleásott egy pakli szétszórt kártyába, míg rá nem akadt a pikk ászra, amit bevitt Oposszumnak.

– Nem igazán értem – súgta Oposszum a fülébe. – Várjunk csak egy kicsit! Talán azt akarod, hogy legyen egy tartalék ászom az ingujjamban?

Popeye csak meredt rá, ezzel jelezve, hogy jó helyen tapogatózik, de még messze jár a lényegtől.

– Talán be kellene szállnom a játékba?

Popeye nem reagált.

– Blöfföljek?

Popeye kezdett türelmetlen lenni. Miért okoz az embereknek akkora gondot az állatok megértése? Az állatok egyenesek, sosem hazudnak vagy ferdítik el az igazságot. Hacsak nem betegek vagy rosszul bánnak velük, az állatok nem vágynak másra, csak a túlélésre meg némi tiszteletre és szeretetre. Popeye kikapta a lapot Oposszum kezéből, és többször a billentyűzetre dobta, mintha kiterítené a lapjait.

– Terítsek? – Oposszum a fejét vakarta, Popeye helyeslése jeléül megnyalta csupasz talpát. – Mi akarsz ezzel? Hogy terítsem ki a lapjaimat Törvénytudó Őrmester előtt?

Popeye visszaugrott Oposszum ölébe, és lelkesen megnyalta az arcát. Oposszum lassan és feszülten kifújta a levegőt, mielőtt gépelni kezdett – még épp időben, mielőtt Andy felhagyott volna a várakozással.

Kedves Törvénytudó Őrmester!

Esküszöm, hogy megbízhat bennem. De ha bajba kerülök, én is számíthatok magára? Füstös és az országúti kutyái sakkban tartanak, ha pedig átverem őket, még ha működik is, félek, hogy a börtönben fogok kikötni.

Tudja, én voltam az, aki lábon lőtte Moses Custert, mert nem volt más választásom. Ha nem teszem, Füstös csúnyán elvert volna, talán agyon is lő. És mindig azzal fenyegetőzik, hogy bántja Popeye-t, ha nem teszem, amit mond.

Nem tudom, mit tegyek.

Andy elolvasta az e-mailt, és csak most döbbent rá, hogy az a rohadék Füstös áll Popeye elrablása mögött. Tudta, hogy nem szabad félvállról vennie Füstöst, ám azt is, hogy tökéletes pozícióban van, ha alkut akar kötni az ismeretlen országúti kutyával, ezért tüstént válaszolt neki.

Kedves Ismeretlen!

A lövedék, amit Mosesre lőtt ki, elkerülte a célt. Moses azért került kórházba, mert az országúti kutyák összeverték és összevagdosták. Maga is bántalmazta? Esetleg megvágta?

Törvénytudó Őrmester

Kedves Törvénytudó Őrmester!

Nem! Miután lelőttem, csak annyit tettem, hogy segítettem beborítani a tököket a folyóba. Ami a vágásokat illeti, azokat Unique csinálta. Nagyon örülök, hogy az a golyó célt tévesztett. Most talán már meg tudok bocsátani magamnak, és Hoss sem fog haragudni rám.

Andy nem igazán értette a Hossra és a Unique-ra vonatkozó utalást, de úgy döntött, vállalja a kockázatot.

Kedves Ismeretlen!

Nyilván tudja, hogy Hoss nem akarná, ha az országúti kalózok veszélybe sodornának bárki mást, beleértve Popeye-t is. Nem hinném, hogy Hoss haragudna magára, hiszen neki is tudnia kell, hogy az a golyó elkerülte Mosest. Hoss mindent tud. Biztosan nagyot csalódna magában, ha nem adná fel Füstöst és az országúti kutyáit. Ideje helyretenni a dolgokat, és kezdetnek megteszi, ha elárulja, hogyan találhatom meg Füstöst és a többieket anélkül, hogy bármit sejtenének. Amennyiben segíti a rendőrség munkáját, garantálhatom a büntetlenségét. És mostanra, gondolom, már kiderült, hogy én mindig igazat mondok.

Törvénytudó Őrmester

A válasz néhány perccel később megérkezett a postafiókjába.

Kedves Törvénytudó Őrmester!,

Menjen ki a versenyre, és keressen egy kalózlobogót Jolly Goodwrench felirattal. Ezek vagyunk mi, a kalózok. Nálam lesz Popeye, és mindent megteszek, hogy kimaradjak a bajból, de tudnia kell, hogy Kandúr leckéket vesz egy állami rendőrtől, és azt tervezik, hogy ő repül velünk a Tangerine-szigetre, miután Füstös megölt egy csomó embert.

– Jesszusom – meredt Andy az üzenetre. Csak egyetlen állami rendőrt ismert, aki bárkinek is repülőleckéket adhatott, miután az állami rendőrségnél krónikus hiány mutatkozott pilótákból. – Macovich! Te kis rohadék! – mondta ki hangosan. – Mi a nyavalyát művelsz?

Macovich nem volt szent, de ragyogó koponya se, ezért Andy próbált átlátni az indítékain. Beleásott az irattartóba, míg rá nem akadt a zacskósügyre, amelyen a múlt évben dolgozott. Csak ezután hívta fel Hooter Skook otthoni számát.

Hosszas kattogás, tapogatózás és morgás után Hooter kótyagos hangja úszott be a vonalba.

– Halló!

Feltételezte, hogy Macovich az, aki az utóbbi időkben gyakran hívogatta, és megállt a fülkéjénél, ha nem is volt dolga arrafelé. „Az a fickó egy szexmániás” – gondolta dühösen. Még sosem látott hasonlót. A legtöbb férfi, amikor először találkozott vele, legalább egy-két órát rászánt annak kiderítésére, hajlandó lenne-e megfogni a kezét vagy engedni, hogy ledugja a torkán a nyelvét. Macovich ezzel szemben már akkor az asztal alatt matatott, amikor ott ültek a Frecklesben. Szégyen-gyalázat! Pedig mennyire tetszett neki, amikor először elegyedtek szóba az útzárnál.

– Mondtam már, hogy hagyjon békén! – csattant fel Hooter, mielőtt Andynek esélye lett volna megszólalni.

– Mostanában nem is hívtam – szólt bele Andy –, de hadd találjam ki. Azt hitte, Macovich őrmester az.

– Nos, egyáltalán nem olyan a hangja – higgadt le Hooter.

– Itt Törvénytudó Őrmester – vágott bele bátran Andy.

– Persze… szórakozzon csak! – Hooter azonnal gyanút fogott, de nem ismerte fel Andy hangját, miután az összes fehér fickót egyformának hallotta. – Nincs az az isten, hogy a Törvénytudó Őrmester felhívjon.

– Nos, talán mégis – felelt Andy magabiztosan. – Éspedig azért teszem, mert szükségem van a segítségére. Tudomásomra jutott, hogy egyik este Macovich őrmester társaságában szórakozott a Frecklesben.

– Ha lehet azt szórakozásnak nevezni…

– Ő fizetett?

– Erről nem tudok – válaszolt Hooter. – Kimentem egy kicsit levegőzni, erre ez a félőrült a szemem láttára próbálta ellőni a tökeit…

– Igen, hallottam róla – szakította félbe udvariasan Andy. – Csak eszembe jutott, látta-e, amikor Macovich elővette a tárcáját.

– Ja. Minden kört külön fizetett. Egyedül mi voltunk feketék, és szerintem nem bíztak abban, hogy a végén álljuk a számlát.

– Őszintén kétlem, hogy erről lett volna szó – biztosította Andy.

– A Freckles nem olyan hely, bár könnyű feltételezni a legrosszabbat, ha egyszer már bántak önnel igazságtalanul. De talán Macovich nem akarta a legvégén rendezni a számlát, hogy így minden körben villoghasson a pénzével és lenyűgözze.

Hosszú csend állt be a vonal túlsó végén, amíg Hooter végiggondolta a dolgot.

– Talán igaza lehet – adta be végül a derekát –, mert az biztos, hogy villogott a pénzével, amivel egy cseppet se nyűgözött le, amennyire irtózom a bacilusoktól, meg azzal se, ahogy közben az asztal alatt állandóan fogdosott. De most, hogy belegondolok, mindig ő kérte a számlát, úgyhogy igaza lehet, és elhamarkodottan ítéltem. Tudja, a kapunál is vannak olyanok, akik sose mondják, hogy „köszönöm” és „szép napot”, még akkor se, ha én mondom előbb. Mindig azt gondoltam, hogy azért van, mert más a bőrszínem.

– A legtöbb ember egyszerűen csak bunkó, és magával van elfoglalva – állapította meg Andy.

– Igen, ez így is van. – Hooter érezhetően megenyhült, és mostanra teljesen felébredt. – De az biztos, hogy volt mit mutogatnia – tért vissza Macovich témájához. – Tudnia kell, hogy azon a helyen óriási a füst, de ahogy elővette a tárcáját, így is láttam, hogy tele van húszasokkal, sőt megesküdnék rá, hogy egy százdolláros bankót is láttam, amivel még sose kerültem szembe a kapunál, de egész életemben se.

Macovich tehát pilótaleckéket ad Kandúrnak, aki minden óra után vélhetően egy százast fizet készpénzben. Macovich alighanem éjjel vagy a műszak után bonyolítja le a dolgot, amikor biztos lehet abban, hogy nincs senki a rendőrségi hangárnál.

Andy kilépett a konyhába, hogy megnézze, hány óra. Valamivel elmúlt hajnali egy. Civil ruhát húzott, magához vette a pisztolyát és a rádióját, azzal beült a kocsijába.

A gyanúja beigazolódott, amint kiért a repülőtérre. A Bell 430-as nem pihent a hangárban, és az aszfalton mindenfelé, még a tartálykocsi közelében is nemrég elhajított Salem Light-csikkek hevertek. Andy a rendőrségi repülési frekvenciára állította a rádiót.

– Négy-három-zéró-Sierra-Papa – szólt bele az éterbe.

Macovich megriadt, amikor Andy hangja betöltötte a fejhallgatóját, miközben a Nascaros pilótaruhát viselő Kandúr megpróbálta egyenesen tartani a helikoptert, és körberepülni vele a közeli Chesterfield repülőteret.

– Harminc-Sierra-Papa – válaszolt Macovich, aki egyszerre próbált ártatlannak és elfoglaltnak tűnni.

– Ki keres minket? – akarta tudni Kandúr.

– Tartsa – kérte Macovich Andyt. – A torony az – árulta el Kandúrnak. Nem akart még egyszer abba a hibába esni, hogy világgá kürtöli, mikor tartja a magánóráit.

– Hadd beszéljek én! – követelte Kandúr. – Gyakorolnom kell a rádióval.

– Ne most – válaszolt Macovich a mikrofonon keresztül. – Ezt a fordulást meg kell ismételned, mert megint túl alacsonyra süllyedtél, és szerintem a torony épp amiatt akar panaszkodni, ahogyan repülsz. Legjobb lenne, ha rám bíznád a dolgot, és egy percre levennéd azt a fejhallgatót, mert bármit is akar a torony, biztos nem kellemes dolog. Nekem elhiheted. Ne menj már ennyire közel a kerítéshez! Emelkedj fel nyolcszáz lábra, és csak tartsd meg ezt a nyavalyás helikoptert, amíg lerázom őket!

Kandúr levette a fejhallgatót és hunyorogva nézett Oakley napszemüvegében, amiben épp csak a fák sötét körvonalát látta.

– Harminc-Sierra-Papa – szólt Macovich a mikrofonba. – Most nem érek rá.

– Vettem. Tisztában vagyok vele. – Andy hangja arról árulkodott, hogy pontosan tudja, mi dolga van ilyenkor. – A tanítványa jogtalanul tartózkodik a fedélzeten – tette hozzá.

– Hogy érti ezt? – Macovich egyre éberebbé vált, és felhúzta az irányítókart, hogy elkerülje a fákat. A reflexszerű mozdulat fel sem tünt neki, annyit kellett korrigálnia, miközben a Nascaros seggfejet tanította repülni.

– Közölje a tanítványával, hogy a torony azonnali visszatérésre szólította fel – rendelkezett Andy.

– Vettem – felelt vonakodva Macovich, majd megkocogtatta Kandúr fejhallgatóját, hogy jelezze neki, ideje visszatenni a fejére. – Van egy kis gond – közölte Kandúrral. – Ez az én hajóm, ne kelljen még egyszer elmondanom, hogy vedd le a kezed és a lábad az irányítószervekről! Szóval a repülésügyi hatóság ránk szállt, ezért tennem kell valamit, nehogy bajba kerülj, és ne szállhassunk fel többet.

– Francba! – kiáltott fel Kandúr. – A verseny! Nem ajánlom, hogy bármi gond legyen! A világhírű versenyző, akinek dolgozom, nem fogad el semmilyen kifogást. Barátja a kormányzó és az Egyesült Államok elnöke, majd szépen kirúgatja magát!

– Nem kell aggódni – fordult vissza Macovich a richmondi repülőtér felé. – Elintézem.

Csak annyit tudott elintézni, hogy Kandúr egy órán belül bekerüljön a városi dutyiba, ahol a zsúfolt és sötét cellában a rabok folyton egymást csitítgatták, de szó esett valami kölyökkutyáról is, amely cserbenhagyásos gázolás áldozata lett. Andy abban a percben felhívta Hammert, hogy hazaért. Tájékoztatta mindenről, beleértve a megnyugtató tényt is, hogy Popeye életben van, és a Winston Series-futamon fogják kiszabadítani.

– Az a rohadt kis pondró – mondta Hammer Macovichról. – Leadhatja a fegyverét és a jelvényét, amint beér a központba. Hívja fel és közölje vele, hogy pontban nyolckor várom az irodámban.

– Tisztelettel, de ellentmondanék. Füstös és a többi országúti kutya nem tudja, hogy Kandúr lelepleződött és börtönbe került.

– Akárhogy is, lemondhatnak róla – emlékeztette Hammer. – Maga szerint nem találják majd gyanúsnak, ha holnap nem repíti őket a versenyre?

– Talán erre is van megoldás.

– Nagyon remélem.

– A négy-nulla-hetesen én szállítom majd a kormányzót, és gondoskodom róla, hogy ő, Moses Custer és aki még ott lesz, biztonságban eljusson a páholyába – vázolta Andy a tervet. – Legalább húsz civil ruhás rendőrünk és testőrünk áll majd a stratégiai helyeken. Macovichnak kell majd elszállítania Füstöst és az embereit a megbeszéltek szerint, de ne aggódjon, mindent elintézek.

– A francokat, Andy! – Hammert nem győzte meg. – Lesz vagy százötvenezer rajongó azon a nyavalyás versenyen. Húsz rendőr nem tudja megvédeni a kormányzót és féken tartani a tömeget, ha valami rosszul sülne el. Csak egy lövés dördüljön el, akkor aztán kitör a pánik, és az emberek eltapossák egymást. Autók ütköznek össze és szabadulnak el. Rettenetes katasztrófa lesz, és nem hinném, hogy maga készen állna rá.

– És ha a Tangier-sziget fűt be nekünk? – vett elő Hammer egy másik vészforgatókönyvet. – Szerintem a világon senki sem képes meggyőzni őket arról, hogy a Nascar nem akarja elvenni tőlük a szigetüket, és ha fel akarnak lépni ez ellen, a versenynél keresve se találnak alkalmasabb helyet. Lehet, hogy rendőröket kellene küldenem a szigetre. Legszívesebben én is írnék egy esszét, hogy mindenkit megnyugtassak, de lefogadom, hogy ezeknek odaát még számítógépük sincs…

– Én sem értesültem semmiről, míg odaát voltam, úgyhogy igaza lehet. Odaát senki sem olvas, de annyi műholdas antennát láttam, hogy valakinek csak kell tévét néznie. Miért ne terelnénk el a figyelmet? A legközelebbi cikkemben olyasmiről írok, ami még a verseny előtt bekerülhet a hírekbe.

Fonny Boyra meg a rozsdás vasdarabra gondolt, és úgy döntött, semmi sem ragadja meg úgy a szigetlakók figyelmét, mint egy kincs, amit az idegenek el akarnak venni tőlük. Andy elkezdte megfogalmazni az e-mailt, amelyben arra utasította névtelen kalóz barátját, hogy maradjon a Törvénytudó Őrmester weboldalán, és várja meg a következő esszét. Emellett az ismeretlen kalóznak kellett tájékoztatnia Füstöst arról, hogy Kandúrt lefoglalja az autorotáció tanulása, gyakorlórepüléseket végez, és a verseny után a Tangier-szigeten várja őket, ahol addig is felderíti a környéket és felállítja új támaszpontjukat.

– Mondja meg Füstösnek és a haverjainak, hogy Kandúr hallott valami hatalmas kincsről, és az oktatója letette őt a szigeten, hogy saját maga repítse el Füstöst és többieket, amíg Kandúr hajót bérel, hogy megtalálja a kincset – üzente Andy a névtelen kalóznak. – Miután Kandúrnak nincs számítógépe és azt se tudná, hol kapcsolja be, mondhatja azt, hogy mindezt a pilótaoktató, Macovich őrmester üzente neki, aki úgy döntött, hogy maga is felcsap országúti kalóznak. Mostantól őket fuvarozza, szerez fegyvert és búvárfelszerelést, vállalja a pénz tisztára mosását, és kész átszökni Kanadába vagy ahová csak kell, ha megkapja a maga szerény részesedését a kincsből.

Oposszum kissé összezavarodott és megrémült, amikor megkapta a Törvénytudó Őrmester e-mailjét, de tette, amire kérték: bekapcsolva hagyta számítógépét, és továbbította az értesüléseket Füstösnek. Csak egyetlen kérdést hagyott a végére:

Kedves Törvénytudó Őrmester!

Most utoljára írok, ezért megkérem, vegye le Popeye képét a weboldaláról. Ha Füstös meglátja, Popeye-nek vége, mert nem tudja, hogy a rendőrfőnök asszonyon kívül más is keresi.

Ui: A nevem Oposszum, de azelőtt Jeremiah Little voltam. Füstös elrabolt, és az országúti kutyák közé kellett állnom, máskülönben megölt volna. Felhívná az anyámat, és megmondaná neki, hogy jól vagyok, nincs semmi bajom, és kiderítené, hogy még az apámmal él-e? Mert akkor nem mehetek vissza a pincébe, és akkor nem lesz hová mennem, amikor megszabadulok Füstöstől, és ki kell költöznöm a lakóautóból.

Uui: Ne felejtse, mit ígért!

Andy postafordultával válaszolt. Megnyugtatta Oposszumot, hogy Popeye fotóját már le is vette az oldaláról, és Törvénytudó Őrmester természetesen fel fogja hívni az anyját, ahogyan az ígéretét is megtartja. Még ennyit fűzött hozzá:

Ha majd készülnek elhagyni a versenypályát, elsőként másszon be a helikopter hátuljába, amint Macovich őrmester leteszi a gépet. Ezután Popeye-jel csússzon át az ülésen, és szálljon ki a túlsó oldalon, majd rohanjon a lakóautó felé, amelyiken Virginia zászlóját látja, előtte hat forgalomterelő kúppal. A lakóautót könnyen kiszúrhatja majd a leszállót elválasztó kerítés mögött, és egy összecsukható széken ott fogok ülni előtte, részeg Nascar-rajongónak álcázva. Maradjon távol a farokrotortól! Sok szerencsét!

Törvénytudó Őrmester

Előkerült a toryk kincse!

Törvénytudó Őrmestertől

Dr. Sherman Faux (a gátlástalan fogorvos, akit mindenki messze kerüljön el) nemrég történt letartóztatása olyan váratlan következménnyel járt, mely izgalommal töltötte el a történészeket, archeológusokat és kincsvadászokat szerte a világon.

Ha hű olvasóm netán azon tűnődne, miért nem hallotta hírét soha a toryk nevezetes kincsének, erre kézenfekvő magyarázattal szolgálhatok: a hírhedt és álnok Major Trader manipulálta az állam hivatalos híreit, sőt a más államoknak és nemzeteknek továbbított anyagokat is. Nyilvánvaló, hogy a Chesapeake-öbölben nyugvó hajóroncs felfedezése, amely kétségkívül elvezet a toryk híres kincsének feltárásához, olyan információ, amit Trader és a társai nem kívántak a közvélemény – s legfőképpen a szigetlakók – tudomására hozni.

A függetlenségi háború idején a leghírhedtebb és legveszedelmesebb tory rablónak az ifjabbik Joseph Wheland számított, aki véres és erőszakos pályáját 1776-ban kezdte, amikor a brit korona nevében rabolt és fosztogatott. Wheland hamarosan egy kisebb flottának parancsolt, és ott csapott le, ahol neki tetszett: felégette a Chesapeake-öböl környékének ültetvényeit, elhurcolt jószágot, rabszolgát, bútort, családi ezüstöt, ékszereket s általában véve minden értéket, amit csak az emberei felleltek – elmondható hát, hogy a ténykedésének vajmi kevés köze volt a stratégiai célokhoz vagy a korona iránta hűséghez. Lényegében a kalózéletet választotta, és a Tangier-szigetet tette meg téli táborhelyéül.

Wheland innét, tangieri kalózfészkéből indította útnak egyre terebélyesedő flottáját, hogy lerohanjon más hajókat, raboljon, vagdalkozzon és lövöldözzön. Hiányosak a feljegyzések arra nézve, mennyit harácsolt össze, hány hajót süllyesztett el, vagy épp neki magának hány hajója veszett oda Tangier és a környező szigetek partjainál, de annyit nagy biztonsággal kijelenthetünk, hogy a toryk mesés kincse immár több mint két évszázada háborítatlanul pihen az öböl iszapos mélyén, méghozzá logikus okokból.

Az olyan mindenre elszánt és kíméletlen kalózok, mint Wheland, nem csupán az ártatlanokat fosztották ki és mészárolták le, de akár a kalóztársait is, amennyiben ezt büntetlenül megúszhattak. Ha tehát egy másik, zsákmánnyal megrakott kalózhajó tartózkodott a környéken, Wheland habozás nélkül a nyomába eredt, amennyiben nem kellett komoly ellenállástól tartania. E tekintetben Wheland és martalócai sem különböztek napjaink drogdílereitől. Amikor New York és Miami között a drogkereskedők megállnak Virginiában, nem ritka, hogy miközben egyikük lőfegyvereket vagy heroint vesz a másiktól, előrántja a pisztolyát és tüzet nyit. Bárki győz, nem csupán az árut szerzi meg, de az ellenértékének szánt pénzt vagy egyéb holmit is. Már csak hab a tortán az áldozat zsebéből előkerülő készpénz és drog, az aranylánc, a gyémántberakásos óra és a pecsétgyűrű, a közlekedési eszköz.

A drogdílerek, ahogy a modern országúti kalózok, csupán szárazföldi patkányok, de ha egy pillanatra elképzeljük, amint egy csapatnyi díler visszaröppen a tizennyolcadik századba, és egy Tangier partjainál horgonyzó hajón ébred, könnyen megérthetjük, milyen lehetett akkortájt. Biztosak lehetünk abban, hogy a drogdílerek harcmodora nem sokban különbözne attól, ahogyan Wheland rontott rá kalóztársaira, de persze ráoszthatjuk az időutazó szerepét magára Whelandre is. A történet valahogy így alakulna:

Egy csípős októberi éjszakán Joseph Wheland vitorlát bontott fekete Mercedesén, amit elláttak minden jóval: spoilerekkel, sötétített üvegekkel, csillogó keréktárcsákkal, valódi bőrborítással, felspécizett hifivel és illatosítok tömkelegével. Miközben cigarettázott, és kellemesen elzsibbadt a fűtől, elhagyta New Yorkot, és Richmond felé tartott fegyveres kíséretével, amely további autókat töltött meg.

Whelandet az utcán csak Száguldó Csontvázként ismerték, mert mindig az autójában ült, és sosem kosarazott vagy kondizott, ezért vézna és satnya maradt. Igaz, testi adottságai nem sokat nyomtak a latban, amikor rettegést ültetett áldozatai és a többi kalóz szívébe.

Miután kora reggel megérkezett Richmondba, Csontváz és társai leparkoltak egy szemetes utcán, a Gilpin Court lakótelepen, majd elindultak egy lakás felé, ahol a többi kalóz által csak Tasliként ismert drogdíler élt. Amikor Tasli kinézett az ablakon, meglátta Csontvázat hosszú fekete kabátban, fekete Nike-ban és fekete melegítőben, amelyre mindenütt csontokat és koponyákat festettek, amitől kissé kényelmetlenül érezte magát.

– Nem is tudom – mondta egyik hadnagyának –, cudarul néz ki. Lefogadom, egy Uzit rejteget a kabátja alatt, még a csöve is kilóg.

– Biztos nem a melegítő zsinórja?

– Én azt mondom, ne kockáztassunk.

– Bizony ne kockáztassunk – értett egyet Tasli. – Azt mondom, lőjük ki még az ajtóban.

A lakásban mindenfelé kibiztosított pisztolyok csattogása hallatszott, ám ekkor megmagyarázhatatlan dolog történt. Száguldó Csontváz és csapata különös sistergés és vakító fehér villámok kíséretében eltűnt. Ez megrémítette Taslit és a társait, akik sortűzzel fogadták a jelenséget, amely szétszaggatta az ajtót, a lámpákat, a sörösüvegeket. Addig tüzeltek, míg ki nem ürültek a tárak. Amikor aztán a füst eloszlott, elképedve néztek ki a sötét, kihalt utcára.

Csontváz és csapata átszáguldott a harmadik dimenzión, végigjárta az idő alagútját, és egy Rover nevű vitorláson landolt, amelyet zsúfolásig raktak tizennyolcadik századi régiségekkel és ékszerekkel, meg aranyporral és ezüstpénzekkel teli zsákokkal.

– Hol a faszban vagyunk? – kérdezte Csontváz, amint végignézett a Chesapeake-öböl nyugodt vizén és a Tangier-sziget távolba ködlő foltján. – Ember, életemben nem láttam ilyen vén bárkát. Még motorja meg villogója sincs.

– Nézzétek az ágyúkat! – kiáltott egyik társa. – Ilyennel simán kilőnénk egy járőrkocsit!

Csontváz és emberei nevetve gondoltak bele ebbe, majd nekiláttak kitalálni, hogyan használhatják biztonságban az ágyúkat, készíthetnek saját gránátokat, varrhatnak vitorlát. Ahogy teltek a napok és hetek, egyre nagyobb lelkesedéssel fosztottak ki más hajókat, majd megünnepelték a győzelmet portóival és rummal, miután a fűből és kokóból gyorsan kifogytak, s rá kellett jönniük, hogy errefelé senki nem is hallott még ilyenekről. Csontváz és csapata szakértője lett más kalózhajók lerohanásának és felgyújtásának, a legénységet pedig szinte minden esetben agyonlőtték, miszlikbe aprították és odavetették a rákoknak.

Teltek az évek, véget ért a függetlenségi háború, Száguldó Csontváz pedig egyre hatalmasabb és mohóbb lett. Rettegésben tartotta az öblöt, Maryland és Virginia partjait, és még jobban félték a nevét, mint annak idején Feketeszakállét, pedig nem jegyezték fel, hogy Csontváz egyszer is meggyújtotta volna a szakállát. A taktikáját viszont kétségkívül Feketeszakálltól leste el, ahogyan a híres kalózról szóló történeteket a tengeri rablók egymásra örökítették: előbb ágyúk sortüzet zúdította a gyanútlan hajó oldalába, majd következtek a Feketeszakáll modorában készült gránátok, azaz a lőporral, söréttel, golyókkal, ólom- és vasdarabkákkal töltött üvegek – hasonlatosak a mai csőbombákhoz, csak ezeket rövid, gyorsan égő kanócok robbantották be, amelyet a kalóz azelőtt gyújtott meg, hogy áthajította a pusztító bombát az ellenséges hajó fedélzetére. Csontváz és emberei ezután átszálltak a megbénított hajóra, átlépdeltek a holtakon, végeztek a sebesültekkel, majd elvették, amit megkívántak.

Csontváz vagy Wheland (ahogy tetszik) a tizennyolcadik század vége felé eltűnt a történelmi feljegyzésekből. 1806-ra a többi kalóznak is leáldozott az öböl területén, bár ezek a másként békés vizek és környező partok az 1812-es háborúban újra veszedelmessé és kiszámíthatatlanná váltak. A Chesapeake és a közeli Patuxent-folyó ma is a katonai tevékenység egyik fókuszpontja – ez magyarázza a korábbi esszéimben már említett tiltott övezeteket, amelyek megnehezítik Tangier légi úton történő megközelítését.

Képzeljük csak el a hajók kísérteties, csorba roncsait és a kincsesládákat, amelyek azóta süllyedtek a tengerfenékre, hogy John Smith megalapította Jamestownt. A feltáratlan régiségekre vonatkozó törvény egyértelműen előírja, hogy a megtalált kincsek mindig a lelet helyszínét, a toryk kincse esetében Virginiát illetik. Természetesen ha a kincset vissza lehet követni az eredeti hajóig, ahonnét a zsákmány származott, akkor a hajó egykori indulóhelye is benyújthatja a maga megalapozatlan igényét a kincsre, ez esetben pedig hosszas jogi csatározás kezdődik. Erősen gyanítom, hogy Wheland összerabolt javait Észak-Karolina fogja magának követelni, de mindez csak meddő találgatás, ha magánszemélyek találják meg elsőként a kincset, majd passzolják tovább tehetős műkereskedőknek. Felesleges is mondanom, hogy senki sem alkalmasabb gyorsan felkutatni és felhozni a toryk kincsét, mint a Tangier-sziget mai lakói, akik mindenkinél jobban ismerik az öblöt.

Meggyőződésem, hogy a kincs a halászokat illeti, és engednünk kellene, hogy megtartsák. Tangier gazdasága halódik. Az állam szigorúan korlátozza a kifogható tarisznyarákok számát, de a rákpopuláció enélkül is évről évre csökken. Megkérek hát mindenkit, beleértve a kormányzót is, hogy maradjon távol attól a rákcsapdától, amelyet mintegy 10,1 mérföldnyire Tangier nyugati partjától sárga bója jelez. Győzzön a tisztesség, és vesszen a kapzsiság! Gondoljunk csak bele, milyen kevesen tudjuk átérezni a halászok vesződséges és sokszor hiábavaló erőfeszítéseit! Miután őseik oly sokat szenvedtek, amikor Wheland a szigeten ütötte fel téli táborhelyét, az lenne jogos és igazságos, ha Tangier mai lakói profitálnának a könyörtelen kalóz örökségéből. A költői igazság szép példája lehetne ez.

Anne Bonny és Wheland sosem kapta meg megérdemelt büntetését. Még Feketeszakállt sem érte utol a méltó vég – ugyan halálra kaszabolták és karóba húzták levágott fejét, de ez semmi ahhoz képest, ahogyan a világ más tájain bántak némely kalózzal. Mielőtt a modern időkben romantikus színezetet kapott, majd lesilányították a fegyveres rablás szintjére, a kalózkodást évszázadokon át síri komolysággal kezelték. Csak fel kell lapoznunk az Elrettentésül szolgáló jegyzék, avagy a bűnök, büntetések, intézkedések és balul végződő esetek lajstromának 1825-ös, kétkötetes kiadását, hogy elborzadva és émelyegve láthassuk, mire gondolok.

Jellemző példaként álljon itt az orosz volgai kalózok példája. A Volgán évszázadokkal ezelőtt olyannyira elszaporodtak a kalózok, hogy a kereskedők csak akkor voltak hajlandók útnak indítani bármilyen szállítmányt, ha a hajókat egész fegyveres konvoj kísérte. Ezek az orosz kalózok, noha közel sem gyilkoltak olyan hidegvérrel, mint Bonny, Wheland vagy Feketeszakáll, miután elevenen elfogták őket, némi nyugtalansággal figyelték, ahogy a katonák jókora uszályt építenek, majd azon jókora kampókkal ellátott bitókat emelnek.

Az elfogott kalózokat csupaszra vetkőztették, és bordájuknál fogva felakasztották a vaskampókra, azután az uszály lassan leúszott a folyón, hogy mindenki láthassa a hátborzongató látványt és hallja a fájdalmas nyögéseket. Ha a folyóparti városok és falvak lakói közül bárki is megszánta az úszó vesztőhely áldozatait, vízzel, vodkával, netán egy puskagolyóval könnyíteni próbált sorsukon, irgalmas cselekedetéért ugyanolyan lassú kínhalált kellett elszenvednie, mint a kalózoknak. A fenyegetés megtette a magáét, senki sem avatkozott közbe, sőt amikor egy kalóznak sikerült megszöknie a kampóról, és csupaszon, a fájdalomtól és vérveszteségtől reszketve a partra vergődnie, egy pásztor gondolkodás nélkül kiloccsantotta az agyát.

A pásztor nyilván azonnal elszaladt a faluba, hogy eldicsekedjen tettével, másként az eset sosem került volna be a történelmi dokumentumokba. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy meg kellene kínozni a főbenjáró bűnök elkövetőit. Még csak azt sem állítom, hogy helyeslem az oroszok módszerét. Csupán arra akarok kilyukadni, hogy mekkora szerencséje volt Bonnynak, Feketeszakállnak, Whelandnek és a többi vérszomjas tengeri rablónak, hogy nem Oroszországban akadt horogra.

Igen valószínű, hogy a Wheland egyik gránátjáról származó és nemrég a felszínre került vasdarab elvezet legalább egy elsüllyedt hajóhoz. Képzeljük csak el, milyen rejtélyek és kincsek lapulhatnak az öböl sötét mélyén, a már említett sárga bója alatt. Tudom, hogy egyes történészek szerint nem létezik semmiféle „toryk kincse” de emlékeztetnem kell rá olvasóimat és Crimm kormányzót, hogy Wheland nem hagyott lajstromot az általa kifosztott hajókról és ültetvényekről így nem lehetünk biztosak abban, mely hajók süllyedtek el (beleértve a sajátjait is), és mi rejtőzött azok gyomrában.

Legyenek résen odakint!

Huszonkilenc

Oposszum a megjelenésekor nem olvasta a posztot, ugyanis Füstös és az országúti kutyái nem egész egy órával korábban visszatértek a lakóautóhoz, ezért Oposszum nyakán a rettegéstől meredezni kezdtek a szőrszálak.

– Bárcsak itt lennél mellettem! – imádkozott Oposszum Hosshoz. – Tudom, hogy nem mindig cselekedtem helyesen, de most tényleg próbálok. Mondd ezt meg Pöttöm Joe-nak, Mr. Cartwrightnak és Adamnek, ha még nem írták ki a sorozatból. Oké? Ha hallasz engem, Hoss, kérlek, szedd össze a fiúkat, és keress meg a versenyen! Nagyon félek… ennyire még életemben nem féltem semmitől. Nem tudom… de olyan rossz érzésem van, hogy nem minden fog úgy alakulni, ahogy Törvénytudó Őrmester elképzeli. És nem tudnék lemondani Popeye-ről se. Ő az egyetlen hús-vér élőlény, akiben bízhatok, Hoss. Képzeld csak, milyen érzés lenne, ha el kellene adnod a lovadat, vagy ha egy csapatnyi útonálló csapdába csalna, amikor nem számítanál rá, és kilőnék alólad! Tudom, hogy Popeye nem az enyém, de nem igazság, hogy be legyen ide zárva. Tudom, hogy ezúttal helyesen kell cselekednem, de segíts egy kicsit, Hoss!

– Hát ide figyelj, cimbora – szólt le Hoss imádott lova nyergéből. – Az útonállók csak útonállók, akár lótolvajok, akár teherautó-tolvajok, és te helyesen fogsz cselekedni. Én, apa és Pöttöm Joe nem haragszunk rád, ezt el kell hinned, de annál inkább haragszunk Füstösre és gálád útonállóira. Egy szép napon mindnyájan ott himbálóznak majd egy hosszú kötél végén. Most pedig tedd, amit Törvénytudó Őrmester mondott, és ne félj, majd mi vigyázunk rád!

Miután Hoss képe elhalványult lelki szemei előtt, Oposszum felitatta a könnyeit a kalózlobogóval, és felült, így észrevette a számítógép monitorán villódzó Törvénytudó Őrmester weboldalt.

Leült a ládájára, rákattintott a legfrissebb bejegyzésre, és nagy érdeklődéssel végigolvasta, miközben kezdte gyanítani, mit forgathat Törvénytudó Őrmester a fejében. Vett egy nagy levegőt, majd miután megpaskolta Popeye fejét, kiviharzott a szobájából, és megdöngette Füstös ajtaját.

– Füstös! – kiáltotta. – Kelj fel és nézd meg ezt! Nem fogsz hinni a szemednek!

Füstös keresztbe tett lábbal ült az ágyon, amint megtöltötte a fecskendőt a hígítóból és patkányméregből álló mérgező keverékkel, amelynek hozzávalóit a Wal-Martból lopta, amikor elvitte országúti kutyáit Nascar-egyenruhát szerezni.

– Mi a faszt akarsz? – rivallt Füstös Oposszumra. Alig látott a sörtől, a kokaintól és a dühtől, hiszen a legutolsó élelmiszerbolt kifosztásakor mindössze nyolcvankét dollárt talált a kasszában. – Láttad Kandúrt? Hol az ördögben van? – kiáltotta, miközben visszatette a narancssárga műanyag védőkupakot a tű végére.

Oposszum résnyire nyitotta az ajtót, és zakatoló szívvel bekémlelt.

– Nem akartalak zavarni, de van valami a Törvénytudó Őrmester weboldalán, amit látnod kell – kezdte Oposszum halk, félős hangon. – Valami kincsről van benne szó, amit megszerezhetünk, ha elég gyorsak vagyunk. Mit akarsz azzal a tűvel?

Füstös leugrott az ágyról. Csupasz mellkasát elborította a számtalan tetoválás és verejtékcsepp, a tekintete üvegessé vált. Füstösnél csak egyvalami lehetett rosszabb: a felpörgött és kialvatlan Füstös.

– Pop-eye – tagolta lassan Füstös, miközben eljátszotta, ahogy megböki a kutyát.

– Felejtsd már el azt a rohadt dögöt! – Oposszum egész belejött a színészkedésbe.

– Nem te fogod megmondani, mit felejtsek el, kis kretén. – Füstös felé emelte a fecskendőt, mintha Popeye helyett őt akarná megszúrni vele. – így fognak bűnhődni a rohadékok. Amikor az a szuka Hammer és az a faszfej Brazil eljönnek megmenteni a korcsot, előrántom a fecskendőt és a szemük láttára adom be Popeye-nek a patkánymérget. És miközben megpróbálják menteni a dögöt, aki akkorra rángatózni fog a kíntól, fejbe lőjük őket, és indulunk a helikopterhez.

A forgatókönyv nem is lehetett volna borzalmasabb, Oposszum mégis tovább játszotta a szerepét. Úgy tűnt, mintha félig aludna, és nem érdekelné semmi, csak hogy megszerezze a toryk kincsét, mielőtt más teszi.

– Vagy ha egy halász felhozza a kincset, mielőtt odamennénk a verseny után – tette hozzá –, akkor kivárjuk, amíg visszaér a szigetre, kiloccsantjuk az agyát, és bedobjuk az öbölbe, azután elvesszük a kincset magunknak. Kandúr ott fog vigyázni a dolgokra, ezért nincs itt, de még saját rendőrünk is lesz. Ember, tényleg minden passzol – hencegett Oposszum.

Regina a legkevésbé sem érezte úgy, hogy minden passzolna, amint késő délelőtt elindult reggelizni. Újabb szörnyű éjszaka és kerekekkel teli rémálom állt mögötte, s végre szembe kellett néznie az igazsággal: Andy értelmezése telibe talált. Az élet elszáguld mellette. Undorítóan kövér, és elviselhetetlen a személyisége. A lelkiismerete életében most először háborogni kezdett, a szégyenkezés és megbánás éles késként furdalta.

– Szép reggelt! – köszönt Pony, amikor Regina mogorván kihúzott egy széket és lerogyott rá.

– Azt mondja, szép a reggel, vagy bárcsak szép lenne, netán az egész csak üres frázis? – nézte Regina ellenségesen a gőzölgő ételt, amit Pony elé helyezett az asztalra.

– Számomra igazán szép – lelkendezett Pony. – Nemsokára szabad ember leszek, Miss Reginia! Csak most derült ki – közben rántottát és kolbászt szervírozott a tányérra, amelyre Virginia állam aranyszínű pecsétjét nyomták –, hogy három évvel többet ültem a kelleténél, mert Mr. Trader megkavarta a dolgokat. Úgy látszik, összeszűrte a levet bizonyos hivatalnokokkal, hogy ne engedjenek szabadon.

Regina meredten nézte az ételt, majd döbbenten ismerte fel, hogy nem éhes. Nem is emlékezett az utolsó alkalomra, amikor nem volt éhes, hacsak nem a kórházba menet, miután evett Trader mérgezett kekszéből – bár az akkori étvágyvesztés átmenetinek bizonyult, a mérgezés melléktüneteihez sorolták, és nem kapcsolódott jelenlegi állapotához.

– Miért nem eszik, Miss Regina? – állt Pony az asztal felett aggodalmas arccal, keményített fehér kabátjában, a karjára vetett vászon asztalkendővel.

– Le se szabadott volna csukniuk – lepte meg magát Regina a kedveskedő szavakkal. – Sosem láttam, hogy bármi rosszat tett volna, és sosem kellett tartanom magától.

– Igazán köszönöm, Miss Regina – mosolygott Pony zavartan. Nem szokott hozzá, hogy Regina bármi jelét adja a törődésnek, vagy akár a tudatnak, hogy másoknak is vannak érzései. – Nagyon kedves magától, és hálából megpróbálok segíteni Túrával. Amennyire én látom, csak egy-két szavas parancsokra hallgat. Ha beszélgetni próbál vele, csak összezavarodik, és nem figyel oda.

Regina kezdett felélénkülni.

– Mi lenne, ha összeírnám a parancsokat, esetleg segítenék a ma esti versenyen? – vetette fel Pony. – Olvastam néhány brosúrát, amit az idomára hagyott itt, és mondhatom, a kis gazfickó igazi világutazó. Nem kell rá más, csak egy eldobható pelenka, és máris magával viheti a limóban vagy a kopteren. A feleségem a mosodában e pillanatban is takarót varr neki, rajta Virginia állam címerével, amit viselhet a hámok alatt.

Regina kedélye tovább javult, mintha a düh és a depresszió, amely egész életében sötét lepelként borult rá, egy pillanat alatt lefoszlana róla. Andyre gondolt, és arra, amit arról mondott, hogy oda kell figyelnie másokra. A fejében végigpróbált egy-két együtt érző mondatot, miközben Pony tovább fecsegett arról, hogy Túra szobatiszta és szeret lustálkodni, amikor épp nincs műszakban.

– Örülök, hogy apa utánajárt a büntetésének – ismételte Regina, amit előtte többször elpróbált magában. – Remélem, azért továbbra is nekünk fog dolgozni, Pony, ha nem is muszáj.

Pony megijedt és felötlött benne, hogy Reginának talán láza van. Kissé sápadtnak tűnt ma reggel, az ételéhez se nyúlt, a kedvesség pedig igazán nem rá vallott.

– Nagyon szeretném, ha összeírná nekem a parancsokat – kápráztatta tovább Regina a kedvességével. – Apának biztosan elkel a segítség Túra körül, és én meg szeretnék tenni mindent, ami tőlem telik. Örülök, hogy apa kapott egy vakvezető lovat. Talán azokra a nagyítókra sem lesz már szüksége.

Regina felkelt az asztaltól, és gondosan összehajtotta a szalvétáját, miközben Pony úgy meredt rá, mintha csodálatos módon egy másik személlyé változott volna át.

– Köszönöm, Miss Regina – mormolta. – Megírom azt a listát, és meg is mutatok néhány dolgot, ha akarja.

– Nagyon köszönöm, Pony. – Regina elindult az emeletre, a szülei lakosztálya felé.

A first lady díszes kínai íróasztalánál ült, és egy aukciós oldalt böngészett, ami teljesen lekötötte a figyelmét.

– Hol van apa? – kérdezte Regina, miközben közelebb húzott egy széket, hogy lássa, mivel foglalatoskodik az anyja.

– Azt hiszem, a kertben, a pónival. – Mrs. Crimm szorgosan nyomkodta a Le gombot.

– Nem szabadna póninak hívnod – jegyezte meg Regina tőle szokatlan, merengő hangon. – Törpeló, nem pedig póni, és amikor apa pónit hívja, Pony mindig azt hiszi, hozzá beszél, és szerintem az önérzetét is bántja a dolog.

A first lady zavart pillantást vetett Reginára.

– Talán igazad van. Látom, ma reggel szokatlanul jókedvedben vagy. Nem hinném, hogy valaha láttalak volna ilyennek. Talán beteg vagy?

– Nem tudom, mi a baj. – Regina az anyja válla felett mintha a Törvénytudó Őrmester új esszéjét látta volna. – Éjjel megint a kerekekről álmodtam, anya, és erről eszembe jutott, amit Andy mondott nekem a hullaházba menet. Azután elkezdtem gondolkodni a hullaházról, és eltűnődtem, hogy én is odakerültem volna, ha többet eszem a kekszből, amivel Major Trader apát akarta megmérgezni. S akkor hirtelen kezdtem azt érezni, hogy mégis van remény. Tudod, sosem gondoltam volna, hogy van remény.

– Hát persze, hogy van remény, szívecském – felelt szórakozottan Mrs. Crimm, aki azon tűnődött, hogy ha azok a tangieri halászok tényleg megtalálják a toryk kincsét, nyilván akadnak majd háromlábú alátétek is a kirabolt ültetvényekről. Nem mintha a kalózok hasznát vették volna, de talán mégis… főzni csak főztek azokon a hajókon, és a forró edényt rá kellett tenniük valamire, hogy ne égesse meg a fafelületeket.

– Mennyi időbe telhet, amíg egy edényalátétet a sós vízben elemészt a rozsda? – tűnődött hangosan, amint átkémlelt antik drótkeretes szemüvege felett, amely hosszú aranylánchoz kapcsolódott.

– Ezt látnod kellene. Egy régi vasdarabról esik benne szó, ami talán elvezethet a toryk kincséhez, márpedig ha egy vasdarab sértetlen tud lenni ennyi idő után, miért ne lenne az egy edénytartó is? A legtöbbjük vasból készült. De az biztos, hogy apád nem fog örülni neki, ha majd felolvasom. Minden erejével azon lesz majd, hogy a kincs Virginiát illeti, bárkitől is rabolta el ez a Száguldó Csontváz. Mi keresnivalója lenne Észak-Karolinának a Chesapeake-öbölben? Csak az számít, hogy a kincs Virginiában került elő, tehát Virginiát illeti, ezért minden alátétnek itt, a rezidencián a helye.

Regina felállt, hogy közelebbről is lássa, mit olvas az anyja. Habár mindig is lelkesen vallotta, hogy aki kapja, marja, ezúttal nem tudta biztosan, mit gondoljon. Ha a szigetlakók megtalálták a kincset, és azt kezdenek vele, amit akarnak, a világ többi része sosem részesülhet az örömben, hogy lássa a régi ágyúkat, aranypénzeket és ékszereket a Virginia Múzeumban.

– Szerintem minden régi ágyú és ékszer köztulajdon – szögezte le Regina, miközben két pár tornacipő puha léptei hallatszottak mögötte.

– Mi az? – tette fel a kormányzó a szokásos kérdését, amint elkapta Regina és Mrs. Crimm beszélgetésének utolsó foszlányát.

– Menj csak tovább! – szólt rá Túrára, aki anélkül is továbbment, hogy mondták volna neki.

– Apa, szerintem kevesebb szóval jobban boldogulsz – próbált segíteni Regina.

– Rendben – bólintott bizonytalanul a kormányzó, hogy a rendben szóval feloldja a parancsteljesítés alól Túrát, aki mozdulatlanná vált a first lady feketére lakkozott gyöngyberakásos íróasztala előtt. – Nem mondtam, hogy állj meg, bár azt akartam – csevegett el a kormányzó törpelovával, miközben gyengéden simogatta annak puha orrát. – Szerintem sokkal többet megért, mint gondolnád, Regina.

– Lehet, de amit megért és amire utasítani akarod, az két különböző dolog.

– Ha te mondod… Szóval mi ez az ágyúkkal és ékszerekkel? – érdeklődött a kormányzó, miközben zsebében turkálni kezdett a nagyítója után, mert bármekkora segítségére is volt a törpeló, az olvasást nem könnyítette meg.

Regina összefoglalta Törvénytudó Őrmester cikkét, majd ismét hangot adott véleményének, hogy a kincset nem szabad elherdálni, ehelyett köztulajdonba kell venni.

– Hogy egyes darabok a palotát gazdagítsák – sietett hozzátenni a first lady.

– Egy-két ágyú talán el is kelne a kertben – tűnődött a kormányzó, és a kedélye kezdett elborulni, ahogy Észak-Karolina gyűlöletes államára gondolt. – Lehetett bármennyire förtelmes alak ez a Wheland, része Virginia történelmének, és átkozott legyek, ha azok a halászok kaparintják meg elsőnek, hogy eladják valami műkereskedőnek, vagy ami még rosszabb, Észak-Karolinának!

– Ó, Bedford – esengett Mrs. Crimm –, muszáj tenned valamit, de tüstént, mielőtt késő lenne! Nem küldhetnél oda egy anyahajót vagy valamit, hogy a tangieriek ne hurcolhassák el a kincset? Nincs hozzá joguk!

– Bizony nincs – helyeselt Regina, aki most először nem értett egyet azzal, amit Törvénytudó Őrmester leírt. – Azért különös – tette hozzá. – Kinek a pártját fogja egyáltalán? Azelőtt mindig okos dolgokat írt, az igazság és törvényesség oldalán állt…

– Még az is lehet, hogy egy követ fúj a tangieriekkel, és rá akar venni, hogy engedjem át nekik a kincset. – A kormányzó jóval tisztábban látta a dolgokat, amióta nem Trader manipulált híreit hallgatta és mérgezett édességeit ette. – Azonnal sajtóközleményt adok ki arról, hogy minden kincsvadász tartsa magát távol attól a sárga bójával megjelölt rákcsapdától – jelentette ki. – Csak próbáljanak a halászok az elsüllyedt hajó közelébe merészkedni, mi lefoglaljuk, bármit is hoznak fel. Így a legjobb, igaz, pajti?

Túra elfordult gazdájától, és elindult a felvonó felé, majd jobbra fordult.

– A legjobb – értett egyet Regina, büszkén apja hatalmára és elszántságára, míg Túra újabb jobbkanyart vett és megállt, amint az aranyozott Chippendale-tükörben szembetalálta magát a másával.

– Mennyire lehet lent? – merengett el a first lady, amint elképzelte a kincsesládákat, tele arannyal, családi ezüsttel és királynőhöz méltó ékszerekkel.

– Lent? – kérdezte zavartan Regina. – Mi mennyire lehet lent? – Túra eközben lefeküdt a tükör elé, és kissé értetlenül meredt önmagára.

– A Törvénytudó-féle propaganda alapján azt mondanám, hogy nagyon lent – felelt a kormányzó. – Az már a természetvédelmi terület, ahol egy tengermélyi árok húzódik, ha nem tévedek.

– Nagyon helyes – könnyebbült meg a first lady. – Minél mélyebb, annál jobb, annál nehezebb bármit megtalálni. A szigetlakóknak amúgy se lehet felszerelésük, hogy alámerüljenek és felhozzanak egy nehéz ágyút. El is süllyedne alatta a hajójuk.

A toryk kincsének híre egy órán belül eljutott mindenhová: Virginia-szerte ez harsogott a tévéből és a rádióból, de az ország más részeiben is, kivált Észak-Karolinában. A szakértők egybehangzó véleménye szerint Tangieren most lett csak igazán válságos a helyzet, hiszen a kormányzó rendelete alapján a bója ötmérföldes körzetében mindenkit letartóztatott a parti őrség, miután sietve kivezényelték az öböl védelmére. A kincsvadászokat megfenyegették, hogy elkobozzák a hajójukat, Virginia partjai és a Tangier-sziget között betiltottak minden légi forgalmat, sőt a haditengerészet készen állt rá, hogy blokádot vonjon a sziget köré.

Fonny Boy és dr. Faux autórádión hallotta a hírt, miután utóbbi letette az óvadékot, hogy villámgyorsan elhagyhassák Richmondot. Immár Reedville felé tartottak, ahol a fogorvos fel akart jutni egy postahajóra, amelynek kapitánya némi ellenszolgáltatás fejében segíthetett megtalálni a rákcsapdát, amit Fonny Boy dobott a vízbe.

– A parti őrség nem fog gyanakodni egy postahajóra – érvelt a fogorvos, miközben a fiú az ablakon át feszülten nézte az út szélén sorakozó telefonpóznákat.

– Nem igazság! Az az én kincsem! – fakadt ki minden percben.

– Fifty-fifty osztozunk – emlékeztette dr. Faux. – Tartozol nekem az óvadékért meg amit a postahajó kapitányának kell fizetnünk. Felszerelés is kell, ami szintén nem olcsó mulatság. Van egy búvárbolt a kikötőnél, de sietnünk kell, és az isten szerelmére, ne csinálj több bajt, Fonny Boy. Ha a rendőrök megtudják, hogy elhagytuk Richmondot, ugrik az óvadék, és a bíró a nyakunkba varrja az egész törvénykönyvet.

– Mit csinálhatnak velünk? – beszélt a visszájáról Fonny Boy, hiszen ha kincsvadászat közben kapják el őket, tényleg komoly bajba kerülnek.

– Ha meg lefoglalják a postahajót, kit érdekel? – folytatta dr. Faux. – Nem a miénk. Ha kérdeznek, mindent rákenünk a kapitányra, és azt mondjuk, mi csak néhány levelet és fogászati számlát akartunk vinni a szigetre, de mire észbe kaptunk, a hajó már a kincs felé száguldott, és esélyünk se volt leszállni.

– Ne má’ – értette Fonny Boy éppen az ellenkezőjét.

Major Trader és a cellatársai szintén értesültek a hírről, miután az egyik fegyőr szerette olyan hangosan hallgatni a rádióját, hogy a rabok tisztán kivehessek a fülhallgatóból kiszűrődő taktusokat, reklámokat és híreket.

– Ide hallgassatok – ragadta meg a szót Trader. – Ahelyett, hogy egymás klotyóba fojtására vesztegetnénk az időt, tömörüljünk bandába. Ha valahogy ki tudnánk jutni innen, elsőként kaparinthatnánk meg a kincset.

– Azt mondod? – Cingár Jimet kételyek gyötörték. – Még ha ki is jutnánk innen, hogy találnánk meg azt a rákcsapdát, és hoznánk fel a kincset az öböl fenekéről?

– Nem tudok úszni – tette hozzá Tégla.

– Soha nem is tudtam – vallotta be Furkó.

– Nem is kell úszni, kretének! – fortyant fel a türelmetlen Trader. Mostanra priccset cserélt a mexikói fiúval, mert ha valamihez értett, hát a hivatali hatalomgyakorláshoz nagyon is. Egyszerű módszerekkel dolgozott. Ha barátságot és együttérzést színlelt, egy kellemes nappaliban ült a manipulálandó személlyel, akitől nem választotta el más, csak egy dohányzóasztal. Akit meg akart félemlíteni, azt az íróasztala elé ültette, hogy impozáns akadályként tornyosuljon közte és a terrorizált személy között. Ha össze akart zavarni vagy meg akart alázni valakit, mindig a kormányzónál bevált taktikát alkalmazta: megmérgezte hashajtóval, majd fontos kérdésekben állította döntéshelyzet elé, lehetőleg séta vagy vezetés közben.

A mexikói fiú vaságya, mint a reggeli fénynél kiderült, a cella közepén állt, s amikor egy óvatlan pillanatban kisajátította, Trader szert tett az áhított vezető szerepre, csak cellatársai nem értették, egyszeriben miért tekintenek rá nagyobb tisztelettel. Miután jól tudta, milyen hatásosak az emésztés elleni támadások, azt találta ki, hogy amikor az őr elhalad előttük, Justice tiszteletes adott jelre összegörnyed és fájdalmasan nyög, míg cellatársai páni rémületben gyűlnek köré, segítségért kiáltoznak, és egymást lökdösik, hogy ne szívják el a beteg levegőjét.

– Az őr be fog jönni, hogy elsősegélyt nyújtson – magyarázta Trader. – Miután kinyitotta az ajtót, te – mutatott Furkóra – beleböksz a szemébe, míg te – fordult Kandúrhoz – elveszed a rádióját, te pedig – mondta Cingár Jimnek – elszeded a kulcsait, hogy kinyithassuk az ajtót. Addig te – bökött a mexikói fiúra – a zsebedbe dugod az ujjadat, és úgy teszel, mintha fegyvered lenne. Fenyegetőzz csak nyugodtan, ezen a helyen senki se ért spanyolul, addig meg te – biccentett Téglának – itt maradsz a cellában. Ha később kérdezik, azt mondod, a szökést előre elterveztük, és kihallgattad, amikor arról beszéltünk, vár ránk egy autó, ami Charlotte-ba visz minket.

– De nincs semmilyen autó – avatkozott közbe Furkó, aki nem szívesen bökdöste volna bárki szemét.

– Itt jön a képbe az atya – fordult Trader Justice tiszteleteshez.

– Az őrök sokkal nagyobb tisztelettel bánnak egy pappal, mint bármelyikünkkel, még vallási kérdéseket is feltesznek, és kérik, hogy imádkozzon a különféle bajaikért. Biztos vagyok benne, hogy a vezetékes telefont is engedik használni, ha azt mondja, hogy a nyájából valaki haldoklik és szüksége van az utolsó kenetre, amit telefonon keresztül is megadhat neki.

– A baptistáknál nincs utolsó kenet – tiltakozott a tiszteletes. – És abban sem vagyok biztos, hogy részt akarok venni ebben. Máris nyakig benne vagyok, amiért leszólítottam azt a vén szipirtyót.

Elhallgattak, amint az őr harsogó fejhallgatójával elhaladt a cella előtt, miközben csillogó szemmel dúdolta egy rapsláger dallamát, és csettintett az ujjaival.

– Ha majd beszél a telefonon – folytatta zavartalanul Trader –, hívja fel egy kevésbé értelmes, de kellően szolgálatkész beosztottját, hogy vegyen fel minket az utcán. Csak mondja azt, hogy ígért néhány barátjának egy fuvart, azután elhúzunk a városból. Abban a valószínűtlen esetben, ha utunkat állnak, majd azt mondom, hogy elraboltuk, és nincs semmi köze a szökéshez.

Justice tiszteletes megkönnyebbült kicsit, miután Trader így átfogalmazta a dolgot. Végtére is Pontius Justice tiszteletes helyi híresség volt, aki egész életét a lelkek megmentésének és a bűn megfékezésének szentelte. Még ha olykor bűnbe is vitte a nagy természete, és éjszakánként felszedett valakit, mindig rendesen fizetett, és köszönetet is mondott.

Andy egyelőre nem kapott sok köszönetet Hammertől, aki kezdett az idegeire menni azzal, hogy mást se csinált, csak fel-alá járkált az irodájában, és megállás nélkül panaszkodott.

– Előbb meg kellett volna beszélnie velem – hajtogatta a zárt ajtók mögött, noha szombat reggel csak kevesen tartózkodtak a központ épületében. – Az isten szerelmére, Andy, hová tette az eszét, amikor megírta ezt a sok sületlenségek a toryk kincséről? Nézze meg, mekkora zűrt kavart! Arra bátorította a szigetlakókat, hogy szerezzenek meg egy állítólagos kincset, ami jog szerint az övék, és rávette a kormányzót, hogy adjon ki hivatalos közleményt, és küldje oda a hadsereget. Ha eddig nem tört ki a polgárháború, most biztosan ki fog! S ami engem illet, egyetértek a kormányzóval. A szigetlakóknak nincs joguk ahhoz a kincshez. Annak egy múzeumban van a helye!

– Éppen ezt próbálom elmondani – érvelt tovább Andy. – Csak el akartam hitetni mindenkivel, hogy valaki megpróbál elvenni tőle valamit. Ahhoz, hogy a Tangier-sziget igazán megharagudjon Virginiára, el kellett érnem, hogy Virginia is kibukjon arra a szigetre. Ha majd Macovich megérkezik oda az állami helikopterrel, benne a Nascaros fiúkkal, valójában Füstössel és a bandájával, ön szerint milyen fogadtatásban lesz része? Nem lesz szükség a civil ruhás rendőreinkre.

– Ennek semmi értelme, és kezd megijeszteni! – fakadt ki Hammer. – Azt hittem, Törvénytudó Őrmester arra van, hogy betartsa és betartassa a törvényt. Ezekben a legutóbbi cikkeiben pedig mintha mást se tenne, csak manipulálná az embereket, még ha nemes cél érdekében is. Már ha egyáltalán nemesek a céljai… Az ördögbe is! Teljesen összezavarodtam.

– Pontosan tudom, hogy érez – bólintott Andy. – Higgye el, tudom, mit csinálok! Mindketten tudjuk, mennyire könyörtelen és veszélyes Füstös. Ha a helikopter leszáll a szigeten, és megsejti valakiről, hogy nem egyszerű halász, még ha annak is van öltözve, tüzet nyit, amint lelép az aszfaltra. A meglepetés erejével kell élnünk, hogy nyugton maradjon addig, amíg körbevesszük, és baj nélkül ártalmatlanná tesszük.

– Essünk túl rajta! – döntötte el a kérdést Hammer. – A verseny után a kormányzónak autóval kell visszatérnie a rezidenciájára. Maga és én helikopteren a Tangier-szigetre repülünk, hogy lássuk, mit tehetünk az ügy lezárásáért. Mellesleg miből gondolja, hogy a toryk kincse tényleg ott rejtőzik az öbölben?

– Nem feltétlenül gondolom – árulta el Andy –, de az a régi vasdarab nyilvánvalóan egy tengeri ütközetből származik, amiben kalózok is részt vehettek. Az a köpönyegforgató tory, Joseph Wheland biztosan hatalmas vagyont halmozott fel, miután éveken át fosztogatta a hajókat és az ültetvényeket. Kérdem én, mi történt azzal a sok zsákmánnyal?

Barbie Fogg sosem járt igazi ültetvényen, de kezdett képet formálni arról, milyen is lehet egy ilyen, amikor délben megállt a kormányzói rezidencia kapuja előtt, ahol igen különös látvány tárult a szeme elé.

Két erős testalkatú egyenruhás rendőr faforgácsot lapátolt egy hosszú fekete limuzin hátuljába, miközben Barbie áthajtott a nyitott kapun, és leparkolt a körkörös felhajtón, ahol összeszedte sminkkészletét, ami éppen elfért egy nagy szerszámosládában, majd a karjára vette a ruhákkal teli szatyrokat.

– Ez mire jó? – tudakolta az egyik rendőrtől. – Nem szeretnék alkalmatlankodni, de miért lapátolják ezt a faforgácsot ebbe a gyönyörű limuzinba? Csak nem virágot akarnak benne ültetni? Ha igen, szerintem ragyogó ötlet. Akkor a kormányzó mindenhová magával viheti a kertjét.

A rendőrök zord arccal közölték, hogy az információ bizalmas, majd kinyílt az épület bejárata, hogy egy kikeményített fehér libériát viselő fekete komornyik mosolyogva fogadja Barbie-t.

– Jöjjön csak be – köszönt meleg hangon. – Miss Reginia már várja. Hadd vegyem el a kabátját. Elbírja azt a szerszámosládát?

– Köszönöm. – Barbie kibújt a kabátjából, és felfedte meglepően szexis, testhez simuló bőrruháját, ami nemigen állt összhangban szemérmességével és lágy hangjával. – A táskára és a ruhákra szükségem van.

Pony tudta, hogy Regina külsejére ráférne egy tatarozás, mégis elszomorította, hogy a dolgok jelenlegi állása szerint ehhez már szerszámok kellenek. Felkísérte Barbie-t a főlépcsőn, a kormányzói család lakosztályába, ahol Regina mostanra feltúrta hálószobája szekrényét, és egyre inkább nekikeseredett.

– Ó! – kiáltott megkönnyebbülten, amikor Barbie besétált, hogy letegye ágyára a ládát és a szatyrokat. – Annyira örülök, hogy itt van! Nem találtam egy rendes göncöt, és amikor az előbb belenéztem a tükörbe, megijedtem saját magamtól. Gondolja, hogy csinos leszek, mire kezdődik a verseny?

– Hát persze – nyugtatta meg Barbie, aki az emeleti ablakból nézte, ahogy a testőrök tovább lapátolják a faforgácsot a limuzinba.

– Túrának lesz – magyarázta Regina.

– Túrának? – ráncolta a homlokát Barbie. – Mármint túraautót csinálnak belőle?

– Nem, Túrának lesz, aki apa új törpelova. Túrát arra tanították be, hogy segítsen a vakoknak, apának mindenhová magával kell vinnie. Miután én gondoskodom róla, kicsit utánajártam a témának, és megtudtam, hogy a törpelovak jobban érzik magukat a faforgácstól. – Barbie-hoz fordult, hogy lássa, megértette-e a lényeget.

Barbie nem értette.

– Mint az istállóban – segített neki Regina. – Tudja, mintha alom lenne…

– Ó – ámuldozott Barbie. – Én meg azt hittem, egy szép kis mobil kertet építenek. Milyen csacsi vagyok! Azért azt mondanám, nem lehet kellemes egy limóban utazni egy törpepónival, faforgács ide vagy oda.

– A lókaki közel sem olyan büdös, mint a kutyakaki – fejtette ki Regina. – S ha Túra útközben menne ki, csak rádobunk a művére egy kis faforgácsot, mintha ott se lenne.

– De mi lesz, amikor majd a verseny alatt odafent lesztek a kormányzói páholyban? – aggodalmaskodott Barbie, miközben kinyitotta a szerszámosládát, hogy egy antik diófa komód tetején rendezgetni kezdje az alapozókat, púdereket, körömlakkokat, hajápoló szereket, – festékeket és tucatnyi egyéb kozmetikumot.

– Ha ki kell mennie, az ajtóra teszi a mancsát – felelte Regina. – Akkor leviszem a liften, és valahol keresek neki egy szabad területet. Az olló minek? Le fogja vágni a hajamat?

Barbie megkérte Reginát, hogy üljön a régi shaker hintaszékbe, és egy percig ne mozduljon, azután körüljárta eddigi legnagyobb kihívását, felmérte a fő csapásirányokat, és eldöntötte, hogy Regina hosszú, seprűs, töredezett végű hajának mennie kell.

– Lássuk azokat a fogakat – kérte aztán.

Regina szélesre nyitotta a száját, és felhúzta ajkát, hogy láthatóvá tegye sárgás fogait, amelyek ironikus módon egy törpelóhoz illettek volna inkább.

– Hoztam fogfehérítőt – közölte Barbie több derűlátással, mint amennyit valójában érzett. – Legjobb, ha azonnal felteszem, legalább esélye legyen elkezdeni a munkát. Ami a hajadat illeti, kedvesem, annak semmi színe az égvilágon, talán csak a barna és a fekete valamilyen foltos keveréke. Szerintem az a megoldás, ha feketére festjük és csak a nyakadig hagyjuk meg, természetesen lépcsősen, hogy ellágyítsa az orr és az áll vonalát. Arra is gondoltam, hogy felteszünk egy kis barnítókrémet, miután megvolt a sós bőrradír és a holt-tengeri tisztítóoldat, a manikűr, pedikűr és iszappakolás. Szép aranybarna leszel tőle anélkül, hogy kitennéd a bőrödet a nap halálos sugarainak. Hát nem izgalmas?

Regina nem tudta biztosan. Arra se számított például, hogy csupaszra kell vetkőznie egy vadidegen előtt, aki különféle sókkal, iszapokkal és kencékkel dörzsöli be korpulens alakját.

– Tudom, mi jár a fejedben – folytatta Barbie, miután törülközőt kerített Regina nyaka köré, és nekiállt megritkítani a rendezetlen hajfürtöket, amelyekről a régi westernek porban guruló gazcsomói jutottak eszébe. – Korábbi beszélgetésünkből kiderült, hogy nagyon rossz véleménnyel vagy magadról és a testedről, ezért talán az is zavar, hogy csupaszon kell lenned, amíg én bedörgölöm, lehámlasztom és végigkenem a tested minden egyes porcikáját, de hidd el, nem lesz semmi baj, és az eredmény kárpótolni fog mindenért.

– Bármennyit is dörgöl, a háj rajtam marad – mutatott rá Regina, amint újabb hajcsomó gurult odébb a padlón. Pedig más körülmények között titokban még izgalmasnak is találta volna, hogy ilyen intim helyzetbe került.

Csakhogy Barbie Fogg nem volt Regina esete. A legkevésbé sem. Barbie nem volt elég lelkes – Regina szemében legalábbis olyasvalakinek tűnt, aki egész nap képes lenne simogatni és dögönyözni egy másik nőt anélkül, hogy a bizsergésnek vagy vágyakozásnak akár a szikrája is feltámadna benne. Kétellette, hogy bárkivel is vágyna fizikai kontaktusra. E tekintetben alighanem az anyjára hasonlított, akit, amióta csak az eszét tudta, sokkal inkább érdekelték a régiségek – öntöttvas edényalátétek, antik kávés- és szivarosdobozok –, mint a vad erotikus élmények a saját nemével, az ellenkező nemmel vagy akár önmagával.

– Azonnal átalakítjuk az étrendedet is. – Barbie csak vágott és vágott. – Ez azt jelenti, hogy a versenyen távol kell tartanod magad a svédasztaltól, hallod? A salátafélék, a sok zeller, répa és retek idővel megteszi a magáét, de addig se keseredj el. Tudod, mit mondanak? A ruha a lány legjobb barátja, én pedig vettem a fáradságot és beugrottam egy édes kis butikba, hogy vegyek valamit, ami tökéletes lesz rád.

– Mit? – Regina szinte félt megkérdezni, amint Barbie egy borotvával nekilátott a haj lépcsőzésének.

– Ó, a lehető legaranyosabbat. Fantasztikus, de tényleg. Gondolkodtam, miben éreznéd magad kényelmesen, hogy mi illene az arcodhoz, az alakodhoz, a személyiségedhez, míg végül egy tökéletes kis farmerruhánál lyukadtam ki. Alig hittem a szememnek! Most maradj nyugton és próbálj nem mocorogni! Amúgy csodálatos ez a hintaszék, de nem akarlak megvágni a borotvával, miközben lehúzom a nyakadat, mielőtt még legyantáznánk a felső ajkad és az állad, s talán megritkítanánk a szemöldöködet. Szóval találtam egy előremosott kezeslábast, csak nadrág helyett tündéri szoknyával. Felveheted ezzel a szép hosszú ujjú selyemblúzzal, amit olyannak terveztek, mint egy kockás munkásinget, csak csipkegallérral és dekoltázzsal, és erre még rásegítünk egy push-up melltartóval is. Így ránézésre 44D lehet a méreted. Eltaláltam?

– Nem szoktam melltartót hordani – felelte Regina a körötte záporozó szőrszálak mögül. – Általában véve utálom a melltartót és a trikót, de a melegítőben úgyse látszik semmi.

– Ma este látszani fog – csacsogta Barbie boldogan. – Olyan dekoltázsod lesz, hogy römizni lehet majd rajta. Ami a cipőt illeti, ami nélkül egyetlen öltözék sem teljes, találtam neked egy imádni való, márkás, piros, magas szárú bőr tornacipőt. El tudod képzelni? A bokarészen flitterből és csipkéből van kirakva a Converse felirat, és hordhatsz hozzá olyan hosszú szárú zoknit, amilyet régen a hegymászók, csak ez selyemből van! Hadd találgassak! Ugye, harminckilences a lábad, a ruhád pedig tizenhatos?

– Férfi vagy női számozás szerint? – kérdezett vissza Regina, aki moccanni se mert, amint a borotva fel-le szánkázott a tarkóján. – Mindig férfiruhákat hordok, azt se tudom, milyen a női számozás.

– Egy pillanatig se aggódj emiatt. Én mindig eltalálom, kinek hányas a mérete. – Barbie hátrébb lépett, hogy megcsodálja művét. – Biztosan azért, mert hivatásos tanácsadóként fel kell tudnom mérni az embereket. Ezt nézd!

Barbie feltartott egy tükröt, hogy Regina is láthassa új frizuráját.

– Nem is tudom – fogadta bizalmatlanul a látványt Regina.

– Pont olyan, mint azok a bukósisakok, amiket a versenypilóták viselnek.

– Ez a legújabb őrület – sugárzott Barbie. – Hát nem hihetetlen? Nem kevésbe kerül megcsináltatni egy szalonban, már ha van időpontod, vagy akár csak a várólistára felkerülsz ilyenkor, versenyszezonban.

– Ha ennyire menő, magának miért nincs? – akarta tudni Regina.

– Az én vonásaim ehhez túl lágyak – felelte Barbie. – Most pedig mars a kádba!

Harminc

Hooter is arra szánta a napját, hogy felkészüljön a versenyre. Órákon át rendezgette tömött fürtjeit, amelyek e pillanatban csinos fejkendő alatt pácolódtak, míg kifestette új műkörmeit, amelyek hosszan görbülő amerikai lobogót mintáztak. Ezután beleküzdötte magát testhez simuló kantáros műkígyóbőr nadrágjába, arra pedig puffos ezüstszínű csizmát húzott, amelyet direkt űrhajós fazonra terveztek.

Az öltözék lezárása nagy műgondot kívánt, míg végül egy egyszerű fekete felső mellett döntött. Az összeállítást gyöngyökkel kivarrt, a Kodak, a DuPont és a Pennzoil emblémájával díszített dzsekivel koronázta meg, amit az East Broad Street egyik turkálójában szerzett be, amely a Megfizethető Árak nevű fegyverbolt és egy pénzváltó között állt.

Andy is nagy figyelmet fordított öltözékére, noha nem a hiúság vagy a szexepil okán. Még sosem járt a richmondi nemzetközi versenypályán, ezért nem tudta biztosan, mit hordanak a részeg Nascar-rajongók, de úgy számított, annál jobb, minél kevésbé kelt gyanút, mégis megfelelően védett. Ezért kifényezett cowboycsizmát és bő szárú farmert húzott, hogy elrejtse a bokájára szíjazott pisztolyt, míg golyóálló mellényére Redskins pulóvert és bőrkabátot vett. Volt annyira előrelátó, hogy reggel nem borotválkozott, így borostásan, lófarkas hajával, tükrös napszemüvegével és a deréköve mögé rejtett pisztolyával bízvást remélhette, hogy belevész a tömegbe. Füstös aligha fogja felismerni. Más se nagyon.

Épp kezdte volna lelocsolni magát sörrel, amikor megszólalt a csengő.

– Ki a nyavalya…? – mormolta maga elé némi aggodalommal, mert nem számított senkire. – Ki az? – szólt ki gorombán, a bezárt ajtó mögül.

– Én – felelte egy fojtott női hang, amit Andy elsőre nem tudott hová tenni, ezért a sorozatgyilkos jutott róla eszébe, aki a küszöbén hagyta azt a zsákot.

– Ki az az én?

– Hammer.

– Hű! – nyitotta ki meglepetten az ajtót. – Sajnálom, ha barátságtalannak tűntem, de nem tudtam, hogy maga az. Úgy értem, elsőre. Kis híján nem ismertem meg a hangját, azután…

Azután a vér az agyától az ellenkező irányba áramlott, ahogy tetőtől talpig végigmérte a nőt. Hammer úgy öltözött, mint egy motorosbanda tagja: csupa szögekkel kivert bőr, fekete Dingo csizma, Harley dzseki. A vállára Harley vászontáskát vetett, benne nyilvánvalóan egy kisebb arzenállal. Szép arcát harsány sminkrétegekkel keményítette meg, és szétzilálta hosszú haját.

– Ne nehezítse meg a dolgot – mondta Hammer, alighogy belépett az ajtón. – Más se hiányzik, csak hogy olcsó motoros ribancnak nézzenek, de valamit tennem kellett. Bár attól félek, ilyen göncben nem lesz egyszerű kiszállni a helikopterből. – Végigmérte Andy álruháját. – Civil ruhás rendőröket pedig nem vihetünk a Tangierre, mert nincs más pilótánk, csak maga és Macovich, maguk pedig mindketten foglaltak, és a kompok se járnak, amióta a kormányzó tilalmat vezetett be a maga legutolsó cikke miatt. Ezért döntöttem úgy, hogy beugrok és arra kérem, gondolja át ezt az egészet.

Hammer követte a férfit az étkezőbe, ahol a hevenyészett irodában ültek le. Ahogy végignézett a számítógépen és nyomtatón, iratszekrényen és halmokban álló kutatási anyagokon, titokban bizsergetőnek találta, hogy itt lehet Törvénytudó Őrmester odújában, jóllehet pontosan tudta, kicsoda valójában az őrmester, és kinek dolgozik. Felötlött benne, hogy furcsamód ő is kezdett kötődni ehhez a mesebeli alakhoz, és vágyott rá, hogy találkozhasson vele.

– Ez nevetséges – mondta ki hangosan.

– Tudom – értett egyet Andy. – Ostobán nézek ki, sajnálom, hogy borostás vagyok és bűzlök a sörtől. Talán igaza van. Ilyen álruhában nem illünk majd az állami rendőrség helikopterébe.

– Arra gondoltam, milyen különös érzés ezen a helyen ülni, ahol a cikkeit írja. Úgy érzem magam, mintha belesnék a függöny mögé, és látnám Ózt, a nagy varázslót, vagy ott lennék Batman barlangjában. Meg kell mondjam, egyrészről nagyon csalódott vagyok, mert azt hiszem, én is kezdtem hinni ebben a Törvénytudó Őrmesterben. Istenem, csak azt ne mondja, hogy én is a rajongója leszek! – Megcsóválta a fejét és felsóhajtott. – Talán elment az eszem. Nem vagyok rajongója senkinek, még az elgondolást is képtelenségnek és ostobaságnak tartom, hogy rajongjak bárkiért és bármiért. Értelmesen gondolkodó ember miért ruház fel valakit emberfeletti képességekkel, képzeli istennek és ragasztja ki a képét a falra? Mi értelme van, ha annyira imádunk valakit, hogy habozás nélkül lefeküdnénk vele? – folytatta, miközben Andy a kezére meredt, feszengett, és fájónak találta, hogy Hammer jobban kedveli Törvénytudó Őrmestert, mint őt. – Márpedig ezernyi, ha nem milliónyi vadidegen él ebben a világban, aki olvassa és isteníti Törvénytudó Őrmestert, még az ágyban is róla fantáziál – ment tovább Hammer. – Windy biztosan ezt teszi, bár ő meg van győződve róla, hogy Törvénytudó Őrmester legalább nyolcvanéves, és bottal jár. Vagyis az álcája tökéletesen bevált – csapta össze a tenyerét Hammer.

– Miféle álca? – kérdezte Andy megbántottan és indulatosan. – Nincs álca, soha nem is volt. Használhatok bármilyen írói álnevet, attól még én leszek az, aki a cikkeket írja. Én vagyok Törvénytudó Őrmester!

– Törvénytudó Őrmester nem létezik – jelentette ki Hammer.

– Rendben, akkor hadd kérdezzek valamit. – Andy próbálta visszanyerni higgadtságát. – Ha sosem gondolt rám úgy, mint Törvénytudó Őrmesterre, akkor mit jelent magának Törvénytudó Őrmester? A maga képzeletében hogyan szerepel?

– Fel kell hagynunk ezzel a céltalan és hiábavaló társalgással – húzta ki magát Hammer. – Fontos feladat vár ránk, arra kell összpontosítanunk.

– Tökéletesen igaza van – bólintott mereven Andy. – Számomra mindegy, hogy rajongója-e Törvénytudó Őrmesternek vagy bárki másnak, beleértve engem is. Én se rajongok senkiért. Soha nem is rajongtam – tette hozzá, amikor megcsördült a telefon.

– Hü, most aztán nyakig benne vagyunk, Brazil – hallatszott Macovich izgatott hangja a vonal túlsó végén. – A kormányzó nem akarja kivinni a helikoptert a versenyre!

– Nem mondja komolyan. Mi ütött belé? Valahogyan rá kell beszélnünk. Mondja neki azt, hogy a biztonsági előírások…

– Magasról tesz rá. Egyszer csak a fejébe vette, hogy alom kell a vakvezető pónijának, amit most kapott. Szerintem annak a bányarigónak a keze van a dologban. Életemben nem hallottam ekkora baromságot, de semmit se tehetünk ellene. A testőröknek faforgácsot kellett lapátolniuk a limó hátuljába, és az isten le nem beszélte volna erről. Ő és a first lady autóval megy ki, el van döntve. Nekem kell fuvaroznom őket. Igazán sajnálom, de nem tudom, mit mondhatnék még.

– De mi lesz Füstössel és a bandájával? – tiltakozott Andy. – Mit fognak tenni, amikor a helikopter nem jön el, hogy kivigye őket a versenyre? Még náluk van Popeye! /

– Én csak azt tudom, hogy a kórház leszállóján fognak várni, és én nem leszek ott.

– Francba! – csapta le Andy a telefont.

Elmondta, mi történt, és látnia kellett a gyötrelmet a nő arcán, amint Hammer rádöbbent, hogy talán nem tudják megmenteni Popeye-t, és az egész terv dugába dől. Füstös és az országúti kutyák továbbra is szabadlábon maradnak, ha sürgősen nem találnak ki valamit. Ezek után aligha jönnek ki a versenyre.

– Ha hiába várnak a helikopterre, rá fognak jönni, hogy valami történt – csóválta a fejét Hammer. – Rájönnek, hogy Kandúr a mi kezünkben van, és a fél állami rendőrség rájuk vár a versenypályán. S mindez egy istenverte törpeló miatt!

Andy hallgatott. Mindketten tudták, hogy Andy ültette a bogarat a kormányzó fülébe, amikor a Törvénytudó Őrmester weboldalán javasolta a vakvezető lovat.

– Nem tudom, mit mondhatnék. Én… – kezdte Andy.

– Ehhez túl késő – szakította félbe a levert Hammer. – Különben sem kell magyarázkodnia, Andy. Nem a maga hibája. Én voltam az, aki belement ebbe a Törvénytudó Őrmester-színjátékba, és nem ismerte fel, milyen következményekkel járhat. Csak reméltem, hogy Popeye… – Elcsuklott a hangja. – Csak reméltem, hogy nem kell szenvednie… – A könnyek kibuggyantak a szeméből. – Pokolba az egésszel!

– Várjon egy percet! – Andy fejében egy hihetetlen, ám annál egyszerűbb ötlet bukkant fel. – Donny Brett egy négy-harmincason repül!

– Kicsoda? – Ahogy Hammer beásott a táskájába egy zsebkendőért, a bilincsek nekicsörrentek a pisztolyának.

– Tudja, a tizenegyes! Csak idén hatszor nyert, Martinsville-ben és Bristolban is, és onnét tudok a madaráról, hogy szerepel egy csomó hirdetésben. Brett színeire festették, és mindig azzal érkezik a versenyre, úgyhogy valószínűleg most is várakozik a leszállóhelyen. Igen! – Andy gondolatai olyan sebesen repkedtek, hogy követni alig tudta őket. – Valamelyik rokona. Ez az! Csak elmegyünk a kórházhoz Brett helikopterével, és mi magunk fuvarozzuk el Füstöst meg a bandáját!

– De hogy a fenébe veszi rá ezt a mit tudom én kit arra, hogy használhassuk a helikopterét? – kérdezte Hammer. – Ilyen későn?

– Egyszerű – vont vállat Andy. – Belépünk a fantáziavilágába, és valóra váltjuk a képzeletét.

– Nem most van itt az ideje ennek a költői maszlagnak! – figyelmeztette Hammer orrfújás közben.

– Ülhet velem elöl, és úgy tehet, mint a barátnőm – ismertette Andy a fejében kibontakozó tervet.

– És ki lenne maga?

– Donny Brett tesója – felelte Andy. – Azt kell elhihetnünk Füstössel és a kalózaival, hogy Macovich nem ér rá felvenni az úgynevezett versenycsapatukat, ezért Brettet kérte meg. Felvesszük a faszfejeket, mindenhová civil ruhásokat telepítünk, és amint leszállunk, elkapjuk őket. Most pedig indulás! Még ki kell érnünk a pályára.

Tekintettel a versenypályára tartó százötvenezer Nascar-rajongó által okozott forgalmi dugókra, csak egyféleképpen érhettek ki: az állami rendőrség helikopterén. Azután Hammerrel sürgősen megkeresték Donny Brettet, aki mindig is igaz amerikai családapaként mutatkozott, sőt gyűjtötte a rendőrjelvényeket és fegyvereket. Mindezeknél jobban csak a biztonságot szerette, ezért amikor Hammer és Andy átfurakodott a tömegen, hogy felbukkanjon Brett fényűző lakókocsija előtt, nagydarab emberek állták az útjukat, akiken látszott, hogy nincs ellenükre a túlságosan lelkes rajongók bántalmazása.

– Beszélnünk kell Mr. Brett-tel – közölte Hammer.

– Éppen lazít, úgyhogy menjenek innét – felelte barátságtalanul az egyik testőr.

Hammer bőrnadrágja hátsó zsebéből előhúzta hosszú láncon tartott tárcáját, és felmutatta a jelvényét, miközben lehalkította a hangját.

– Az állami rendőrség titkos akciót hajt végre a pályán. Emberéletek forognak kockán.

Andy is beleásott a zsebébe, hogy megvillantsa a jelvényét.,

– Nem akarjuk zavarni Mr. Brettet. Tudjuk, hogy nyugalomra és csendre van szüksége, mielőtt beül az autójába és remélhetőleg megnyeri a versenyt, de feltétlenül találkoznunk kell vele – magyarázta Andy.

– Abban bízhat, hogy nyerni fog – vigyorgott a második testőr. – Nagyon felzaklatja, ha nem győz, ezért verseny előtt mindig meditál egy sort. Szólok neki, hogy itt vannak, aztán meglátjuk, mit mond.

– Nem mondják komolyan, ugye? – mondta Donny Brett néhány perccel később, amikor a motoros mamát és a fiatalabb vidéki bugrist bekísérték plüssel bélelt lakókocsijába. – Nem kétlem, hogy maguk zsaruk, de tényleg olyan hülyének néznek, hogy átengedem a helikopteremet maguknak vagy bárki másnak? És hogyan megyek el a verseny után?

– Megszerezzük az állami rendőrség négy-harmincasát – ígérte Andy a jóvágású híres autóversenyzőnek, aki kissé álmosnak és jelentéktelennek tűnt így, a pilótaruhája nélkül. – Amint a kormányzó konvoja biztonságban hazaért, egy Macovich nevű rendőr iderepül és felveszi.

Brett végiggondolta a dolgot, amíg kibontott magának egy Pepsit.

– Igen? És hogy néz ki ez a madár? Milyen festése van?

– Mint egy rendőrautónak – vont vállat Hammer.

– Vagyis miután megnyerem a versenyt, úgy fog tűnni, mintha rendőri kísérettel távoznék? – Brettnek kezdett tetszeni az elképzelés.

– Még akkor is, ha nem győz – tette hozzá Hammer.

– De persze győzni fog – sietett hozzátenni Andy.

Brett leült az asztalhoz és hosszan kifújta a levegőt. Egyszeriben aprónak és bizonytalannak tűnt, távolról sem emlékeztetett jól ismert, magabiztos énjére.

– Nos, én nem vagyok ebben olyan biztos – vallotta be, miközben szégyenkezve lehajtotta a fejét. – Mindenki szerint én vagyok a favorit, de ettől csak nagyobb a vállamon a teher, és az igazság az, hogy Labonte sokkal esélyesebb a bajnokságra. A pontversenyben már a harmadik vegasi futamon átvette a vezetést Jarrettől, és az öregfiú azóta is megtartotta a pozícióját. Az az én bajom, hogy szeretem a trófeákat. Túlságosan is. Nem vagyok olyan következetes, mint Labonte. És ha őszinte akarok lenni, Richmond se igazán az én pályám. Hinnék, hogy a tavalyi Pontiac Excitement 400-as versenyen tizennyolcadiknak értem be? Az betett az önbizalmamnak, még ha a nagyközönség nem is tud róla. Azt hiszem, ezért is kellett egy böhömnagy kopter. Tudják, a közönség megvadul, amikor azzal jövök-megyek, ami jót tesz az önbizalmamnak, és elhiteti a rajongókkal, hogy én vagyok a nagyágyú, még ha nem is leszek sokáig az, ahogyan a dolgok mennek.

Hammer egyre türelmetlenebbül nézte az óráját, míg Andy közelebb húzott egy széket, és figyelmesen hallgatta Brett minden szavát.

– Nézze – felelte. – Húsz-huszonöt autó lehet odakint, és mindnek, így a tizenegyesnek is megvan rá a lehetősége, hogy elsőként fusson be.

– Persze, ebben igaza van. – Brett a Pepsijét kortyolgatta és szánalmasan festett. – Bárki győzhet. A verseny már nem is lehetne szorosabb, épp azért tört le, amikor tizennyolcadiknak futottam be ezen az istenverte pályán.

– És bármelyik hétvégén bármelyik pilóta megcsinálhatja a nagy dobást – folytatta Andy. – És szerintem ma este maga lesz ez a pilóta. Képes rá, Donny. Épp annyira esélyes, mint Rudd, Labonte, Wallace vagy Earnhardt. Kezdő kockáról indult Daytonában, ugyanúgy a Bud Shootouton, igaz? És ne feledje, hogy még mindig első a Raybestos év kezdője versenyén, Charlotte-ban is elsőként intették le a Winstonon…

– De akkor is, tizennyolcadik… – csóválta a fejét Brett. – Másra se tudok gondolni, ahogy a ma estére készülök, és ez lesz bennem, amikor majd ott furakodunk a kanyarokban, én meg lemaradok, mert nem tudok koncentrálni, és rosszul ítélem meg a többieket.

– Mindig is a jó ösztönéről és ítélőképességéről ismerték – emlékeztette Andy. – Emlékszik a kilencvenkilences Busch-sorozatra?

– Mennünk kell. – Hammer már nem bírta tovább. – Ha most nem tesszük, talán túl késő lesz.

– Hogy is felejthettem el? – rázta a fejét Brett. – Az egyik legjobb versenyem.

– Pontosan – bátorította Andy. – És miért? Keményen meg kellett dolgoznia minden pályáért, pedig mindenhol folyt a tülekedés, egyik autó a másik után ment galyra. És mit csinált? Amikor a négyes kanyarban baleset történt, magára húzta a negyvenest, és elérte, hogy hétkörös büntetést kapjon, azután Hamilton kipördült a kettesben, magával rántotta Burtont és Fullert, de magában volt annyi kurázsi, hogy leszálljon a gázról és beletaposson a fékbe, aztán egyenesen kilőtt és bent maradt.

– Ja. – Brett felnézett, és máris derűlátóbbnak tűnt. – Megcsináltam.

– Az ugyanúgy itt történt – emlékeztette Andy, miközben megkopogtatta az asztalt. – Ugyanitt, a richmondi pályán.

– Tudom, tudom. Szokásom leragadni a vesztes futamoknál, de tudja, mit? – vigyorodott el Brett. – Ma este nem teszem, és ha a madaramat akarják, hát csak vigyék, de remélem, valaki el tudja majd vezetni.

– Arra mérget vehet. És amikor ma este beül az autójába, emlékezzen rá, mit mondtam. Itt az ideje a nagy dobásnak. Érezni fogja, mikor.

– Mi volt ez az egész? – kérdezte Hammer, amikor már Richmond belvárosa felé repültek Brett csillogó 430-asán, amelynek fekete alapjára a 40-es szám mellé világító sárga, lila és vörös mintákat festettek. – Nem tudtam, hogy így követi a versenyeket.

– Nem szoktam, csak a tévében nézem néha. Engem a taktika érdekel, legyen szó akár autóversenyzésről, akár teniszről, akár a haditengerészet különleges alakulatairól – felelte Andy, miközben százötven csomós sebességgel siklottak a túlzsúfolt I-95-ös felett, amelyet egyetlen lassan araszoló kocsisor töltött meg, ameddig csak a szem ellátott. – Örülök, hogy idefent vagyunk, nem odalent – tette hozzá.

Barbie Fogg mindeddig elkerülte a forgalmi dugókat, amelyeket a versenypályára tartó tömeg okozott. Nem mintha ismerte volna a mellékutcákat és rövidítéseket, de miután felvette Hootert a kapunál, váratlan dolog történt: a mobilja hirtelenül életre kelt, ő pedig meglepetten és megkönnyebbülten hallotta Justice tiszteletes hangját.

– Hol a csudában volt? – kérdezte tőle, miközben Hooter a másik ülésen kis amerikai zászlóiban gyönyörködött.

– A börtönben voltam gyóntatni – hazudta a tiszteletes –, de lerobbant a kocsim, ezért értem kell jönnie, amilyen gyorsan csak lehet. Velem van néhány hittestvérem is… lássuk csak… igen, velem együtt összesen hatan vagyunk.

– Akkor igencsak szűkösen leszünk – gondolt bele Barbie. Hooter eközben igazított holdjáró csizmája szíján, megcsodálta divatos külsejét, és elképzelte magát a kormányzó saját páholyában.

Eszébe jutott, hogy talán az az égetnivaló Macovich őrmester is ott lesz. Nyilván azzal fog hencegni, milyen veszélyes és fontos a munkája. Másról se szájalt, amikor a minap együtt söröztek, csak a kormányzó így, a kormányzó úgy. Hooter pedig kezdte bánni a dolgot. Igaz, Macovichnak csak egy dolog jár az eszében, még ha folyton a kormányzóról szájal is, meg hogy milyen a rezidencián dolgozni, ahol mindenkit elver biliárdban, de Hooter akkor is magányosnak érezte magát.

– Én mondom, kislány, túl szigorú voltam vele – sóhajtott fel, amint Barbie befordult egy üzemen kívüli benzinkútra, hogy megforduljon. – Remélem, ma este ott lesz. Maga szerint díjazni fogja a stílusomat?

– Szerintem csodásan néz ki – nyugtatta meg Barbie, miközben azon izgult, hogy talán ki sem érnek a versenyre.

A tiszteletes hívása váratlan és nagyon különös, gondolta Barbie, amint a város egyik lerobbant negyede felé tartottak, ahol a tiszteletes utasítása értelmében a városi fogházzal szemközt, a fiatalkorúak bíróságának hátsó parkolójában várakoznia kellett. Ő és a hittestvérei a bokrok közt lesznek, és beugranak a furgon hátuljába, amint az felbukkan, neki pedig bele kell taposnia, és nem tehet fel kérdéseket.

– Talán fel kellene hívni azt a rendőrt, hogy kicsit késünk – vetette fel Barbie egyre nyugtalanabbul. – Megkérhetnénk, hogy tartsa a helyünket a kormányzó páholyában.

– Hogy érti, hogy késünk? – kiáltott fel Hooter, aki nem követte figyelemmel mindazt, amiről Barbie néhány perccel korábban a telefonon beszélt. – Nem késhetünk el, kislány! Ha elkésünk, ki fogjuk hagyni, ahogy a pilóták kivonulnak a lakókocsijukból és beülnek a kocsijukba! Nem fényképezkedhetünk le egyikükkel se! Ilyen lehetőség csak egyszer van egy életben, nem maradhatunk le róla!

Ahogy Barbie beletaposott, Hooternek feltűnt az orvosi egyetem környékén suhanó nagy, színes helikopter.

– Azt nézze! – Előrehajolt, hogy jobban láthassa. – Az lenne csak az élet, igaz-e, kislány? Egy olyan kopteren utazni! Lehet, hogy csak valami szerencsétlent visznek a klinikára, de én még életemben nem láttam ilyen mentőkoptert.

– Uramatyám! – Barbie meglepetésében kis híján leszaladt az útról. – Ezek Donny Brett színei! Látja, ott a tizenegyes az oldalán! Szentséges isten, csak nincs valami baja?

– De hát a verseny még el se kezdődött – mutatott rá Hooter. – Talán csak szívrohama van vagy ilyesmi. Biztosan nagy rajta a nyomás, amióta tavaly a tizennyolcadik lett Richmondban.

Harmincegy

Andy és Hammer nagyobb nyomást érzett, mint Donny Brett valaha is.

Noha nemrég magabiztosan állította Hammernek, hogy el tud bánni Füstössel és az országúti kutyáival, valójában nem tudta, mire számítson, a fejhallgató folyton átrendezte a parókáját, és nemsokára olyan sötét lett, hogy a Ray-Bannek se vette nagy hasznát. Rezzenéstelenül lebegett a talaj felett, és szélnek fordította a gép orrát, amint kiszúrta Füstöst, a törékenynek tűnő platinaszőke lányt és két országúti kutyát, akik a leszállóhelyet elválasztó kerítés túloldalán egy fekete terepjáróból másztak elő. A mocskok Nascaros színekbe öltöztek, és a legalacsonyabb kis csomagot hozott, ami leginkább összehajtott fekete zászlóra emlékeztetett.

– Az lesz Oposszum – szólt bele Andy a mikrofonba. – És nála van Popeye is.

Hammer minden tőle telhetőt megtett, hogy ne reagáljon. Tudta, nem lenne bölcs dolog érdeklődést mutatnia, bármit is csomagoltak abba az összehajtott zászlóba, hiszen Donny Brett tesójának barátnőjeként nem tudhatott Popeye-ről.

– Maradjon itt. – Andy letette a helikoptert a betonra, és alapjáraton pörgette mindkét hajtóművet. – Beszélek velük. Ha bármi történne, állítsa le a gépet, és nyisson tüzet az ablakon át. Csak félre kell tolni.

Az országúti rablók a lánnyal a kerítés mellé gyűltek, onnét meredtek a csillogó helikopterre, és kissé értetlenül néztek, amikor a lófarkas vidéki cowboy feléjük indult.

– Maga meg ki a fasz? – kérdezte Füstös, miközben a kis csomag megmoccant Oposszum kezében.

– A tesóm küldött, hogy vegyem fel magukat – játszotta Andy a szerepét.

– Maga Donny Brett tesója? – kerekedett el Kuda szeme. – Hü, ember, ez nem akármi! Remélem, ma este odateszi magát, mert tavaly nagyot szívott, amikor tizennyolcadiknak jött be.

– Elég ebből! – kelt ki magából Füstös. – Úgy volt, hogy a rendőrök vesznek fel – közölte Andyvel. – Mi a faszért küldte a tesója ezt a gépet?

Andy látta, hogy Füstös ujjai az élénkvörös Winston Kupa dzseki egyik zsebénél matatnak, ahol alighanem nagy kaliberű pisztolyát rejtegette. Végigmérte Füstös igénytelennek tűnő barátnőjét is, és meglátott valamit a szemében, amitől libabőrös lett. A lány halványan ismerősnek tűnt.

– Én csak annyit mondhatok – felelt –, hogy ott voltunk a lakókocsiban Donnyval, én meg a barátnőm, amikor ez a böhömnagy zsaru bekopogott. Teljesen odavolt, hogy a kormányzó kopterén kiment az egyik reflektor, ezért nem szállhat fel, amikor pedig neki kéne felvennie egy Jolly Goodwrench nevű csapatot a belvárosban, és nem tud mit tenni, hacsak Donny ki nem segíti a helikopterével. Remélem, maguk a Jolly Goodwrench? – kérdezte színlelt gyanakvással, hogy összezavarja őket.

– Úgy bizony – ordította túl Oposszum a rotorok zúgását, miközben sikerült annyira széthajtania a zászlót, hogy Andy lássa a cigarettázó koponyát, a Jolly szót és a Goodwrench egy részét. – Menjünk!

– Várjunk egy percet! – meredt Füstös fenyegetően Andyre. – Honnan a faszból tud a Jolly Goodwrenchről?

– Ja! – értett egyet Kuda.

– Rajta van a zászlón. – Andy hálás volt, amiért Oposszum gyorsan kapcsolt, és még idejében széthajtogatta.

– A Nascar weboldalára is feltettem magunkat – tette hozzá Oposszum, hogy támogassa Andy sztoriját.

– Igen – küldött titkos kis jelet Andy Oposszumnak –, láttam is.

Oposszum felismerte a jelet, de leplezte döbbenetét. A szőke ló-farkas fickó nem Donny Brett testvére volt, hanem az álruhás Törvénytudó Őrmester! Megváltozott a terv! Oposszumot nem hagyta nyugodni a rossz érzés, hogy valami az utolsó pillanatban el fog csesződni, és lám, igaza is lett. Máskülönben Törvénytudó Őrmester nem jött volna eléjük Donny Brett helikopterén!

– Nézzék, nem ácsorgok itt egész éjjel – sóhajtott fel Andy. – Fel kell szállnom erről a helyről, mielőtt megjönne a mentőgép egy újabb donor szívével. Szóval vagy beszállnak, vagy már itt se vagyok.

– Menjünk – bólintott Füstös.

Barátnőjével és az embereivel átmászott a kerítésen, majd mindannyian megfogták MACTools, M&M és Excedrin feliratú baseballsapkájukat, amint a zúgó rotorok alatt a 430-as felé szaladtak.

Barbie és Hooter látták, ahogy a csillogó helikopter az épületek fölé emelkedik, de már a távolba veszett, amikor Barbie bekanyarodott a bíróság kihalt parkolójába. Hátrahajtott, mire a fák közül hat kétségbeesettnek tűnő férfi, köztük a tiszteletes bukkant elő, és őrült módjára rohantak a furgonhoz, hogy feltépjék az ajtókat és bevessék magukat. Hooter figyelmét nem kerülte el, hogy a férfiak mosdatlanok és borostások, továbbá nem viselnek se övet, se cipőfűzőt. Tüstént felismerte bennük a szökött rabokat, és megdermedt a félelemtől. Ó, hát mibe keveredett? És az a mexikói fiú nem azonos azzal, akivel a minap éjjel találkozott a fülkénél?

– Taposson bele! – kiáltotta Justice atya.

– Ja, húzzunk innen a picsába! – rikoltotta Cingár Jim.

– Lebukni! – adott az elővigyázatnak Trader.

– Ember, teljesen összeprésel! – panaszolta Kandúr.

A rabok lebuktak a padlóra, amíg Barbie kilőtt a parkolóból és felfigyelt a rendőrautókra, amelyek szirénázva tartottak az út túloldalán álló komor téglaépület felé.

– Mintha mi sem történt volna – szólt Hooter Barbie-ra, mert valakinek meg kellett őriznie a higgadtságát, és át kellett vennie az irányítást. – Ha így száguldozik, előbb-utóbb megállítja egy rendőr.

Azután minket is letartóztatnak, amiért segítettünk nekik megszökni a börtönből.

– Micsoda?! – Barbie pánikba esve, két kézzel markolta a kormányt. – A börtönből?

– Igaztalan vádak alapján tartóztattak le – védekezett a tiszteletes a furgon hátuljából. – Az Úr akarata, hogy kikerüljünk, ezért most az Ő munkáját végzi. És más választásom se volt, mert a többi rab kényszerített, hogy tegyek úgy, mintha görcsölne a gyomrom, amikor pedig az őr bejött segíteni, lecsaptam a tálcával, ahogy Pinn-nel tették, amikor még ott dolgozott.

– A múltkor szerepeltem a műsorában, onnét vettem az ötletet. Isten útjai kifürkészhetetlenek – papolt tovább Justice tiszteletes. – Ha nem megyek el, ha Moses Custert nem támadják meg és én nem szervezek polgárőrséget a gazdapiac környékén, akkor sose támadt volna az az ötletem, hogy lecsapjak valakit egy tálcával. Persze ha nem fárasztott volna ki halálosan a sok nyilvános szereplés, akkor talán azt a vénasszonyt se próbálom felszedni, hogy könnyítsen rajtam, és akkor soha senkit nem kellett volna lecsapnom egy tálcával.

Talán csak a babona miatt, de Moses Custer úgy gondolta, ha viszket a füle, akkor valaki róla beszél. Ahogy a kormányzó konvojával utazott, Moses jobb füle valami eszelősen viszketett a kötés alatt, amiből azt a következtetést vonta le, hogy odakint sokan tudnak a kormányzó fekete limuzinjában utazó kivételes vendégről. A színezett üvegen át kikémlelt a beállt forgalomra, miközben a kormányzó hortyogott, bili formájú frizurát viselő lánya le nem vette a szemét saját kocsonyaként remegő dekoltázsáról, míg a kis vörös ló a faforgácsban állt és hébe-hóba rálépett Moses lábára.

Macovich mindeközben próbált utat törni a tömegben, és rádión Andyvel beszélt, aki úgy állította be a helikopter belső kommunikációs rendszerét, hogy az országúti kutyák ne hallhassák a szavait.

– Ha nem lenne elég bajunk – mondta éppen Macovich –, nemrég megszökött hat rab a városi börtönből, ezért mindenhol hemzsegnek a rendőrök. Én mondom, hatalmas a káosz. Nem tudom, mikor érünk a pályához, de biztos, hogy késni fogunk.

– Akkor rátérek a B tervre – felelte Andy, miközben ezer lábbal alatta felködlött a nézőkkel máris elárasztott versenypálya.

– Hű, ezt úgy mondta, mintha G meg H terve is lenne…

– Addig körözök, amíg nem terel egy csapatnyi egyenruhást a leszállóhelyre, hogy Füstös meggondolja magát, és megparancsolja, hogy vigyem egyenesen a Tangier-szigetre.

– De ott nincsenek embereink, ember! – aggódott Macovich. Andy lenézett a többezernyi rajongóra, akik vadul integettek és tülekedtek, hogy a leszállóhely közelébe keveredjenek.

– Erre nem számítottam, pedig kellett volna – nyögött fel Andy. – Brett rajongói felismerték a gépet, és magukkal sodornak, amint leszállunk. Valaki megsérülhet, vagy Füstös kereket old. Nincs az az isten, hogy leszálljak a pályán.

– Tíz-négyes – helyeselt Macovich. – Mármint vettem.

A lelátók már kezdtek megtelni, mire Andy felkapcsolta a pulzáló leszállófényeket, és lassan ereszkedni kezdett. Időközben visszakapcsolta a fedélzeti rendszert, így mindenki hallhatta őt a fejhallgatójában.

– Néhány percen belül leszállunk – jelentette be. – Most nagyon fontos, hogy a saját biztonságuk érdekében kövessék az utasításaimat. Miután földet értünk, maradjanak a helyükön, amíg a földi személyzet kiszállítja magukat.

Füstös kinézett az ablakon, és amint a helikopterleszálló feltűnt, meglátta az ott várakozó tucatnyi rendőrt. Észrevette azt is, hogy valami nem stimmel a pilóta lófarkával – egy perce még középen állt, most pedig mintha bandzsítana.

– Mit keresnek itt a zsaruk? – szólt bele a mikrofonba.

– Nem tudom, de biztosan felszívódnak, mire leszállok – felelte Andy.

Hammer eközben egyre feszültebb lett, és másra se vágyott, csak hogy hátraforduljon, és ellenőrizze Popeye-t.

– Igen? – telt el Füstös hangja ártó rosszindulattal. – Nekem itt bűzlik valami.

– Ember, nézd ezt a tömeget! – ámuldozott Kuda. – Nézd, ahogy felénk mutogatnak és kiabálnak. Biztos azt hiszik, mi vagyunk Donny Brett!

– Lószart. – Füstös hangja megtöltötte Andy fejhallgatóját, mielőtt egy kéz durván lerántotta a lófarkát és kis híján a napszemüvegét is.

Andy visszaemlékezett arra, amit Macovich sulykolt bele, amikor vezetni tanult: csak a helikopterrel törődjön. Történjen akármi, legyen bármilyen reménytelen a helyzet, ő csak vezesse a helikoptert, ezért tovább markolta a botot, miközben egy fegyver kemény, hideg csövét érezte a tarkóján, Füstös pedig felváltva szidalmazta és fenyegetőzött azzal, hogy megöli a kutyát.

– Higgadjon már le! – avatkozott közbe Hammer. – Azt akarja, hogy lezuhanjunk, maga barom? Fogja be, hogy megtarthassuk a gépet, mert egyikük se tud vezetni, vagyis ránk vannak utalva.

– …rohadt disznók! – tombolt megállás nélkül Füstös. – Tudom, kik maguk, szemét állatok! Itt van hátul a kutyája, hallja? Ha nem teszi, amit mondok, telepumpálom patkányméreggel!

Hammer feltételezte és őszintén remélte, hogy Füstös blöfföl, Oposszum azonban látta a fecskendőt, amit Füstös az imént vett elő a zsebéből, ő tartotta Popeye-t és érezte reszketését a zászló alatt, eközben Unique mozdulatlanná dermedt, mintha transzban lenne, míg szeme megtelt kísérteties fénnyel.

– Egyelőre ne csinálj semmit – javasolta Oposszum Füstösnek. – Ha megbököd a kutyát, a nő idegrohamot kap és valami hülyeséget csinál, neked meg nem marad semmi a kezedben, amivel fenyegetheted.

Füstös egy pillanatra elnémult, és úgy döntött, Oposszumnak igaza lehet, miközben Hammernek elszorult a torka a gondolattól, hogy Füstösnek tényleg van egy patkányméreggel teli fecskendője. A rohadék! Ha egyben leérnek a földre, kinyírja a szemét állatot, még akkor is, ha utóbb jogtalannak ítélik a fegyverhasználatot, és elítélik emberölésért.

Unique előcsúsztatta zsebéből a pengét, miközben révült tekintetével a szőke rendőr tarkójára tapadt. A nácitól tudta, hogy teljesíteni fogja a küldetését. Átrendezte a molekuláit, majd gyorsan vissza, amikor rádöbbent, hogy kiszemelt célpontja, aki időközben Andy Brazilnek bizonyult, már látta a felszállás előtt. Kár lett volna láthatatlanná válnia, a zsaru különben sem beszél már senkivel. Ágyéka lüktetni kezdett a lázas izgalomtól, hogy fültől fülig átvághatja a férfi torkát. A másodpilóta majd átveszi a vezetést, amikor pedig földet érnek, elvágja az ő torkát is, és eltölt egy kis időt kettesben a holttestével.

– Vigyen ki minket innét! – parancsolt Füstös Andyre. – Hallja? Vigyen a Tangier-szigetre! És mostantól hallani akarom minden szavát!

Harminckettő

Macovich kiszúrta a szivárványos fehér furgont két autóval előrébb, és eszébe jutott a matrica Hooter fülkéjéről. Alig bukkant fel Hooter a gondolataiban, meglepetten ismerte fel a nőt a furgon első ülésén, amint hátrafordulva beszélt a többi utassal, akiket Macovich nem látott.

– Hű, kislány, itt meg mi az ördög folyik? – mormolta maga elé Macovich, amint feltűnt neki, hogy a furgon cikcakkban halad, és hol lelassul, hol felgyorsul, miközben vadul váltogatja a sávokat.

Macovich felcsapta a tetőre a különlegesen felszerelt limuzin vészvillogóját, és beletaposott, hogy szó szerint letolja az útról az előtte haladó autóst. Miután ugyanezt tette a következő kocsival is, immár közvetlenül a furgon mögött haladt, villogó lámpákkal.

– Mi történt? – akarta tudni Regina, aki egy Barbie-tól kapott arcpúderrel kísérletezett.

– Elég ebből a toporgásból – felelte Macovich, akinek végre sikerült befurakodnia a bal oldali sávba, így a furgon mellett haladt.

Integetni kezdett Hooternek, próbálta felkelteni a figyelmét, majd amikor a nő végre meglátta – miután Barbie ráirányította figyelmét a tolakodó limuzinra –, az arca rémületről árulkodott és ajka némán formálta a segítség szót.

– A francba! – Macovich nem állhatott meg, és semmilyen incidensbe nem keveredhetett, míg a kormányzói családot szállította.

Megvonta a vállát, mintha így akarná tudatni Hooterrel, hogy nem tehet semmit, majd a limuzin utastere felé mutatott, és jelezte, hogy csomagot szállít. Hooter égnek emelte a szemét, és némán kért segítséget, miközben a furgon utastere felé mutatott, és hat feltartott ujjával jelezte, hányan kuporognak hátul. Macovich a homlokát ráncolta, és próbálta megérteni, mit akar ezzel. Hatan rejtőzködnek a furgonban? Hű, gondolta, csak nem a hat fogoly, aki a közeli börtönből szökött meg? Ha ártatlan, normális emberek lennének, miért bujkálnának?

Macovich kézbe vette a rádiót és erősítést hívott, miközben jelezte Hooternek, hogy beszéljen a páni rémületben vezető sofőr fejével.

– Kislány – szólította meg Hooter Barbie-t –, nem szívesen mondom, de ki kell mennem a mosdóba, és itt a kellen van a hangsúly.

– Felejtse el! – csattant fel Kandúr ingerülten a furgon padlóján.

– Nem állunk meg, amíg ki nem érünk a dugóból, és nem találunk egy helyet, ahol nincsenek zsaruk!

– Akkor hadd mondjak valamit – fordult hátra Hooter az ülésen. – Ha egy hölgy azt mondja, ki kell mennie, akkor ki kell mennie, érti, amit mondok? Az anyukája ezt sose mondta magának? Nem tanította meg a hölgyek dolgaira? Hogy egy hölgy békésen utazgathat, amikor hirtelen azt érzi, hogy megindul benne valami, aminek még két napig nem kellene?

A padlón fekvő férfiak hallgattak.

– Úgyhogy álljon csak meg, kislány, a Hess pihenőnél, hadd intézzem el a dolgot. Gyors leszek, ha addig nem görcsölök be. Istenem, add, hogy ne görcsöljek be…

Barbie aggodalmában egy pillanatra még a furgonjában rejtőző rabokról is elfeledkezett. Fiatalabb korában iszonyatosan megszenvedte a görcsöket, ezért pontosan tudta, milyen elviselhetetlenek és kimerítőek tudnak lenni. Felkattintotta az indexet, és megnyugtatóan megpaskolta Hooter karját.

– Hajtson tovább! – parancsolta Trader.

– Van magánál Midol? – kérdezte Barbie Hootert.

– Oóóó – nyögött fel Hooter, miközben a gyomrát markolászta.

– Oóóááá! Nem hoztam magammal, mert még nem számítottam a menzeszre. Aáááá! Uram, miért éppen ma kell ennek történnie?

– Őszintén sajnálom – szólt mély együttérzéssel Justice tiszteletes, miután belélegzett egy nyeletnyi port az autószőnyegből, és félrelökte Kandúr lábát az arcából. – Imádkozom az Úrhoz, hogy szabadítson meg a görcstől. Mennyei Atyánk – tüsszentett kétszer –, kérlek, szabadítsd meg ezt az asszonyt, a Te hű szolgádat, a görcstől. Gyógyító erődhöz folyamodom, ó, Jézus!

– Óáóáóá! – nyögött egyre hangosabban Hooter, ahogy a furgon lassan araszolt tovább a versenyrajongók tömegében, amely kezdett kijönni a béketűrésből, és amiatt aggódott, hogy lekési a rajtot, amikor a biztonsági autó kifut a pályára és a légierő F-16-osai kötelékben elrepülnek a pálya felett.

– Oké, rendben, jól van – hallatszott Cingár Jim hangja. Ha ki nem állhatott valamit, az a menstruációs görcs volt, ami után menetrendszerűen következtek az undok és rosszindulatú megjegyzések. – Húzódjon le, és essünk rajta túl, de ne beszéljen senkivel, és ne vonja magára a figyelmet!

Macovich alaposan megfigyelte Hootert, amíg mellette haladt. A nő láthatóan megsebesült és kórházi ápolást igényelt, ezért Macovich kezdett pánikba esni. Honnét tudhatja, hogy az egyik szökött rab nem szúrta-e oldalba, és Hooter itt fog elvérezni a szeme előtt?

– Bocsásson meg, uram – hallatszott Moses bátortalan hangja.

– Mi az? – riadt fel a kormányzó.

– A póni rátiport a patájával a lábamra, és mozdítani se tudom. –Moses nem akart kényelmetlenséget okozni, de iszonyú fájdalmat élt át, és attól tartott, újra eltörnek a csontjai.

Regina próbált visszaemlékezni, hová tette a parancsszavak listáját, és eszébe jutott, hogy a házban hagyta. Tudta, hogy kell lennie egy parancsnak a pata felemelésére, ezért kutakodni kezdett a memóriájában. Melyik lehet az?

– Lépj közelebb! – próbálkozott.

Túra közelebb húzódott gazdájához, ez esetben a kormányzóhoz.

– Aáá! – ordított fel Moses, amikor a törpeló nekikoccant gipszkötésének, majd rátaposott a másik lábára is. – Nem akarok siránkozni, de egészen a kórházban érzem magam!

– Pedig itt sokkal jobb – szaladt ki Regina száján, miközben az utasítások reménytelenül összekeveredtek a fejében.

Túra engedelmesen jobbra fordította a fejét, hogy neki verje Moses bekötözött fejét a golyóálló üvegnek. A férfi felsikoltott és könyörgött, hogy engedjék ki az autóból.

– Majd fogok magamnak egy taxit, és szépen hazamegyek – próbált távol kerülni a törpelótól.

– Félre tudna állni? – förmedt Regina Macovichra, miközben farmerszoknyáját rángatta, amely hajlamos volt felcsúszni vaskos combján. – Mr. Custer nem érzi jól magát, és mennie kell!

– Mennie kell? Mégis hová? – araszolt tovább Macovich a furgon mellett.

– Vissza – felelte Regina, mire Túra hátralépett, s ezúttal teljes súlyával Moses lábára nehezedett.

– Állj! – sikoltott a férfi.

– Ó! – nyögte Hooter, amint Barbie végre lefordult a Hess-pihenő felé, nyomában a kormányzói konvojjal.

A rajongók, akik maguk is úgy döntöttek, kihasználják a lehetőséget egy kis pihenésre, elképedve nézték a vészvillogókkal utat törő fekete limuzinok sorát. Lakkfekete ajtók pattantak fel, hogy előtűnjön a kormányzó, egy elképesztő frizurát és ízléstelen göncöket viselő dagadt lány, egy kórházi ápolt, meg egy apró termetű vörös ló, utánuk a civil ruhás testőrökkel és a kormányzói család többi tagjával.

A kormányzó megragadta Túra gyeplőjét, és tett néhány bizonytalan lépést, míg Macovich a furgon felé szaladt, épp amikor Hooter kiszállt és vadul integetni kezdett.

– Elraboltak minket a rabok! – kiáltozta.

E pillanatban minden Nascar-rajongó, aki megállt sört venni vagy kiüríteni az eddig elfogyasztott söröket, lelkes üdvrivalgásban tört ki.

Cingár Jim, Furkó, Cruz Morales, Trader, Kandúr és a tiszteletes kirobbantak hátulról, és szétszóródtak. Kettőjüket Bubba Loving terítette le. Macovich az ingénél fogva kapta el Cruzt és Furkót, míg Kandúr cikcakkban rohant, lebukott, és egyenesen a kormányzó felé tartott, akit túszul akart ejteni. Reginának eszébe villant, hogy még mindig rendőrségi gyakornok, ezért úgy döntött, az ő feladata helyreállítani a rendet.

– Mard el! – rivallt Túrára.

A törpeló nem ismerte a parancsot, ezért tapodtat se mozdult, amint Kandúr elrohant mellette, míg a kormányzó zavartan hunyorogva kereste a nagyítóját. Regina, aki gyermekként sokszor magára haragította a családot és a rezidencia személyzetét azzal, hogy érzékeny helyeken ütközött nekik, most leszegte bukóformára nyírt fejét, megvetette a földön márkás tornacipőjét, és összesűrítette minden felgyülemlett indulatát. Azután rárontott a rabra, és belefejelt egyenest az ágyékába, hogy ezzel ledöntse a lábáról és nekirepítse Tradernek, majd fölébük kerekedett, ráült a mellkasukra, és torkaszakadtából üvöltött, ahogy összecsapkodta a fejüket és fojtogatta őket. Hooter a segítségére sietett, miközben a Nascar-rajongók ujjongva biztatták a dagadt lányt, hogy gázolja őket az aszfaltba, tolja le őket az útról és tapossa tövig a pedált.

Füstös továbbra is Andy fejének szegezte a pisztolyt, és Popeye megölésével fenyegetett, ha Andy és Hammer nem teszi pontosan azt, amit mond.

– Tudom, hogy van fegyverük, úgyhogy ide velük – parancsolta a mikrofonon át.

„Csak a helikopterrel törődj” – mondogatta magában Andy.

– Adják hátra őket, de azonnal! – hallatszott Füstös torz hangja a fülhallgatójában.

– Repülnöm kell – felelte Andy. – Mindkét kezem és lábam kell hozzá, úgyhogy majd átadom az állítólagos fegyvereimet, miután leszálltunk.

– Nekem pedig nincs fegyverem – közölte Hammer, aki azon tűnődött, lenne-e mersze hátrafordulni és kilőni Füstöst a táskájában lapuló kilencmilliméteressel.

Nem tűnt jó ötletnek. Ilyen közelről nem lenne gond kilőni Füstöst, de ha annak pisztolya ugyanakkor találna elsülni, amikor az övé, Andy súlyosan megsebesülne, talán meg is halna, akkor pedig neki kellene repülnie, és nem tudta, hogyan kell. Nem is beszélve arról, hogy a golyó Füstösön áthatolva komoly károkat tehet a helikopterben is. Kinézett a James-folyó sötét vizére, amely a torkolatánál, a Chesapeake-öbölben kiszélesedett, és eszébe jutottak a fulladással kapcsolatos félelmei is.

– Maradjon nyugton és fogja be! – szólt rá Füstösre azon a hangon, amit a gyanúsítottaknak tartogatott. – Az öböl felett vagyunk, más se hiányzik, csak hogy elveszítsük az uralmat a gép felett. Ha most lezuhanunk, mindenki megfullad. Nem tudunk kiszabadulni a gépből a vákuum miatt, akárhogy is verjük az ajtót, csak tehetetlenül nézzük majd, ahogy a víz megtölti a fülkét, mi pedig szép lassan megfulladunk.

– Fékezz, ember! – könyörgött Füstösnek Kuda. – Nyugodj le egy kicsit, én nem akarok így meghalni.

Oposszum szorosan magához ölelte a zászlóba göngyölt Popeye-t. Füstös hátradőlt az ülésen, és a fecskendővel játszott, míg Unique tovább meredt Törvénytudó Őrmester tarkójára, és olyan erővel szorongatta a kést, hogy a körmei a tenyerébe vájtak és vért fakasztottak. Nem érzett fájdalmat, csak a sötétségből felgomolygó lüktető forróságot és elevenséget.

Andy vetett egy pillantást a rádiótérképre, majd beütötte Patuxent frekvenciáját, és egy perccel később a katonai torony be is jelentkezett.

– Itt a zéró-egy-egy-Delta-Bravó – szólt bele Andy a mikrofonba.

– Egy-Delta-Bravó – nyugtázta a torony.

– A hat-hat-nulla-kilences és négy-nulla-nulla-hatos övezet repülési tilalmát feloldották már? – érdeklődött Andy.

– Negatív.

– Kérek engedélyt áthaladni ezer lábon, a Tangier-sziget irányába – próbálkozott mégis Andy.

– Engedély megtagadva – kapta meg a toronytól a várt választ.

– Vettem – bólintott Andy, miközben beütötte a 7500-as kódot, az eltérített gépek vészjelzését, majd feltartott hüvelykujjal jelzett Hammernek.

Mindenhogyan át akart repülni a tiltott övezeten, s most, hogy Patuxent követte a radaron, ismerte a számát és tudta, hogy gépeltérítők vannak a fedélzeten, a hadseregnek tennie kell valamit. Növelte a nyomatékot, és hálásan gondolt a hátszélre, amely százhetven csomós földfelszíni sebességgel repítette őket, hogy tizenöt perccel később belépjenek Patuxent légterébe.

Itt vett egy mély lélegzetet, és bekapcsolta a 430-as robotpilótáját. Füstös nem tudhatta, hogy ezáltal felszabadult a keze és a lába. Andy lassan előrenyúlt és kicsúsztatta a pisztolyt a bokájára szíjazott tokból. Hammer gyorsan kapcsolt, és kicsempészte kilenc milliméteresét a táskájából, majd mindketten a lábuk alá rejtették a fegyverüket, hogy Füstös ne érthesse, mi történik, ha valamiért előrehajolna és újra bekémlelne a pilótafülkébe.

Fonny Boy és dr. Faux se értette, mi történik, amint ott gyalogoltak a Janders Roadon, és nyomát sem látta egy szigetlakónak se. A legtöbb kis házban kihunytak a fények, egyetlen elektromos kisautó vagy kerékpár sem verte fel a kísérteties csendet. A sziget ilyen elhagyatottnak tűnt, amióta csak Fonny Boy és dr. Faux leszállt a postahajóról, miután sikertelen kísérletet tett a kapitány megvesztegetésére, hogy keressék meg együtt a sárga bójával jelölt rákcsapdát.

– Úgy éljek, ha nem jött el a végítélet – jegyezte meg Fonny Boy, aki egész életében mást se hallott, csak a végítéletet. – Mi meg itt maradtunk, mert a bűneinkért nem juthatunk a mennyekbe!

– Ez ostobaság – torkolta le a fogorvos.

Fázott, éhezett és kimerült volt, lelki szemei előtt mégis csak a halászokat látta, amint bateau-ikon megtalálják a toryk kincsét. Talán a parti őrség elfogta, és előzetes letartóztatásba helyezte valamennyit, ha a szigetlakók sem találták meg a módját, hogy rábírják a hatóságokat az együttműködésre. Dr. Faux nemes egyszerűséggel nem tudta, mi történhetett, de lúdbőrözött a némaságtól, és azt kívánta, bár soha ne manipulálta volna a fogorvosi számlákat, hazudott volna a biztosítónak és tette volna tönkre a szigetlakók fogazatát a nagyobb haszon érdekében.

Amikor végül elérték Fonny Boyék házát, ott se találtak senkit.

– Anyámnak itt kéne lennie, éleszteni a tüzet és mosogatni a szennyest. Sötétedés után nem megy sehová – nőttek tovább Fonny Boy félelmei. – Biztos Jézus szállt alá a felhőn, hogy magához szólítson mindenkit, csak minket nem!

– Elég ebből! – csattant fel a fogorvos. – Senki se szállt fel a mennyekbe, Fonny Boy, ez csak tündérmese. Kell lennie logikus magyarázatnak, miért nincs senki a szigeten. Én azt mondom, vigyük a kisautót, és nézzünk körül. Menjünk egyenesen a repülőtérre, hátha ott kiderül valami.

Hanem az elektromos kisautó telepe lemerült, ami csak ráerősített Fonny Boy baljós előérzetére.

– Akkor gyalogolunk – döntötte el a kérdést dr. Faux, aztán sarkon fordult, és elindult az ellenkező irányba, hogy átvágjon az ingoványon. – Azért ez tényleg különös, elismerem. Ha mindenki kihajózott a tengerre, miért láttunk olyan sok bateau-t a kikötőben, amikor befutott a postahajó?

– Ssss! – pisszegte le Fonny Boy. – Ez egy kopter! Biztos a parti őrök!

A fogorvos a fülét hegyezte, s csakugyan meghallotta a távoli zúgást, ám ugyanekkor valami mást is.

– Énekelnek – suttogta. – Te is hallod, Fonny Boy?

Mindketten megtorpantak, és a sós levegő összeborzolta a hajukat, ahogy a szélben úszó távoli zsoltárt hallgatták.

– A McMann Leon metodista templomból jön, odaátról a főútról – állapította meg izgatottan Fonny Boy. – Csak sejtelmem sincs, miért. A templomban nem tartanak misét egy szombat este se.

Fonny Boy és a fogorvos eliramodott abba az irányba, miközben a rotorok zúgása kitartóan erősödött, és megpillantották a két éles leszállófényt a csillagos égen, nyugat felől. Fonny Boy szaladni kezdett, azzal se törődött, hogy a fogorvos lemarad mögötte.

– Hé! Várj meg! – kiáltozott utána dr. Faux. – Vagy tégy, amit akarsz, de én kimegyek a repülőtérre, hátha hazavisznek egy nyavalyás helikopteren!

Fonny Boy úgy szaladt, mint még életében soha, hogy zihálva és verítékben úszva kaptasson fel a templom lépcsőin, majd lökje be az ajtót. Azután alig higgyen a szemének. A sziget összes lakója bezsúfolódott a templomba, ahol leoltották a lámpákat, és mindenki gyertyát tartott a kezében. A hívek kíséret nélkül énekelték a „Csodás kegyelmet”, míg Fonny Boy csak állt, megkövülten a zavartól és félelemtől. Valami borzalmas dolog történt, gondolta. Vagy talán valami csodálatos. Mégiscsak eljött a végítélet, és mindenki Jézust várja a felhőjén. De hát ez őrület, tiltakozott némán Fonny Boy. Miért nem próbálja senki megtalálni a kincset, miért nem törődik a közelgő helikopterekkel? A rotorok zaját immár a templomban is hallani lehetett. Fonny Boy előhúzta zsebéből a harmonikáját, és összeszorított két tenyerébe vette, azután nekiállt csűrni és csavarni, miközben lábával verte a blues ritmusát.

Az énekszó tüstént elhalt, és Crockett tiszteletes felhágott a szószékre, hogy szigorú tekintetével végigpásztázza az apró lángok tengerét.

– Ki játszik azon a herflin? – mennydörögte.

– „Ne várj haza, anyám – improvizált Fonny Boy a szaggatott dallamra. – Ásd el mélyre az ünnepi ruhám, mer’ az országút az én hazám!”

Mindenfelől sóhajok szálltak fel, a hívek Jézus dicséretét zengték, és csodát emlegettek. Azután Fonny Boy anyja botorkált elő a padok közül, és magához ölelte gyermekét, majd apja emelte fel a levegőbe, miközben könnyek peregtek viharvert arcán. A szigeten mindenki halottnak hitte Fonny Boyt, amikor hírét vette a toryk kincsének és a fogász letartóztatásának. Miután Fonny Boy nevét nem említették sehol, a szigetlakók okkal feltételezték, hogy a kapzsi dr. Faux belökte őt a vízbe.

– Fogjuk meg egymás kezét, úgy harsogjuk az Úr dicsőségét? –javasolta Crockett tiszteletes. – Mert az Úr csodás kegyet gyakorolt, amikor életet lehelt ebbe a szerencsétlen vízbe fúlt lélekbe!

– Dicsértessék az Úr! – zokogta Fonny Boy anyja. – Visszahozta az én kisfiámat a halálból!

– Haljak meg, ha meghaltam! – Fonny Boy teljesen összezavarodott és meghatódott a gondolattól, hogy az egész sziget a templomba gyűlt, talán minden áldott éjjel, és imádkozott érte, aki odaveszett a tengeren. – A fogász, az hozott vissza még sötétedés előtt.

Moraj hullámzott végig a gyülekezeten, amint a helikopterek elhúztak, és mennydörgő hangjukba belerázkódott a templom teteje.

– Ennyi! – engedte ki feddő hangját Crockett tiszteletes. – Hát a fogász visszatért?

– Dehogy! – felelt Fonny Boy a visszájáról.

– És hol van?

– Elment a repülőtérre! – felelte Fonny Boy.

– Az egy gazember odaátról, aki kihúzta minden egyes fogamat! – mondta Mrs. Pruitt, elég hangosan ahhoz, hogy mindenki hallja.

– Nekem is!

– Nekem is!

– Ja, meg nekem is!

– Biztos el akar inalni a kopteren!

A hangos méltatlankodás egyetlen dühödt morajjá olvadt össze, mielőtt Fonny Boy szólhatott volna, és a sziget teljes népessége kiáramlott a templomból, hogy eltökélt, gyertyafényben villódzó folyamként hömpölyögjön a leszállóhely felé, amit öt perc alatt elérhetett, hiszen a szigeten mindig minden közel esett egymáshoz.

A terepruhát viselő katonák épp a két Black Hawk helikopterből ugráltak ki, amikor felfigyeltek a feléjük hullámzó lángokra. Andy is észlelte a különös fényjátékot, amint ezerötszáz láb magasan elhúzott, és ugyanabban a pillanatban Unique is megnyomta a rugós kés gombját, hogy az éles penge kipattanjon.

– Mi folyik odalent? – bukott ki Hammerből, mielőtt erőt vehetett volna magán.

– Ne próbálkozzanak semmivel, különben végük! – fenyegetőzött Füstös, miközben kinézett a fényfolyamra és a nagy fekete helikopterekre. – Mit szervezkednek? Mi a fasz történik odalent? Mondják már!

Oposszum figyelme a Füstös kezében szorongatott fecskendőre irányult, és annyira már ismerte Füstöst, hogy tudja, mi következik. Abban a pillanatban, amint a helikopter biztonságban földet ér, Füstös megböki Popeye-t a zászlón keresztül, és beadja neki az egész patkánymérget, azután lelövi Hammert és Törvénytudó Őrmestert, majd örökre ezen az elátkozott szigeten tartja őt és Kudát. Oposszum hirtelen arra is felfigyelt, hogy Unique görcsösen összerándul, amint kikapcsolja az övét.

– Jó éjt, Popeye! – vigyorodott el gúnyosan Füstös, amint lehúzta a sárga műanyag védőkupakot a tűről.

– Ne, Unique! – kiáltotta Oposszum.

Andynek abban a pillanatban eszébe jutott Oposszum utalása arra, aki összevagdosta Mosest, s hogy Moses emlékei szerint egy angyal páratlan élményt ígért neki. Andy beleüvöltött a mikrofonba, amint lelassított, előrebuktatta a helikopter orrát és élesen jobbra kapta a botot, hogy a 430-as dugóhúzóba kerüljön. Egy hajmeresztő pillanatig fejjel lefelé repültek, azután felharsant a vészjel, villogni kezdtek a vészfények, és a helikopter megbokrosodott paripaként ágaskodott fel.

– Lezuhanunk! Lezuhanunk! – üvöltötte Andy a mikrofonba, amint alapjáratra vette a hajtóműveket és előrelökte a kart, hogy pusztán a rotorok közt átsüvítő szél tartsa fenn a másként üllőként alázuhanó helikoptert.

Nem volt semmi különös abban, hogy repülés közben szándékosan leállította a hajtóművet. Andy rendszeresen gyakorolta az autorotációt, és nemcsak értett hozzá, de élvezte is, hogy a hajtóművek segítsége nélkül teszi le a négytonnás gépezetet. Ennél csak egy másik trükköt imádott jobban: amikor kivárt egészen tízméteres magasságig, és csak itt pörgette fel újra a rotorokat, hogy a helikopter rakétaként emelkedjen fel újra a sötét égre. Százötven méteres magasságban azután újra visszavette a hajtóművet, és mosolyogva fordult Hammerhez, amint újra felhangzott a vészjelző, és kezdetét vette az újabb autorotáció. A biztonság kedvéért még háromszor végrehajtotta ezt a manővert, így egyáltalán nem lepte meg, hogy amikor végül letette a gépet, Füstöst, Kudát és Oposszumot holtsápadtan, magzati pózba dermedve találta, míg Unique ájultan feküdt a padlón.

– Én hozom Füstöst, magáé a lány! – kiáltott Andy Hammerre, amint kivágta a hátsó ajtót, miközben a pörgő rotorok valóságos vihart kavartak. – Vigyázzon vele! Ő a késes gyilkosunk!

Andy Füstösre szegezte a pisztolyt, aki teljesen elkábult, és rég elvesztette fegyverét, majd kirángatta a szörnyeteget a fülkéből, és úgy dobta le az aszfaltra, mint egy zsák rongyot, míg Hammer megragadta Unique-ot. A gyertyák tengere körülölelte őket, amint a katonák is odaszaladtak hozzájuk.

– Kalózok! – tudatta Andy a döbbent szigetlakókkal, amint rákattintotta a bilincset Füstös csuklójára.

Hammer ezalatt megkötözte Unique bokáját és csuklóját, miközben a lány összefüggéstelenül motyogott a kábulat és az ébrenlét határán.

– Sajnálom – fordult Andy a katonákhoz. – Meg kellett sértenem a tilalmat, mert fegyvert fogtak rám, de ezt a leadott vészjelzésből is tudják. Nem segítenének elfogni a másik kalózt, aki épp a zacskóba rókázik? A kisebbiket hagyják békén! A neve Jeremiah Little, és csak ártatlan túsz. Magunkkal visszük Virginiába.

– Ismerem a négy-harmincast. Akarják, hogy leállítsam maguk helyett? – kérdezte az egyik katona.

– Kösz – felelte Andy, miközben Popeye csókokkal borította Hammer arcát, majd dr. Faux lopódzott közelebb, hogy kényszeredett, igazi ripacshoz illő gesztussal megveregesse Hammer bőrkabátos hátát.

– Nem tudom pontosan, mi történt, de nagyon örülök, hogy a kutya jól van. Hát nem elképesztő, mennyire hasonlítanak a kis kedvencek a gyerekekre? Én is mennyire imádom a macskáimat! Ha nem veszi tolakodásnak – hajolt közelebb Hammerhez –, szerintem az lenne a legjobb, ha magukkal tartanék Virginiába. Gondolom, nemsokára indulnak is?

– Ja, vigyék csak magukkal! – emelte fel a hangját Crockett tiszteletes. – Nem akarjuk többé látni. Kasztlizzák csak be!

– Nehogy! – beszélt a visszájáról a sziget teljes lakossága, hogy hangjával elfojtsa még a hajtóművek és a lassuló rotorok zúgását is. – Vigyék vissza odaátra! – kántálták teljes egyetértésben.

A győztes Donny Brett!

Törvénytudó Őrmester

Micsoda éjszaka az autósport szerelmeseinek! A rossz hír alighanem az, hogy a toryk kincse nem létezik, legalábbis nem azon a helyen, amelyet a sárga bója jelöl – az ugyanis nem tett mást, csak sodródott az árral, mígnem a víz sekélyebbé vált, és a rákcsapda Virginia partjaitól alig egy mérföldre megfeneklett a hínárban. Fontos ugyanakkor megjegyezni, hogy a szigetlakók nem törődtek más kinccsel, csak Fonny Boyjal. Gratulálunk továbbá Reggie gyakornoknak, aki egymaga kapta el a szökött fegyenceket!

És hogy mi van ezzel a Donny fiúval? Nos, fájó szívvel kell közölnöm, hogy múlt éjjel részt vettem egy üldözésben, ezért lemaradtam a versenyről, de megnéztem a tévében, és láttam a nagy dobást, amikor egymás mellett haladtak a négyessel, ahogy láttam a karambolt is a négyes kanyarban, amikor a 33-as Chevy hétkörös büntetést kapott. Megverekszem bárkivel, aki szerint nem volt zseniális, ahogyan Donny ezt meghúzta.

Mert az volt, sporttársak. Mindenki látta, ahogy leszállt a gázról, és beletaposott a fékbe, mint korábban is, azután kívülről elhúzott a négyes mellett, és az élen maradt egészen a célig.

– Mélyen magamba tekintettem – nyilatkozta az örömittas Donny Brett a pezsgőbontás után. – Tudják, csak megpróbáltam újra élvezni a versenyt, és nem azzal törődni, hogy megnyerjem. Itt szeretném megköszönni annak a rendőrnek, hogy elbeszélgetett velem a lakókocsimban. Nem tudom a neved, de azért mindent kösz, cimbora. És el akarom ismételni mindenkinek, amit tőle hallottam: nem az a lényeg, hogy jó legyél, hanem hogy tudd, mikor kell lépned.

Nos, számomra is elérkezett az idő a nagy dobásra, ezért azt kell mondanom minden hű olvasómnak, hogy ideje van a beszédnek és ideje a hallgatásnak. Itt befejezem, így hát ez az utolsó cikkem. Egy nap talán még visszatérek, bár nem tudom. Sok minden történt mostanában, sok mindent le kell zárnom és el kell tennem magamban.

Továbbra is várom az e-maileket, és értékelek minden erőfeszítést, amivel tájékoztatnak a dolgokról, és megpróbálják jobbá tenni a világot. Ha nem válaszolnék, emiatt ne legyen rossz érzésük, és ne kedvetlenedjenek el. Ne feledjék az aranyszabályt: mindenkinek, még a legjelentéktelenebb embernek is megvan a maga története, csak legyen, aki meghallgassa.

Legyenek résen odakint!

Tartalom

- Egy

- Rövid bevezetés

- Kettő

- Három

- Múmiák

- Négy

- Öt

- Hat

- A Tangier-sziget rövid történelme

- Hét

- Nyolc

- Történelmi lábjegyzet

- Kilenc
- Tíz
- Tizenegy
- Tizenkettő

- Tizenhárom

- A sasok felfalásáról

- Tizennégy

- Rövid kitérő

- Tizenöt

- Tizenhat

- Tizenhét

- Néhány szó Anne Bonnyról, a valaha élt leghíresebb kalóznőről (aki máig megosztja a szaktekintélyeket)

- Tizennyolc

- Tizenkilenc

- Húsz

- A cipzárok rövid története

- Huszonegy
- Huszonkettő
- Huszonhárom

- Huszonnégy

- Az emberek gyúlékonyságáról

- Huszonöt
- Huszonhat
- Huszonhét

- Huszonnyolc

- Előkerült a toryk kincse!

- Huszonkilenc
- Harminc
- Harmincegy

- Harminckettő

- A győztes Donny Brett!